Marc Soriano

Nezvěstný plukovník

PRVNÍ ČÁST

NOC PLNÁ PŘEKVAPENÍ

KAPITOLA PRVNÍ

7. červenec 1889

Trať se svažovala a vytvářela táhlý oblouk. Sidney tiskl nos na sklo a náhle spatřil lokomotivu v plné jízdě. Marseillský rychlík rudě zářil do noci, chrlil ze svého vysokého komína husté kotouče bílého kouře a rozkrajoval tmu brázdou železa a ohně.

„To je ale rychlost,“ vykřikl chlapec. „Jedeme přinejmenším šedesátkou. Možná i sedmdesátkou. Při tomhle tempu samozřejmě není divu, že se dostaneme do Paříže tak brzy. Když už jsme u toho, tati, rád bych se tě na něco zeptal. Ta slavná Světová výstava, na kterou se chceme podívat, to je tak schválně, že připadá právě na stoleté výročí jejich Velké revoluce, nebo je to náhoda?“

Odpovědělo mu tiché zamručení.

Chlapec se obrátil a pobaveně zjistil, že jeho otec právě usnul.

Kdyby ho takhle někdo viděl, pomyslil si s úsměvem, docela určitě by hned nevěděl, kdo to vlastně je.

Opravdu, s těmi růžovými a svěžími tvářemi, s dlouhými světlými kníry, dotýkajícími se lehce pláště, vypadal ten muž jako mírumilovný obchodník, který si večer co večer pokojně zdřímne nad novinami. Bystřejší pozorovatel by si však dost brzy povšiml vysokého čela a lišáckých vrásek, které se mu sbíhaly k úzkým rtům, a nepřehlédl by ani pevnou bradu a dlouhé, silné ruce – znaky svědčící o mimořádné bystrosti ducha, o rozhodnosti a smyslu pro odpovědnost.

Vždyť také tento spáč nebyl nikdo jiný než Scott Kimmish, vrchní inspektor Scotland Yardu a první policista Velké Británie.

Muž slavný, ale přitom nenápadný. V době, kdy začíná náš příběh, znalo jeho tvář jen málo lidí, avšak hodně jich vědělo o jeho slávě. Byl to také muž velmi zaměstnaný, vždyť teď jel po osmi či deseti letech na svou první dovolenou.

Ten dlouho očekávaný a mnohokrát odkládaný měsíc dovolené měl zprvu patřit rodině a cestování. Naneštěstí v poslední chvíli onemocněla sestra paní Kimmishové. Scott navrhl, aby se cesta ještě jednou odložila. Ale jeho žena se obávala, aby se plánovaný odpočinek – pro Scotta už tak potřebný – neodložil navždycky, a nesvolila. Otec a syn vyjeli tedy sami. V Southamptonu nastoupili na palubu torpédoborce, kam měli přístup na povolení Jejího Veličenstva královny Viktorie. Zanechali za sebou britské břehy a podél pobřeží Španělska a Portugalska dorazili až do Gibraltaru. Odtud je pobřežní parník dopravil po krátkých úsecích až do Marseille. A teď se řítili v dálkovém rychlíku do Paříže, kde chtěli ještě strávit čtrnáct dní prohlídkou výstavy a města.

Sidney zavřel oči. Spánek však nepřicházel. V hlavě měl dokonalý zmatek. Všechno, co viděl, i to, co ještě uvidí. A v cíli cesty Paříž se svou zbrusu novou Eiffelovou věží.

Vstal a vyšel na chodbu podívat se po někom, s kým by si mohl popovídat. Ve voze první třídy nebyla chodba uprostřed jako ve většině vlaků té doby, ale po straně. Polštářovaná sedadla byla oddělena zasklenými posuvnými dveřmi, což vytvořilo skutečně útulná malá kupé, kam však přece jen mohl nahlédnout každý nešetrný cestující, když procházel chodbičkou kolem.

Ačkoli ještě ani zdaleka nebyla noc, většina cestujících už spala nebo se k spánku připravovala. Jakýsi kněz si četl breviář. Černošský monarcha se šťáral v zubech vykládanou dýkou.

Sidney ztratil odvahu a už se chtěl vzdát hledání, když tu náhle vyrazila ze spojovací chodbičky mezi vozy dívka asi patnáctiletá a okamžitě zaujala jeho pozornost: štíhlá, jemná, snědá, s modrýma mandlovýma očima a s jasným pohledem, podlouhlý obličej posetý pihami. Stvoření prosté a milé. Ale její půvabný obličej byl poznamenán strachem a úzkostí.

Chlapec k ní přiskočil.

„Copak se stalo? Něco není v pořádku?“

„Můj strýček…“

Zarazili se, protože oba současně postřehli, že jeden i druhý promluvil anglicky. Vtom děvče už pokračovalo:

„Od Marseille vypadal unaveně … Nebyl ve své kůži… A pak usnul. A já už usínala také. Ano, já jsem taky spala… Ale pak se najednou těsně za Avignonem prudce probudím s pocitem, že něco není v pořádku. Strýček právě začínal ztrácet vědomí, ramena se mu trhaně otřásala, ústa měl pootevřená a hlavu zvrácenou dozadu. Chroptěl, jako když umírá… A pak chroptění přestalo a už jsem neslyšela nic.“

„Kde sedíte?“

„O tři vozy dál.“

„Dobrá, musíme si pospíšit. Může nás potřebovat. Které oddělení?“

„Dvojka.“

Avšak to překvapení, když tam doběhli! Nemocný se už úplně vzpamatoval a se založenýma rukama je očekával před posuvnými dveřmi. Byl to hubený muž spíše vyšší postavy a jeho tvář s přísnými, ostrými rysy měla výraz špatné nálady a únavy, takže vypadala ještě tvrdší. Nebylo mu jistě víc než šedesát, ale toho večera vypadal o deset či patnáct let starší.

„Anno, říkal jsem ti stokrát…“

Sidney se však nedozvěděl, co říkal stokrát, protože starý muž rázným pohybem uchopil Annu za paži, vtáhl ji do kupé a prudce zabouchl posuvné dveře chlapci před nosem; Sidney jen taktak uskočil, aby ho nezasáhly přímo do obličeje.

Vzteklý a polekaný užuž se chtěl vrhnout do dveří a žádat vysvětlení, ale v tom okamžiku se jeho zrak setkal s dívčiným pohledem, který byl tak prosebný, že chlapec strnul uprostřed pohybu. Nevěděl, co si má myslit a co dělat, a tak pokrčil rameny a obrátil se na podpatku.

Objevil se před otcem zcela vyveden z míry a po krátké chvilce váhání s ním prudce zatřásl:

„Ta… Tati… Prober se!“

Dlouhé světlé kníry nadskočily.

„Co? Cože? Copak je? Co se děje? To už jsme v Paříži?“

„Ne. Ještě ne,“ řekl Sidney nejistě. „Probuď se, tati. Stala se zvláštní věc. Jenom ty mi můžeš něco takového vysvětlit.“

„To má být poklona? Hm…“ Detektiv, už úplně probuzen, upřel na syna starostlivý pohled. „Tak ven s tím. Pověz mi to bez okolků. Zatáhl jsi za záchrannou brzdu? Odpojují náš vagón od vlaku?“

„S tebou se nedá mluvit vážně,“ zlobil se Sidney netrpělivě.

Zprvu s přemáháním, ale pak se zaujetím stále větším a větším vylíčil svou příhodu. Detektiv pobaveně a s odevzdanou tváří mlčky naslouchal.

„To je všechno. A teď mi pověz, co si o tom myslíš?“

„Hm…“

„Máš o tom přece nějaké mínění, ne?“

„Ovšemže,“ připustil Scott Kimmish a potlačil přitom zívnutí. „Zřejmě se jedná o záležitost zcela neobvyklou. První podezřelá okolnost: ve vlaku se potkají dva Angličané. A nebudeš mi přece tvrdit, že je to obyčejná náhoda, když na začátku léta jsou naši krajané na cestách, a nadto se jedná o vlak do Paříže, na Světovou výstavu, na kterou se jede podívat kdekdo.“

„Prosím tě. Přestaň si dělat legraci. Nepřipadá ti divné, že mě Anna nejdřív zavolala a pak…“

„Anna? Ale? Stačil ses jí zeptat, jak se jmenuje?“

„Ne. Vím to, protože ji tak oslovil plukovník.“

„Jaký plukovník?“

„Přece její strýček. Plukovník Cripps.“

„Cripps?“ Scott Kimmish prudce zvedl hlavu. „Ten, kterému říkají v novinách »budovatel britské říše«? K čertu, odkud víš, že je to on?“

„Jak jsem ho uviděl, hned jsem měl dojem, že tu podobu odněkud znám. Teď právě mě napadlo jméno, které k tomu obličeji patří. Ale na tom nemám žádnou velkou zásluhu. Je přesně takový jako na fotografiích. Zrovna minulý týden jsem četl reportáž o našich statečných mužích v Indii a o něm se tam psalo hodně zeširoka.“

„Vida, vida,“ povzdechl si Scott Kimmish a protáhl se. „Případ je zřejmě vážný a tajemný. Shrňme ho v hlavních rysech. Chystáš se vniknout násilím do kupé jednoho z našich nejproslulejších hrdinů. Ten nemá nejmenší chuť s tím souhlasit a přibouchne ti dveře před nosem. Měl jsi skutečně důvod, abys mě bez nejmenšího zaváhání okamžitě vzbudil.“

„Zavolají mě na pomoc a pak mě vyženou jako vetřelce,“ pokračoval chlapec zamračeně. „Jak si vysvětluješ takový způsob jednání?“

„Je jenom jediné vysvětlení: musí se hledat bomba.“

„Jaká bomba ?“

„No ta,“ odvětil detektiv a znovu se protáhl, „kterou ti Anna – je to přece Anna ? – strčila do kapsy. Případ je mi skutečně zcela jasný. Tahle roztomilá osůbka je naprosto zřejmě členkou nějaké tajné organizace bojovníků za svobodu Irska, anarchistických hlasatelů evangelia nebo reformátorů stejného ražení. Dostala za úkol způsobit výbuch pekelného stroje, aby si toho všimlo evropské veřejné mínění – a nejprostší a nejjistější způsob je strčit nenápadně pekelný stroj do svrchníku mladému a trochu vyplašenému Angličanovi, kterého vzápětí vystrnadíme co možná nejdál, protože to nebude nic příjemného, až se bude po kouskách zase snášet dolů…“

Sidney zrudl hněvem.

„Tohle je legrace, jakou by si Sherlock Holmes – ten pravý – nikdy nedovolil. Posmíváš se románovým detektivům Nicku Carterovi nebo Holmesovi, ale ti mají aspoň jednu přednost: když je někdo přijde požádat o radu, přijmou ho se špetkou slušnosti.“

„Románoví hrdinové mají mnoho dalších výhod,“ odpověděl stroze Scott Kimmish. „Mimo jiné nejezdí na dovolenou a nikdy nespí. Já ano. Za těchto okolností se obrať na svého Sherlocka Cartera a Nicka Holmese přímo a nech mě na pokoji.“

Sidney stiskl rty. Nechal se příliš strhnout. Klid a humor Scotta Kimmishe byly mezi jeho spolupracovníky pověstné. Vědělo se však také, že ho jediná věc vyvede z klidu a rozzuří na nejvyšší míru: to srdceryvné a v posledních letech tak oblíbené detektivní čtení, jako jsou Paměti slavného Vidocqa nebo Poeovy Neobyčejné příběhy, a především ten veleznámý výtečník Sherlock Holmes, teoretik úsudku i virtuózní vyšetřovatel, jehož dobrodružství začal před několika měsíci s obrovským úspěchem vyprávět v románu na pokračování mladý, ale velmi nadaný novinář Conan Doyle.

Vysvětlení příčin této zášti bylo o to záhadnější, že když mladý novinář začínal, držel nad ním Scott Kimmish ochrannou ruku.

Nejpravděpodobnější domněnka vycházela ze skutečnosti, jež neunikla zlým jazykům: mezi vrchním komisařem a románovým hrdinou byla podobnost, kterou bylo sotva možno považovat za náhodu.

Stejně jako Scott Kimmish i Sherlock začínal svou životní dráhu studiem lékařství a chemie; také on uveřejnil jisté množství technických článků a pojednání o neobvyklých věcech, například o směsích a stálosti cigaretových popelů nebo o účinnosti určitých jedů na organismus. A hlavně – v charakteristice svého hrdiny se spisovatel výrazně inspiroval pracovními postupy a jistými povahovými rysy vrchního inspektora.

Mnoho policistů by bohatě zaplatilo za to, aby si je někdo vybral za vzor. Scott Kimmish to však přijal dost nelibě a okamžitě přerušil se spisovatelem všechny styky.

Je pravda, že se nikdy nezesměšnil veřejným protestem, ale kdykoliv před ním padlo Holmesovo jméno, byl na něm patrný jistý neklid. Nakonec lidé pochopili, že Sherlocku Holmesovi zazlíval především jeho dokonalost a neotřesitelnou jistotu, která v románovém hrdinovi vyvolávala skálopevnou jistotu, že má vždycky pravdu.

Nějakou dobu se otec a syn na sebe dívali jako hlídací psi z kameniny, oba zahloubáni do svých neradostných myšlenek.

„Tak dobrá, neměl jsem pravdu,“ připustil nakonec Sidney. „Je to tak, ten Holmes je míň než nula. Jak se píše v knížkách, jakákoli podobnost mezi mým otcem a románovou postavou, i když je to podobnost příznivá, je pouze náhodná a s panem XY nemá nic společného. Říká se tomu veřejné odvolání, ne? Prosím tě, nemrač se. A řekni mi konečně, co si myslíš o celém tom případu?“

„O jakém případu?“

„No přece o tom děvčeti, které mě zavolá a pak mě pošle pryč. O tom zdravém nemocném. Nezdá se ti ta záležitost podivná?“

Scott Kimmish se rozesmál:

„Ale jednání každého člověka, i tvoje nebo moje, působí někdy neobvykle, nevysvětlitelně. Tahle neobvyklost patří k nejpřekvapivějším rysům lidského života. Kdybychom měli pokaždé zahájit pátrání… Potrpíš si na tajemství? Proč hledat vždycky jen záhady, o které se zajímá policie? Celý život je přece dobrodružství. Je plný nerozřešených hádanek. Příklad: Jedeme do Paříže. Jak jistě víš, čím dál tím víc se mluví o tom, že se tam postaví podzemní dráha jako v New Yorku nebo v Londýně. Představ si, na jaká neuvěřitelná tajemství se narazí, až se budou kopat tunely pod městem, které je starší víc než dvacet století! Pomysli také na nemoci, proti kterým lidstvo ještě nenašlo lék. Na nápisy, které dodnes nikdo nerozluštil. Na bídu. Na nezaměstnanost.“

Sidney stiskl rty.

„To je pravda. To je pravda. Ale když tě někdo požádá o pomoc a pak ti zabouchne dveře před nosem, pak uznej, že to je také záhada.“

„Kdepak! Ten, kdo před tebou zabouchl dveře, a ten, kdo tě žádal o pomoc, to jsou dva různí lidé. V novinách se hodně píše o plukovníku Crippsovi… Ostatně právě proto o něm víme spoustu věcí: že se jako mladý muž proslavil při povstání Cipayů. A také že tráví život v Indii a že je zkušený sběratel. K těmto vlastnostem připojme nyní další: sklon k nedůvěřivosti a hněvu… Skončeno a podepsáno.“

Schoulil se do klubíčka a zahrabal se až pod nos do kostkované přikrývky. „A teď mě vzbuď,“ zamumlal, „jen kdyby plukovník přišel o život, a to ještě pouze v případě, že by to byla zcela zřejmá vražda.“ Zívl. „Ale i potom… Jestliže jsme se vydali přes průliv jen proto, abychom tu potkávali samé Angličany, pak jsme mohli zůstat doma…“

Plukovník znovu usnul; neklid a třesavka však přerušovaly jeho spánek. Anna zůstala vzhůru. Tisíc myšlenek jí znovu a znovu vířilo hlavou: přátelé, které opustili v Indii, obrazy z dlouhé cesty, ta Eiffelova věž, o které mluví kdekdo, prohlídka Paříže, náhlá plukovníkova nevolnost… Také se jí objevila před očima kulatá a vlídná tvář toho hubeného chlapce, který jí přiběhl na pomoc a vůbec na nic se přitom neptal. A oni ho tvrdě, bezohledně odmítli… Zrudla studem už při tom pouhém pomyšlení.

V kupé bylo dusno. Po špičkách, aby neprobudila spáče, vyklouzla Anna do uličky.

Strnula.

Schoulen v šeru chodbičky mezi vagóny, čekal tam na ni Sidney. Jistě už dlouho…

Nastal okamžik ticha a rozpaků, potom se na sebe oba mladí lidé nejistě usmáli.

„Prosím vás, omluvte strýčka,“ zašeptala Anna, „a mě taky. Jistě jste si pomyslel…“

„Nepomyslel jsem si vůbec nic,“ přerušil ji rychle Sidney. „Měl jsem o vás jen strach…“

„O mne?“ podivila se Anna. „To jemu je přece špatně, ne mně.“ Pak si náhle uvědomila, co tím myslil. „Ale ne… Určitě ne. Je přísný a často i prudký, to je pravda, ovšem když mu člověk porozumí… A pak, je to důstojník z povolání.“

„Jisté je,“ připustil chlapec, „že když člověk velí cizím oddílům v zemi, kde se teprve nedávno přestalo bojovat… Váš strýček je přece plukovník Cripps, ne?“

„Ano,“ řeklo děvče překvapeně. „Jak to víte?“

Sidney se rozesmál.

„Vypadáte, jako byste neměla tušení, že ho zná každé malé dítě. Časopisy a noviny velmi často otiskují jeho fotografie. A ke všemu má ještě tvář, na jakou se hned tak nezapomene. Jak bych to řekl… Něco jako vyřezávané tváře na lodních přídích… Typ anglického vojáka, který stojí na stráži své vlasti. Musím se přiznat, že před nějakým časem, jsou to asi tak dva tři roky, jsem měl… plnou hlavu armády. Chtěl jsem být vojákem. Jakmile se v nějaké reportáži psalo o životě našich vojáků, o jejich hrdinství…“

„A teď?“

„Teď?“ Zčervenal a pousmál se. „Teď se mi líbí ještě spousta dalších zaměstnání. Třeba to, jaké má můj otec.“ Ve tváři se mu objevilo vzrušení. „On je také slavný člověk. Jistě znáte jeho jméno: Scott Kimmish.“

Ve tváři děvčete se objevily rozpaky a nejistota.

„Víte, přijíždíme z Indie… Opravdu mi to jméno něco připomíná.“

„Jenom se neomlouvejte,“ smál se Sidney. „Je to přece jen zaměstnání – jak bych to řekl – trochu neobvyklé. Můj otec je vrchní inspektor ve Scotland Yardu.“

„Počkejte, už to mám!“ zvolala Anna vzrušeně. „Já jsem o něm také četla jeden článek. To on prý byl vzorem Conanu Doylovi k jeho slavnému detektivovi Sherlocku Holmesovi.“

Sidneymu zasvítily oči uspokojením.

„Pamatujte si, že by zuřil, kdyby slyšel, co jste právě řekla. Ano, neví se zrovna proč, ale jakmile se někdo zmíní o téhle podobnosti, hrozně se rozčilí. A přece by to mohlo být spíš lichotivé…“

„Vzpomínám si teď docela přesně,“ pokračovala Anna. „Určitě byl před dvěma nebo třemi lety v Indii. A odhalil tajemství koruny mysorské mahárání. Zmizela – ta koruna, ne mahárání – při maškarním bálu…“

„Přesně tak,“ poznamenal Sidney s úsměvem. „Ve skutečnosti to bylo před čtyřmi lety, protože v té době byl teprve prvním inspektorem. Právě po tomhle případě mu nabídli vedení policie. Nepřipadá vám to pěkné, ta sláva?… Řeknete své jméno a okamžitě každý ví zrovna tak dobře jako vy, nebo skoro tak, docela všechno, co jste udělali v tom a tom okamžiku života.“

„Jistá věc, že všechno má svůj líc i rub,“ usmála se Anna. „Možná že můj strýc je slavný, ale o mně se to rozhodně povědět nedá. Ke všemu s ním nemám ani stejné jméno. Jmenuji se Lawrencová. Anna Lawrencová, moje matka, byla sestrou plukovníka Crippse.“

„A mně říkají Sidney.“ Zamyslil se a zadumaně pokračoval: „Ano, máte asi pravdu, všechno má svůj líc i rub. Aspoň co se mého otce týče, vždycky ho rozčiluje a zlobí, když s ním někdo nadělá moc povyku. To je tedy jedna věc, která je pro něj typická. Má k smrti rád své povolání, ovšem nikdy o tom nemluví. Je to zvláštní, ale dokonce ani se mnou ne, a já jsem jeho syn.“

„Řekla bych, že je to z opatrnosti. Nechce, abyste se do něčeho zamíchal.“

„Myslíte, že proto?“ vykřikl Sidney s nelíčeným úžasem. „Vážně,“ dodal zamyšleně, „nikdy mě s sebou nebere, když je ve službě.“

„Jestli dobře rozumím,“ usoudila Anna, „tentokrát má dovolenou?“

„Ano. Náš velvyslanec v Paříži lord Gilmore, jeden z nejlepších otcových přátel, ho pozval na výstavu… Dovedete si představit, jak jsem po té příležitosti skočil… Ano, má dovolenou, ale na takové výstavě, jako je tahle, se sejde v jednom městě spousta lidí a bylo by moc divné, kdyby se tam nenašla nějaká záhada, která by volala po rozluštění.“

„To jistě,“ přikývla Anna se smíchem, „zvlášť když si to tak přejete… Jenže bude se na to váš otec dívat stejně jako vy?“

„Určitě bude. Navenek by se mnou nesouhlasil, ale jak jsem vám říkal, má své povolání rád. A vy? Vy taky jedete na výstavu?“

„Jedu a nejedu. Vlastně jde o vyřízení nějaké pozůstalosti. Budeme to asi muset vyřídit přímo na místě, to znamená ve Skotsku. Pokud jsem té záležitosti mohla porozumět… V každém případě teď zrovna jedeme do Londýna, ale strýček zařídil třídenní přestávku v Paříži, a chceme jí samozřejmě využít k prohlídce té slavné věže a vůbec všeho, co stačíme.“

Rozhovor by byl pokračoval ještě dlouho, kdyby nečekaně nezasáhl jeden z obou „slavných mužů“.

Nikdo ho neslyšel přicházet. Náhle se za děvčetem objevil plukovník. Tentokrát neřekl jediné slovo. Bez zjevného hněvu, ale také bez nejmenšího vysvětlení uchopil Annu za paži a odvlekl ji do kupé.

Sidney, ohromený tím, že mu nevěnoval jediný pohled, zrudl až po kořínky vlasů a sevřel pěsti.

„No tohle!“ začal a hlas se mu dusil hněvem. „Já …“

Právě v tom okamžiku se však jeho pohled střetl s pohledem děvčete. Anna se tvářila prosebně a polekaně a tentokrát se ještě ke všemu zdálo, že ho ze všech sil vybízí, aby šel pryč, nežádal vysvětlení, nekomplikoval ještě víc zamotanou situaci. Zmatený Sidney zaváhal, pak pokrčil rameny, obrátil se a zabručel:

„Podruhé za večer mi někdo zabouchne dveře před nosem. A ona ani slovo. Sotva před minutou se zajímala o mého otce, o můj život. Ať mi tohle někdo vysvětlí. Vlastně možná, že má pravdu otec. Lidé jsou divní, plni rozporů a klamných zdání. A div jim to nepůsobí potěšení, že takoví jsou.“

Scott Kimmish spal spánkem spravedlivých. Sidney ležel na druhé lavici a nějakou dobu se snažil přemýšlet, představit si, co by otec myslil nebo udělal na jeho místě. Ale náhle se ho zmocnil spánek a v jediném okamžiku odvál všechny světské záhady.

KAPITOLA DRUHÁ

Rozdělený poklad

„Vy jste… vlastně my jsme… jednali s tím chlapcem úplně nespravedlivě. Doopravdy si nezasluhuje žádnou výtku. Naopak. Jestli je tu něco v nepořádku, ale ptám se sama sebe, co vlastně, tak jsem to zavinila já. Ano, myslela jsem, že vám není dobře, že se vám něco přihodilo. Dostala jsem strach. Hledala jsem pomoc. A on přišel. Přece jsem vám to vysvětlila. Zato on nemohl pochopit, proč jsme s ním jednali zrovna takhle. Proto se vrátil, to je přece jasné. A teď jsme ho znova…“

Plukovník odpočíval na lavici a poslouchal bez jediného slova. Okraje jeho víček byly lehce začervenalé. Podivný výraz občas zkřivil rysy jeho kamenné a ostře řezané tváře. Chvílemi zavíral oči.

Anna ztichla. Pobídl ji rukou, aby pokračovala.

„Řekla jsem všechno, co jsem chtěla,“ uzavřela rozpačitě.

Plukovník přikývl a chvíli mlčel, jako by přemýšlel.

„Anno,“ řekl náhle, „já… nehněvej se na mne pro ten směšný výstup.“

„Strýčku, prosím vás!“ vykřikla Anna, zmatená čím dál tím víc, protože to bylo poprvé, co slyšela plukovníka někomu se omlouvat. „Na tom přece vůbec nezáleží. Jak je vám? Potřebujete něco? Nebylo by lepší, kdybyste zůstal ležet na lavici a já zkusila najít lékaře?“

„Anno,“ zašeptal prosebně, „dávej pozor, co ti řeknu. Musím ti svěřit něco důležitého.“

Vylekaná Anna ho neklidně pozorovala. Byl to drsný člověk, často přísný, se sklonem k hněvivým výbuchům. Zvykla si na jeho málomluvnost i na jeho výbuchy a naučila se ho mít ráda takového, jaký byl. Proto ji tato náhlá vlídnost teď znepokojovala.

„Strýčku,“ vykřikla, „je vám hůř?“

Cripps ji chvíli mlčky pozoroval, jako by její hlas překonával obrovské vzdálenosti, než k němu dorazil.

„Ne, aspoň teď rozhodně ne.“ Chabě se usmál. „Nedělej si starosti. Může to být obyčejná chřipka. V Marseille jsem měl trochu zimnici.“ Pokrčil rameny. „Nedělej si starosti. Jsem starý vlk a kůži mám tvrdou jako hroch. A zvířata z džungle špatně snášejí změny podnebí, ať jsou to hroši, nebo kolibříci.“

Její neklid se zdvojnásobil. Plukovník nikdy takhle nevtipkoval.

„Chcete mi povědět něco důležitého?“

Přikývl, ale potom se na dlouhou dobu odmlčel.

„Chtěl bych,“ ozval se náhle a v jeho hlase byla obvyklá strohost, „chtěl bych, abys tomu dobře porozuměla. Ve vlaku, a vlastně i jinde, potkáváš lidi a hovoříš i s takovými, kteří mohou mít za lubem myšlenky, o jakých nemáš tušení.“

„Jestli tím myslíte ještě toho chlapce,“ ozvala se Anna, „tak nemáte pravdu. Říkám vám to rovnou. Sama jsem ho oslovila.“

„Člověk může mít dojem, že takové setkání je jeho vlastním dílem, a ve skutečnosti upadl do nastražené pasti.“

„Ale říkám vám přece, že…“

Cripps zarazil námitky unaveným pohybem ruky.

„To není důležité. Nechci se taky nijak dotknout toho chlapce. Ostatně v jeho případě máš možná pravdu. Jde o zásadu. Za jistých okolností je líp držet se zásad. Prostě věc opatrnosti.“

Tělem mu proběhlo lehké zamrazení a hlas se mu na okamžik roztřásl.

„Předpokládám, že máš dobrou paměť. Vydali jsme se na tuhle cestu, abychom vyřídili záležitost tvého dědictví. Tvá teta ve Skotsku… Zkrátka jsem pokládal jako tvůj poručník za nezbytné přesvědčit se na místě, v jakém stavu jsou budovy a jak je to s výnosem hospodářství. A samozřejmě další možnosti… Protože v určitých případech by výnos mohl být lepší…“

Anna ho užasle pozorovala. V slavnostním tónu toho úvodu bylo něco zneklidňujícího. Proč považoval plukovník za nutné připomínat, že je jejím poručníkem? A znovu podrobně opakovat důvody jejich cesty? A ten hlas, který se tak znenadání lámal – co to všechno má znamenat?

„Promluvíme si o tom všem znovu,“ řekla rychle, „až vám bude líp. A vůbec, nechávám to úplně na vás, jako všechno… Proč si s tím teď lámat hlavu ? Copak se něco změnilo?“

„Ne, ne, to jistě ne…“ Na chvíli zaváhal a potom pokračoval: „Jde o něco úplně jiného. Mám rozděláno několik dalších věcí. Věcí, které ti jednou přinesou užitek, ale trvalo by příliš dlouho, než bych ti to vysvětlil.“

„Ale strýčku,“ vykřikla zmatená a trochu vyděšená Anna, „nic na vás nechci! Nemusíte nic dokazovat ani vysvětlovat!“

„Zkrátka,“ pokračoval Cripps polohlasem, „využil jsem téhle cesty do Evropy, abych…“ Prudkým pohybem zabořil obě ruce do kapes svého pláště a vytáhl z nich dva konopné pytlíky, které tvarem trochu připomínaly polštářky s usušenou levandulí, jakých se kdysi používalo, aby se navonělo prádlo ve skříních.

„Anno,“ vydechl slabým hlasem, „nemám čas ani chuť na dlouhé vysvětlování. Víš, co je to tessera?“

„Tessera?“ opakovala Anna překvapeně. „Myslím, že to vím. Je to plíšek nebo štítek, většinou kovový, a dřív se ho používalo jako lístku do divadel v přírodě, v Řecku… Něco jako vstupenka.“

„Rozdělovali ji na dvě půlky,“ doplnil plukovník, „aby zabránili podvodům. Stačilo jednoduše přiložit obě poloviny k sobě.“

„Ano, četla jsem o tom něco,“ zašeptala Anna, zmatená tím úvodem.

„Tyhle dva konopné váčky,“ pokračoval plukovník, „jsou vlastně dvě půlky tessery. Později ti vysvětlím, proč jsem považoval za užitečné rozdělit je na dvě části. Ostatně myslím, že jsi byla se mnou, když jsem to kupoval. V každém váčku je mimoto několik…“ Znovu zaváhal. „… Několik tretek, které mají sběratelský význam a které jsem z osobních důvodů vzal raději k sobě – i když s rizikem ztráty a případných potíží s celníky.“

„Určitě jste udělal, co bylo třeba.“

„Učinil jsem nějaká bezpečnostní opatření, ale…“ Hlas se mu sotva znatelně zachvěl. „Není vyloučeno, že mé úmysly někdo prohlédl a že se v této chvíli snaží k nám proniknout.“

„Jestli myslíte toho mladého člověka, dovolte mi, abych vám ještě jednou řekla…“

Cripps se netrpělivě pohnul.

„Nejde o něj. Tu záležitost pokládám za vyřízenou. Zkus přece dávat pozor na to, co ti povídám. Vezu tady v těchto dvou váčcích předměty, o kterých ti řeknu něco podrobnějšího, jestliže se objeví nebezpečí; pamatuj si jen, že tyto věci mohou uvést v pokušení lidi málo ohleduplné. Hrozí takové nebezpečí? Možná že mám trochu horečku, a že proto nebezpečí přeháním.“

„Mohla bych si třeba vzít ty váčky k sobě…“

„Právě o to jsem tě chtěl požádat. Mladé děvče nikdo nepodezřívá. Nebude však nutné, aby sis vzala oba. Použijeme systému tessery,“ řekl plukovník a podal jí jeden váček.

„Vida, je těžší, než bych si byla pomyslila,“ podivila se Anna, když ho potěžkala. „Ale co, to není nic zvláštního. A jestli vám to uleví, mohu si docela dobře jeden z těch dvou vzít k sobě.“

„Je jenom jedna možnost, jak mi můžeš pomoci,“ řekl suše Cripps, „udělat, co ti říkám, nic víc a nic míň. Na váze váčku mi v celé té věci záleží pramálo. A nedívej se falešně na smysl služby, o kterou tě žádám. Nejde o to, abys ho bránila pěstmi, ale abys ho jednoduše schovala, nebo – jestli ti to zní líp – nechala si ho nějaký čas u sebe a dávala pozor, aby si ho nikdo moc nevšímal.“

Vzdychl a zastrčil druhý váček do kapsy.

„Ukrýt nějakou věc,“ vysvětloval a hledal přitom slova, „to nevyžaduje nutně ohnivzdornou pokladnu, ba ani tajnou chodbu, otáčivou stěnu nebo bůhvíco ještě. Nejjednodušší úkryty bývají nejlepší. Třeba ten váček, který mám u sebe. Jak sis mohla všimnout, strčil jsem ho jednoduše do kapsy pláště. Předpokládám, že zloděj se snaží uhádnout, kam jsem to asi dal. Když není zrovna výjimečně mazaný, nikdy nebude předpokládat, že to nosím jako něco úplně bezcenného vedle klíčů, pytlíku na tabák a kapesníku.“

„Četla jsem právě jeden americký příběh, kde se vysvětlovalo něco podobného. Šlo o listinu, kterou každý hledá… A nikoho nenapadne, že může být všem na očích.“

Cripps přikývl.

„Ano, chceš bezpochyby mluvit o Ukradeném dopisu Edgara Allana Poea. Zásada je skutečně výborná, ale okolnosti jsou v našem případě jiné. Musíme si dát hlavně pozor, abychom to neukryli v zavazadlech. Stačí okamžik nepozornosti a zavazadla jsou pryč. Nesmíme se proto od svých váčků odloučit.“

„A když si ten svůj připnu k opasku na kroužek od klíčů?“

„Vyber si místo, které uznáš za nejlepší. Nerozmýšlej se a změň je okamžitě, jakmile objevíš jiné, které ti bude připadat lepší. Hlavní je, aby ses mohla ve dne v noci každou chvíli přesvědčit, kde váček je, a samozřejmě aby ti ho nikdo nemohl nepozorovaně vzít.“

„A co když si koupím hned po příjezdu do Paříže rolničku nebo zvoneček?“ zašeptala Anna a svraštila obočí. „Ano, myslím, že je to dobrý nápad. To se rozumí, že ho připnu, jen když budu cítit, že se mi chce spát. Něco jako poplašné zařízení…“

Cripps se slabě a nuceně usmál.

„Přehnaná opatrnost se může stát nebezpečnou. Příliš složitá opatření mohou přilákat pozornost. Teď jde naopak o nenápadnost. Tedy uvažovat, ale nepřehánět. A pokud to jde, žádné dětinskosti.“ Krátce se pousmál, avšak jeho úsměv se změnil v úšklebek. „Ale proč bych ti neměl důvěřovat? Copak můžu jinak?“ Zimomřivým pohybem si přitáhl vlněnou přikrývku ještě těsněji. „Dost, to stačí. Není vlastně ani nutné, abys o tom věděla víc – aspoň v téhle chvíli. Nemá snad smysl říkat, že tyhle starosti, které ti ukládám, jsou dočasné, a že se chci co nejdříve uzdravit.“ Zavřel oči a náhle vypadal velmi staře a unaveně. „Myslím, že teď budu spát,“ zašeptal. „Zkus to udělat taky.“

A opravdu, upadl do hlubokého spánku a zanechal Annu rozrušenou na nejvyšší míru. Konopný váček jako přívěsek mezi klíči, v kroužku u opasku, je to dobrý úkryt nebo není? Jaké „tretky“ to asi jsou? To není zvědavost, ne. Ale když má člověk věnovat tomu váčku pozornost, jakou si zaslouží, nebylo by užitečné vědět nejdřív, co v něm je? Je vůbec ten provázek, který ho stahuje, pevný? Představme si na okamžik, že se váček sám od sebe otevře – to se přece může stát. Co dělat v takovém případě? Zavřít oči, aby tajemství nebylo prozrazeno? Ale může někdo uchovávat tajemství, když je nezná?

Znenadání usnula nepokojným spánkem, přerušovaným těžkými sny.

Jednotvárným a současně horečným tempem se zatím rychlík řítil k Paříži a jeho rychlost byla skutečně šílená: dvaasedmdesát kilometrů v hodině!

KAPITOLA TŘETÍ

Zkreslené hlasy

„A teď jsem úplně v pořádku!“ zvolal plukovník slabým hlasem. „Podívej se z okna. Přece už musíme vidět tu slavnou Eiffelovu věž. Jestlipak je tak zvláštní, jak se povídá?“

Anna se na něj starostlivě podívala. Ve skutečnosti mu spánek nijak nepomohl. Červené okraje víček se rozšířily. Kůže na obličeji dostala nažloutlou barvu a vypadala teď jako pergamen. Celá postava jako by se scvrkla. Řeč i chůze mu působily zjevnou námahu. Nadto vypadal neklidně a každou chvíli se rozhlížel kradmými pohledy kolem sebe.

Koutkem oka sledovala Anna také nástupiště, hemžící se lidmi. Ráda by byla ještě jednou uviděla Sidneyho a vysvětlila mu slůvkem nebo aspoň znamením, co se stalo. Ale cestující, kteří vystupovali z vlaku, byli pohlceni proudem postupujícím opačným směrem a zmizeli v opravdové lidské záplavě nosičů, příbuzných i obyčejných zvědavců. V tom zmatku ho nedokázala najít.

U východu z nádraží, v hale s kancelářemi lůžkových vozů, je přivítal úředník pařížského notáře Bontemps, kterého poslal plukovníkův londýnský advokát Myers, aby je uvítal. Objednal drožku a pomohl jim naložit zavazadla. Byl to drobný kulaťoučký človíček, překypující životem a ochotou.

„Naprosto přirozená únava. Přijet rovnou z Indie, no uznejte, že to není jen tak. Ale po třech nebo čtyřech dnech odpočinku bude po všem, uvidíte. A pak bude moci naše slečna… vždyť už hoří touhou, aby mohla navštívit naši výstavu, která… aby… Je otevřena od šestého května. Ano, to jsou dnes už celé tři měsíce. A sto let a tři měsíce, počítáme-li od zahájení generálních stavů. Generální stavy, jak jistě víte… znamenaly začátek francouzské revoluce. Tak! Zde jsme z vůle lidu a neustoupíme leč bodákům… Prosím, když se otočíte, uvidíte část výstavní plochy – tu mezi nábřežím a hlavní třídou. Víte, kolik průmyslníků a výrobců se účastní naší výstavy? Nuže: 32 937 Francouzů a 27 787 cizinců. To jsou důkazy, že zájem je naprosto mimořádný, nemyslíte?“

Měl vášeň pro čísla a uváděl jich zpaměti celou spoustu, s pečlivým důrazem herce, který je zvyklý uplatňovat všechnu krásu svého textu. V několika minutách se Anna dozvěděla, že výstavní pavilóny včetně proslulého Paláce strojů zaujímají celkovou plochu kolem sedmdesáti hektarů, že proslulá železná věž, která v tak krátkém čase proslavila jméno svého stavitele, váží 8562 tun, kdežto hlavní klenba už zmíněného Paláce strojů 7 784 519 kilogramů.

„Už jsme skoro na místě. Tento řecký chrám na podezdívce, to je burza. Vlevo je třída Vivienne, středisko módy a všech možných hloupostí. A tato budova, to je hotel Frascati, kde jsem vám zajistil ubytování. Stavba směle řešená, postavená v šestnáctém století Ludvíkem Bartasem. Zničena požárem v noci bartolomějské. Znovuzřízena v letech 1643 až 1666 vévodou z Luynesu.“

Bontemps se konečně rozloučil, když jim ještě zašeptal do ucha přesný počet pokojů a lůžek, které mohou pařížské hotely poskytnout návštěvníkům.

„No ne!“ zvolala Anna a dívala se za ním, jak odchází. „To je přece úžasný človíček! Už jsem čekala, že mi na konec všech těch čísel přednese zpaměti vlakový jízdní řád. Má doopravdy zázračnou paměť, ale přiznávám se, že bych byla chvílemi radši, kdyby mě nechal podívat se v klidu na pařížské ulice.“

„Mně z něho taky brní v uších,“ povzdychl si plukovník. „Pravda je, že jsem nepřijel zrovna v nejlepší formě. Už pět hodin! Teď si na chvíli lehnu. Předpokládám, že si také musíš dát trochu do pořádku své věci. Buď tak hodná a probuď mě před šestou. Brzy se navečeříme, a když mi bude líp, což je pravděpodobné, projdeme se večer po výstavišti.“

Trpělivě čekala hodinu, potom dvě. Znepokojená a vyhladovělá, rozhodla se nakonec, že půjde za ním do pokoje a nebude čekat, až se plukovník ozve sám.

„Strýčku! Slyšíte mě? Prosím vás, odpovězte mi!“

Cripps se pomalu obrátil v posteli a otevřel ústa, jako by chtěl něco říci. Ale neozval se ani hlásek. Byl bledý. Ruce se mu křečovitě chvěly.

Anna polekaně couvla o krok zpátky. Potom se vzpamatovala a tryskem seběhla po mramorovém schodišti.

„Rychle, rychle, lékaře!“

V hale si vyměňovali šviháci s monokly a krasavice v přehozech duchaplné hlouposti nad sklenkami portského a čekali, až bude čas jít k večeři nebo do divadla. V tomhle elegantním ruchu zazněl zoufalý výkřik děvčete jako bomba. Všechny hovory ztichly uprostřed slova, jako by je uťal. Odlesk lustrů tančil na lorňonech, spěšně zdvižených k oku. Anna si náhle uvědomila, že je středem pozornosti, a začervenala se. Situace začínala být zjevně složitá. V několika vteřinách se kruh zvědavců kolem ní zavřel úplně. Jak si z něho prorazí cestu? Jak se vyhnout nepříjemné zvědavosti lidí, kterým do celé té věci nic není? Na koho se obrátit?

S podobnými případy se však počítalo. Už se roztočilo mohutné soukolí, které mělo v zárodku potlačit každou neočekávanou událost a každý rozruch. Přibíhali k ní tři zlatě oprýmkovaní majordomové, kteří stáli stráž po stranách vchodu. Jak to, že je neviděla, když přicházela? Beze vší pochyby je pokládala za sochy z malovaného dřeva. Ale nebyly to sochy. V neuvěřitelně krátké chvilce, s hbitostí pozoruhodně čilou a rozhodnou obklopili dívku, obratně ji zakryli jako zástěnou a oddělili od lidí jako nebezpečnou nákazu. Ten, který měl na sobě nejvíc zlata, obr se zarudlou tváří, se k ní sklonil a nastrčil velmi rozhodným pohybem levé ucho do výše jejích rtů.

Zmatená a vylekaná Anna přikývla a vyrazila bez dechu:

„Chci lékaře; strýček ztratil vědomí.“

Majordom se narovnal, zlehka se pousmál a nasadil chápavý výraz vrchního číšníka, u kterého si denní host právě objednal mírně vypečenou omeletu a který může předem zaručit, že ji nepřinese příliš vypečenou. Neslyšným a klidným krokem proklouzl až na opačný konec haly, kde se v koutě pod jakýmsi sádrovým hnízdem zlatě leskl další livrejovaný sluha. Hodnou chvíli vodili Annu sem a tam, nahoru i dolů; nakonec ji odvedl hubený a přihrblý mužík až do přijímací kanceláře, jakési skleněné klece, kde poletovalo mračno pokojských v červených zástěrkách a hotelových zřízenců se zlatě oprýmkovanými čepicemi.

„Přejete si šéfa recepce?“ Zlatý skřipec se zachytil na samé špičce křivého nosu. Muž promluvil tichým, nejistým hlasem, který chvílemi připomínal pokojné vrkání holuba. „To jsem já. Osobně. A samozřejmě k vašim službám. Váš strýček, říkáte? Jaké číslo má váš pokoj? Už si nepamatujete? Pokud vím, přijeli jste dnes odpoledne.“

Ochotně zalistoval v tlusté knize, svázané do zeleného plátna. „Plukovník Cripps a jeho neteř Anna Lawrencová. Ano, to je ono. Apartmá 264. Pošlu vám našeho lékaře. Ano, máme tady jednoho skutečně vynikajícího, pracuje výhradně pro náš podnik. Doktor Mirepoix. Ostatně právě před minutkou jsem ho zahlédl v baru.“

Doktor Mirepoix připomínal Mirabeaua, slavného revolučního řečníka. Měl stejně zbrázděnou tvář, bláznivou kštici a vypjatou hruď. A dělal, co mohl, aby se odlišil od ostatních; pečlivě udržoval své rozcuchané vlasy v nepořádku, pohyboval se klátivou chůzí, vypínal prsa, aby tím víc vystavil na odiv svůj šeredný obličej.

Naneštěstí většina hotelových hostů byli cizinci a u těch nevzbuzovala postava ani tvář doktora Mirepoixe žádnou důvěru. S Annou to bylo stejné. Viděla v něm jen břichatého a čilého tlouštíka. Silný řetěz od hodinek s mnoha přívěsky zdůrazňoval linii jeho bříška, které mělo tvar hrušky. Velký černý kámen s rytinou posvátného chrobáka mu zakrýval skoro celý malíček pravé ruky, takže ho Mirepoix trochu odtahoval od ostatních prstů. Sotva se objevil, naplnila se kancelář sladkou a mírně nakyslou vůní, jako by ho někdo naložil do punče z muškátu a citrónové šťávy.

„No tak, slečno Lawrencová, tady mě máte.“ Prudce pohodil hřívou. „Promiňte mi nejdřív, že se vyjadřuji francouzsky. Mluvíte prý velmi pěkně naším jazykem, což mi dovoluje, abych nemrzačil váš vlastní. Jistě, jistě, prohlédneme vašeho pana strýce okamžitě. Ale prosím vás, nerozrušujte se takhle. Jinak budu mít dva pacienty místo jednoho.“

Pohybem, který nepřipouštěl námitky, pokynul děvčeti, aby na něj počkalo ve svém pokoji, a s majestátním výrazem vstoupil k plukovníkovi.

Uklidněna lékařovou rozvahou a rozhodností, Anna se bez výčitek svědomí věnovala neobvyklé podívané, která se před ní otvírala.

Rozdělena do čtverců okenními tabulkami, Paříž se zlehka rozplývala v podvečerním soumraku a vypadala mírně a neskutečně. V popředí úzké a šeré krámky, ověšené látkami a výšivkami, pak něco jako prostranné venkovské náměstí, kde děti a chůvy házely drobty holubům, jejichž hejna se každou chvíli a bez zjevného důvodu vznesla do vzduchu.

„Pan Bontemps mi právě říkal, co je to ten řecký chrám. Už to mám! Burza. Pak tedy tohle musí být třída Vivienne. Když si pomyslím, že se tam rodí pařížská móda, o které mluví celý svět!“

Anna si předsevzala, že se tam co nejdřív podívá, aby se aspoň dozvěděla, co se nosí toho léta 1889.

Vtom už se podívaná změnila, jako by v trhaném rytmu kolovrátku, který v sousední ulici najednou spustil teskný žalozpěv.

Dvě podivné postavy v dlouhých šedivých pláštích pomalu procházely mezi stromy. Mávaly dlouhými píkami, které jim dodávaly vzezření středověkých válečníků, ale na konci kopí byl místo kovu nevysvětlitelný plamének. Oštěpy se zdvihly a náhle se plamének zdvojnásobil, už byly čtyři, pak jich bylo osm…

„Aha, to rozsvěcují pouliční svítilny…“

Světelná šňůra se klikatila a ozařovala výkladní skříně s pery na klobouky a s květinami, prolamované balkóny, celé hory manžet, pyramidy šátků…

Potom zaplálo na obzoru další světlo. Podobalo se hvězdě. Ale nebyla to hvězda, spíš kometa. Záře se otáčela kolem dokola a byla hned užší, hned zase širší. Při každé otáčce osvětlovala další střechy, další oblaka… Maják na Eiffelově věži…

Při pohledu na všechna ta rozsvícená světla dostala Anna znenadání strach. Proč tam je doktor tak dlouho? Spojovací dveře byly zakryty silným sametovým čalouněním; nadzvedla látku a přitiskla ucho ke klíčové dírce.

Kdo to mluví? Hlas byl velmi ostrý a úsečný. To nebyl hlas plukovníkův, Cripps mluvil docela jinak. A vůbec, když od něho odcházela, nedokázal vyslovit jediné slovo. Ale nebyl to ani hlas doktora Mirepoixe, ten jí ještě dozníval v uších; a doktor mluvil mnohem pomaleji a vznešeněji. Ve chvíli, kdy vyběhla pro pomoc, v místnosti přece nikdo jiný nebyl, to by byla mohla odpřisáhnout… jestliže ovšem… za dveřmi, ukryt mezi závěsy…

Polekaně sáhla na konopný váček, který jí visel u pasu. To je pravda, je tu také záležitost s tesserou a s těmi tretkami, ten záhadný poklad, na který může mít někdo zálusk a který má ona ukrýt. Všední starosti způsobily, že na celou tu věc úplně zapomněla. Ale snad se ještě nic… Náhle ji něco napadlo a po zádech jí přeběhl mráz. Druhá polovina tessery, vlastně druhý konopný váček, zůstal na dně plukovníkovy kapsy. Měla ho asi někam ukrýt, než se vydala pro pomoc. Co radil Cripps? Počítal s tím? Dal nějaké příkazy pro takový případ? Nevzpomíná si. A ten lékař, je to doopravdy lékař? Co když náhodou patří k tlupě, o které se zmiňoval v narážce Cripps? Jestliže se nevyslovil jasněji, pak určitě jen proto, že neměl čas. Ale jak to teď udělat, aby se k němu znovu dostala ?

Ať už je to jak chce, do pokoje vstoupil někdo třetí, a proto by se jistě nikdo nemohl divit, že se jde zeptat, co je nového – zvlášť když návštěva trvá tak dlouho. Právě chtěla stisknout kliku, když zaslechla cvaknutí a pronikavé zvonění.

No ovšem, napadlo ji, to rámusí ten přístroj, co ho vynalezl Graham Bell. Jeden byl na vyslanectví v Dillí a jeden v hale marseillské celnice. V Paříži jich bude určitě několik. Skutečně, teď si vzpomínám, že v strýčkově pokoji byl taky jeden. Jak se to jen jmenuje… Ano, ano, telefon.

Tajemství toho příliš ostrého hlasu bylo vysvětleno. Lékař telefonoval. Nemohla ho poznat, ale to bylo určitě jen proto, že se zvuk odrážel v ebonitovém mluvítku a to ho zkreslovalo. Skřípavý hlas se odmlčel a Anna zaslechla znovu cvaknutí přístroje.

Teď vyjde ven, pomyslila si, rychle pustila závěsy a posadila se k oknu. Ale míjela vteřina po vteřině, minuta po minutě, a nikdo nevycházel.

Co to všechno znamená? Proč telefonoval? A proč už teď netelefonuje? A proč jsou ty dveře pořád zavřené?

Na krátký okamžik znovu spatřila důvěřivou tvář Sidneyho a zastyděla se za tu všeobecnou nedůvěru, která způsobila, že se tak vylekala. Stiskla zuby a pustila se do prohlídky svého pokoje, kterému do té chvíle věnovala jen letmou pozornost. Hotelové apartmá číslo 264 se skládalo ze tří místností: malého salónku, který sloužil jako předsíň, z pokoje, v němž bydlela Anna, a z další místnosti, kde právě byli Cripps a Mirepoix. Pokoje se jistě zařizovaly teprve nedávno. Příčky se sádrovými římsami rozdělily mnohem větší místnost, bezpochyby přijímací salón té „směle řešené stavby“, o které mluvil Bontemps.

Její pokoj byl vybaven s jemným vkusem, který by za jiných okolností velmi obdivovala.

Široké závěsy z brokátu a hedvábí byly rozhrnuty; za nimi stála postel s tmavomodrými a mléčně bílými nebesy. Její plechová čela byla pomalována podle španělské módy erby a kyticemi. U okna na benátském prádelníku, zdobeném vybledlými barevnými obrázky ze života pastýřů, stříbrný pětiramenný svícen se zapálenými svíčkami. Vlevo vedle dveří sklápěcí toaletní stolek z leštěného dřeva a psací stůl s mnoha zásuvkami z vykládaného dřeva. Na tapetách z bílého a růžového versaillského plátna obrázky ze života Robinsonova: bouře, loď vržená na břeh, stopa lidské nohy v písku, příchod Pátkův…

Konečně vyšel tlouštík z pokoje, vypjal prsa a rychle zarazil netrpělivé Anniny otázky, aniž na ně odpověděl.

„Ale, ale… jen klid… Úplně chápu, že vám to začalo připadat moc dlouhé. A věřte, že nám také. Když jsem byl uvnitř, několikrát jsem si zatelefonoval, protože to byl naprosto zřejmě nejjednodušší a nejužitečnější způsob, jak stanovit diagnózu a zařídit léčbu.“

„Mám tomu rozumět tak, že je to vážné?“ zašeptala Anna a pobledla ve tváři.

„Řekl jsem něco takového?“ zvolal Mirepoix hlučně a zvedl ruce ke stropu. „Och, vy ať jste mladí nebo staří, jakmile máte v rodině nemocného, jednáte všichni stejně. Chcete, aby zdraví přišlo stejně rychle jako nemoc. Z čeho bychom pak žili my chudáci doktoři ? Jak bychom si vydělali na chleba a na nějaký ten doušek? Až lidi nebudou mít ani rýmu, ani chřipku, z čeho – ptám se – z čeho budeme živi?“

„Cože?“ zvolala Anna pobouřeně.

„No tak, no tak,“ mumlal Mirepoix. „To už je můj způsob řeči, chápejte. Tím vším vám chci povědět, že váš strýc onemocněl… chorobou velmi běžnou, která neznamená skutečné nebezpečí. Abyste mi lépe rozuměla, tedy pořádná rýma, nebo mám-li být přesnější, nachlazení s podrážděnými průduškami. Vzhledem k tomu, že mu poněkud stoupla teplota, není vůbec vyloučeno, že se z toho vyklube angína. Ale…“ Vítězoslavně se zasmál a vypjal svůj úzký hrudník. „Ale… přicházíme pomoci a nedovolíme…“ Udělal několik kroků k Anně a zatlačil ji směrem k oknu. „Chci říci… Kolik je vám let?“

„Čtrnáct. Přesně čtrnáct let a dva měsíce.“

„To už máte celkem rozum… Mohu s vámi aspoň mluvit otevřeně. Tím líp, neboť mám v úmyslu požádat vás o pomoc. O tom si ještě pohovoříme… Stav… vašeho strýce není těžký, ale poměrně závažný, a vyžaduje dobrou a okamžitou léčbu, která by zabránila celé řadě komplikací. Je to ovšem nepříjemné, jestliže jste měli v úmyslu navštívit naši výstavu.“

„My jenom projíždíme,“ vysvětlovala Anna. „Strýček počítal, že odjedeme z Paříže v neděli večer nebo v pondělí ráno… Náš advokát pan Myers nás čeká v Londýně.“

„V pondělí ráno? Naprosto vyloučeno. Podle mého mínění bude moci vstát nejdřív za týden.“ Pousmál se a jeho ruka plná prstenů zacinkala přívěsky na řetízku od hodinek. „Uznejte, že za jiných okolností by to zpoždění nebylo tak nepříjemné. Několik dní navíc, aby se člověk podíval na takovou výstavu… Ne, ne, nemračte se. Nechci vás nijak ponoukat, abyste při první příležitosti zmizela svému milému pacientovi z očí. Ale jakmile mu klesne horečka, uvidíte, že vás bude sám pobízet, abyste ho tu několik hodin nechala o samotě a šla se obdivovat podívané, která je – neváhám říci – jedinečná. A nemyslete si, že ze mne mluví zaslepenost Pařížana.“

„Řekl jste,“ přerušila ho Anna netrpělivě, „že vám mohu pomoci.“

„Jistě, a hned dnes večer. Právě jsem k tomu chtěl dojít. Myslil jsem, že byste možná docela ráda zajela ke mně do bytu pro lék, který mu uleví skoro okamžitě; je to můj recept. Rád bych vás téhle námahy ušetřil, ale v lékárně bychom museli dost dlouho čekat. Nejdřív by bylo nutné vzbudit lékárníka, pak by musel najít jednotlivé přísady, připravit je… A co mne se týče, nesmím opustit hotel, protože mě tu mohou každou chvíli potřebovat. Kdybyste ovšem raději zůstala zde, mohl bych použít služeb některého hotelového poslíčka. Nemám však k těm mládencům moc velkou důvěru.“

„Kam mám jít?“ zvolala Anna. „Ohlásím to strýčkovi a hned jdu.“

„Jen žádnou zbrklost! Klid!“ zahuhňal Mirepoix a postavil se přede dveře. „V zájmu všech určuji postup událostí já; jsem tady vlastně první po pánubohu a oznamuji vám, že jsem učinil následující rozhodnutí, platné od této chvíle a nadále, to jest: Za prvé, rozhodně zakazuji budit strýčka, protože spí posilujícím spánkem. Za druhé, pojedete pro lék v drožce. Bydlím hodně daleko odtud a nepřipadá vůbec v úvahu, abych vás hnal uprostřed noci pěšky po Paříži, když ji neznáte. Mluvíte docela dobře francouzsky, to je pravda, ale konec konců dívčinka vašeho věku a ke všemu ještě cizinka… Ostatně jsem nepochyboval, že budete souhlasit, a tak jsem už zatelefonoval šéfovi recepce, aby vám obstaral kočár. Tady máte dopis. Je to pár slov mé ženě. Dá vám malou lahvičku. Budete s ní zacházet s největší opatrností. Ale myslím, že… ne, ještě nechoďte. Řekli mi do telefonu, že když jste dnes odpoledne přijeli, doprovázel vás jeden z vašich přátel, Francouz. Nebylo by jednodušší upozornit ho na to a požádat ho, aby šel pro lék on?“

„Určitě ne,“ odmítlo děvče. „Asi tím myslíte pana Bontempse… Je to úředník pařížského notáře. Myers, strýčkův londýnský advokát, ho požádal, aby na nás počkal na nádraží a pomohl nám s ubytováním v hotelu. Aspoň myslím. Jinak ho neznáme. Ještě jsme ho nikdy neviděli. Není důvod znovu ho obtěžovat.“

„Tak dobrá! Jak si přejete,“ povzdychl si Mirepoix, „dole na vás čeká drožka. Ale málem bych byl zapomněl! Samozřejmě nesmíte za žádnou cenu opustit drožkáře, má za úkol vás přivézt v pořádku zpátky. Nezapomeňte, že jsem za vás odpovědný. Neudělejte nic, abych nemusel litovat své důvěry.“

KAPITOLA ČTVRTÁ

Projížďka v drožce

Dobrou půlhodinu se Anna těšila z příjemného uspokojení, že je užitečná, a nenapadlo ji ani nejmenší podezření. Události se vyvíjely celkem přehledně: cesta za vyřízením osobních věcí, nešťastné onemocnění průdušek. A řešení, to bylo tak říkajíc v dohledu. Jede pro lék, který nemoc vyléčí; týden odpočinku neznamená žádné velké neštěstí.

Paříž za okénkem kodrcající drožky, Paříž výstavy a noční Paříž turistů, vypadala jako nepochopitelný a zneklidňující vesmír. Hned temné a spící ulice, učiněná doupata zločinu, osvětlená jen tu a tam ubohou olejovou lampou s břidlicovou stříškou, zavěšenou na sloupu, hned zas bez přechodu zářivá šňůra kandelábru s petrolejovými nebo plynovými lampami, řady kočárů, smích a hluk. Pak znovu temná nábřeží a opuštěná prostranství, k nerozeznání si podobná.

Byla si opravdu k nerozeznání podobná, nebo to byly stále stejné ulice?

Tahle polorozbořená věž dávné pevnosti, které čas dal podobu ztroskotaného korábu – nejeli už kolem ní jednou?

Náhle se v ní znovu ozvala úzkost.

Ale ne, to není možné. Proč by se kočí vracel znovu a znovu do stejných ulic? Nesmysl, nesmysl. Ve skutečnosti je to určitě jeden z těch kousků, jaké nám dokáže vyvést hladový žaludek.

Vážně, pomyslila si, při všech těch zmatcích jsem se už vlastně půldruhého dne ani pořádně nenajedla. Když ovšem člověk nepovažuje za jídlo jeden tenký obložený chlebíček, který jsem si dnes ráno v devět hodin koupila někde na nádraží a který nestál za nic.

A teď už dávno minula i hodina večeře.

Možná že to způsobila její netrpělivost, ale zdálo se jí, že drožky, které potkávali, jedou mnohem rychleji… Vysvětlili vlastně kočímu, že to není zábavná projížďka, že jede pro lék?

„Je to ještě daleko?“ odvážila se zeptat.

Žádná odpověď.

Určitě to má na svědomí moje špatná francouzština, řekla si Anna. Ale nebylo to tím. Kočí se ani neobrátil. Jistě neslyšel. Opakovala otázku hlasitěji, opět bez výsledku. V zoufalství ho zatahala za cíp kabátu. Trhl sebou a obrátil k ní rozespalý a polekaný obličej.

„Budeme tam už brzy?“ vykřikla ze všech sil.

Podíval se na ni nechápavě.

„Co jste říkala? Já přece nejsem hluchý, to tedy ne. Na každý pád je to spíš vina admirála Courbeta než moje. Bylo to v den, když jsme oblehli Hanoj… Na tři kroky ode mne vyletěl do povětří vůz s municí. Uznejte, že to se mnou mohlo dopadnout hůř. Ale co se těch uší týče… Zkrátka se nebojte promluvit nahlas.“

„Ptám se,“ křičela Anna a zoufalství jí dodávalo sílu, „jestli tam už budeme.“

Vlídně se usmál.

„Taky si myslím. Počasí se vybírá. A oteplilo se pořádně. Pro výstavu je to jistě dobrá věc, ale uznejte, že na polích sluníčko připaluje, a přitom sotva zapršelo. Jeden vejská, druhý stejská.“

Bezradná Anna se vzdala dalšího rozhovoru. Co dělat? Vystoupit? Mirepoix však zapomněl napsat na obálku adresu. Kočí ji určitě zná, ovšem musela by se ho na ni zeptat, a to by nebylo zrovna jednoduché. A je vůbec tak jisté, že se s jinou drožkou dostane k cíli rychleji?

V zatáčce jedné ulice byly na jakési veřejné budově svítící hodiny a Anna stačila zahlédnout, kolik ukazují: za čtvrt hodiny půlnoc.

To znamená, že je to už víc než šest hodin, co přijeli do Paříže, a skoro dvě hodiny, co se projíždí v kočáře! Na okamžik měla pocit, že padla do pasti a že se kolem ní stahují neviditelná pouta. Ale jaká pouta? A proč? Proč? A ten malý konopný váček, který jí svěřil plukovník! Ruka jí sjela k opasku. Pořád tam ještě byl, zavěšen na kroužku.

Holky jsou prý zvědavé, pomyslila si. A přece mi za celý týden ani jednou nenapadlo, abych ho otevřela.

Jak tak o tom přemýšlela, náhle si uvědomila, že její zásluha není tak velká. V rychlém sledu událostí zapomněla, doslova zapomněla, že váček vůbec existuje.

Ale teď musím bezpodmínečně vědět, co je uvnitř, protože to je možná klíč k celému tajemství. A co teď s kočím? Co když právě na ten okamžik čeká, aby…

Dlouhé minuty ho bedlivě pozorovala. Nevypadalo to, že se chce otočit. Ostatně nemá ani okénko, aby se mohl podívat, co se děje v kočáře.

Netrpělivě rozvázala provázek a ve chvíli, kdy kočár projížděl světlejší ulicí, pootevřela drsnou látku. Ve váčku byla hrst docela malých balíčků, zabalených v jemném papíře nebo v bavlně. Rozbalila tři nebo čtyři a v prvním okamžiku si pomyslila, že je to žert. V papírcích byly dvoucentimetrové až třícentimetrové figurky zvířat, kozel, klisna s hříbětem, slon, lvice… Připomínaly droboučká zvířátka, jakých se na francouzském venkově používá do jesliček. Ale hmota byla jiná. Ne tak těžká jako olovo, a natřená šedozeleně.

To je pravda, takovéhle věci on sbírá, pomyslila si a pokrčila rameny. Potom se usmála nad svým zklamáním: A já zatím docela určitě čekala pohádkový poklad, perly nebo diamanty.

Na dně váčku leželo několik kamínků; ale člověk by musil mít hodně velkou představivost, aby věřil, že mají nějakou cenu. Pět hranolků z broušeného skla, jasně modrá skleněná šištička, něco jako ostře červená plochá zátka s lehce mléčným zabarvením a pak už jen dva nefrity s načrtnutými lidskými postavami a malá nažloutlá destička ze slonové kosti, popsaná, jak se Anně zdálo, nějakým složitým písmem.

To jsem si mohla myslit. Hračky. Nebo možná věci, které objevil a koupil u onoho směšného malého starožitníka. Ano, to nejspíš. Ten kůň s hříbětem – na toho se pamatuju. Našel ho docela jistě u starého Sikha v Kalkatě. Byla jsem tam s ním. Vzpomínám si na to moc dobře. Ukázal mi to a řekl, že tenhle druh figurek má historickou cenu. Ale představit si, že lupiči nebudou litovat obětí, aby se zmocnili takových hračiček… Člověk musí být sběratel, aby tomu věřil.

Upřímně se zasmála, když si představila dva nebo tři sběratele, které Cripps navštěvoval v Kalkatě a v Novém Dillí. Tak třeba vlastní bratr indického místokrále. Starý, velmi úctyhodný pán. Sbíral, a to už od nejútlejšího dětství, hrozinkové pudinky. Měl pudinky z celého světa, neboť navzdory všem předpokladům je nevyrábějí jen pekaři a cukráři v Anglii. Jeho sbírka zaujímala jedenáct sálů speciálně zařízené vily. Mříže v oknech a velmi moderní poplašné zařízení ho chránilo proti případným zlodějům.

K smíchu, jistě. Ale jak má člověk vědět, není-li sběratel schopen největšího bláznovství pro ty tretky z konopného váčku? Kdo ví, jestli pro něj nepředstavují nejdrahocennější poklad na světě.

Ozval se strašlivý zvuk a Anna sebou prudce trhla. Jen taktak že nepustila konopný váček, zachytila ho v poslední chvíli.

Ale ne, to jen kočí právě kýchl. Celá ta věc nemá hlavu ani patu. Nesmí propadnout románovým představám ani chorobné podezřívavosti. Kdyby byl ve váčku skutečně poklad, lupiči měli už několikrát příležitost, aby se ho bez námahy zmocnili.

Takovými a podobnými důvody začala přemáhat nejasný pocit nebezpečí, který se v ní vzmáhal už dva dny. Znovu a

znovu se vynořovala v jejích představách tvář mladého Angličana. Minulou noc se před ní dvakrát objevil jako zázrakem. Ta ledabyle se kymácející postava vedle mostu, tam dole, je to snad… ? Kdepak, není to on. A vůbec, co by tam dělal v tuhle hodinu? Určitě teď spí a neví o světě. Ale už jen pomyšlení, že je právě v tomto okamžiku také v Paříži, ji uklidňovalo.

„Slečno! Hej! Jsme na místě! Vystupovat!

Trhla sebou. Ten hlas nepatřil Sidneymu, ale drožkáři. Kočár se zastavil. Okénkem spatřila náměstí obklopené šedivými a nízkými stavbami. Uprostřed na podstavci kůň v trysku unášel někam do prázdna jakéhosi mocipána s parukou.

„Vy tedy když spíte, tak spíte pořádně! Neměl jsem vůbec srdce vás vzbudit. Jsme tady. Doktor Mirepoix bydlí v tom malém bílém domku na rohu, co jsou ty dveře z leštěného dřeva.“ Vlídně poplácal koně po hřbetě. „Kamaráda tahle dlouhá cesta unavila. Nemusíte pospíchat. Využije přestávky, aby se vzpamatoval.“

Anna zazvonila u dveří z leštěného dřeva. Uplynulo několik dlouhých minut. Zazvonila znovu. Tentokrát se dveře pootevřely téměř okamžitě a objevila se v nich stará žena, rudá hněvem a s dlouhým pohrabáčem v ruce:

„Nestydíte se dělat rámus v tuhle dobu?“

Byla zahalena do jakéhosi černého kimona s žlutými a červenými vyšívanými květy; rozpuštěné šedivé vlasy ještě prodlužovaly její úzkou tvář, poznamenanou zlobným a hašteřivým výrazem:

„Tak co! Mluvte! Copak chcete?“

Rychle vzala dopis, který jí Anna podávala, několikrát ho obrátila, otevřela ho nebo spíš roztrhla ostrými nehty a pomalu ho přečetla, přičemž čas od času vrhla na děvče dlouhý a málo laskavý pohled.

„Pojďte dál,“ řekla potom drsným hlasem a sňala řetěz, který držel dveře ze tří čtvrtin přivřené. Pak strčila Annu nepříliš jemně do chodby přeplněné nábytkem bez ladu a skladu.

Mám snad vlčí mlhu? ptala se v duchu dívka. Člověk by řekl, že… Ale neměla čas zamyslit se nad překvapujícím zjištěním hlouběji, protože stará čarodějnice už otevřela a pak za ní zase zavřela další dveře; a učinila tak pohybem, který nepřipouštěl odporu.

„Posaďte se na židli.“

Anna, skutečně omámená, se posadila. Prostorná místnost byla úplně prázdná. Rozumí se až na dřevěnou bílou židli.

Divný způsob, jak přijímat hosty, pomyslila si vylekaná dívka. A taky divný dům: nacpou nábytek do chodby a čekárna zůstane prázdná.

V tom okamžiku ji však napadla podivná myšlenka. Zdvihla hlavu a pozorně se zadívala na zdi a přepážky.

Na vybledle modrých papírových tapetách byla jasně patrná výraznější místa; beze vší pochyby je chránil před sluncem nábytek, s nímž se pohybovalo jen málokdy. Ale ten nábytek byl odstraněn teprve docela nedávno, protože podle zdí bylo ještě vidět na podlaze stopy prachu a známé chuchvalečky z vlny, jakým se neubrání ani nejlepší hospodyně.

„Jestli tomu dobře rozumím,“ šeptala si Anna, „právě se tu stěhují. To vede ke dvěma domněnkám: buď nemůže paní doktorová spát a krátí si čas přestavováním nábytku, anebo věděla, že jsem na cestě, a řekla si: Člověk nikdy neví, na čem s těmi Angličany je. Pro všechny případy vykliďme čekárnu a zbavme slečnu pokušení, aby si nechtěla odnést prádelník nebo koncertní křídlo.“

Neklidně se usmála, pokrčila rameny, schoulila se na židli… Znovu se jí zmocnil pocit nejasného nebezpečí, tajemné sítě, která se kolem ní pevně rozprostřela. Ale téměř okamžitě si vyčetla svou nedůvěru:

Nesmysl… Nesmysl… Copak musím všechno zašmodrchat svým hloupým strachem? Všechno mi připadá divné, protože nejsem zvyklá chodit někam v noci a protože mi nikdy nikdo nedal na starost takovou věc. Cože?… Požádají mě, abych šla pro lék. A já to nedokážu, nedokážu počkat, až s tím budou hotovi? Jistě, načekala jsem se už dost, a teď mám čekat dál… Ale doktor Mirepoix přece neřekl, že je ten lék připraven. Jenom mě upozornil, že v lékárně by nás nechali čekat. Myslil tím zkrátka, že by nás nechali čekat déle než…

Pochopila vůbec, co tím doktor Mirepoix myslel? Už si nebyla ničím jista a cítila, jak se jí myšlenky matou. Oči se jí začaly nezadržitelně klížit.

Přijde už každou chvíli, říkala si. Nesmím spát. Jenom trochu přivřu oči… přivřít oči přece ještě neznamená usnout… Člověk neusne, když ho napadají znovu a znovu všechny dotěrné otázky, když v sousedních pokojích i v jeho hlavě bouchají dveře a když mu ve spáncích drnčí zvonění telefonu…

Drnčí… Telefon… Telefon… Drnčí… Drnčí…

Ale jestli tohle drnčí telefon… Vyskočila, teď už úplně čilá. Ano, jestli tohle zvoní telefon, musí mít přece doktor Mirepoix doma telefon… To je jasné… A jestli ho má, není přece možné, aby nezatelefonoval své ženě. Docela určitě ji upozornil. Řekl jí, že přijdu. Nebo obráceně: předstírala překvapení. Nechává mě tedy čekat schválně. Chce získat čas…

Tak přece ten podivný pocit, který ji pronásleduje celý večer, není jen zdáním. Vůbec to nebyla řada náhod. A zatím plukovník, nemocný a sám ve svém pokoji… Vyskočila tak prudce, že převrátila židli. Běda! Hluk padající židle v úplně prázdném pokoji…

Nehoda však měla šťastný následek. Téměř okamžitě se znovu objevila paní Mirepoixová. Podala jí lahvičku s průhlednou tekutinou.

„Hledala jsem papír a provázek,“ mrzoutila, „abych vám ji zabalila; ale dům je v takovém nepořádku…“

„Na tom vůbec nezáleží,“ koktala Anna, úplně přivedená z míry. „S tím si nedělejte starosti. Dám si ji do kapsy u pláště.“

Anna přešla opuštěné náměstí a přistoupila k drožce. Kočí seděl na kozlíku a klidně spal.

Určitě je rád, pomyslila si rozzlobeně. Jeho kůň měl aspoň dost času, aby se vzpamatoval.

Představila si zpáteční cestu, podobnou jízdě sem, nekonečnou řadu pařížských ulic a nábřeží.

„Ne, to není možné,“ zašeptala. „Tím hůř. Tentokrát musím mít odvahu.“

Přistoupila k pouliční svítilně a rychle spočítala, co má v kapse: pár indických rupií, jeden francouzský stříbrňák, hrst drobných, dvacetifrank, který jí dal plukovník, aby si koupila obložený chlebíček. Rozhodně jí to stačí na drožku, která by neměla hluchého drožkáře a jejíž kůň by se nebál klusat nebo běžet.

Vlevo nikdo, vpravo nikdo.

Tiše jako kočka vběhla do příčné ulice, potom do další, a ještě do další. Teď už se nedalo nic dělat. Je volná a může se vrátit k strýčkovi tak rychle, jak jen bude chtít. Není na nikom závislá. Je sama, doopravdy sama, odkázána v celém spícím městě jen na sebe.

Nejdřív musí zjistit, kde je, vypátrat stanoviště drožek nebo se zeptat na cestu. Ale koho? Chodník byl beznadějně pustý. Náhle – zvuk kroků. Hlasy. Už vidí postavy, jdou k ní.

Zděšeně couvla a v poslední chvíli vběhla do stínu vrat. Byli to dva opilci. Zuřivě se hádali. Vypadalo to, že tančí nějaký podivný směšný balet. Vrhali se proti sobě s napřaženými pěstmi, ale pokaždé se minuli, upadli na zem, přidrželi se stožáru pouliční svítilny, vstali a znovu se do sebe pustili. Konečně zmizeli v jedné uličce a Anna s nohama roztřesenýma strachem vyšla z úkrytu. Ve vzdálenosti dvou set metrů vpravo před sebou spatřila ostré světlo: ještě tam byla otevřená kavárna. Ale když k ní přišla blíž, znovu zaváhala. Co řeknou lidé, až v tuhle hodinu uvidí ve dveřích čtrnáctileté děvče? Zahlédla na pultě podnos plný obložených chlebíčků a to zviklalo její poslední rozpaky:

„Ať je to jak je to, mám hlad. Jestli umřu hladem, kdo donese strýčkovi lék?“

Kavárník podřimoval na židličce u pokladny. Čtyři dělníci v bílých kazajkách, tři mladí a jeden starší, hráli vzadu v místnosti karty.

„Chlebíček s paštikou – kolik to dělá?“

Všichni se naráz obrátili. Anna cítila, jak se pod jejich užaslými pohledy červená.

„Ráda bych věděla…“ Marně se snažila, aby její hlas zněl pevněji. „Ano, ráda bych taky věděla, kolik je asi hodin?“

„Hodin?“ Nejstarší z bíle oděných mužů vstal, díval se na ni a kroutil hlavou.

„Tedy pro nás je tak čas zatopit v peci a začít dělat chleba. Angličanka, co? No, mluvíte skoro bez cizího přízvuku, ale když si dá člověk trochu pozor…“ Otočil se k ostatním: „Povídal jsem vám, že Angličani nejsou lidi jako vy nebo já, ať se o tom říká co chce! Rozumíte tomu? Pustit ve čtyři ráno na procházku do pařížských ulic panenku, které určitě není ani patnáct let… Kdybyste byla moje dcera…“

Anna zaváhala. Uvědomovala si, že podiv toho dobrého muže je oprávněný a že v něm rozhodně není ani stín nepřátelství, ale neobvyklé události posledních hodin způsobily, že zůstala opatrná.

„Poslali mě pro lék nemocnému strýčkovi a bojím se,“ zašeptala, „že jsem zabloudila.“

Zvědavost pekařských dělníků se okamžitě změnila v soucitnou pozornost. Kavárník k ní přisunul podnos s obloženými chlebíčky a s koláči. „Chuděra… A uprostřed noci… Žádný div, že se jim bouří kolonie. Všechny je zamknout na tom jejich ostrově, to vám povídám, a na dva západy.“

„Nemůžeme přece dovolit,“ řekl druhý, „aby se touhle dobou potloukala úplně sama po ulicích!“

„Ale já jsem vůbec nechtěla jít zpátky pěšky,“ namítla Anna odhodlaně. „Nechtěla jsem nic jiného, než aby mi někdo ukázal stanoviště drožek. Jdu k hotelu Frascati, ulice Vivienne 29.“

Překvapení karbaníků ustoupilo nelíčenému úžasu.

„Frascati!“ zvolal kavárník. „Tak do Frascati máte namířeno? Vždyť to nestojí vůbec za to, brát si drožku. Máte to za rohem.“

Tentokrát užasla Anna.

„Víte to určitě?“

Muž se rozesmál.

„To bych prosil! Bydlím v téhle čtvrti už čtyřicet let. Jakmile odtud vyjdete, dáte se první ulicí vpravo a druhou vlevo a budete zrovna před hotelem. Není to ani dvě stě metrů.“

KAPITOLA PÁTÁ

Nikdo nechce nic vědět

Kavárník se nemýlil. Uplynulo sotva pět minut a stála před hotelem. Ani nestačila dojíst obložený chlebíček; ovšem po pravdě řečeno, byl to pořádný krajíc. Tušení ji tedy neklamalo. Drožkář ji vodil za nos.

V tomto okamžiku však byla důležitá jen jedna věc: vrátit se k plukovníkovi a dát mu lék. Odložila proto otázky na pozdější dobu, strčila chleba s paštikou do kapsy, vběhla do otáčecích dveří, přehnala se jako smršť opuštěnou halou a rozběhla se po mramorových schodech.

„Stát!“ vyštěkl drsný hlas. „Kampak, slečno?“

V mezipatře číhal za exotickým keřem vedoucí provozu – ten, který k ní přišel před několika hodinami, když sháněla lékaře. Poznala jeho zarudlý obličej a odstávající uši.

„Přece k sobě,“ řekla. „Apartmá 264.“ Obešla překážku a stoupala dál.

Muž byl však rychlejší, a také se vrhl do schodů. Dostal se před ni jediným dlouhým skokem a znovu se jí postavil do cesty.

„Promiňte, že trvám na svém,“ řekl tentokrát anglicky, „ale určitě se mýlíte. Řekla jste přece apartmá 264?“

„Řekla,“ odvětila Anna stroze. „A budu vám vděčná, když mě už přestanete zdržovat. Nesu lék, pro který mě poslal doktor Mirepoix. A spěchá to.“

„Je mi líto,“ pokračoval vedoucí, „ale opakuji vám, že se rozhodně mýlíte. Pokoj 264 jsme předevčírem pronajali italskému obchodníkovi jménem Canetti. Přejete-li si, mohu vám ukázat knihu hostů.“

Jeho tón byl tak rozhodný, že se Anna nezmohla na odpověď. Šla za ním až do zasklené kanceláře, kde před několika hodinami mluvila se šéfem recepce.

„Apartmá 264… Podívejte se sama. Canetti Eugenio, obchodník, narozen v Terstu, Rakousko-Uhersko, dne 18. září 1840…“

„To není možné,“ namítla Anna, čím dál rozčilenější. „Knihu hostů už znám. Váš šéf recepce mi ji před několika málo hodinami ukazoval. A našel tam naše jména. Byli jsme zapsáni na jedné stránce úplně nahoře, stejně jako ten váš pan Canetti. Vidím to jako teď. Jestli tam už naše jména nejsou, musel někdo stránku vytrhnout. To vy jste přece ke mně přišel, když jsem přiběhla, že strýček ztratil vědomí. A vůbec, byl jste už tady, když jsme přijeli z nádraží a vystoupili z drožky. Vzal jste mi z rukou příruční kufřík z černé kůže, a taky krabici na klobouky. Snažně vás prosím, apartmá 264. Strýček určitě čeká. Stůně. Nesu lék. Rozumíte mi, co říkám ? Lék…“

Muž zkřížil ruce na prsou a v očích se mu objevil výraz netrpělivosti a hněvu.

„Přemlouváte mě zbytečně,“ řekl chladně. „Já nejsem majitel hotelu a platí mě tu od toho, abych plnil příkazy. Jeden z těch příkazů zní: nevpustit do podniku osoby, které tu nemají co pohledávat. Puntík, tečka. Rozkaz je rozkaz. Chci vám věřit, že to myslíte poctivě, ale v tomto případě se dopouštíte omylu. Řekl bych, že váš strýc i vy sama jste se nastěhovali do jiného podniku, který se jmenuje stejně nebo podobně. Neznáte Paříž a teď jste se spletla.“

Mluvil s tak neotřesitelnou jistotou, že Anna začala proti všemu očekávání sama váhat. A co když je to přece jen omyl? Co když je to následek únavy, cizího prostředí, rozčilení? Všechno se jí v myšlenkách zamotalo, všechno, co bylo a co je, mramorové schodiště i zasklená kancelář.

Neřekla už ani slovo, vyběhla z hotelu a bez dechu a se slzami v očích se opřela o stožár pouliční lampy.

Jsem k ničemu…, pomyslila si zoufale. Jsem úplně k ničemu. Pošlou mě pro lék… a já pak ani nedokážu najít náš hotel.

Zatočila se jí hlava a zavřela oči, ale když je zase otevřela, uvědomovala si náhle s jistotou, že to není sen a že pravdu nemá muž z hotelu, nýbrž ona.

Náměstí Burzy zářilo v studeném světle svítání jako dort k narozeninám, na kterém někdo zapomněl zhasnout svíčky. Copak by si mohla splést tohle náměstí s jiným, když přece do všech podrobností prozkoumala úsek za úsekem, když přece tabulkami svého okna sledovala lampáře, jak jdou od lampy k lampě a vyhánějí z náměstí tmu?

Tohle je řecký chrám, o kterém mluvil Bontemps. A pak ty úzké krámky, ověšené látkami a výšivkami, ve výkladních skříních pera a květiny, pyramidy šátků a hory manžet…

Další podrobnost, úplně nepatrná, ale důležitá, zahnala její poslední pochybnosti. Vzpomněla si, že pozorovala, jak plamének jedné svítilny pomalu uhasíná, až si myslela, že zhasne docela, ale nezhasl a naopak se znovu prudce rozhořel. Hledala ho a našla; byl to ten druhý vlevo, počítáno od hlavního hotelového vchodu. Ne, nemá vlčí mlhu. V tom se určitě nemůže mýlit. A přece se jí všichni nebo skoro všichni snaží dokázat, že se mýlí.

Její zoufalství náhle ustoupilo zvláštnímu klidu.

V téhle situaci, připustila, mohu ztratit trochu času a dojíst obložený chlebíček. Aspoň nebudu v pokušení věřit, že mi hlad mate smysly.

Chleba byl namazán tučnou paštikou, která zanechávala na jazyku chuť mateřídoušky a zvěřiny. Anna s chutí spořádala tu skrovnou pochoutku a pak s novou odvahou vkročila do otáčecích dveří.

Od úpatí schodiště jí nepřátelsky hleděl vstříc vedoucí provozu.

„Zavolejte mi ředitele,“ řekla tónem, který nepřipouštěl námitky.

Teď vyběhl ven také hubený a shrbený muž ze skleněné klece:

„Žádáte ředitele. Hm! Já jsem šéf recepce a nesu odpovědnost. Oč se jedná?“

Je to přece jen k nevíře, pomyslelo si děvče. Šéf provozu snad. Ale šéf recepce… Copak dnes večer zůstali všichni zaměstnanci v hotelu? Vypadá to, jako by měli plnou pohotovost. A ten zlatý skřipec, který se pohupuje na špičce nosu špičatého jako hřebík… Ne, toho si určitě nikdo nemůže splést.

Chvíli ho mlčky pozorovala, potom řekla klidně a rozvážně tichým hlasem:

„Myslím, že aspoň vy mě poznáte docela určitě. Jsem Anna Lawrencová. Můj strýček, plukovník Cripps, už nebyl zdráv, když jsme před pátou hodinou přijeli. Vy jste hned velmi laskavě požádal majordoma, aby se nám postaral o zavazadla. A vy, vy sám jste nás doprovodil do našeho pokoje. Za dvě hodiny potom jsme se setkali znovu. Strýčkovi bylo špatně a hledala jsem lékaře. Chtěl jste vědět číslo našeho apartmá. Zapomněla jsem je. Podíval jste se do knihy hostů a okamžitě jste to číslo zjistil.“

„Rozumím vám dobře,“ vrkal šéf recepce. „Vedoucí mi ostatně právě hlásil, o čem s vámi před minutou mluvil.“ Skřipec se na svém bidélku nebezpečně zakymácel.

„Ale vy se rozhodně mýlíte. Sám jsem měl celý den službu a odpoledne jsem tak říkajíc nevytáhl paty. Pokud vím, nepřijímali jsme žádného hosta, který by se jmenoval… jak to říkáte? Flipps? Myslím, že vám už ukázali knihu hostů. Chcete-li, můžete si ji prohlédnout znovu. Podle toho, co říkáte, byste měli bydlet v apartmá 264. Podívejte se tedy sama. Tady stojí, že apartmá 264 je obsazeno už tři dny. Pan Canetti patří k našim nejstarším zákazníkům…“

„Vím,“ ozvala se Anna, „o tomhle panu Canettim jsem už slyšela.“ Mluvila pomalu a nespouštěla z mužíka oči. „Je jasné, že jeden z nás je obětí jisté – jistého omylu. Jak to vysvětlit? Řekla bych, že musíme znovu probrat všechno od začátku, například si ověřit časy. Tak se jistě pamatujete, že před osmou hodinou jste mi ukazoval jednoho pána středních let a trochu při těle. Vyšel z baru a vy jste řekl: »Tady jde právě doktor Mirepoix.«„

„Před osmou? To se mi nezdá,“ mumlal šéf recepce bezradně. „Určitě nebyl doktor Mirepoix v baru před osmou, protože přišel až v půl desáté.“

„Tak se tedy jmenuje Mirepoix!“ triumfovala Anna. „Kdyby to všechno nebylo pravda, jak bych mohla znát jméno doktora z vašeho hotelu?“

Skřipec se zachvěl a málem spadl.

„Lékař hotelu Frascati se jmenuje Mirepoix, a ne Mignebois, jak jste právě řekla.“

„Řekla jsem Mirepoix,“ namítla Anna, pobouřená takovou podlostí.

„Tahle maličkost,“ pokračoval muž bez vzrušení, „vlastně shoda jmen, by rozhodně nemohla být dostatečným důkazem, že jste si pronajala pokoj – tedy váš příbuzný a vy. Ostatně jméno Mirepoix je ve Francii dost běžné, mohla jste je náhodou zaslechnout v rozhovoru.“

„Dobrá, dobrá,“ ozval se ráčkující hlas, na který nebylo možno zapomenout, „tak se mi zdá, že tu slyším své jméno. Mohu být tak smělý a vědět, co si kdo přeje od doktora Mirepoixe?“

Byl to opravdu on. Břicho ve tvaru hrušky, plavný krok, velký prsten s rytinou na pravém malíčku, který byl pod tím prstenem úplně nehybný; a ta nezaměnitelná vůně citrónové šťávy, muškátu a melasy.

„Pane doktore, pane doktore!“ vykřikla Anna a vrhla se k němu. „Konečně vás mám, nesu ten lék. Ale všichni mě tu zdržují a brání mi, abych ho odnesla strýčkovi.“

„To je hanba… Nevychovanci!…“ Prudkým pohybem odhodil s čela svou rozcuchanou hřívu. „Ale nejdřív, děvenko, se musíte uklidnit.“ Jeho hlas byl mírný a konejšivý. „A teď mi vysvětlete pokud možno do všech podrobností, co je. No tak, co přesně pociťujete?“

Anna dostala náhle výraz, že mu všechna krev ztuhla v žilách.

„Ale pane doktore!“ vykřikla zoufale. „Já se přece vracím z vašeho bytu!… Kočár… Vaše žena… Řekl jste mi, že je to chřipka, přinejhorším angína. Pak jste ještě připomenul, že strýčkův stav není vážný, že však kvůli možným komplikacím chcete raději začít s léčením hned, a poslal jste mě k sobě do bytu, abych přivezla tenhle lék.“

Mirepoix naslouchal mlčky a se zájmem.

„Zajisté, zajisté,“ řekl nakonec a poklepal jí láskyplně po tváři, „rozumím vám dokonale. Váš strýček je v pořádku. Vy také. Váš otec a vaše matka také. Všichni jsou v pořádku, nedělejte si starosti. Všichni…“

„Ale pane doktore,“ zapotácela se Anna, jak se s ní zatočil celý svět, „přece… Uvědomte si, co jste právě řekl… Rodiče… Rodiče zemřeli, když mi bylo pět let. Jde o strýčka. Slíbil jste mi, že na něj dáte pozor, až budu pryč. Plukovník Cripps, pamatujete se?“

„Můj ty bože… Kam jsem to jen dal hlavu?“ připouštěl Mirepoix smířlivě. „Ale ovšem, jde jen o vašeho strýce, o plukovníka Frippse. Samozřejmě. Daří se mu výborně. A ctěné paní Flippsové rovněž.“ Světácky se uklonil. „Tak vy jste tedy opustili žírné luhy zelené Anglie?“

„Ale přece…,“ zašeptala Anna, čím dál zmatenější. „Mýlíte se… Jedeme z Indie… Víte to dobře.“

„Promiňte mi. Samozřejmě že to vím… Jedeme přece z Indie. K čertu, to je dlouhá cesta, pořádně dlouhá cesta. Ne, upokojte se, já zajisté netvrdím, že nemáte pravdu. Domnívám se stejně jako vy, že tahle podívaná rozhodně stojí za takovou cestu a že naše výstava patří skutečně k tomu nejpozoruhodnějšímu, co může člověk in the world… ve světě vidět… A věž… Ano, co si myslíte o naší věži? Ruku na srdce, viděl kdy svět něco podobného?“

„Ale pane doktore, vzpomeňte si přece!“ Nutila se, aby mluvila pomalu, klidným a přesvědčivým hlasem. „Dal jste mi psaní pro svou ženu, kvůli tomu léku. A ona mi ho dala. Tady je…“

„Poslal jsem vás pro lék k sobě do bytu?“ užasl Mirepoix. „No ovšem, samozřejmě… A ten dopis, co jsem napsal, máte ho? Jakže? Máte jen lék? Vidím, vidím… Ale to je výborné. Všechno je v dokonalém pořádku. Vyřídila jste to skutečně vzorně. Tak, tak… Budu vás posílat pro léky častěji, ruku na to.“

Vzal si od Anny lahvičku, prohlédl si ji proti světlu, odzátkoval, přičichl a ochutnal. „Hm, hm,“ zamručel a mrkl na šéfa recepce. „Myslil jsem si to. Aqua simplex, s největší pravděpodobností…“

„Cože? Co říkáte?“ vybuchla Anna s náhlou zuřivostí. „Já jsem měla taky ve škole latinu. V téhle lahvičce že je voda? Tak celá ta jízda v drožce, to bylo jen proto, abych přinesla vodu?“

Mirepoix pozvedl ruce ke stropu.

„Nebe je mi svědkem, že jsem nic takového neřekl. Je naprosto zřejmé, že v téhle lahvičce je lék. Ostatně ptám se, proč bych vás měl posílat pro vodu k sobě do bytu, když teče výborná ze všech kohoutků. Ale s tím si přece hlavu nelamte. Tak vy tedy přijíždíte z Indie. Málokdy máme příležitost setkat se s někým, kdo přijíždí z takové dálky. Povězte nám přece něco o té krásné zemi. Příroda je tam prý nádherná, a to slunce! Jistě jste se tam zdržela aspoň několik hodin?“

„Cože?“ vykřikla Anna. „Tak vy chcete tvrdit, že to je…“

„Klid…! Klid…! Nechci vůbec nic. Tím spíš něco tvrdit. Nebudeme se přece rozčilovat. Všechno je v pořádku. Jsme přátelé a pěkně si spolu povídáme, to je všechno. Maličkosti, nic víc. Oč vlastně jde? Jen trochu víc sluníčka při opalování. To nestojí za řeč. A nikdo, to mi věřte, nikdo se na vás nebude hněvat, ani ten strýček, o kterém stále mluvíte. A který je pravděpodobně v nejlepším pořádku.“

Ohromená Anna bezradně odvrátila oči od lékaře. Její pohled se zastavil na šéfovi recepce a na majordomovi. Nejpodivnější je, že se nikdo z nich netváří rozpačitě nebo nejistě. Ani nejmenší náznak výčitek nebo špatného svědomí. Jejich pohyby i jejich tváře jsou naprosto lhostejné, jen čas od času se na nich mihne výraz netrpělivosti či únavy.

Hlasem stále vzrušenějším vyprávěla o advokátu Myersovi, který na ně čeká v Londýně. Stačí se s ním spojit, poslat mu telegram. Plukovník s ním bude jednat v záležitosti dědictví. A vůbec, jestli chtějí důkazy, je tady ještě někdo další, a není třeba pro něj chodit tak daleko. Myers požádal jednoho svého pařížského přítele, aby jim přišel naproti. Doopravdy. Jmenuje se Bontemps. Je vedoucím notářským úředníkem. Člověk, který se jmenuje Bontemps a je vedoucím notářským úředníkem, se neztratí tak snadno. O téhle maličkosti se může každý spolehlivě přesvědčit. Paříž je jistě velké město, ale snad tam dokážeme najít člověka, když známe jeho jméno, podobu a zaměstnání.

„Jistěže, jistěže,“ ozval se Mirepoix vlídným a uklidňujícím hlasem, „samozřejmě… Je to tak, máte pravdu. Pošleme telegram tomu panu Miérovi, a panu Bonventovi také, i ostatním. Všem ostatním. A taky vašemu strýčkovi, to se rozumí. Rozhodně máte pravdu, docela určitě máte pravdu. Ale ještě je asi moc časně, abychom je tahali z postele. Prosím vás proto o trochu trpělivosti. Ostatně i vy si zcela jistě musíte trochu odpočinout. Radí vám to lékař a otec, nebo spíš strýc. No ovšem, zdřímnout si, zkrátka pár hodin si zdřímnout. Když se člověk vyspí, na všechno se dívá jasnějšíma očima. Nemůžeme vám bohužel poskytnout to nešťastné apartmá 264, po kterém – zdá se – tolik toužíte. Co dělat! Už tam bydlí jeden velmi vážený muž jménem Canetti. Ale se svolením těchto pánů – ne, ne, oni nás neodmítnou – bude snad možné zajistit vám navzdory všem nesnázím nocleh přímo tady, abyste si konečně odpočinula. Už to doopravdy potřebujete.“ Rychle mrkl na šéfa recepce a na vedoucího provozu.

Vrhli se na ni, a dřív než se Anna zmohla na jediné slovo, byla svázána, spoutána a přes ústa měla šátek.

„No tak, no tak, nebraňte se,“ šeptal jí do ucha lékař. „Nikdo vám nechce ublížit. Musíte si odpočinout, to je všechno. Odpočinout si, vyspat se. Ne, ničeho se nelekejte. Zatelefonujeme našim přátelům. Přijdou si pro vás. Můžete se na ně spolehnout. Odvezou vás na venkov do nějakého pěkného koutku, kde si budete moci odpočinout, jak jen se vám zlíbí. Jste unavena. Hodně unavena. Takové hlučné město, a navíc ještě se Světovou výstavou, to pro vás teď není.“

KAPITOLA ŠESTÁ

Zelenina a ovoce

Klíč se dvakrát skřípavě otočil v zámku, bylo ještě slyšet šepot a pak se zvuk kroků vzdálil.

V zajetí. Je v zajetí.

Ke svému velkému překvapení neměla ani trochu strach. Přinutila se k chladné úvaze a dospěla k závěru, že všechno, i to, co se právě stalo, je lepší než tahle kaše, v které vězela celou řadu hodin, lepší než tahle hustá mlha, v níž se ztrácely i obrysy věcí zcela jasných, lepší než to nekonečné dokazování maličkostí naprosto samozřejmých.

Teď už je jisté, že od samého začátku byli všichni domluveni a že lhali. Pak ovšem přišla chvíle, kdy se jejich lži začaly navzájem vyvracet a kdy bylo třeba ukázat je ve světle skutečnosti. Proč by jinak sáhli k násilí, proč by ji spoutali a zavázali jí ústa? Další důležitý bod, tak trochu potěšující: útočníci se ani jednou nepokusili ukrást jí konopný váček. Třebaže nic by nebylo snazšího. Z toho vyplývá, že aspoň v tuto chvíli nebyla krádež pohnutkou k útoku.

Záhada samozřejmě nebyla ani zdaleka jasná. Zbývalo vysvětlit, co může znamenat celý ten zmatek, a hlavně zjistit, co udělali s plukovníkem. Jaký zájem mohou mít ti lidé na tom, aby ho ukryli před světem? Nemocný, bezbranný, vydán napospas těm zlotřilcům…

Anna sevřela rozhořčeně pěsti a s překvapením zjistila, že tento pohyb stačil znatelně uvolnit provazy, které jí stahovaly zápěstí. Nemohla se ubránit smíchu. Drama se začalo měnit ve frašku. Dali si s těmi podvody nadlidskou práci, ale jsou to začátečníci – nešikové, ustrašenci a ztřeštěnci současně. Zapomněli ukrást poklad, nedokázali udělat pořádné uzly.

Stačilo pětkrát nebo šestkrát pořádně zatáhnout a provázky se uvolnily. Tak se jí podařilo vyprostit pravou ruku. To ostatní už byla hračka, levá ruka, roubík – veliký ubrousek se slovem Frascati, vyšitým zašpičatělými písmeny. Nakonec se pustila do provazů, které byly přitaženy mnohem pevněji a svíraly jí nohy.

Za chvíli si její oči zvykly na pološero. Byla v nějakém skladišti, v komoře bez oken, přeplněné bedničkami s chřestem a s artyčoky. Po pěti minutách vytrvalé práce se jí podařilo rozvázat uzel, který jí stahoval kotníky, a s úlevou si oddechla. Vstala, zhluboka vydechla, potom po špičkách přistoupila ke dveřím.

Docela vážně ze mne bude odborník na klíčové dírky, řekla si.

Pokud mohla zjistit, za dveřmi komory byla dlouhá chodba, která vedla od kuchyně k přijímací kanceláři. Kuchyně byla temná a opuštěná, ale v kanceláři šéfa recepce panovala horečná činnost.

Doktor Mirepoix seděl rozkročmo na stoličce a křičel do mluvítka telefonu. Mluvil rychle, s trhanými posuňky. Šéf recepce tiskl špičaté ucho k druhému sluchátku a projevoval stejné vzrušení. Čas od času si otíral čelo velikým kostkovaným kapesníkem. Anna hledala vedoucího provozu, ale marně. Nakonec ho objevila až na samé hranici svého zorného pole, na opačné straně skleněné klece. Pozornost děvčete se zdvojnásobila. Muž stál na stráži pod schodištěm, přesně jako před chvílí, když na ni volal, a díval se napjatě nahoru do poschodí. Na co se to asi dívá?

Odpověď na tuto otázku nedala na sebe dlouho čekat. Zády napřed sestupovali dolů dva muži; šli pomalu a přidržovali se zábradlí. Nesli něco těžkého, Anna však v první chvíli nepoznala, co to je. Až v okamžiku, kdy zatáčeli kolem rohu zasklené kanceláře, aby se dostali do haly, odkryli své břemeno a Anna s úžasem poznala stůl z vykládaného dřeva, který stál před několika hodinami v jejím pokoji, v apartmá číslo 264.

„Dnes v noci už druhé stěhování…,“ zašeptala. „Nebyla to tedy jen doktorova žena. Stačí, abych se někde objevila, a lidí se okamžitě zmocní stěhovací horečka. Je to jako v blázinci.“

Pousmála se, když si vzpomněla na Sidneyho, toho hodného kamaráda, kterého jí poslala do cesty laskavá náhoda, a příliš brzy si ho zase odvedla. Tolik si potrpěl na záhady; jestlipak by tohle ocenil, kdyby ho do toho také zapletli? Co by si o tom pomyslil? Náhle se jí zmocnila prudká touha znovu se s ním uvidět. S ním by neměla strach z ničeho a z nikoho. Znovu by našla strýčka a mohla by ho chránit – tím si byla jista.

Po vykládaném stole následoval malovaný prádelník, pak svícen. A náhle se začala třást, zasažena strašlivou naléhavou myšlenkou. Všechno, úplně všechno vypadalo, jako by ti lidé chtěli odstranit ze světa každý předmět, který byl v nějaké spojitosti s plukovníkem a s ní, všechno, co by mohlo nést buď přímo, nebo nepřímo stopu jejich pobytu, všechno, co by mohlo být svědectvím, že tu vůbec byli. Ano, určitě je to tak. Chystají se zahladit každou stopu po nich, jako by je chtěli vymazat ze světa.

Musí se odtud dostat co nejrychleji. Se zatajeným dechem pomalu obešla bedničky, naházené bez ladu a skladu na jedinou hromadu. V koutě komory, kde měla být úplná tma, objevila na zdi slabý paprsek světla. Odkud se tu asi bere?

Přinutila se ke klidu, odstrčila tiše hromadu slaměných obalů na láhve, papírových vík a prázdných krabic. Skutečně, byly tam ještě jedny dveře. A proti všemu očekávání nebyly zamčeny. Opatrně je otevřela a octla se v místnosti, která byla sice menší, ale jasně osvětlená. Vysokým a úzkým oknem pronikalo šedé a modré světlo svítání. Byla to další komora, kde na vyrovnaných košatinkách z vrbového proutí v tichosti dozrávaly broskve a veliké hrušky. Anna se znovu málem dala do smíchu. Bandité rozhodně překonali všechny meze nešikovnosti. Okno vedlo do malého dvorku, odděleného od opuštěné ulice jen tenkou nízkou zdí.

Útěk byl tak snadný, že děvče zaváhalo. Nezařídili to všechno úmyslně, aby se pokusila o útěk a aby se jí podařil? Nepadne do nové pasti? Když odejde, neznamená to, že ztratí poslední stopy po plukovníkovi?

Nezdá se. Z důvodů, které zůstávaly nejasné, snažili se bandité pravděpodobně dokázat, že plukovník ani neodešel, ani nepřišel, že se vlastně vypařil, že vůbec nikdy neexistoval. Ale ona, ona je nezvratným důkazem, že lžou. Jestli chtějí zabít plukovníka, musí se nutně zajímat o ni, protože ona je živým svědectvím jejich zločinu. Možná že se pokusí ji zastrašit, že ji dají prohlásit za šílenou. Nebo se spíš postarají, aby zmizela.

Tiše jako kočka se vrátila do první komory a znovu nahlédla do klíčové dírky. Vpředu nebyl nikdo, avšak v pozadí pokračovalo stěhování. Právě byla na řadě její postel. Neměli ani čas stáhnout z jejích nebes závěsy z modrého brokátu a bílého hedvábí.

Náhle se znovu objevil Mirepoix. Sledovala ho skupina mužů oblečených v bílém. Jeho obvykle bledé tváře měly teď barvu červených cihel. Rozčileně hovořil. Nebylo možno rozumět jeho slovům, ale několikrát ukázal směrem ke komoře.

Není pochyb, teď jde o ni. Vrcholí akce, která ji má buď na čas, nebo navždycky odstranit ze světa.

Už nemůže ztratit ani minutu.

Vrhla se do druhé komory, potom seskočila do dlážděného dvorku. Chystala se vyšplhat na zídku, ale i toto úsilí bylo zbytečné. Vlevo na konci zídky spatřila pootevřenou mříž. Konečně je na svobodě. Stačí vyběhnout a zmizet ve městě.

Šedivá barva střech se poznenáhlu měnila v růžovou a pak náhle vzplanula jako požár. Současně se zdálo, že se plamínky pouličních svítilen ztenčily a v jediné vteřině pohasly. Vzdálená okna a kupole zazářily, žíhané zlatem a jaspisem.

„Východ slunce v Paříži!“ zašeptala Anna v úžasu.

Ale nebyl čas hrát si na turistu. I když unikla útočníkům, nic se nevyřešilo.

Nejjednodušší by samozřejmě bylo obrátit se na policejního strážníka, požádat o pomoc policii, která je aspoň v zásadě povinna chránit počestné lidi proti darebákům.

Ale projevila důvěru postupně úředníkovi z notářství, majordomům, šéfovi recepce, lékaři, drožkáři. A všichni, všichni bez výjimky ji zklamali. Jak má vědět, kam až sahá tajemné spiknutí z hotelu Frascati? Co když je do něho zapleten i policista, na kterého se obrátí?

Ostatně i když člověk předpokládá, že padne na policistu, který bude skutečně policistou, jakou má naději, že uvěří všemu, co řekne? Začne si postupně ověřovat celou její výpověď.

I když ho nezviklají lži té zločinecké tlupy, ztratí v každém případě drahocenný čas. A zatím bude plukovník sám, nemocen, vydán napospas takovým darebákům…

Ne, jediným východiskem, jedinou záchranou je Sidney. Požádala ho o pomoc a on přišel. Obrátili se k němu zády, ale

on jistě tušil, že něco není v pořádku, a přišel znovu. Je věrný, chytrý a houževnatý. Je to také syn velkého Scotta Kimmishe. Když bude třeba, může celý případ vysvětlit otci. A co dál, jsou to Angličané. Ano, na ty se musí obrátit, a na nikoho jiného.

DRUHÁ ČÁST

KAPESNÍ ZLODĚJKA

KAPITOLA SEDMÁ

Sherlock Holmes – ano či ne?

Se svraštělým čelem a staženými koutky úst pozoroval Scott Kimmish zachmuřeně dlouhou ulici plnou lidí. Čas od času a bez zjevného důvodu vyskočil z křesla, dlouhými kroky přešel po terase vyslanectví a palcem si zuřivě nacpal svou starou pěnovou dýmku zvlášť silným tabákem.

Lord Gilmore chvíli s úsměvem pozoroval svého přítele, jak přechází sem a tam, potom mu náhle vstoupil do cesty a položil mu ruku na rameno:

„Proboha, Scotte, ty mi ale děláš těžkou hlavu. Mám si snad doopravdy myslet, že jsi přijal mé pozvání jen proto, abys mi způsobil radost? Usmíváš se líbezně jako medvěd, který se až do téhle chvíle potuloval volně po pralese a najednou mu řekli, že se teď bude muset každý den v pět hodin obléknout do svátečního a přijít na čaj. Co je to s tebou? Doopravdy ti nestojí ani za jediný pohled ty zajímavé pěkné hotely, kde bydlel slavný Talleyrand a rakouský císař? Ani tam vzadu na obzoru Eiffelova věž, která nutí člověka k zamyšlení, jak budou vypadat naše domy za padesát nebo za sto let?“

Scott Kimmish pohlédl na svého přítele mrzutým a dotčeným pohledem a potom se rozesmál.

„Máš pravdu,“ přiznal, „já bych vážně nikdy neměl opouštět londýnskou mlhu ani prach toho svého doupěte v Scotland Yardu. Teď už víš všechno. Aspoň vidíš, jaký je ze mne starý mrzout.“

Teď se dal do smíchu zase Gilmore.

„Nakonec uvěřím tomu, co se povídá – že ten novinářský zajíc (úplně jsem zapomněl jeho jméno, ale asi víš, koho tím myslím) si vzal za model pro svého Sherlocka skutečně tebe a nikoho jiného. Holmes se také nudil, když neměl na mušce nějakou záhadu.“

Scott Kimmish se nucené usmál a pokrčil rameny.

„Proč ne?“ řekl nakonec se stínem hořkosti. „Ale s podmínkou, že jsi postřehl i rozdíly, a ty nejsou malé. Za prvé: Sherlock čte každému myšlenky. Je neumořitelný a neutopitelný, a když narazí hlavou na skálu, povolí skála. Se mnou je to úplně obráceně, ze sebemenšího průvanu mám rýmu a utopil bych se v koupací vaně. Za druhé…“

„Věřím ti, věřím ti,“ přerušil ho lord Gilmore kajícně. „Souhlasím, nejsi Sherlock Holmes. A je to škoda, protože ten by neváhal přispěchat na pomoc při řešení ošklivé záhady, před kterou jsme právě byli postaveni.“

Detektiv se dal do smíchu:

„Ne, ne, kamaráde. Trochu to přeháníš. Podívej se, jak jsem dojat tímto novým projevem přátelství. Nemusíš si lámat hlavu a vymýšlet pro mne záhadu šitou na míru…“

„Šitou na míru?“ zvolal lord Gilmore. „Pane na nebesích… Starosti mého povolání mi nedovolily – obávám se –, abych si uchoval tak mladistvou bystrost.“ Povzdechl si. „Co dělat! Je to případ, že už nemůže být vážnější. A takového druhu, že si neví rady ani tak ostřílený diplomat, jako jsem já. Jeden z našich krajanů je v nebezpečí, a možná že není sám. Ne, ne,“ pokračoval s nevinnou tváří, „nic na tobě nechci. Vím, že máš dovolenou, což je u tebe mimořádně vzácná věc, a já bych neměl to svědomí…“

„Naneštěstí jsem slíbil Sidneymu,“ zamumlal Scott Kimmish a oči se mu zableskly, „že mu ukážu tu čertovskou výstavu. Moc by ho to zklamalo, kdybych… Co se dá dělat!… Ovšem pro krajany… Solidarita především…“

„Jestli ti jde o syna,“ zvolal lord Gilmore vesele, „mohu tě ujistit, že mu to rozhodně vadit nebude. Ale nejjednodušší bude, když ti vysvětlí hlavní účastníci sami, co se vlastně stalo.“

Divadelním pohybem otevřel dveře a objevili se dva mladí lidé.

„Prosím tě, tati,“ vykřikl Sidney a vrhl se k otci, „netvař se tak utrápeně a zklamaně! Je to pravda, často jsem si přál, abys mě vzal s sebou, když vyšetřuješ některý svůj případ…“

„A já jsem ti pokaždé zakázal, aby ses do toho pletl,“ přerušil ho detektiv suše. „Říkám ti to tedy znovu. Pronásledovat zločince není zábava. Lidé by se na to neměli dívat jako na hru. Tím spíš, že nebezpečí je skutečné…“

Mladý muž zrudl hněvem.

„Dobrá,“ řekl a založil ruce na prsou. „Slibuji. Až mě příště někdo požádá o pomoc, odpovím mu: »Hluboce lituji. Můj otec je slavný detektiv a poradil mi, abych vás v takovém případě vůbec neposlouchal. Jestli vás někdo zabije, nedělejte si starosti. Najde vašeho vraha naprosto spolehlivě.«“ Potom změnil tón a pokračoval naléhavě: „Tati, prosím tě. Nejde o mne, ale o ni. Je to neteř plukovníka Crippse. Vzpomeň si. Už jsme o ní mluvili ve vlaku…“

Tentokrát však Scott Kimmish nehodlal ani odporovat, ani ho odbýt žertem. Podíval se zkoumavě na Annu a zdvořilým pohybem ruky ji vybídl, aby se posadila.

„Tak vy jste neteř plukovníka Crippse. Nemám tušení, co vám asi řekl ten uličník můj syn, ale je samozřejmé, že jsem připraven ze všech sil pomoci krajanovi, který se octl v nesnázích.“

Anna začala nejistým hlasem, připravena, že ji zarazí nebo jí skočí do řeči, ale postupně získávala jistotu; povzbuzoval ji totiž stále vzrůstající zájem, patrný na tváři Scotta Kimmishe. Nakonec stručně vysvětlila, jak se dostala na vyslanectví. Protože neměla odvahu někomu se svěřit, přišla pěšky, ukryla se do sousední uličky a čekala, až uvidí známý obličej. Náhoda jí přála. Netrvalo dlouho a objevil se Sidney.

Chvíli bylo ticho. Scott Kimmish si pomalu nacpal dýmku a zapálil si.

„Doopravdy nevím,“ zamumlal, „komu mám dřív blahopřát. Svému synovi, který měl od začátku podezření, že vás potká něco neobvyklého, nebo vám, že jste v celé té záležitosti prokázala tak nevšední duchapřítomnost a rozvahu. Nebudu vám tajit, že v celém případě je řada vskutku zvláštních podrobností, které nepochybně předpovídají málo potěšující záhady.“

„Bylo správné, že jsem využila příležitosti a utekla?“ zeptala se Anna úzkostlivě. „Na to se ptám sama sebe. Kdybych byla zůstala v jejich rukou, mohla jsem se možná přece jen spojit se strýčkem.“

„To naprosto není jisté,“ uklidnil ji detektiv. „Vzpomeňte si jen, jak si dali záležet, aby vás rozdělili.“

„Ano,“ připustila Anna. „Ale co kdyby se mi to bylo přece jen podařilo? Nedovedete si představit, jak špatně vypadal. Nikdy jsem ho neviděla v takovém stavu. Kdo ho teď bude ošetřovat?“

„Kdybyste byla zůstala, požádali by vás o to? Neztrácejte čas zbytečnými výčitkami. Bylo by líp – nejste-li ovšem příliš unavena –, kdybyste mi pomohla objasnit některé okolnosti. Jde například o ty muže v bílém, které jste viděla klíčovou dírkou s doktorem Mirepoixem těsně před tím, než jste uprchla. Mohla byste mi je popsat?“

„Byli dost daleko a viděla jsem je jen několik vteřin.“

„Říkáte, že byli oblečeni v bílém. Znamená to, že měli světlé obleky, nebo to byl spíš stejnokroj, oblečení typické pro nějaké povolání, například pro pekaře nebo cukráře?“

„V prvním okamžiku jsem si myslela… Ach ne, to je nesmysl.“

„Co jste myslela? Právě ten první dojem mě zajímá.“

„Myslela jsem na ošetřovatele. Ale jak by to bylo možné? Opravdoví ošetřovatelé by určitě neměli s únosem nic společného.“

„Ledaže,“ napověděl detektiv, „ledaže by v tomto příběhu nebylo nic skutečného, ani ošetřovatelé, ani lékař. Druhá otázka – a prosím vás, odpovězte mi na ni co nejpřesněji a nejupřímněji, protože vaše odpověď nám může poskytnout cenné informace. Pokud jsem vám dobře rozuměl, měla jste během cesty přinejmenším jednou dojem, že se děje něco neobvyklého. A hned jste hledala pomoc, což je zcela přirozené – pokusila jste se přivolat někoho cizího. Ale váš strýc dvakrát odmítl. Jak si vysvětlujete jeho odmítnutí? Máte pocit, že se obával o něco drahocenného? Nebo jde spíš o obvyklý způsob jednání, vysvětlitelný jeho povahou?“

„Řekla bych,“ odpověděla Anna po chvilce přemýšlení, „že se bál něčeho určitého. Ale nemohl tušit, v jaké podobě se hrozba projeví. A jeho povaha … jak vám mám odpovědět? Já sama jsem si v téhle věci nemohla nikdy stěžovat. Vůbec myslím, že si kladu takovou otázku poprvé.“

„To je tak vždycky s lidmi, které máme rádi a s kterými žijeme,“ poznamenal Scott Kimmish s úsměvem. „Ale pochopte správně smysl mé otázky. Nežádám po vás, abyste strýčka soudila, nýbrž abyste si vzpomněla na rysy jeho povahy, které by nám pomohly pochopit, co se stalo, a zejména proč odmítl, když jste šla pro pomoc. Víte, kdyby byl nezmizel a stál teď přede mnou, byl bych položil tuhle otázku jemu, a v podobě co nejpřesnější: »Kdo jste, plukovníku Crippsi?« Položil bych mu ji, abych mu pomohl, a ne proto, abych rozhodl, jestli je dobrý nebo špatný.“

„Ano,“ pokračovala dívka tišeji. „Dá se vůbec říct, že je někdo úplně dobrý nebo úplně špatný? Několikrát jsem si uvědomila, že se ho lidé bojí. Ke svým důstojnickým sluhům a podřízeným bývá často rázný a přísný. Ale takoví jsou všichni důstojníci, které znám. Ptám se, jsou-li někteří jiní, a jestli vůbec mohou být jiní – při svém povolání i postavení – v cizí a nevlídné zemi. Jak by mohl být v takových podmínkách důvěřivý? Měla bych se také zmínit o jeho sběratelské vášni. Musím přiznat, že pořád po něčem pátral, až nakonec shromáždil věci skutečně krásné. Často se ptám, jestli tahle zábava stojí vůbec za to. A jestli strach, že člověka okradou nebo podvedou, nakonec nepokazí všechnu radost, kterou člověk z těch zázraků má. Každý večer pečlivě zkouší zámky skříní a dveří.“

„V každém případě jste mi vysvětlila, co soudíte o něm, o jeho koníčku, o způsobu, jak ukrývá své sbírky, což všechno dokazuje, že je to pro něj vášeň a že se tím zabývá velmi vážně. Skutečně, když je člověk na cestách a nemá železem pobité kufry ani zámky, je nejlepší nechat ty poklady lidem na očích. To je nejlepší úkryt. Tak. A teď se podívejme na tajemný váček. A prohlédněme si hodně zblízka ty zatrápené věcičky, které vám svěřil do ochrany.“

Vytáhl z kapsy lupu a prohlédl si postupně všechny kameny a figurky.

„Mám strach,“ zašeptala Anna stísněně, „že po tom všem, co jsem vám řekla, neuvidíte v těch věcech žádný poklad. Ale on o tom skutečně mluvil jako o pokladu. Pro něj nebylo nic cennějšího než starožitnosti tohoto druhu.“

Detektiv se na ni pobaveně podíval.

„A co vy sama považujete za poklad?“

„Poklad?“ opakovala Anna zaraženě. Chvíli přemýšlela a pak se rozesmála.

„Vážně nevím. Můj řetízek… protože ho mám od rodičů. A jistě taky diamanty, které si pověsí na krk královna, když má jít na premiéru opery do Covent Gardenu… Já vlastně nevím… Truhlice z pohádek o vílách, víte, ty, co jsou plné démantů, rubínů a perel.“

Scott Kimmish ji lišácky pozoroval a pak se dal do smíchu:

„Nemusíte se červenat. Většina lidí si představuje poklady zrovna tak neurčitě jako vy. Ale kdyby se vám ocitl v rukou Velký Mogul, a to je největší diamant na světě, jste si jista, že byste ho nepovažovala za skleněnou zátku od láhve?“

Teď se usmálo zase děvče.

„Kdepak, to by se mi mohlo přihodit docela snadno.“ Potom, po chvíli přemýšlení, dodala: „Ale vy mi tím asi chcete naznačit, že se mi to už stalo. Tahle malá zvířátka, co jsem si myslela, že jsou z olova, nejsou snad náhodou… ze zlata?“

„Ne, v téhle věci je omyl vyloučen. Jsou z bronzu. Jsou to ovšem vzácné věci a jen odborník by mohl určit jejich cenu. Ale mluvím o těchto kouscích barevného skla. Sidney, trochu vody a kousek mýdla, buď tak laskav.“

„Chcete mi snad tvrdit, že to jsou drahokamy?“

„Přesně to.“

„Ale vůbec se nelesknou.“

„Jsou natřeny nějakou hmotou, podle všeho klihem a moukou, a ta zastírá jejich přirozený lesk. Těchto pět hranolků podélně vybroušených, to jsou slušně velké diamanty. Tahle plochá zátka je rubín s pořádným číslem karátů. Co se týče té šištičky z bledě modrého skla, to bude se vší pravděpodobností safír. Nejsem odborník na drahokamy,“ pokračoval nedbale Scott Kimmish, „a jistě jsem vám neuvedl ani přibližný odhad. Ale ať jsem znalec sebemizernější, mohu vás ujistit, že ty kameny jsou pravé a že mají zcela neobvyklou váhu. A to je jen polovina pokladu.“

„Já tomu nerozumím,“ řekla s úžasem Anna. „Když strýček mluvil o dvou polovinách pokladu, měla jsem dojem, jako by chtěl říct, že tyhle hračky mají cenu nebo hodnotu jen ve spojení s těmi, které jsou v druhém váčku – v tom, který si nechal u sebe.“

„Nesporně měl na mysli uměleckou nebo snad archeologickou hodnotu šperků. Tak třeba tyhle barevné kameny… Diamanty vybroušené do hranolků, předpokládejme… Je možné, že tvoří polovinu diamantového náhrdelníku a současně polovinu nějakého poselství. Ale já teď nebudu přihlížet k ničemu než k vlastní hodnotě kamenů. A ta je určitě značná.“

„Tak tedy,“ řekla pobledlá Anna, „měli bychom dostatečnou pohnutku?“

„Pohnutku?“ Scott Kimmish pokrčil rameny. „Ve světě, kde žijeme, by mohl nejmenší z těchto kamenů vyvolat nejzuřivější vášně. Viděl jsem neuvěřitelné krádeže a zločiny, spáchané pro mnohem méně.“

„Chcete snad říct…,“ vyhrkla Anna se slzami v očích.

„Říct? Co chci říct?“ přerušil ji Scott Kimmish, protože zahlédl znamení Sidneyho a uvědomil si, jaký smysl může děvče hledat v jeho slovech. „Kolikrát vám mám opakovat, že zatím neříkám vůbec nic? Váš strýc zmizel a my hledáme společně důvody jeho zmizení. Ptáte se mě, jestli tyhle kameny mohou znamenat dostatečný motiv, a já vám říkám, že ano. Ale dostatečný motiv neznamená ještě nutný. Vždyť v našem milém městě Londýně se lidé zabíjejí denně nebo skoro denně pro jedinou libru nebo i pro pár drobných mincí. Byla byste bláhová, kdybyste z toho vyvozovala, že každý, kdo se prochází po Londýně s librou nebo s několika drobnými v kapse, dává v sázku svůj život. Co se týče plukovníka, musíme počítat s nějakým dalším motivem. Unesli ho, aby mu uloupili jeho drahokamy? To je možné, ale vy je přece máte u sebe také.“

„Třeba neměli čas mě prohledat.“

„Zkušený zloděj by to udělal ze všeho nejdřív. Když prohledávali plukovníka, museli si nutně všimnout, že kameny nejsou všechny. Nemyslete, že krádeže toho druhu nejsou promyšleny předem. Jen málokdy jsou dílem amatérů. Předchází jim dlouhá příprava. Kořist je ohlášena, zjištěna a pečlivě prostudována. Dlouhé měsíce ji sledují na každém kroku.“

„Jé, to znamená,“ vykřikla Anna a zvedla hlavu, „že víme o způsobu, jak najít lupiče!“ Uvědomila si, že se na ni upřely pohledy všech přítomných, zčervenala a zašeptala rozpačitě: „Nejspíš vám připadám domýšlivá, když vám chci dávat rady. Ale není to z mé hlavy. Možná vzpomínka na četbu.“

„Tak ven s tím,“ povzbudil ji Scott Kimmish, kterého vzpomínky na četbu vždycky trochu rozčilovaly. „Co navrhujete?“

„Tedy…,“ řekla tiše, „něco jako výměnu. Lupiči jistě hledají chybějící šperky. Mohli bychom to zkusit a upozornit je například zprávou nebo článkem v novinách, že jsme ochotni jim dát šperky výměnou za plukovníka. Byl tak nemocný, že všechny prostředky… A je to opravdu jen čirá náhoda, že ty zbývající šperky neukradli taky.“

Sidney sklonil hlavu a kousl se do rtů. Chápal pohnutky, které vedly dívku k této myšlence, ale znal také svého otce natolik, aby věděl, že tento druh obchodu, zcela běžný v románech, slavného detektiva uráží a pobuřuje.

K jeho velkému údivu však Scott Kimmish neměl nejmenší námitku.

„Vlastně proč ne?“ řekl tiše po delší úvaze. Zamyšleně vzal se stolu dvoje nebo troje noviny a zalistoval v nich.

„Ale jaké noviny vybrat?“ mumlal. „Anglické? Francouzské? A kterou rubriku? Vida… Být v Londýně, mohli bychom s nimi bez velkých nesnází navázat spojení prostřednictvím drobných oznámení.“

Náhle vyskočil a zamával rozevřenými novinami jako praporem:

„Ten advokátní úředník, který vás včera odpoledne vítal na nádraží, nejmenoval se Bontemps?“

„Jmenoval,“ odpověděla Anna udiveně. „Proč?“

„Tyhle noviny vyšly dnes v poledne. Bontemps Charles, vedoucí úředník advokáta Noziase, byl nalezen dnes ráno na prahu svého bytu, Buenosaireská 3, v sedmém městském obvodu, spoutaný a ztlučený.“

KAPITOLA OSMÁ

Muži s olivovou pletí

Buenosaireská ulice se táhne mezi Suffrenovou třídou a Martovými poli. Chodec, který do ní vkročí, tam neobjeví zprvu nic mimořádného. Je tichá, téměř maloměstská, ale za jejím záhybem se náhle člověk octne v kleštích Eiffelovky. Ulice pochází ze stejné doby jako věž a vypadá, jako by neměla jiný smysl než dovést chodce až k ní. Scott Kimmish ji dvakrát pomalu prošel, potom si pozorně prohlédl dům, kde podle novin bydlil chudák Bontemps.

„Hm…,“ zašeptal Sidney, „zatím nic zvláštního.“

„Ne, nic,“ zamumlal detektiv. „Až na to, že každá událost v tomhle příběhu nás vede tvrdohlavě rovnou na výstavu.“ Zvedl ruku ke zvonku, ale nezbyl mu čas. V přízemním okně se objevila rozcuchaná hlava, která ho jistě už hodnou chvíli sledovala.

„Copak chcete?“

Scott Kimmish zlehka nadzvedl tvrďák a andělsky se usmál.

„Chtěl bych mluvit s panem Bontempsem.“

Zvláštní, pomyslil si Sidney, otec – stejně jako já – mluví plynně francouzsky, nebo aspoň skoro plynně, bez přízvuku, ale teď to s tím anglickým přízvukem zbytečně přehání.

„Pan Bontemps?“ ušklíbla se čarodějnice. „Ten tady není, a jestli mi můžete věřit, čekali byste zbytečně. Ten se hned tak nevrátí.“

„Vím ovšem,“ pokračoval Scott Kimmish stejným tónem, „že byl přepaden, a dokonce… jak to říkáte francouzsky? Ošklivě… hurted … zraněn.“

„No a?“ odsekla domovnice hádavě. „A vůbec, proč všechny ty otázky? Jste snad příbuzný? A žádné povídačky, to bych si vyprosila… Já vím moc dobře, že v Anglii nikoho nemá.“

„Ale kdež,“ ujistil ji Scott Kimmish a nápadně si pohrával v prstech s dvacetifrankem. „Já přece toho pana Bontempse absolutely… vůbec neznám. Já jsem jen… jak to říkáte?… reportér v jednom newspaper… v novinách… U nás doma, samozřejmě, a rád bych sestavil článek těch… rad svým spoluobčanům… jak se chránit před napadením v Paris by night… tedy v noční Paříži.“

„Ale jistě, nápad je to moc dobrý. Časový námět,“ zvolala domovnice, jejíž hlas a pohled se staly očividně vlídnější od chvíle, kdy si všimla zlatého dvacetifranku.

„Bohužel – mlčet, jazyk za zuby, ani pípnout!“ Ztišila hlas: „Jen si pomyslete, hned ráno se obtěžoval zvlášť za mnou inspektor z bezpečnosti a doporučil mi, abych nic neříkala – doporučil, rozumíte, co tím myslím –, i kdyby přišel někdo od novin.“ Zadívala se lítostivě na zlatý peníz. „Ale když už jste tady… Tohle je váš syn, nemám pravdu?… Tak dobrá! Pojďte dál! Aspoň si vypijeme skleničku vína. Člověk přece není divá zvěř, no ne?“

Detektiv se obřadně uklonil a vstoupil, Sidney v patách za ním.

„Tak vy píšete článek, jak je v Paříži nebezpečno?… Já vím moc dobře, že bych o tom neměla mluvit a že by můj syn neměl radost, kdyby mě slyšel. On je zrovna policejní strážník, víme? Ale když jsme takhle mezi čtyřma očima… Uznejte, copak tohle, co se děje, není hanba?… Místo aby utráceli zbůhdarma naše peníze – protože to doopravdy utrácejí naše peníze, milý pane –, tedy místo aby je utráceli za parády a výstavy, neměli by spíš přidat policejním strážníkům?“

Scott Kimmish projevil souhlas s touto zásadní otázkou a navrhl, aby byla za jeho dvacetifrank zakoupena lahvička, kterou by vypili na zdraví pana syna; toho, co je zrovna policejním strážníkem.

Nadšeně souhlasila a po několika skleničkách světle červeného vína se její výmluvnost proměnila v učiněný příval:

„To je ale neštěstí, že vám nemůžu říct nic o případu pana Bontempse! A já přitom o něm vím – zrovna tak jako o některých dalších – o moc víc než ti, co by měli vědět a vědí starou belu. Jen pomyslete, být na tomhle místě, jako jsem já… Ale pst!… Jazyk za zuby, ani pípnout…“

Zato je ochotna jim dělat průvodce po výstavě. Zná-ji dobře. Už proto, že ji viděla vyrůstat přímo před očima.

Třeba holandský pavilón. Ne ten, co je vidět nalevo, to je norský palác. Těsně vedle Tureckého tabáku a Úředního zpravodaje.

„To by byla krása,“ povzdychl si Scott Kimmish, „navštívit tyto zázraky s průvodcem tak výmluvným, jako jste vy… A být přitom v bezpečí pod the wing, you see… ano, pod ochrannými křídly policejního strážníka. Ale… Alas, poor Yorick, I must write… běda, chudáku Yoricku, já musím psát… To je z Hamleta… musím psát článek, který na mně požadují moje noviny… A když of course… když tedy samozřejmě nic nevíte o tom případě…“

„Já že o tom nic nevím?“ Pěsti v bocích, sršela hněvem. „A co když vám řeknu, že se to stalo dvacet metrů odtud, zrovna za touhle lípou?“

„Za jakou lípou ? Vidím přece topol.“

„To pardon, pane Angličan, já ještě dokážu rozeznat lípu od topolu. Nemyslím ten topol tam vzadu, ale tuhle lípu, co je sotva dvacet metrů od okna. Tady je to lepší než lóže na divadle – tohle okno je hotová pozorovatelna.“

„Je skutečně… very… mrzuté, že jste just that night… chci říci dnes v noci… nebyla doma…“

„Já?“ rozhořčila se domovnice. „Byla jsem tady, zrovna tady, to se můžete spolehnout.“

„Nu… Iťs the same thing,“ pokračoval Scott Kimmish zarmouceně, „výsledek je stejný, když jste nerozeznala the face of the aggressors… tvář útočníků… Byla tma… Měli masky…“

„Vůbec neměli masky, a já jim viděla do obličeje moc dobře, když tu chodili nejmíň čtvrt hodiny pod lucernou – pod tou, co vidíte vlevo. Ne, to mě vážně spletlo, že se ani trochu neschovávali. Abych pravdu řekla, vůbec nevypadali jako čtyři rošťáci, co mají za lubem nějaké darebáctví. Ani vteřinu mi nenapadlo, že se pustí do některého mého nájemníka, a zrovna do toho nejhodnějšího a nejhovornějšího. Nebyl to žádný náfuka, chudák pan Bontemps, a vždycky si rád přiťukl na zdraví.“

„Náfuka ne, ale málo opatrný… Podle mého mínění je neměl zvát for a drink… na skleničku.“

„No tohle!“ vykřikla pobouřeně. „To se teda ptám, kdo vám mohl napovídat o chudáku panu Bontempsovi tolik nesmyslů! Byl dobrák, ale ne ke každému. Moc jsme si spolu povídali o téhle výstavě a o všech cizácích, co se teď potulují Paříží a co o nich nikdo nic neví. To nemyslím na vás, samozřejmě. Vy Angličani jste sousedi, a když si odmyslíme Johanku z Arku a dva tři další takové případy, nemůžeme vám skoro nic vyčítat. To všecko jen abych vám vysvětlila, že když je uviděl zblízka, jistě se měl na pozoru. Představte si! Lidi s jinou barvou kůže!“

„S jinou barvou kůže?“ povyskočil Sidney. „A jakou?“

Domovnice pokrčila rameny.

„No, přesný odstín vám určitě neřeknu, to není, jako kdybych mluvila o zástěře nebo o páru punčoch. Ale jistě to byla tmavá, taková olivová, spíš temně olivová. Měla jsem dost času, abych si je prohlídla, to mi věřte! Zastavili se pod lampou a potom přišli skoro až před dům, zrovna jako jste to udělali vy, když jste hledali číslo pana Bontempse. Pak poodešli směrem k topolu. Tentokrát říkám doopravdy k topolu. Za čtvrt hodiny je slyším mluvit hodně nahlas a hned nato křik a rámus, jako kdyby se tam hnalo stádo koní. V první chvíli jsem si myslela, že se to hádá pár mazavků, a nelámala jsem si s tím hlavu. Ale když si na to teď vzpomenu, přece jen mi přitom naskočila na zádech husí kůže. Jen si to představte. U lípy – teď se jedná doopravdy o lípu – po něm všichni čtyři skočili a on se octl na zádech a bránil se, jak mohl. Já jsem vám v první chvíli vůbec nepoznala, že je to pan Bontemps, viděla jsem jen ty čtyři čahouny.“

„Pan Bontemps udělal chybu, že jim nechtěl dát peněženku,“ prohlásil káravě Scott Kimmish. „Nakonec má vždycky větší cenu lidský the life… život než portmonka.“

„Ale to jste úplně vedle,“ rozhořčila se domovnice, „to nebyla krádež. V jeho náprsní tašce přece nechybělo, ani co by se za nehet vešlo. Ne. Ti čahouni na něm chtěli, aby jim prozradil nějakou moc velikou tajnost, jak jsem aspoň mohla vyrozumět, a on jim nechtěl nic říct. Nerozuměla jsem ze svého okna, co mluvili, ale viděla jsem moc dobře, že se hádají do krve. Jistěže, člověk úplně chápe, proč policie nechce, aby se o takových věcech mluvilo. Když se nakonec skandál provalí, turisti dostanou strach a radši se výstavě vyhnou. Rozumíte, přijede míň lidí, a už to bude znát. Je v tom přece moc peněz. A vlastně to člověk tak trochu chápe, no ne? Protože tahleta výstava stála nás poplatníky krvavé peníze. A teď by se mělo drobet těch peněz vrátit zpátky; abych pravdu řekla, hlavně za tu Eiffelovu věž, to je přece něco.“

Scott Kimmish ji upokojil. Napíše o případu pana Bontempse jen to nejnutnější a zařídí to tak, aby si nikdo nemohl domyslit, odkud má své informace. Zachová se tak, aby neurazil národní hrdost a aby si i odpovědná místa lépe uvědomila své povinnosti k zahraničním návštěvníkům. V důsledku toho článku vláda určitě dospěje k názoru, že je nezbytné zvýšit plat policejním strážníkům.

„Záhada!“ vykřikl Sidney, jakmile se ocitl s otcem zase o samotě. „Přiznávám, že tomu rozumím čím dál tím míň. Co tu pohledávají ti muži s olivovou pletí? Až do téhle chvíle jsme měli co dělat jen s bělošskými lupiči.“

„Bělošskými?“ podivil se Scott Kimmish. „A můžeš mi povědět, z jakých faktů jsi vyvodil ten závěr?“ Obrátil se na svého syna a zavrtěl hlavou. „V takovém případě je především důležité, abychom nevycházeli z falešných hledisek. Je nezvratnou skutečností, že příroda stvořila lidi s různou barvou pleti a že jsme v Paříži v červenci roku 1889, to znamená ve velkoměstě, kde se právě koná Světová výstava; můžeme tedy bez obavy z omylu prohlásit: podle počtu pravděpodobnosti mámo určitý počet možností – řekněme tři ku deseti –, že to jsou Japonci nebo Číňané, dále skoro stejnou pravděpodobnost, že jde o černochy, a zbytek možností rozdělme mezi bělochy a Indiány…“

„To myslíš vážně?“ zeptal se netrpělivě Sidney. „Nechceš mi přece tvrdit, že se teď na scéně objeví Afričané!“

„Především nic nedokazuje, že to jsou Afričané. Všichni Afričané nejsou černí a všichni černí nejsou z Afriky. Ale dost zbytečných řečí. Bylo by líp, kdybys na to přišel sám. Pojď se teď projít po výstavě.“

„Po výstavě?“ rozhořčil se Sidney. „Cože! Čeká nás Anna, spoléhá na nás, a my půjdeme na procházku?“

„Viděl kdy někdo náladovějšího chlapce?“ zamumlal Kimmish. „Ještě včera jsi mi vyčítal málo horlivosti, když jsem si nejdřív odnesl zavazadla na vyslanectví, místo abych se hned šplhal na vrchol Eiffelovy věže, a dnes zdviháš ruce nad hlavu, když ti nabízím, aby sis šel prohlédnout výstavu.“

„Ale to jen abychom neztráceli čas.“

„A kdo ti říká, že to bude ztracený čas? Přemýšlej přece trochu. Nebýt výstavy, Anna a její plukovník by se určitě nerozhodli, že zůstanou tři dny v Paříži. Nebýt výstavy, nebyli bychom tady ani my. Co se těch mužů s olivovou pletí týče, jejich přítomnost v Paříži lze pravděpodobně taky vysvětlit výstavou. Výstava… Pořád výstava… Kdykoli se chci zamyslet nad něčím jiným než nad tím naším případem, porozhlédnout se kolem sebe a trochu vydechnout, vždycky zakopnu o výstavu a zase o výstavu… Jako by se kolem ní točilo nejenom všechno, co se letos děje ve Francii, ale vůbec všechno, nač si člověk vzpomene.“

„Jestli ti dobře rozumím,“ zašeptal Sidney, „ty by ses chtěl podívat do afrických pavilónů…“

„Vůbec ne. Hledám hlavní motivy tohoto případu a výstava je jedním z nich. Nic víc.“

„Nejjednodušší bude,“ rozhodl Scott Kimmish, „nastoupit do toho slavného vláčku Decauville, co jezdí přes celou výstavu.“

„Proč se mu říká Decauville?“

„To je jméno francouzského průmyslníka, který ho vyrobil. Jak vidíš, je to úzkokolejka, váží poměrně málo a dá se snadno postavit. Má – a bude mít – význam v hornictví, při těžbě nafty a tak dále. Další triumf železničního pražce. Tenhle pražec… Když na to člověk pomyslí, zdá se, že je to klíč k celé výstavě, nebo její symbol.“

Vyšplhali do vysokého vagónu. Byl přeplněn svátečně oblečenými dětmi. Vlak se pomalu sunul kupředu a otřásal se za velikého skřípění železa; jeho rychlost bylo možno postupně až zdvojnásobit.

„Tyhle vlaky mohou přirozeně jezdit mnohem rychleji,“ vysvětloval Scott Kimmish se smíchem. „Jak si můžeš představit, důvodem této pomalé jízdy je bezpečnost. Navíc to vyhovuje pohodlným návštěvníkům, jako jsem já. Jen tak si mohu bez námahy udělat představu o každém pavilónu.“

„Bez námahy?“ namítl Sidney. „Jedeme sotva deset minut a já už jsem celý bez sebe. Kámen, cihly, majolika, dřevo, sádra, štukatura, železo, měď, zinek, ocel, papírovina, korek, beton… A všechny ty tvary, báně, věže, zvonice, kopule. Chápu, že to má být přehlídka, v čem kde lidé bydlí, ale jak má člověk stačit všechno, co by stačit měl? Nevím, kam se dívat dřív, a moc se bojím, že v hlavě většiny návštěvníků je nakonec stejně strašný zmatek jako v mé. Je to jistě hloupá otázka, ale musím se tě na to zeptat, protože opravdu nevím, jak na ni odpovědět. K čemu jsou vlastně podobné výstavy? Vyplatí se ta námaha, postavit za drahé peníze všechny tyhle paláce, aby se za půl roku zase zbouraly?“

Scott Kimmish se srdečně rozesmál.

„Jestli ti ta otázka doopravdy leží na srdci, proč ji nevyslovit nahlas? Mimoto vůbec není hloupá. I já si ji kladu, když pomyslím na snadné zisky, které takové velké shromáždění lidí poskytuje darebákům všeho druhu. Ale hned mi napadají důvody, jež by ti historik nebo národohospodář vysvětlil líp než já. Soutěžení, které rozvíjejí dopravní prostředky našeho věku ve světovém měřítku, stupňující se konkurence, hledání nových trhů, které by zažehnaly nebezpečí hospodářských krizí. Podívej se, právě jedeme kolem našeho pavilónu. Tam se přece musíme podívat.“

Scott Kimmish a jeho syn navštívili ještě pavilón Jižní Afriky, státu Victoria, Nového Zélandu, ostrova Mauricius a došli před indický pavilón, nejrozsáhlejší po britském. Napůl chrám, napůl palác z Tisíce a jedné noci, s širokou vstupní bránou ve tvaru zašpičatělého oblouku, s věžičkami a okénky nahoře. Po stranách ho lemovaly řady čtverhranných sloupů a tvořily dlouhou chodbu, zdobenou obrovitými sochami a skleněnými vitrínami, k prasknutí přeplněnými podivuhodnými poklady; byli tam motýli větší než ptáci, přepychové modlitební koberečky z pestrého hedvábí, vzácné předměty z bronzu. Nad chodbou se klikatila do všech stran podivná hradba: úzká okénka s okenním křížem, dvojitá řada zoubkovaných cimbuří a na nich ve výši posledních sloupů a jako koruna všeho záplava malých zlacených bání.

„U čerta!“ zvolal Scott Kimmish, když se náhle ocitl uprostřed hustého zástupu rozjásaných mladých lidí. „To je vřava! Tady ten pavilón má určitě největší návštěvnost, a my jsme ho objevili teprve teď. Má snad tenhle nával znamenat souhlas s tím, co děláme v Indii ?“

„Já nejsem detektiv, ale když už mi prokazuješ tu čest a žádáš mě o radu… Mé vysvětlení je úplně jednoduché,“ řekl Sidney s poťouchlým úsměvem a ukázal na dva obrovské šedivé slony, kteří si vykračovali po obou stranách vchodu s důstojným klidem námořních parolodí. Jejich průvodci, mladí vysocí Indové atletických postav, je řídili napříč zástupem jediným tichým slůvkem nebo sotva postřehnutelným pohybem. Tvářili se nepřístupně a měli přes boky zlacené zástěrky, takže ještě víc vynikala jejich bronzová těla. Sidney je náhle spatřil a strnul úžasem.

„No ovšem,“ přikývl Scott Kimmish a usmál se jeho překvapení, „to jsou také lidé s jinou barvou kůže. Bylo by dobře, kdybys na to přišel sám. Zeměpis je dobrá věc, ale koneckonců vlastní zkušenost je nejcennější. Mnoho lidí učinilo stejný objev jako ty – a ve stejné době. Právě ses mě ptal, k čemu jsou dobré světové výstavy. Možná že správná odpověď je tahle: učíme se, že na naší planetě jsou ještě jiní lidé, kteří mají jinou barvu kůže, jiné dějiny, jinou vzdělanost a jinou řeč než my, a přece žijí životem stejně nepopiratelným a hodným úcty, jako je život náš.“

„To jsme se dostali hodně daleko od našeho vyšetřování,“ prohodil Sidney, kterého všeobecné pojmy vždycky trochu zneklidňovaly.

„Víš to jistě?“ odpověděl stroze Scott Kimmish. A podíval se na něj tak zvláštním pohledem, že se rozpačitý Sidney nezmohl na odpověď.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Pátrání

Sidney se tiše pousmál. Ano, tato tajemná a osamělá postava v zrcadle patří jemu, detektivu amatérovi, který ve spojení se slavným Scottem Kimmishem provádí nesnadné vyšetřování. Ne, ne, vůbec ne pod jeho vedením, ale „ve spojení“, to je správný výraz. Inspektor nabízenou spolupráci nejenom přijal, nýbrž dal mu k ní plnou moc.

V hloubi duše však mladý muž neznal skutečné příčiny tohoto ústupku.

Jsou v cizině. Scott nemá k ruce ani Cartmera, svého obvyklého spolupracovníka, ani nikoho z ostatních pomocníků. Mluví dobře francouzsky, ale s přízvukem mnohem zřetelnějším než jeho syn. Ne, to ještě nepřipadá v úvahu, založit firmu Scott Kimmish a syn. Inspektor přijal pomoc jen proto, že mu nic jiného nezbývá. A ještě nerad. A pro nejjednodušší pátrání.

Znovu se zasmál.

„Pro nejjednodušší pátrání, ano. Přitom všechno záleží na způsobu, jak bude člověk postupovat. Lupiči si dávají pozor, to je jisté, ale ani v nejmenším si nemohou představit, že ten policista, který je jim v patách, jsem já. A tak mohu těžit z jejich překvapení. Ale co když má tati pravdu? Co když místo abych je překvapil…“

Sidney netrpělivě pokrčil rameny. Anna, ta se nerozmýšlela. Zajali ji a ona našla způsob, jak jim uniknout. Odvážně bojovala a teď unavena spí a důvěřuje mu.

Vývěsní štít hlásal, že se tu podávají „jídla na vidličku“. Vstoupil, vzal si bez námitky klobásu se smaženými brambůrky, kterou mu přinesli bez objednání, a požádal o plán Paříže. Především je třeba sestavit úplný plánek cesty, zjistit směr a cíl projížďky. A ovšem nejdřív vypátrat všechny přesné adresy a zjistit, kde které místo je. Drožka znamená složitější problém. Anna zázrakem znala její číslo, ale jak najít v záplavě vozů v remíze ten pravý s číslem 122? Plán, který mu přinesli, byl součástí průvodce po výstavě. Dal se na několikrát rozložit a měl 243 stran informací o Paříži: její dějiny, čtvrti, předměstí, doprava.

Sidney začal na mapě hledat ulice, do kterých ho má zavést jeho pátrání; potom roztržitě obracel listy. Náhle se mu rozjasnil obličej a Sidney začal dychtivě číst: „A tak chce-li být kdo považován za veřejného poslíčka, stačí, má-li měděný odznak s vyrytým číslem.“ Výborně! Jistě je docela jednoduché obstarat si takovou věc v hračkářství. Vítězoslavně si zamnul ruce. „A sázím se, že v tomhle drahocenném salátovém vydání je i návod, jak najít drožku, když zná člověk jenom číslo a nic víc.“

Průvodce mu však poskytl ještě jedno poučení.

To bych moc rád věděl, řekl si v duchu Sidney, proč se v dějinách literatur píše vždycky jenom o eposech a tragédiích, a nikdy o knížkách tohoto druhu.

A umínil si, že jednou bude mít velkou, obrovskou knihovnu, složenou jen a jen z turistických průvodců.

„Jistěže, princi. Jsem vám k službám, jak dlouho jen budete chtít. Odpoledne a celou noc, jestli je vám libo.“ Starý drožkář přimhouřil oko. „Stačí zaplatit. Jestli ale chcete podniknout víc projížděk, je pro vás nejvýhodnější zaplatit od hodiny. Sazba je dva franky na den a dvě padesát od nula třiceti po půlnoci do šesti ráno. Připomínám, že začatá první hodina se platí jako celá a že náhrada škody za zpáteční cestu mimo obvod města dělá jeden frank.“

„Pro mne za mne, zaplatím od hodiny,“ rozhodl Sidney. „Poznačte mi své číslo a seřiďme si hodinky.“

Starý muž ochotně uposlechl a pohlédl na něj s porozuměním.

„Vidím, že pán četl pozorně průvodce výstavou a že se řídí do písmene podle rad, které se tam dávají. Někdo pokládá tuhletu opatrnost za zbytečnou a zlobí se kvůli tomu, já ne. Jak se říká u nás na venkově, dobré účty dělají přátele.“ Hlasitě se rozesmál.

„To je průpovídka. Pán není v naší řeči doma, a tak asi nerozuměl. Jde o francouzskou průpovídku, která říká, že dobré účty…“

„Ale ano, ano. Pochopil jsem úplně,“ přerušil ho Sidney, který byl přesvědčen, že mluví francouzsky naprosto plynně, a teď ho mrzelo, že byl odhalen už při první větě.

„Ech co! Na cizince se domluvíte víc než dobře,“ připustil drožkář. „Moc lidí by si toho ani nevšimlo. Ale my drožkáři vozíme spoustu cizinců, a tak na to máme uši. Stejně se musím přiznat, že jsem byl chvíli na váhách a že jsem vás málem považoval za Švéda nebo Nora.“

Rozhodně to nemůže být mýlka, řekl si v duchu Sidney. Stav jeho ušních bubínků se nápadně zlepšil od té doby, co vyletěl do povětří muniční vůz při dobytí Hanoje.

Drožkář, kterého vzájemná sdílnost nadchla, nabídl mladému princi celou sérii prvotřídních projížděk.

„Nejdřív tu máme nábřeží. Tahle projížďka je nejvíc žádaná. Od Charentonu k Suresnesu přes Louvre. To je jako cesta po stopách francouzské historie. Pak je taky okružní jízda po bulvárech a kolem hradeb. A ještě projížďka do lesa v …“

„Teď žádná okružní,“ rozhodl Sidney. „Mám prostě objet několik míst v centru města. Samozřejmě mi uděláte velkou radost, když budete tak hodný a řeknete mi něco o památkách, protože Paříž vůbec neznám.“

„Kdyby byli všichni zákazníci jako vy!“ povzdychl si drožkář. „Tak, tak. Jsou lidi, že by považovali pod svou důstojnost bavit se s obyčejným kočím. Jo, jo, pane, je to tak, jak vám povídám. A přece – já jsem starý člověk, já už viděl lidi všech plemen – vsaďte se, že vám můžu povědět dvě tři věcičky, které ještě neznáte. Co tedy myslíte, že je zlatý hřeb a tak trochu i symbol celé výstavy?“

„No,“ zaváhal Sidney, „podle toho, co se povídá, tak by to asi byla… Eiffelova věž.“

„Na první pohled určitě. Ale ve skutečnosti, pane…“ Ztišil hlas až do šepotu. „Opravdový zlatý hřeb, to je devětaosmdesát.“

„Devětaosmdesát?“ opakoval Sidney nechápavě.

„No jistě, jistěže! Letos je stoleté výročí revoluce z roku 1789. Tak, tak, pane, revoluce, která přese všechno byla svítáním a první zkouškou demokracie… Demokracie, pane! Ano, já vím, u vás je pořád ještě království. Ale republikán nemůže zapomenout, že jste pohnali své krále k odpovědnosti o dobrých sto let dřív než my. Ano, pane. Tohle je výstava k stoletému výročí. Náhoda? Může být a nemusí. Ale určitě jsou lidi, co nemají rádi tenhle druh oslav a přejí si, aby výstava stoletého výročí skončila ostudou…“

„V politice se vůbec nevyznám,“ řekl Sidney přátelsky. „Mimoto jsem Angličan a těžko mohu posuzovat záležitosti vaší země. A vy vážně věříte, že se najdou Francouzi, kteří si přejí, aby vaše výstava dopadla špatně?“

Drožkář zvážněl:

„Nechci zacházet do podrobností, které by mohly nudit tak příjemného mladého pána, jako jste vy. Ale všichni ti králové, králíčkové a ostatní tyrani, které jsme vymetli – myslíte, že se s tím smířili? Při každé sebemenší příležitosti bubnují k nástupu všech nespokojenců a volají po starých i nových výsadách. Možná že se je nepokoušejí dobýt zpátky, ovšem určitě se aspoň snaží kousek po kousku udrolit z půdy, kterou dobyl lid.“

„Neptám se vás, na čí straně stojíte,“ řekl Sidney s úsměvem.

Starý drožkář se vztyčil v celé své výšce:

„Já se s tím nechci nijak tajit. Jsem starý republikán a jsem na to hrdý. A jestli vám tohle všechno povídám, tak to dělám jen proto, že jste mladý a sympatický. A taky proto, že by to bylo neštěstí, kdyby se ve Francii – ke všemu ještě v roce stého výročí devětaosmdesátého roku – kdyby se ve Francii nenašel nikdo, kdo by vám s hrdostí neřekl o francouzské revoluci. Lid, mladý muži, se musí pořád bránit, to je pravda, ale každý den má blíž k vítězství! Například tahle výstava. Ta znamená především jeho slávu, protože ukazuje plody jeho práce a jeho ducha!“

Zajímavý člověk, pomyslil si v duchu Sidney, stržen výmluvností, v níž byl skutečný lidský zápal. Má pravdu, nebo nemá? Určitě ve mně vzbuzuje chuť prostudovat podrobněji francouzské dějiny. Jisté však je, že není hloupý, zrovna tak jako není hluchý. A jeho kůň běží dost čile, protože jsme už před hotelem Frascati.

„Vida!“ vykřikl jako na divadle, „Frascati, tam mám právě odevzdat dopis. Zastavte. Nemusíte jezdit až ke vchodu. Tady, co jsme, to úplně stačí. Ne, nezdržím se tam dlouho.“ Když vystupoval, obrátil se k drožkáři a řekl znenadání:

„Vlastně, vy to tady určitě znáte. Mám přátele a přijedou brzy do Paříže. Mohu jim doporučit tenhle hotel?“

Dobrák kočí si sundal klobouk a poškrábal se na hlavě. Docela zřejmě nepostřehl spodní tón, který Sidney vložil do své otázky. Potřeboval jen čas k rozmyšlení – jako člověk, který se nám snaží poradit co nejlíp, protože jsme mu projevili důvěru.

„Přijde na to,“ vysvětloval. „No, myslím, že všechno záleží na tom, jaké mají vaši přátelé zaměstnání. V Paříži jako v Londýně musíte vždycky počítat s časem na cestu. Frascati je prvotřídní hotel, ale takových jsou v různých čtvrtích celé desítky. Jestli patří vaši přátelé mezi obchodníky, nastěhujte je sem bez obav. Budou mít blízko k burze, do čtvrti Temple a Marais. Jestli to jsou profesoři nebo kumštýři, vyberte spíš okolí Sorbonny nebo Panteonu. Člunkaři – jestlipak víte, co to slovo znamená? Ne? Dobrá! Značí všechno, co znamená výrobu i prodej barevného plátna – tedy člunkaři se drží ulice svatého Martina a ulice svatého Diviše. Knihkupectví jsou hlavně ve Školní ulici a v ulici U Seiny, umělecká truhlářství v předměstí svatého Antonína, a tak dále.“

Sidneymu se lehce chvěla ruka, když si připínal měděný odznak na klopu kabátu. Vklouzl do otáčecích dveří a jediným pohledem poznal prostředí, jak mu je popsala Anna: velkolepé schodiště, sloupy zdobené zelenými rostlinami, hoteloví zřízenci v livrejích.

Klidným a rozhodným krokem, který ho měl podle předpokladu ochránit před zásahem vedoucího, zamířil k zasklené recepci. Došel tam bez nehody a dvakrát krátce zaklepal na okénko. Šéf recepce ho neslyšel přicházet, nadskočil v křesle a pozvedl k němu roztřesená skla svého skřipce.

Toho si vážně člověk nemůže s nikým splést, pomyslil si Sidney, vypadá jako sůva, když se dostane do světla. A to nemluvím o poskakujícím ohryzku a o tom rozklepaném cvikru.

„Copak je? Copak se děje?“

Sidney vytáhl z kapsy zalepenou obálku.

„Předat do vlastních rukou. Pokoj číslo 264. Plukovník Cripps.“

Mužíček se vymrštil.

„Co říkáte?“ Tvář se mu náhle úplně změnila. „Především, od koho? A kdo jste vy?“

Současně se mu pokusil vztekle vytrhnout obálku.

Sidney však jeho reakci předvídal a promyšleně změnil postoj i způsob jednání. Ustoupil o krok a řekl posměšně, pokoušeje se napodobit zpěvavou mluvu z předměstí, kterou prve tak pečlivě odposlouchal od drožkáře:

„Minutku, šéfe, minutku. Dostal jsem za úkol předat psaní plukovníku Crippsovi. Hotovka. Pochopte, já jsem jen poslíček. Vyřizovat pochůzky, to je právě má práce. Jestli je tu můj zákazník, předám mu ten dopis. Jestli tu není, zase ho odnesu.“

„Je tady, je tady,“ huhlal šéf recepce. „Dejte mi tu obálku.“

„Tak dost, vážený. Příkaz zní: Do vlastních rukou. Neříkám, že ty vaše nejsou vlastní, ale já ho musím dát právě do plukovníkových… A to ještě neříkám, že plukovník – určitě nezapomene na spropitné.“

„Jsem šéf recepce hotelu Frascati!“ vykřikl muž, zalykaje

se hněvem. Horečně zalovil v kapsičce u vesty a roztřesenou rukou vytáhl malou stříbrnou minci.

„Táhni k čertu a dej mi ten dopis.“

„No když je to takhle…“ Sidney vyhodil peníz do vzduchu a hbitě ho zase chytil. Potom položil dopis na stůl a rychle zamířil k východu.

„A kdybyste si chtěl stěžovat, nezapomeňte na číslo mého odznaku: je to sto dvaatřicet. Lehko se to pamatuje. Přesně polovina dvou set čtyřiašedesáti.“

Výsledek není nejhorší, pomyslil si Sidney a zamnul si ruce. Teď je dokázáno, že plukovníka Crippse, o kterém nikdo nic neví, když se na něj Anna zeptá, znají v hotelu Frascati moc dobře a že ochotně přijímají jeho poštu.

V duchu se pousmál; představil si, co asi v této chvíli dělá bledý mužíček, když rozlepil obálku a zjistil, že je v ní jen čistý list papíru.

Radost z úspěchu a velkolepé plány – jeden podivuhodnější než druhý – ho zaujaly na dobrých deset minut. Starý drožkář zatím ujížděl ulicemi a pokračoval ve své nadšené chvále republikánských ctností.

„Vlastně…,“ zvolal náhle a trhl opratěmi. „Chtěl jste zastavit na Vítězném náměstí? Jsme tady. Které číslo?“

„Nejspíš se pletu,“ Sidney předstíral omyl. „Vůbec to místo nepoznávám. Není ještě nějaké jiné náměstí se stejným jménem? Třeba to není náměstí, ale ulice… Nebo možná Vítězná třída …“

„To je něco dočista jiného!“ zvolal drožkář a pozvedl ruce k nebi. „Dobrá, zkusíme se podívat, jak to vlastně je. Objedu pomalu náměstí; takhle se možná upamatujete.“

Také tentokrát je popis naprosto přesný, pomyslil si Sidney. Tady je jezdecká socha Ludvíka XIV. a tam naproti jsou dveře z leštěného dřeva.

Ale právě v tom okamžiku se zmíněné dveře pootevřely a objevil se muž, kterého Sidney okamžitě poznal: krátké tenké nohy, bříško ve tvaru hrušky, tlustý řetěz od hodinek, velký černý kámen a na něm vyrytý posvátný brouk. Mirepoix byl zjevně rozčilen. Stál na špičkách, připraven uskočit jako někdo, kdo chce vidět a zůstat přitom neviděn. Rozhlížel se doleva i doprava, potom zmizel a téměř okamžitě se objevil opodál za sklem dalších přízemních dveří, tentokrát zasklených.

Ten je ale nervózní, řekl si v duchu Sidney. Zrovna jako by na někoho číhal!

Náhle v něm ztuhla krev.

A co když… ten, kterého hledá, je právě… Ano, musím to být doopravdy já… já…

Podíval se na hodinky:

Je to přece aspoň čtvrt hodiny, co jsem odjel z hotelu Frascati. No jistě, určitě… to nemůže být jinak. Domluvili se telefonem.

Ale za těch okolností je třeba co nejrychleji vyklidit pole, protože doktor se dřív nebo později začne zajímat o drožku, která mu jede kolem dveří a veze mladého muže; zvlášť když ten muž se podobá poslíčkovi, na něhož ho právě upozornili a který jako by mu z oka vypadl.

KAPITOLA DESÁTÁ

Nepříjemný host

„Zatracený kluk,“ zamručel Scott Kimmish, když uviděl svého syna, jak vklouzl do otáčecích dveří.

Krčil se za novinovým stánkem a čekal, připraven vyrazit při prvním zavolání.

„Všechno je to moje vina,“ mumlal. „Proč jsem mu to dovoloval? Přímo do vlčího doupěte! To už není pátrání, ale drzost.“

Přitom však nedokázal potlačit úsměv, když uviděl, jak si Sidney nenápadně připíná na klopu kabátu měděný odznak; okamžitě pochopil lest a uznal, že je vynikající.

„Zatracený kluk!“ opakoval pyšně.

Po celou tu dobu jeho mozek rychle pracoval. Jestliže se úskok podaří, je třeba důkladně využít získané výhody. Ale nebezpečí může znamenat i drožka.

Ne, přece jen ne. Kočí seděl vysoko na kozlíku, zahloubán do četby tlusté brožury, a zřejmě nevěnoval situaci ani nejmenší pozornost.

Detektiv vyšel z úkrytu a vykročil směrem k hotelu. Avšak právě v tom okamžiku spatřil Sidneyho, jak vychází z otáčecích dveří, a tak bleskurychle couvl zpátky do úkrytu.

Mladý muž se usmíval. Rychlým pohybem strhl měděný odznak, strčil ho do kapsy a beze spěchu, jako člověk, který má času ažaž, nastoupil znovu do drožky.

„Rozjasněná tvář drožkáře,“ zaznamenal detektiv s uspokojením. „Živý a zřejmě přátelský rozhovor. Našel způsob, jak přitom získat spojence.“

Scott Kimmish vyčkal, dokud drožka nezmizela, pak už neváhal ani okamžik a odhodlaně vstoupil do hotelové haly.

Tam vládlo živé vzrušení. Šéf recepce držel v jedné ruce roztrženou obálku, v druhé čistý list papíru a vypadal, jako by ho právě měla ranit mrtvice. Dva obrýlení tajemníci, tři zřízenci a nepostradatelní vedoucí se hemžili kolem něho.

Scott Kimmish nedal na sobě znát, že zaznamenal tento rozruch, a přistoupil k recepci. Zatvářil se udiveně, že tam nikoho nenachází, a zahrál dokonalým způsobem roli povýšeného a chladnokrevného Angličana: se vznešeným a mírně znechuceným výrazem ve tváři se zabořil do hlubokého křesla. Samozřejmě mu přitom neuniklo ani slůvko z výměny názorů, která se rozvíjela stále živěji několik kroků před ním.

„Měl číslo sto dvaatřicet,“ křičel šéf recepce. „Ještě to opakoval, když vycházel. Lehko se to pamatuje… sto dvaatřicet je přesně polovina…“

Prudce se odmlčel a zbledl. Právě ve chvíli, když opakoval poslední slova takzvaného poslíčka, uvědomil si poprvé, že mohl být napálen. S největší rychlostí, jakou mu jen dovolily jeho krátké křivé nohy, doběhl k východu a zmateně i zuřivě se rozhlédl po ulici černající se lidmi.

„Je pryč,“ zasténal. „Pryč. Napadlo aspoň někoho, aby si všiml, jak vypadá? Blonďák nebo tmavovlasý? A stáří? Kolik mu bylo?“

„Ale…,“ přerušil ho jeden ze zřízenců, kterým platila ta otázka, „vy jste přece sám… vám odevzdal ten dopis.“

Zdrcený šéf recepce se popadl za hlavu.

„Copak si člověk může pamatovat, jaké vlasy má veřejný poslíček? Stojí to někomu za povšimnutí? Ale… Ale…“ Hlas mu začal přeskakovat, v očích se mu objevil výraz opravdové hrůzy. „Jestli byl ten poslíček falešný, pak to znamená, že… Pane na nebesích… je to možné?… Zase jsme tam, kde jsme byli…“

Úplně vyveden z míry, vrhl se ke své kanceláři a křičel:

„Rychle! Zavolejte mi doktora Mirepoixe!“ A tišším hlasem dodal: „Teď se rozpomínám, že to byl vytáhlý chlapec, spíš hubený.“

Scott Kimmish zneklidněl a vyskočil. Se vší pravděpodobností povede další pátrání Sidneyho k doktoru Mirepoixovi. Jakmile bude vzkaz vyřízen, nic nezabrání zločincům, aby vlákali chlapce do pasti, a chlapec do ní spadne. Je tedy nutné za každou cenu oddálit spojení mezi doktorem a šéfem hotelové recepce.

S výrazem velmože, který se dlouho nutil k mírnosti, ale náhle si uvědomil, že jeho předkové přidržovali k povinné úctě francouzské krále, přistoupil k vedoucímu a uchopil ho za límec.

„Poslyšte, pane,“ zahřímal hněvivou a zvučnou angličtinou, „ta legrace už trvala dost dlouho. Cestovní kancelář Cook mi tvrdila, že dům nesoucí nad vchodem velká zlacená písmena nápisu Frascati je hotel. Je to pravda nebo ne? A je-li tomu tak, mohl byste mi říci, na koho se mám obrátit, když si chci pronajmout pokoj?“

Výpočet byl správný. Nikdy se marně nedovoláváme zvyklostí a přirozených reflexů, které v každém člověku vytvořilo jeho povolání. Šéf recepce sebou trhl a začal koktat omluvy.

„Ale samozřejmě. Samozřejmě. Právě mám volné jedno prvotřídní apartmá. Och, lze dokonce říci zcela prvotřídní. Minulou sezónu v něm bydleli postupně vévoda z Malagy s vévodkyní, pak kníže savojský s rodinou, potom infantka María Pía.“ Šéf recepce důvěrně ztišil hlas: „A dovolím si panstvo uctivě upozornit, že vzhledem k cenám platným po dobu Světové výstavy vás toto skutečně prvotřídní apartmá přijde podstatně levněji, než by vás stál stejný počet pokojů.“

Scott Kimmish naslouchal s netrpělivým výrazem ve tváři a okamžik spočinul na mužíčkovi neproniknutelným pohledem.

„Dobře, souhlasím.“

Skřipec na samé špičce nosu ostrého jak břitva se spokojeně zachvěl.

„Panstvo ráčí… Budete plně spokojen. Jestliže mě na okamžik laskavě omluvíte…“ Ukázal prstem na zasklenou kancelář. „Krátký telefonický rozhovor… S vaším dovolením…“

„S žádným dovolením,“ zahřímal Scott Kimmish rozlíceně. „Viděl kdo někdy takovou bezohlednost? Řekl jsem: »Souhlasím s prohlídkou toho apartmá…« A vy hned utíkáte. Opravdu zvláštní způsob chování k hostům. Snad si nemyslíte, že to apartmá přijmu jen tak naslepo?“

„Je to jen okamžik,“ naléhal šéf recepce prosebně. „Neodkladná záležitost. Snažně prosím… o dovolení.“

„Žádné dovolení. Ostatně už se opovažujete mě zdržovat víc než deset minut. Jsem lord Chatam z Baskervillu. Zaveďte mě okamžitě do toho apartmá! Jinak navštívím osobně cestovní kancelář Cook a vylíčím způsob, jak v hotelu Frascati přijímají hosty.“

Stavovská hrdost, na kterou se Scott Kimmish odvolával, znovu zvítězila.

Přemožen, se sklopenou hlavou, s hněvivým mumláním a netrpělivým reptáním zamířil šéf recepce k hlavnímu schodišti.

„Je to v druhém poschodí. Čtyři místnosti včetně salónku, který slouží jako předsíň. Mezinárodní úroveň. Tady je to. Apartmá 214.“

Scott Kimmish se prudce zastavil.

„Co říkáte?“ zaburácel. „Číslo 214? A vy se odvažujete nabídnout mi jako své nejpřepychovější ubytování apartmá, které se vyskytuje – jak jeho číslo napovídá – ve dvou stech čtrnácti exemplářích?“

Skřipec, posazený až u kořene nosu, vyjádřil postupně úděs a potom naprostý zmatek.

„Panstvo ráčí bezpochyby žertovat. Tedy… náš způsob číslování může vést nepochybně k nedorozumění… rozhodně u osob, které… hm!… Ve skutečnosti máme celkem šest apartmá tohoto typu. Zaujímají celé poschodí. To všechno říkám proto, abych vám vysvětlil, že číslo 214 rozkládáme tímto způsobem: dvě – druhé poschodí; jedna – apartmá číslo jedna; čtyři – čtyři místnosti. Nevím, jestli se vyjadřuji srozumitelně…“

„Velkolepé, velkolepé,“ přikývl Scott Kimmish a zuřivě se usmál. „Srdečně vám blahopřeji, právě jste objevil desítkovou soustavu.“

Nevrle si prohlédl salónky a pokoje, zařízené s vybraným vkusem, a zastavil se u nádherného vykládaného stolu:

„Poškrábaný… Otřískaný… Sázím se, že má rozbitý zámek… Nemohl byste najít něco méně zchátralého?“

„Ale panstvo…,“ koktal šéf recepce. „To je historický kus. Psací stůl Mazarin ve stylu Ludvíka XVI. Muzeální kousek…“

„Výborně,“ zahřímal lord Chatam z Baskervillu, „dejte ho tedy do muzea a víc se o tom nebudeme bavit. Kdy už zanecháte toho zvyku,“ pokračoval mrzutě, „zařizovat hotelové pokoje ve Francii jako muzea? Uvažujte přece trochu, není-li to ovšem pro vás příliš vysilující námaha. Kdybych se chtěl ubytovat v muzeu, uznejte, že bych si byl vybral spíš Louvre než Frascati.“

Scott Kimmish dokázal prodlužovat výstup ještě dobrých pět minut a po celou tu dobu se šéf recepce třásl potlačovanou netrpělivostí a utajovaným rozhořčením.

Když si Scott Kimmish uvědomil, že by další protahování už nepomohlo a že by naopak vzbudilo nedůvěru, rázně uzavřel:

„Tím hůř. Kdo se dal na vojnu, musí bojovat. Pro mne za mne, tedy Mazarinův psací stůl ve stylu Ludvíka XVI. Souhlasím. Beru to apartmá. A koupelna? Koupal se v ní občan Marat nebo jiná historická osobnost? Zkusím se osprchovat a pak si budu muset zajet na nádraží pro zavazadla. Mohl byste mi objednat drožku. Ať je připravena nejdéle za půl hodiny.“

Šéf recepce se už na nic neptal a okamžitě zmizel.

Dobrá, teď jistě běží varovat Mirepoixe a další členy té roztomilé party, pomyslil si detektiv neklidně. Bude mít Sidney dost času i důvtipu, aby unikl z pasti, kterou mu teď narychlo chystají? Ale což, připustil a odevzdaně si povzdechl, musím uznat, že ta část jeho plánu, kterou jsem viděl, byla výborná a dobře promyšlená. Vlastně proč ne? Případ je to podivný a naprosto neobvyklý. Jeho dětské triky a chlapecká představivost mohou mít lepší výsledky než moje chladné rozbory.

Věnoval vlídný pohled Mazarinovu stolu ve stylu Ludvíka XVI. a usmál se při vzpomínce na rozhořčení šéfa recepce. Přesvědčil se, že ho nikdo nesleduje klíčovou dírkou, a prozřetelně ji ucpal kouskem hadříku. Potom vytáhl z kapsy pláště dlouhé pouzdro z hovězí kůže a vyndal z něho úplnou kasařskou výzbroj: páčidlo a svazek nejrozmanitějších klíčů, které si velmi pečlivě prohlédl. Vybral pět nebo šest klíčů a dva nebo tři nástroje podivného tvaru, zabalil vše do velkého flanelového kapesníku, takže vznikl podlouhlý balíček, a ten si zastrčil do náprsní kapsy. Pak otevřel dveře na chodbu a naslouchal.

V sousedních pokojích ani nejmenší zvuk. Zato v přízemí horečný rozruch. Usmál se. Zaměstnanci hotelu mají teď jiné starosti.

Tak se do toho dáme…, řekl si. Podle toho, co povídala Anna, je to apartmá vlevo na konci chodby. Zdá se opravdu, že šéf recepce vysvětlil význam čísel přesně. Je to tedy šesté apartmá a má číslo 264.

Znehybněl, chvíli stál s číhavým pohledem a se zatajeným dechem. Nikdo. Pomalými a tichými pohyby vytáhl z kabátu balíček nástrojů, beze spěchu je vybalil a rozložil jeden vedle druhého na jemný aksamit. Bez nejmenšího projevu netrpělivosti zkusil jeden klíč, pak další. Při třetím pokusu použil paklíče a měl úspěch. Dveře se nehlučně pootevřely.

Spokojeně se usmál, stále ještě bez nejmenšího spěchu složil nástroje do kostkovaného šátku a balíček opět zastrčil do náprsní kapsy. Pak vstoupil a přivřel dveře; pro jistotu je nedovřel úplně, kdyby musel rychle uprchnout.

„Tentokrát,“ šeptal si, „popis slečny Lawrencové nesouhlasí naprosto v ničem. Apartmá jsou tady za sebou a každé je jiné. Anna mluvila o stylovém nábytku, o tapetách s obrázky Robinsonových dobrodružství.“ A teď je v prostředí vysloveně moderním – v prostorné hale, jejíž neobvyklá rozloha zůstala pečlivě zachována, ale kde vzniklo několik nových koutů; oddělily je zástěny z malovaného plechu nebo příčky tvořící jakési podivné „vítězné oblouky“.

Nábytek svědčil o fantazii stejně nespoutané: čínské umělecké výrobky z černě nebo zlatě lakovaného dřeva, houpací židle z tatarského javoru, lenošky, rákosová křesla s opěradly ve tvaru pavího chvostu… Litografie na stěnách představovaly největší divy výstavy: světelné vodotrysky inženýra Bechmanna, Palác strojů a věž, nezbytnou věž, vyfotografovanou ze všech světových stran…

„Tak tomuhle se tedy říká bytové zařízení z konce století,“ zamumlal Scott Kimmish pobaveně. „Moc nechybělo a byli by sem dali i trámce. Ne, tady opravdu nic nesouhlasí s popisem, jak ho uvedla Anna. Za předpokladu, že si skutečně dali práci a vystěhovali nábytek, všechno přemalovali (a malba skutečně vypadá jako nová) – měli opravdu tak málo ohledů, že odstranili i přepážky? Že zničili příčky z vykládaného dřeva? Anna přece mluvila o čtyřech místnostech, a tady je jen jedna, i když obrovská.“ Svraštil čelo. „Ale na dveřích zůstalo číslo s čtyřkou na konci a to znamená, že tu kdysi byly čtyři místnosti.“

Detektiv pomalu prozkoumal zdi, parkety a nábytek, podíval se přitom pod koberce, vytáhl a trpělivě prozkoumal každou zásuvku. „Rozhodně se zdá jistá aspoň jedna věc: že v celém apartmá není jediná stopa po Canettim, který tu má bydlet.“ Náhle se usmál: „Věděl jsem dobře, že tu něco takového objevím.“

V koupelně, stejně jako v ostatních místnostech, byly levandulově modré tapety z hladkého papíru, ale když Scott otevřel skříň po pravé straně, objevil uvnitř růžové a bílé versailleské plátno, znázorňující Robinsonovo ztroskotání.

„Tak tenhle důkaz jsme hledali,“ zašeptal. „Důkaz, že děvče nelhalo; že nepravděpodobné mohlo být skutečností; že tady někdo mohl za jednu noc od základu změnit celé apartmá, aby zahladil i tu nejmenší stopu po anglickém plukovníkovi.“

Přistoupil k oknu. Pohled, který se před ním otevřel, odpovídal přesně popisu: řecký palác s řadou sloupů, maloměstské náměstíčko, krámky ověšené látkami a výšivkami.

Potřebuje vlastně ještě nějaké důkazy? A nač hledat stopy, když přece únosci vůbec neopustili místo svého zločinu!

„Ano, je to všechno úplně naruby. Darebáci pracují veřejně a nevinní – oběti a samozřejmě i detektivové – se musejí skrývat.“

Trhl sebou. Na opačném konci rozlehlé místnosti se ozval slabý zvuk: dveře, které Scott Kimmish jenom přivřel, se pomalu otevíraly. Detektiv bleskurychle couvl ke koupelně a otevřel tapetovanou skříň, dost prostornou, aby se v ní aspoň skrčil. V zrcadle nad umývadlem mohl sledovat, co se děje na opačném konci místnosti. Muž, který právě vstupoval, měl oprýmkovaný stejnokroj hotelových zaměstnanců, ale jeho postava nijak nepřipomínala ostatní hotelové zřízence.

„Zvláštní!“ zamumlal Scott. „Byl bych přísahal, že ta záležitost s poslíčkem je dokáže zabavit nejmíň na hodinu.“

Muž se blížil kradmými a pružnými kroky. Když šel kolem okna, objevil se v plném světle. Jeho tvář byla olivově hnědá.

Rozhodně člověk v tomhle případě potkává Indy na každém kroku, pomyslil si detektiv.

Neznámý měl energickou tvář: vystouplé lícní kosti, mírně zahnutý nos, tenké rty. Mohlo mu být asi čtyřicet let; byl hubený, a přestože měl poměrně malou postavu, budil dojem síly a pružnosti. Ve tváři se mu zračilo určité napětí, ale jeho pohled zůstával klidný a jakoby zamyšlený.

Zvláštní, ano, skutečně velmi zvláštní hotelový zaměstnanec, uvažoval Scott Kimmish dále.

Neznámého zřejmě zarazily pootevřené dveře. Znamená to snad, že bez ohledu na zmatek v přízemí hlídal právě tyto dveře?

Když se muž přiblížil až k oknu, uskočil náhle zpátky, jako by znenadání dostal strach, a zavřel dveře. Teď už se nedalo nic dělat; srážka byla nevyhnutelná. Scott Kimmish se rozhodl, že zaútočí. V okamžiku, kdy ho muž míjel a šel k varně, vyrazil z úkrytu a sevřel ho kolem pasu.

Jestli se začne bránit, budu ho muset uspat, pomyslil si. Ale nic z toho, co čekal, se nestalo.

Malý muž vyrazil podivný výkřik, jakési chraptivé zaúpění, které zaznělo jako zapraskání, a prudce se vrhl k zemi. Scott cítil, že je v pádu stržen rychlostí a silou, jakou naprosto neočekával. Ruce neznámého, dlouhé a hbité ruce, se současně vyprostily ze sevření a nepochopitelným způsobem se dostaly detektivovi až ke krku. A co nejhoršího, Scott Kimmish narazil v pádu čelem na podlahu a ztratil vědomí.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Srdečná dohoda

Scott Kimmish otevřel jedno oko a pokusil se vstát, ale okamžitě se zase zhroutil zpátky. Zaúpěl. Pohnout rukou nebo nohou znamenalo hotová muka.

„Co?“ zasténal. „Co je? Co na mně chcete?“

„Vida, už se nám probouzí další, a probouzí se anglicky,“ posmíval se drsný hlas s jižním přízvukem. „Nedělej si starosti, kamaráde. Nakonec se přece jen dohodneme. Je čas výstavy a my jsme počítali s tím, že přijedou hosté z ciziny… Poddůstojníku, ten muž z Frascati je Angličan. Ne, ne, to není lupič, to je kapsář.“

Inspektor vynaložil nové úsilí a se zaťatými zuby se pozdvihl na loket.

Nejdřív rozeznal tři zarudlé a rozesmáté tváře, potom za nimi postavy dvou zimomřivých tuláků, kteří spali zavinuti do klubíčka vedle kamen. Dva poddůstojníci ve služebních čapkách se vzadu v místnosti skláněli nad stolem s hromadou papírů. Na stůl dopadalo zsinale zelené světlo z nástěnné lampičky v podobě lidské ruky. Minula celá věčnost, než Scott pochopil, že je na policejní strážnici. Potom se v jediném okamžiku rozpomněl na všechny odpolední události.

„Budu vám vděčen,“ řekl francouzsky, „když mě okamžitě zavedete k policejnímu prefektovi. Jmenuji se Scott Kimmish a jsem hlavním inspektorem, jinými slovy policejním prefektem, který řídí Scotland Yard.“

„Ale báječně, báječně,“ opakoval policejní strážník a vybuchl v smích. „To jsme se tedy sešli, já jsem zase bratránek anglického krále. Anglicky neumím, protože moje vychovatelka pocházela z Marseille. Ale ty můj drahý Scotte, jistě máš v kapse nějaký papír, který potvrdí tvoje postavení.“

„Samozřejmě,“ zamumlal Scott Kimmish a sáhl do kapsy u vesty.

Jeho pohyb vyvolal všeobecné veselí.

„Nenamáhej se tolik,“ posmíval se poddůstojník. „Když

jsme tě našli v mrákotách, nepožádali jsme anglickou královnu o svolení a dovolili jsme si prohlédnout ti kapsy; neměl jsi tam ani pas, ani portmonku. Zato jsme u tebe objevili skoro úplnou lupičskou výbavu. A tak ať jsi teda inspektor, nebo nejsi, budeš nám teď muset podrobně vysvětlit, co jsi vlastně pohledával v hotelovém apartmá, které v žádném případě nebylo tvoje, protože sis pod falešným jménem pronajal jiné na opačném konci chodby.“

Scott Kimmish stiskl rty.

„Nemyslíte si přece, že jsem mohl omráčit sám sebe? Ale za těchto okolností můžete snad připustit, že ti, kteří mě omráčili, mě mohli odnést do cizího apartmá a vyměnit mi průkazy za lupičské nářadí, o kterém mluvíte. Odveďte mě teď k vašemu inspektorovi. Myslím, že se dokážeme rychle domluvit.“

Dohadovali se dobrou hodinu. Komisař byl znepokojen touto vytrvalostí, a tak nakonec svolil, aby obtěžovali prefekta; ten větřil zvláštní případ a dal si podivného vězně okamžitě předvést.

Prefekt Vigneusat byl usměvavý obr, který navzdory své padesátce a prošedivělým vousům by byl bez obtíží dostal práci v partě přístavních dělníků nebo nosičů. Díval se chytře a pronikavě a v očích měl sotva znatelnou jiskru posměchu a nedůvěry. Se Scottem Kimmishem se potkal před dvěma lety při služební cestě do Scotland Yardu a teď ho okamžitě poznal.

„Nehněvejte se moc na mé lidi, pane inspektore. Člověk nemůže na každém chtít, aby byl bystrý a chytrý jako génius; požadoval jsem, aby se v běžných případech přidržovali zvyklostí: ověřit papíry, zkontrolovat hotelové seznamy a tak dál. Copak jsem mohl tušit, že zásluhou tak všedního pracovního postupu budu mít čest setkat se znovu s prvním policistou Spojeného království?“

Scott Kimmish se obřadně uklonil:

„Vaše zdvořilost způsobila, že jste ke svým podřízeným příliš přísný. Naopak, i v té krátké – přece jen se neodvažuji říci příliš krátké – chvilce, kterou mi bylo dopřáno s nimi strávit, jsem mohl ocenit důvtip, pohotovost ducha, ten ryze francouzský švih, tedy vlastnosti, které odlišují vaše úředníky od našich… Jak by ostatně mohli postrádat všechny tyto přednosti, když jsou nuceni zabývat se tak vynikajícími zloději, jako jsou francouzští.“

Vigneusat se rozesmál.

„Je to tak…,“ souhlasil, „takoví my už jsme: nejlepší vína, nejhezčí ženy, nejvyšší věž, nejšikovnější zlodějové, nejmazanější policie… Víte, milý inspektore, že máte mimořádné nadání pro společenské rozhovory, jaké jsou dnes v módě? Kdybych vás byl neznal a vy jste se prohlásil za nějakého lorda, přísahám, že bych vám byl věřil na slovo.“

Scott Kimmish se znovu obřadně uklonil.

„Rozhodně mi věřte, drahý Vigneusate, že jsem měl v úmyslu oplatit vám návštěvu, a pod svým pravým jménem. Vaši úředníci toto setkání jen uspíšili. Skutečně jsem počítal se zdvořilostní návštěvou.“

Vigneusat se usmál.

„V našem… postavení se často cítíme zproštěni zdvořilostních návštěv… A mohu se vás zeptat, zda jde tentokrát o cestu služební… nebo zábavnou ?“

Scott odpověděl náznakem vyhýbavého pohybu.

„V našem… postavení, víte to právě tak dobře jako já, je velmi vzácný jen první nebo jen druhý případ. Původně jsem chtěl opravdu jen navštívit vaši výstavu.“

„A budeme-li mluvit upřímněji?“ přerušil ho prudce Vigneusat. „Zjevně hoříte touhou dozvědět se jisté věci. A co bych vám skrýval, se mnou je to stejné. Dobrá, přejete si, abych vyložil karty? Výborně, tady jsou. Když jste přijel do Paříže, přesněji když jste vstoupil do hotelu Frascati, měl jste – aspoň předpokládám – něco za lubem. Jdete po nějaké stopě. Ne, ne, na nic se vás neptám. Ale vyslechnu samozřejmě s velikým zájmem všechno, co mi v této věci budete chtít povědět. Přirozeně budeme-li zase my vědět něco přesnějšího o věcech, které vás zajímají, bude nám potěšením…“

Scott Kimmish se už málem nechal strhnout touto sympatickou upřímností, ale jeho pohled, který bloudil po hromadách papírů na prefektově stole, se náhle zastavil na jedné obálce. Kdysi se dlouho učil číst písmo obráceně, nohama vzhůru, a když teď neúmyslně a spíš pro zábavu rozluštil jméno na obálce, divže nevyskočil. Dopis byl adresován doktoru Mirepoixovi. Byla to možná náhoda, avšak tato maličkost stačila probudit jeho nedůvěru.

„Skutečně,“ přiznal a ztišil přitom hlas, „mám jeden případ, který by mohl způsobit dost hluku. Ani ne tak pro krádež samotnou, jako kvůli osobám, kterých se to týká.

Ano, jsou to osobnosti velmi vysoce postavené, vždyť mají – prosím vás o naprostou mlčenlivost v tomto bodě – i styky s královskou rodinou. Ještě nelze mluvit o krádeži, skutečně ne. Nanejvýš můžeme mít podezření, že kdosi na krádež pomýšlí a připravuje ji. Znáte takové případy, kdy si člověk bez přestání hraje s ohněm… Ale měl jsem pocit, že vás moje přítomnost ve Frascati zneklidnila. Nemohu se teď zase já zeptat proč? Hotel mi připadal pohodlný, nic víc. Vybral jsem si ho, protože je v oblasti mého zájmu; chci říci v místech, kde se patrně odehraje můj případ. Neexistují snad ještě nějaké další podrobnosti, které… bych měl znát?…“

„Ne, ne,“ zamumlal Vigneusat a zkoumal přitom užaslým

pohledem nevinnou tvář Scotta Kimmishe. „Ale pak… proč

vás napadli? Vůbec nevypadáte, že byste měl na někoho

zlost.“

„Darebáci jsou náš každodenní chleba. Kdo by byl takový blázen, aby se zlobil na kousek chleba? Ne, ne, jsem úplně spokojen, že mě zapomněli zabít.“

„Vaše dobrá nálada mě uchvacuje!“ zvolal Vigneusat s upřímným úžasem. „Doopravdy nevím, jestli bych byl také tak smířlivý, kdyby mě někdo takhle napadl.“

Vigneusat si povzdychl.

„Darebáků, zlodějů a dalších protizákonných živlů je podle nejskromnějších odhadů na dvacet tisíc. Když vezmeme v úvahu, jakým lákadlem je asi pro zloděje všech zemí mezinárodní výstava, můžeme s klidným svědomím toto číslo zdvojnásobit. Nu, a já mám pouze čtyři tisíce lidí. Předkládám vám tyto údaje jen proto, že mě přinutily aspoň k nějaké taktice. Samozřejmě platíme jistý počet informátorů a spolupracovníků a jejich prostřednictvím vykonáváme určitý dohled nad některými nenapravitelnými živly, nad jistými překupnickými krámky, které známe, a všeobecně nad jistými čtvrtěmi, které zvlášť přitahují zločince. Ale museli jsme se zřeknout ctižádosti pana Vidocqa, jednoho z mých nejslavnějších předchůdců, který je dokázal hlídat od půlnoci do půlnoci a na každém kroku.“

„Myslím, že si vzpomínám na jeho systém,“ řekl Scott Kimmish s úsměvem. „Nespustit z očí a »ostrůvek«. Abych pravdu řekl, nikdy jsem dobře nepochopil, čemu tenhle Napoleon policie říká ostrůvek.“

„To je velmi prosté,“ vysvětloval Vigneusat. „Ostrůvek je skupina domů, vymezená určitým počtem ulic. Myšlenka pana Vidocqa spočívala v tom, že nechal běhat kolem toho ostrůvku – tak trochu jako veverka běhá pořád dokola po příčkách své klece – jistý počet civilních i uniformovaných policistů, kteří tak měli stálý dohled nad »základní buňkou společnosti«, jak on tomu říkal.“

„Tehdy,“ připustil Scott Kimmish, „znamenala tato metoda krok kupředu, nebo aspoň lepší organizaci. Ale jisté je, že při dnešním rozvoji techniky a spojů, při rostoucím počtu ohnisek bídy…“

„Řekl jste to přesně. Krádeže a zločiny nejsou už řemeslem jednotlivců, staly se záležitostí mezinárodních organizací. Jakýpak ostrůvek, jaký dohled by mohl být účinný? Problém jsme tedy jistým způsobem obrátili. Vyjdeme-li ze zásady, že dříve nebo později se mouchy slétnou ke sklenici s marmeládou, věnujeme pozornost nikoli zlodějům, kterých je moc a náramně mazaných, ale především předmětům jejich zájmu – samozřejmě těm, které mají takovou cenu, aby o ně lupiči projevili zájem.“

„Zajímavá metoda,“ dodal Scott, „ale musí pro vás znamenat tíživou otázku svědomí. Budete tedy hlídat spíš obraz Mony Lisy nebo sochu Níké samothrácké? Voltairovy rukopisy nebo korunovační klenoty svých králů?“

„To všechno vůbec nedáváme hlídat,“ přiznal Vigneusat se smíchem, „a tyhle nenahraditelné poklady, hlídané několika invalidy v našich muzeích, kde se nedají ani pořádně zamknout dveře, ty jsou vydány na milost a nemilost prvnímu zloději, který přijde. Spoléhám ovšem na vás, že to nebudete říkat dál. V této chvíli se o ně bohudíky nezajímají už ani lupiči. Je to způsobeno tím, že i zlodějna má své módy. Zkrátka krade se to, co se prodává, to, o čem se mluví, co má prodejní hodnotu. Pro nás to znamená chránit předměty, které dnešní lupiči chtějí ukrást, a takové věci střežit především.“

„Předpoklad je to důmyslný,“ připustil inspektor a také se usmál. „Dobrá, co bych tedy chtěl ukrást, kdybych přišel s tímhle úmyslem do Paříže? Ano, jenom jedno. Smím se vám přiznat, drahý Vigneusate, co to je? Eiffelova věž, nic jiného.“

„Upokojte se, drahý kolego. Dávám ji hlídat, a hodně zblízka. Vaši poznámku vůbec nepokládám za vtip. Máte úplně pravdu. Eiffelova věž je stavba, která přitahuje nejvíc lidí, a v důsledku toho tam mají kapsáři zlaté doly. Ale i samotná věž láká šílence a spiklence a vzbuzuje v nich touhu vyhodit ji do povětří, buď pro ten ohňostroj, který by viděli, nebo proto, aby měla Francie ostudu. Naším ústředním problémem a základním příkazem až do posledního dne výstavy je přispět k jejímu zdaru, zabránit všemu, co by mohlo ohrozit její úspěch a zavinit tak, aby se nevrátily peníze do výstavy vložené. Myslím, že jste se mne ptal na zloděje diamantů… Hned vás zavedu do našich archívů, založených ostatně podle vzoru vašeho slavného Černého muzea, podle postupů Alphonse Bertillona, autora měřicích metod, o které jste se tak zajímal po našem posledním setkání. Uvidíte tam jména a fotografie zločinců, jejichž totožnost jsme mohli zjistit v posledních letech. Ale tihle zločinci nám těžkou hlavu nedělají, nebo spíš my si z nich neděláme těžkou hlavu – pokud jejich činy nemohou zastrašit turisty a vystavovatele. Proto hlídáme tři nebo čtyři vitríny s diamanty – právě ty, o kterých se v této chvíli mluví. Znamená to jednu nebo dvě ulice v Paříži. A ovšem brusírnu drahokamů v holandském pavilónu. Cože? Vy jste tam ještě nebyl? To je jeden ze zlatých hřebů výstavy a také jedno z míst, kde se můžete nejspíš setkat s milovníky drahokamů, po kterých pátráte. Je to přímo vedle švédského paláce, právě pod věží. Brusírnu poznáte na první pohled: holandský dům ve starém slohu, průčelí z cihel, prolamované balkóny a v oknech delftská majolika. Dílny uvnitř předvádějí pracovní postupy při broušení – historické i moderní. A pod sklem jsou diamanty, volné i zasazené ve zlatě či stříbře; vystavují je bratři Boasové z Amsterodamu a mají hodnotu víc než milión ve zlatě.“

Rozhovor pokračoval ještě dlouho, zdvořilostní duchaplnosti se střídaly s všeobecnými úvahami o vývoji zločinnosti v Evropě i se záludnými otázkami, které vypadaly zcela nahodile, a přece dokazovaly postranní úmysly obou rozmlouvajících.

„Ale stejně,“ zamumlal Vigneusat při loučení. „Přece nechcete, abych vám věřil, že člověk jako vy, který byl vzorem panu Conanu Doylovi… Ne, nebudete mi přece tvrdit, že jste útočníky ani nezahlédl.“

„Ne, opravdu jsem je nezahlédl,“ odpověděl Scott s nevinnou tváří. „Ledaže mi ovšem rána obuškem do hlavy způsobila jistou ztrátu paměti… V tomhle… aspoň doufám… se liším od toho příliš dokonalého Sherlocka. Protože já, můj drahý Vigneusate, já patřím k detektivům, kteří dělají chyby; kterým se stane, že uklouznou po vyleštěných parketách a cítí se pak moc mizerně, když je někdo omráčí a oni se proberou na policejní strážnici.“

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Kapesní zlodějka

„Trochu trpělivosti, milá Anno,“ zamumlal Scott Kimmish a přerušil dívku pohybem plným autority. „A hlavně pusťte z hlavy myšlenku, že nic neděláte a že nejste užitečná.“

„Právě to se jí pokouším už hodinu vysvětlit!“ zvolal Sidney. „Všechny podrobnosti, které v té věci známe a z kterých vycházíme, máme přece od ní.“

„Proč tedy nechcete,“ namítla Anna tvrdohlavě, „abych vám pomáhala dál?“

„Vždyť vy nám přece pomáháte,“ řekl trpělivě Scott Kimmish. „Vaší zásluhou unikla lupičům polovina pokladu. A hlídáte ji dál.“

„To je právě to! Ženské u plotny, zatímco muži jdou bojovat. Nechci. Jdu s vámi!“

„Ne, Anno,“ řekl vážně Scott Kimmish, „tohle ne. Teď vás lupiči znají. Utekla jste jim, to je pravda, ale jestli jim padnete znovu do rukou, dají si pak větší pozor. Vy jste se už, jak se říká, spálila. Nezapomínejte, že jde o vážnou věc, která pravděpodobně uvedla do pohybu mocné zájmy. V téhle hře se nikdo nezastaví ani před krutostí a vraždou.“

Oči děvčete se zaplnily slzami.

„Strýček je v jejich rukou!“

„Víte to jistě? Vy jste jim také padla do rukou, a přece jste z nich zase vyklouzla. Jestliže se mu nepodařilo uniknout, je vaše oběť skutečně tím nejspolehlivějším prostředkem, jak se k němu dostat? Dovolí vám ta banda, abyste sdílela jeho úděl? Budete mít možnosti ho zlepšit? Když poslechnete a nevyjdete ven ani na krok, přinutíte ty tajemné nepřátele, aby vás začali hledat, tedy aby se prozradili. Přivedete nás na jejich stopu.“

Sevřela pěsti:

„Na jejich stopu? Už dva dny si ověřujete bod za bodem všechno, co jsem vám vyprávěla. A zjistili jste něco nového? Pořád stejná tma. Čím rychleji čas utíká, tím je všechno zamotanější. Co teď udělají ti lidé s olivovou pletí? A proč přepadli Bontempse?“

„Všechny tyto činy spolu jistě souvisí,“ pokračoval inspektor. „Nesmyslné nám připadají jen proto, že neznáme spojující nit, cíl, který všichni sledují. Když jsem se pokoušel dospět k nějakému závěru, skutečně jsem si uvědomil, že mi chybí spousta podrobností. Svého času jste nám například vysvětlovala, že se vracíte s plukovníkem do Evropy kvůli dědictví. Jde o majetek, který vám odkázali rodiče?“

„Ne. Ti s ním nemají nic společného. Strýček je můj poručník. On se stará o tyhle věci. Je to jinak. Loni zemřela v Edinburghu moje teta. Odkázala svůj majetek právě mně – a zdá se, že je toho hodně. Ale měla povahu trochu…

podivínskou, a ta ji zapletla do celé řady soudních sporů.

Strýček mi všechno podrobně vysvětlil. Přijmout to dědictví znamená zaplatit daně a mít na krku nedokončené

spory. Za těch podmínek může být výhodnější odmítnout

dědictví, jestliže je spojeno s moc velkými závazky. Aspoň

to jsem si zapamatovala z jeho výkladu. Rozhodně mu připadalo těžké se rozhodnout a nezjistit si přímo na místě,

jak to vlastně je doopravdy.“

„A má váš strýček v Anglii vlastní majetek?“

„Ano. Velký pozemek v sousedství toho, který mi zanechali rodiče. Vlastně to všechno patřilo jedinému člověku – asi tak před třiceti lety. Byl to pořádný kus země. Můj

dědeček z matčiny strany ho rozdělil svým třem dětem –

mé matce, strýčkovi a tetě, která loni umřela.“

„Patřilo to jednomu člověku?“ podivil se Scott. „Pak ale myslím, že by se to dědictví rozhodně nemělo odmítnout. Když ty pozemky zase spojíte, zvětšíte tím jejich hodnotu. To ovšem platí i pro pozemek vašeho strýčka.“

„Jak to?“

„Jednoduše. Strýcův pozemek – jestli jsem vám dobře rozuměl – znamená třetinu vlastnictví jeho otce. Má zkrátka stejný zájem jako vy, aby se pozemky spojily. Mohl by například sám koupit pozemek, který vy byste odmítla přijmout.“

„Nechápu dost dobře,“ řekla Anna zaraženě, „co tím myslíte.“ Chvíli přemýšlela a pak dodala: „Chcete mi naznačit, že hájí mé zájmy špatně?“

„Abych mohl tvrdit něco takového,“ odpověděl Scott Kimmish, „musel bych znát víc podrobností o tom dědictví a o soudních sporech vaší tety. Možná že naopak pečuje o vaše peníze moudře a opatrně. Jakou má pověst v téhle věci?“

Anna se zamyslila.

„O tom nemám zdání. A docela určitě se v tom nevyznám tak dobře, abych mohla něco tvrdit. Ale opravdu si vzpomínám, jak o strýčkovi jeho přátelé říkali, že se vyzná.“

„V čem?“

„Nevím. Myslím, že mluvili všeobecně. Že je zkušený. Že umí myslit dopředu. Že má dobrý nos. Například ty jeho sbírky. S poměrně skromnými prostředky dokázal v několika letech shromáždit umělecká díla, jaká jiní nedovedou sehnat z příjmů mnohem vyšších…“

„Když jsme u těch příjmů… vybrat si hotel jako Frascati a apartmá, jako je to s číslem 264, znamená mít příjmy rozhodně ne malé. Jaké má prostředky?“

„Vyjmenoval jste je skoro všechny. Především příjem z rodinného majetku. Pak je plukovníkem v britské armádě. Řekla bych, že má dost velký žold. Vím také, že občas prodá některý kousek ze svých sbírek, ale myslím, že to dělá jen proto, aby si koupil jiný, který mu připadá zajímavější.“

„Kdyby váš strýc zemřel,“ přerušil ji ostře detektiv, „kdo by dědil?“

Anna zaváhala. Tahle otázka ji zřejmě nikdy nenapadla.

„Nevím. Jistě napsal závěť, ale nikdy o tom se mnou nemluvil. Strýček není moc hovorný.“

„Byl ženatý? Měl děti?“

„Ne.“ Svraštila čelo, jak se snažila vybavit si vzpomínky. „Ne. Počkejte… Jednou mi řekl, že jsem jediný člověk, kterého na světě má.“

„Takže byste byla – pokud by samozřejmě neučinil nějaké zvláštní opatření – jeho jediná dědička ?“

Anna se podívala na detektiva užaslým pohledem:

„Ano, určitě. A proč se mě na to ptáte ?“

„Jistě to pochopíte sama. Na začátku většiny zločinů – víte to stejně dobře jako já – je osobní prospěch, nebo jak tomu lidé říkají. Otázka zní: Kdo má zájem na tom, aby zmizel strýc i neteř?“

„Ale já jsem přece utekla,“ namítla Anna.

„Nabízejí se dvě možnosti,“ pokračoval detektiv neochvějně. „Za prvé: jeden zmizel a druhý…“

„To nemá smysl!“ vykřikla Anna. „Kdo by měl zájem na tom, abychom zmizeli? Jsme přece poslední členové rodu…“

„Až za pár neděl nebo za pár měsíců utichne hluk kolem vašeho zmizení, může se objevit velmi vzdálený příbuzný…“

„To vypadá málo pravděpodobně…,“ zašeptalo děvče.

„Druhá domněnka, která ostatně zatím odpovídá skutečnosti: váš strýc zmizel, kdežto vy proti všemu očekávání uniknete únoscům. A tak zdědíte nejenom majetek svých rodičů a své tety, ale také jeho vlastní.“

„Pane Scotte Kimmishi!“ vykřikla Anna pobouřeně. „Co to mluvíte? To myslíte vážně?“

„A dál,“ pokračoval detektiv nemilosrdně, „protože vám plukovník svěřil své cenné šperky, máte v rukou celé dědictví. Ale ne, uklidněte se, děvčátko, a ty také, chlapče. Nikdy jsem nebral tuhle možnost vážně. Musíme však aspoň připustit, že existuje. Uvádím vám ji hlavně proto, abyste pochopila, že takovéhle vyšetřování není žádná hra a že musíme prozkoumat i možnosti, které se nám mohou zdát na první pohled kruté nebo podlé.“

„Rozumím,“ zašeptala Anna a otřela si čelo, „je to pravda. Sama to všechno pořád převracím ze všech stran… Ale když jsme tedy neobjevili neznámého pachatele, znamená to, že… že jsem to já?“

Scott Kimmish se usmál.

„Vy byste byla špatný detektiv. Uvažujete celkem správně, avšak příliš brzo děláte závěry. Pohnutkou v tomto případě je pravděpodobně osobní zájem, ale zájem o co? O majetek ve Skotsku, o váček se šperky nebo o jiné hodnoty, které neznáme?“ Náhle se odmlčel a pak pokračoval tišeji: „Klíč k záhadě je zřejmě u vašeho strýčka. Víme, že na něco čekal. Aspoň vás upozorňoval, že se něco může stát.“ Okamžik zaváhal. „Právě proto vás prosím, abyste ještě jednou zapátrala v paměti a pokusila se najít nějakou podrobnost, která by nás mohla uvést na stopu, říci nám, jaký je to člověk… Ujal se vás, myslím, krátce potom, co vám rodiče zmizeli při lodním neštěstí…“

„Ano, byla jsem tehdy v Anglii a bylo mi pět let. Tetička, která teď umřela, mě odvezla do Indie a nechala mě u strýčka. Řekli mi, že rodiče odcestovali.“

„A on se o vás staral?“

„Ne. Měla jsem indickou vychovatelku. Zacházela se mnou – a pořád zachází – jako vlastní matka. Vzpomínám si, že se na začátku strýček snažil zajímat o mou výchovu. Dohlížel na můj prospěch, vyptával se mé chůvy, o všechno měl zájem, do všeho chtěl mluvit. A nikdo se mu neodvážil nic říct. Jednoho dne jsem sebrala odvahu a zeptala jsem se ho: »Proč se pořád zlobíš?« Vyskočil a vrhl se proti mně, jako by mě chtěl uhodit, potom zrudl a odešel. Často jsem myslila na tenhle výstup. Celkem vzato, ten jeho způsob tvářit se pořád rozhněvaně… Říkám si, jestli to snad není… ano, jestli to není ze strachu. Často jsem si všimla, že lidé jsou podráždění a mrzutí jen proto, že se necítí spokojeni, že mají z něčeho nejasný strach. Ke mně už aspoň od té chvíle nikdy nebyl prudký nebo příkrý. Musím ovšem přiznat, že ho vidím dost málo. Často odchází na cvičení, a když se vrátí, má důstojnickou jídelnu, svůj klub, své přátele sběratele.“

„Víte něco o těch špercích?“

„Tak se mi zdá, že jsem s ním byla, když je kupoval. A řekla bych, že za ně zaplatil dost peněz, nějakých tři tisíce liber… Nepoznala jsem je teď proto, že jsem tehdy vůbec nedávala pozor, nebo že jsou natřeny tou vrstvou klihu? Musím doznat, že když jsem je znovu objevila v konopném váčku, jako bych je viděla poprvé. Nenapadlo mě ani na chvíli, že mají takovou cenu.“ Zaváhala. „Víte, já jsem jeho objevy dlouho nebrala vážně.“

„Skutečně? A proč?“

Smutně se usmála.

„Proč to neříct? Ano, myslím, že je to kvůli tomu. Trochu mě to dráždilo a přímo jsem žárlila, když zahrnoval ty věci – ano, věci – takovou láskou, která nám v životě tak hrozně chyběla. Ano, začala jsem to haraburdí nenávidět. Nakonec jsem si ovšem uvědomila a poznala jsem, že to jsou předměty velice krásné a že strýček je vlastně umělec – samozřejmě svým způsobem.“

„Jaký druh předmětů sbíral?“

„Zajímal se o všechny památky staré indické vzdělanosti: o rukopisy, dřevěné a kamenné sošky, slonovinu, nefrity, věci z bronzu a podobně.“

„A jak si tyhle věci opatřoval?“

Anně se objevil ve tváři lehký zmatek.

„No jak! Přece stejně, jako to dělá každý sběratel. V Indii zrovna tak jako v Londýně jsou obchody, kde člověk může takové věci koupit, prodat nebo vyměnit. Vzpomínám si zrovna na jeden malý krámek v staré kalkatské čtvrti. Starožitník, starý Sikh, asi strýčkovi moc dobře rozuměl. A musím říct, že v Indii je památek z minulosti mnohem víc než v Anglii nebo ve Francii. Musí se taky vzít v úvahu bída a hlad. Když ten hrozí, chudí prodávají všechno, co mají – věci denní potřeby i neobvyklé nebo cenné předměty. Mimoto strýček buď sám, nebo se svými oddíly projíždí celou zemí. Cvičení, vojenské tábory a pozemní práce mu často dávají příležitost k objevům nebo výzkumům. To on začal například s průzkumem Ellorských jeskyní.“

„Četl jsem něco o těch jeskyních v jednom časopise,“ ozval se Sidney. „Je to ve státě Hajdarábád.“

„Pamatuji si z vašeho vyprávění,“ poznamenal detektiv, „že se váš strýček vypracoval na znalce indické vzdělanosti a indického umění, a to na znalce skutečně uznávaného.“

„Ano,“ potvrdilo děvče. „Sběratelé a vědci přijížděli za ním zdaleka. Z Anglie, z Holandska, z Francie… Vzpomínám si například na velmi odborné rozhovory o složení smaltu nebo o stáří jedné sochy.“

„Řekla jste právě,“ pokračoval Scott, „že často věci vyměňoval nebo prodával.“

„Ano.“

„Nevedlo někdy takové… obchodní jednání ke sporům? Zkrátka, měl podle vás nějaké nepřátele?“

Anna zaváhala.

„Jednali přede mnou… někdy dost ostře. Ty výměny se projednávaly s obchodníky a sběrateli, kteří se v obchodní stránce věci vyznali mnohem líp. Nesmíme přece zapomenout, že strýček je voják. Je zvyklý mluvit rázně a dávat rozkazy. Co bych vám mohla povědět víc? Myers, jeho londýnský zmocněnec, by vám dokázal podat přesnější zprávy.“

Scott Kimmish znovu zaváhal. Pak řekl tiše:

„Dám vám teď jednu ožehavou otázku, která se vás možná dotkne. Při vyšetřování se však této otázce nemůžeme vyhnout, stejně jako jsme nesměli zamlčet možnost, že jste pachatelem vy sama. Máte dojem, že plukovník vždycky získával cenné předměty do svých sbírek… jak bych to řekl?… počestným způsobem?“

Anna prudce zrudla a oči se jí zalily slzami.

„Máte nějaký důvod, proč byste to mohl předpokládat?“

„Nic takového jsem neřekl,“ poznamenal detektiv. „A nechci mluvit o krádeži v pravém slova smyslu. Ne, jde o něco jiného, o způsob myšlení takového sběratele. O tom se už hodně namluvilo. Sběratel například nechce vědět, odkud se předmět jeho touhy vlastně vzal. Ledacos si dovede vymluvit.“

„Jestli myslíte tohle,“ řekla Anna vzrušeně, „tak si vzpomínám, že jsem si tu otázku položila také. Ostatně jsem se na to zeptala i strýčka. Pamatuji se na to, jako by to bylo dnes. Šlo o kamennou sošku. Byla ohlazená… ale ohlazená zvláštním způsobem. Vysvětlil mi tehdy, že je to tím, jak ji líbali věřící. Tahle podrobnost mě – nevím proč – zarazila. A řekla jsem strýčkovi, že obyčejní soukromníci jako on nebo já by neměli mít právo kupovat takové předměty. A že to jsou věci, které patří spíš do muzea lidového umění. Zrudl, dlouhou chvíli mlčel a pak mi úplně klidně

vysvětlil, že umělec, kterému máme co děkovat za tu sošku, je už dávno mrtev, že ti lidé, kteří věřili v její božství, už také nejsou naživu a že se už nikdo nezajímá ani o sošku, ani o víru, kterou představovala. Nejvíc se mě dotkl důvod – na to si vzpomínám –, že sběratel může prokazovat služby umění. Když si někdo koupí sošku a pečuje o ni, jak si taková stará věc zaslouží, aby nepropadla zkáze, ukrývá vlastně poklady, které patří všem lidem. Vyprávěl mi také o vzpouře Cipayů, o požárech, o zničených památkách, i o těch, které Britové dokázali zachránit.“ Stiskla si hlavu oběma rukama. „Ne, nikdy jsem o tom nepochybovala.“

Rozmluvu náhle přerušil příchod lorda Gilmora. Vyslancova tvář vyjadřovala údiv, který se ani nesnažil zakrýt.

„Nesu neuvěřitelnou zprávu a myslím, že byste ji měli znát co nejdřív. Je to tak,“ řekl a obrátil se k Anně, „a jsem přesvědčen, že byste ji měla slyšet z mých úst.“

„Něco nového o strýčkovi!“ vykřikla Anna.

„Netýká se to vašeho strýčka, ale vás. Je na vás vydán zatykač.“

„Na mne?“

„Jmenujete se přece Anna Lawrencová? Dostali jsme důvěrné hlášení z policejní prefektury, kde nás upozorňují, že mladá kapsářka anglického původu a prohlašující se jako Anna Lawrencová by mohla hledat útočiště na vyslanectví. Žádají nás, abychom ji v takovém případě zajistili a upozornili nejbližší komisařství.“

„Kapsářka?“ zašeptala Anna polekaně. „Co to znamená?“

„Podíval jsem se do slovníku,“ vysvětloval lord Gilmore. „Jde o druh krádeže, při níž se vybere obsah kapes, a to buď tak, že se odstřihne podšívka, nebo že se kapsy zevrubně prohlédnou bez souhlasu majitele.“

„Co je moc, to je moc,“ rozesmál se Scott Kimmish. „Domnělá zlodějka nezná vůbec druh krádeže, který páchá. Čekám nové zprávy o zmizení strýce, a tady nás vybízejí, abychom odstranili i neteř.“

„Nemá to všechno hlavu ani patu,“ zlobil se Sidney. „Čas utíká a záhada je pořád zamotanější.“

„Vůbec ne,“ zavrtěl hlavou Scott Kimmish. „Nejhorší by bylo, kdyby nikdo nic nedělal, kdyby se vedle těch prvních neuvěřitelných zpráv neobjevila žádná další. Ale my teď známe nový fakt: ti, co napadli plukovníka, dokázali získat společníky i ve francouzské policii. Ano, to je cenné zjištění. Přitom však je jasné, že vyšetřování v cizí zemi bez pomoci domácí policie může trvat hodně dlouho.“

„Dlouho?“ vykřikla Anna. „A co se stane se strýčkem? A já, kam mám jít?“

„Všechno po pořádku,“ pokračoval klidně Scott Kimmish. „Co se vašeho strýčka týče, nemyslím, že ho ti darebáci hodlají zabít. Je-li cílem únosu krádež, jistě se o něj budou pečlivě starat, protože jeho život má pro ně cenu spousty peněz. S vámi, po pravdě řečeno, je to složitější. Policie a celníci vás nepustí z Francie, protože sama prefektura rozesílá váš popis; a když tu zůstanete, bude to pro vás stejně těžké, protože vás hledá současně policie i ta záhadná tlupa, s kterou bojujeme.“

„Jsem přesvědčen,“ ozval se lord Gilmore, „že jsem našel přesně to, co potřebujete. Je to moje venkovské sídlo v Saint-Cloudu. Tedy nic přepychového, ale v této roční době budete mít výhodu čistého vzduchu, krásný pohled na Paříž, a jestli ráda čtete, i pěknou knihovnu.“

„Báječné řešení,“ přikývl Scott Kimmish a pohlédl na děvče se souhlasným úsměvem. „A hodí se ve všech případech. Protože je zjednoduší na jeden jediný: ať jste kapsářka, nebo nejste. Jestli jste, zmizíte z veřejnosti a prokážeme počestným lidem obrovskou službu; jste-li nevinná, ochráníme vás před těmi, kteří vás falešně obviňují.“

„Vezměte to, Anno, vezměte to!“ zvolal Sidney nadšeně. „Budu za vámi jezdit každý den.“

Scott Kimmish pozvedl ruce k nebi.

„Tohle ještě chybělo. Ačkoli vůbec nevěřím na smůlu, budu muset přiznat, chudáčku Anno, že jí máte vrchovatě. Po doktoru Mirepoixovi, po šéfovi hotelové recepce, po drožkáři teď ještě můj syn. Ale co!… Vezměte to. Já vám to taky radím. Jedna moudrost říká, že člověk si má ze dvou zel vždycky vybrat to menší.“

TŘETÍ ČÁST

ČTYŘICÁTÝ DEN

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Planý poplach

Anna odložila knihu a vstala. Za zídkou před jejíma očima pokojně žhnula cesta v slunečním žáru. Seina na úpatí pahorku opisovala táhlý jiskřivý oblouk, než vklouzla pod první pařížský most. Kam oko dohlédlo, všude moře střech. Paříž.

Paříž, kde se plukovník ztratil tak náhle jako jehla v kupce sena.

Už je to pět týdnů…

A já, pomyslila si, já tu klidně sedím, čtu nebo se dívám na cestu.

Vyšetřování se za pět týdnů nedostalo ani o krok dál. Scott Kimmish pátral týden v Paříži a pak odjel do Londýna, odkud posílal prostřednictvím Sidneyho jednou za tři nebo čtyři dny stručné psaní. Omezil se vždycky na poznámku, že se události vyvíjejí svou cestou a že víc než kdy jindy je třeba opatrnosti.

Nečekaná záplava volného času a náhlý klid vyvolaly v Anně tísnivý pocit, že je naprosto neužitečná.

Ale současně hluboce vychutnávala ovzduší pohody, přátelství a volnosti, které ji obklopovalo.

Tak především Bennettovi.

To byla rodina, která hlídala vilu a starala se o zahradu. Paní – vytáhlá, hubená a oddaná Skotka; pán – drsný a svalnatý Wallesan, který na první pohled vypadal spíš jako zálesák než jako zahradník. Byli dobří jako dobrý chléb a přímo se předstihovali, aby Anna byla v bezpečí a nezůstala ani na okamžik sama.

A lord Gilmore. Cítil se za Annu odpovědný. Přestože měl mnoho práce, zařídil si to tak, aby mohl každý den přijet aspoň na hodinku.

Pak tady byl Sidney. Sidney, který při každé sebemenší příležitosti hned vzplanul, třebaže jeho záchvat hněvu netrval nikdy ani minutu. Sidney, který s ní byl denně aspoň čtyři nebo pět hodin. Sidney, který měl stále co vyprávět a jehož zásluhou neměla pocit, že ji město, ležící na dosah ruky a přece tak nedosažitelné, vyhnalo ze svých bran.

Odložila knihu. Byla to hluboce učená studie o indických náboženstvích a jejich vlivu na umění.

Je to zvláštní věc, pomyslila si. Když jsem tam byla uprostřed všech těch paláců a chrámů, nikdy jsem si jich ani pořádně nevšimla. A teď…

Ve skutečnosti na tom nebylo nic zvláštního, protože v celé té aféře narážela na Indii při každém kroku. Avšak uvědomovala si, že její četba rychle přerostla meze náhodné zvědavosti. Objevovala obrovskou zemi, jejíž minulost se ztrácela v přítmí časů, veliký národ, o němž nic nevěděla.

Ale Sidney před týdnem odjel a už to všechno nevypadalo tak pěkně. Scott Kimmish mu poslal telegram, aby se vrátil do Londýna. Doufala, že se vyšetřování pohne kupředu. Nic se však nestalo. Od té doby, co odjel, jí poslal dva dopisy a ty byly stejně stručné jako listy jeho otce – ani zmínka.

Nic, pořád nic. Už pět neděl nic. „Nic než tráva zelená, nic než cesty prach…“ Pět neděl ? Ale kdepak. Za čtyři dny už to bude šest týdnů! Přesně v tom okamžiku se ozvalo od vyhlídkového altánku slabé zapísknutí.

Vyskočila. Bennett jí dává signál. To znamená, že něco viděl nebo slyšel. Ale ty Bennettovy poplachy…

Pokrčila rameny. Ten člověk k ní měl skutečnou náklonnost stárnoucí chůvy nebo hlídacího psa. Nic na světě by mu nedokázalo zabránit, aby při práci v zahradě nevykonával nad Annou osobní dohled. A často ztropil poplach pro vyplašeného králíka nebo pro psa vyjícího na měsíc. Pro jistotu se vyšplhala po kamenné stezičce až do besídky vysoko nad cestou a bedlivě prozkoumala okolí.

Nic. Doopravdy nic. Ani vůz, ani chodec. Jen palčivé polední slunce. Slyšela, jak v dálce skřípe náprava zelinářské káry; tři kobylky s ní tryskem uháněly k Paříži.

Ledaže…

Uplynula minuta a Anna si pojednou uvědomila, že se

Bennett možná nemýlil. Skutečně bylo slyšet zvuk kroků z lesíka po levé straně cesty. Ale co je na tom vlastně divného, když v takovém vedru nějaký chodec hledá stín? Ostatně hluk kroků byl zcela zřetelný. Ten člověk se neskrýval. Byl to nejspíš nějaký zemědělský dělník, který se vracel do svého dvora, nebo vandrovník. Za chvíli kroky zanikly v dálce. Ne, zase to nikdo nebyl. A vůbec, kdyby se ukázalo, že hrozí skutečné nebezpečí, Bennett by jistě zapískal znovu. Rozmrzele se zahloubala opět do četby. Náhle jí někdo vytrhl knihu z rukou a vyhodil ji vysoko do vzduchu.

Vykřikla strachem, avšak výkřik se proměnil ve vzlyk úlevy a radosti.

„Sidney!“

Smála se a plakala současně:

„Tys mě zase vyděsil… A teď vyprávěj! Kde máš otce? Přišel na něco? Proč jsi mi nedal vědět, že přijedeš?“

„Jak ti mám odpovědět, když mě vůbec nepustíš ke slovu?“ smál se chlapec. „Všechno po pořádku, jak by řekl můj slavný otec. Tak nejdřív, co je nového tady?“

„Nového? Co má být podle tebe nového v takové pustině?“ zamračilo se děvče. „Zvlášť když je tu náš drahý Bennett, který vyslídí každého cizího člověka na kilometr daleko.“

„Cože?“ užasl Sidney. „No tohle! Člověk by řekl, že je to výčitka a že se ti stýská po takových novinkách, jako byly ty, co se semlely v té zatracené noci na sedmý červenec. To se dá napravit. Půjdu a zavolám tvému příteli doktoru Mirepoixovi, aby věděl, kde tě má hledat.“

Pak sevřel pěsti a pokračoval vlídněji:

„Chtěl jsem vědět, jestli jste nezahlédli někoho podezřelého. A taky co jsi dělala celý ten dlouhý týden.“

„Nic zvláštního,“ řekla trpělivě jako vždycky. „Lord Gilmore je tu každou chvíli. Pověděl mi spoustu věcí, aby mě potěšil. Bennett mě hlídá jako oko v hlavě. A přečetla jsem spoustu starých knížek. Ale co vy? Mám tomu rozumět, že jako obyčejně jde všechno svou cestou, to znamená, že jsme se nedostali ani o krok dopředu?“

Krátkou chvíli se na sebe dívali nevraživým pohledem.

„Poslouchej,“ řekl znovu Sidney a snažil se být klidný. „Chápu, že jsi nedočkavá. Ale nemysli si, ze se z téhle kaše dostaneme za jediný den. Můžu ti jen říct, že otec od toho neutekl. A že tomu věnuje všechnu svou energii, všechny své schopnosti. O tom tě ujišťuju. Když jsem přijel domů, právě se vrátil ze Skotska: ověřoval si každou maličkost v té dědické záležitosti tvé tety. Nesmíš taky zapomínat, že pracuje úplně nebo skoro úplně na vlastní pěst, protože s pomocí francouzské policie nemůže počítat. Nezapomeň, že když jsi přišla na vyslanectví, zbývalo mu už jen čtrnáct dní dovolené. Všechny je věnoval tobě.“

„Já vím, já vím,“ zašeptala Anna sklíčeně. „No samozřejmě… Vrátil se ke své práci. Určitě nemá jen můj případ.“

Sidney stiskl rty.

„Kdybys znala mého otce líp, věděla bys, že nikdy necouvne před žádnou záhadou, dokud jí nepřijde na kloub. Má také jiné starosti, to je pravda, ale copak to jde jinak? Je to jeho povolání. Tak se zabývá už několik dní jednou záležitostí, kterou nemůže nikomu svěřit. Aspoň mi to řekl. A vůbec, právě kvůli tomu mě zavolal do Londýna, abych mu zjistil pár věcí; protože po tom mém vyšetřování ve Frascati došel k názoru, že to nedělám zrovna nejhůř. Každý večer jsme se scházeli a dělali závěry.“

„Potíž je v tom,“ řekla Anna trpce, „že ani všechny tyhle závěry dohromady nevedou k tomu hlavnímu, ke stopě.“

„Ty jsi vážně nespravedlivá!“ rozlítil se Sidney znovu. „Stop máme dost, a postupně si je všechny prověřujeme.“ Uklidnil se. „Anno, Anno, prosím tě. Už to bude brzy šest neděl, já vím. Připomněl jsem to otci. A víš, co mi odpověděl? Když se věci vlečou nebo když vypadají, jako by se vlekly, není to rozhodně náhoda a podle všeho hraje v tom případě důležitou roli právě čas.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Zeptal jsem se ho na to, a neodpověděl mi. Řekl bych, že zjistil nějakou shodu v datech. Myslí si možná, že lupiči čekají na něco, co se má stát v určitou chvíli.“

„A mimo tuhle věc s časem?“

Sidneymu se objevily ve tváři jisté rozpaky.

„Pořád máme jen domněnky, probíráme možnosti. Tak otec prošetřil do všech maličkostí tu skotskou stopu.“

„A objevil tam něco nového?“

„Ne. Všechno bylo tak, jak jsi říkala. Tvůj strýček se ukázal jako opatrný poručník a rozvážný člověk. Tvá teta měla na krku strašnou spoustu sporů. Otec říká, že za těch okolností je nejlepší odmítnout dědictví; mimoto nebudeš takhle muset platit dědické daně a můžeš si pak koupit pozemek nazpátek, jakmile se dostane do dražby.“

„Ano,“ řekla Anna, „přesně tak to chtěl udělat strýček. Jednou mi to vysvětloval.“

„Kromě toho když se otec vrátil do Londýna,“ pokračoval Sidney, „napadlo ho, že se podívá po přechovávačích a překupnících přebrušovaných diamantů.“

„Proč v Londýně? Stalo se to v Paříži.“

„Londýn je spodu s Amsterodamem jedno z hlavních středisek zlodějů a překupníků, zvlášť co se diamantů týče. Otec myslí, že taková velká loupež se neponechává náhodě. A že ji jistě domluvili a připravili tam, kde se vždycky dělají hlavní rozhodnutí. Podnikl tedy řadu vyšetřování v oblasti Soho a Westchapelu.“

„A výsledek?“

„Nic. Všeobecně se soudí, že jen dvě nebo tři tlupy by dokázaly provést podnik takového druhu. Největší předpoklady k tomu má Sindingova tlupa. Sinding je podle všeho lupič mezinárodní třídy. Dvě nebo tři tlupy, a hlavně ta Sindingova, jsou totiž právě za hranicemi.“

„Za hranicemi? A kdepak?“

„V Paříži, samozřejmě.“

Anna se nemohla ubránit smíchu.

„O tomhle se říká, že pod svícnem bývá největší tma.“

Sidney se také usmál.

„Ano. Ale nic nedokazuje, že Sindingova banda skutečně provedla únos. Nedá se o ní v téhle chvíli říct nic víc, než že to mohla udělat. Jindy by byl otec požádal francouzskou policii, aby se jim podívala na prsty. Vzhledem k situaci si to prošetříme sami.“

„Kdy?“

„V nejbližších dnech. Otec slíbil, že přijede pozítří, protože musí ještě něco zařídit. Abys věděla, chce se poradit se znalcem.“

„Se znalcem drahokamů?“

„Nejenom to. Kromě diamantů a drahokamů bylo v konopném váčku pár předmětů, které mají menší cenu, ale mohou být pro vyšetřování stejně důležité.“

„Tak snad se znalcem orientálního umění? Jak se jmenuje?“

„Rozmýšlel se mezi dvěma stejně dobrými specialisty. Slyšel jsem jen jedno jméno. Myslím, že je to nějaký Dadelson…“

„Dadelson?“ vykřiklo děvče radostně. „To je prvotřídní znalec. Právě jsem si přečetla jeho knížku o kočovných národech. Znal strýčka a dopisoval si s ním. No a? Co řekl fotografiím, když mu je tvůj otec ukázal?“

„Otec se s ním nemohl setkat,“ přiznal Sidney. „Odjel taky za hranice.“

„Za hranice?“ zvolala dívka. „Přece mi nechceš říct, že… on taky…“

Sidney sklonil hlavu.

„Ano. Je v téhle chvíli také v Paříži.“

Anna neodpověděla, ale pěsti se jí sevřely a do očí jí vhrkly slzy.

„Och Sidney!“ vykřikla nakonec. „Tolik ztraceného času… Já vím, určitě ti připadám nespravedlivá a nevděčná. Jistě se to lehko kritizuje, když někdo udělal tak málo, jako jsem udělala já. Ale už to trvá skoro šest neděl! Šest neděl nic nového, jako bych byla nemocná a nesměla nic dělat. Šest neděl daleko od domova, schovaná před světem – a to ještě proto, že má pár lidí dobré srdce.“

„Dobré srdce!“ vybuchl Sidney. „Především dost dobře nevím, co má co dělat v téhle záležitosti dobré srdce. Krajan se v cizině dostane do nesnází. Má ho snad člověk nechat, aby se z toho vysekal sám? A to vyšetřování. Kde bereš právo, abys mohla říkat, že to nejde kupředu? Při vyšetřování se často zdá, že je všechno v koncích, že to už dál nejde, a ve skutečnosti člověk nikdy nebyl tak blízko cíle.“

„Já vím, já vím,“ přerušila ho Anna netrpělivě. „Ale tentokrát vážně nevidím důvod, proč to ještě prodlužovat. Dadelson je člověk, kterého zná tvůj otec stejně jako můj strýček. Každý o něm tvrdí, že se mu dá věřit. Proč k němu nejít hned?“

„Hned?“ opakoval Sidney užasle. „To myslíš vážně?“

„Tvůj otec,“ pokračovala Anna, „přijede pozítří. Představ si na chvíli, že se Dadelson zatím nečekaně rozhodne a odjede do Londýna. Mineme se a ztratíme další týden nebo dva. Ne, ne, musíme tam jít hned, a třebas jen proto, abychom v případě nutnosti mohli poslat tvému otci telegram, že má cestu odložit nebo uspíšit.“

„A to tě nenapadlo,“ vykřikl,Sidney, „že francouzská policie má tvůj popis ? Zatknou tě na prvním rohu.“

„Pak se tedy ptám sama sebe, proč mě ještě nezatkli. Ano,“ přiznala, „já už týden – zkrátka od té doby, co jsi odjel – chodím každé odpoledne na pár hodin do Paříže.“

„Cože?“

Provinile se usmála. „Co chceš, začínala jsem tu mít už vážně dlouhou chvíli. Sama… Všichni jsou pryč… Věř mi, že jsem byla moc opatrná. A pak, přečetla jsem tady tolik věcí… Ve všech knížkách o Orientu se mluví o Guimetově muzeu. Když jsem tak o něm pořád četla, dostala jsem chuť se tam podívat. Šla jsem podle řeky. Je to pěkná procházka. Myslíš, že někdo bude hledat kapsářku v muzeu?“ Rozpačitě si odkašlala. „A vůbec, Bennett o tom věděl. Neměl odvahu mi to zakázat, a tak mě sledoval jako stín. Víš… Aspoň tuhle jistotu jsem měla, že byste se to dozvěděli, kdyby mě potkalo neštěstí. Ale jak vidíš, nic se mi nestalo. Ano, musíme tam jít hned.“

Dohadovali se ještě dlouho.

„Dobrá,“ vzdal se nakonec překvapený a přemožený Sidney. „Zásadně souhlasím. Jenom si musíme promyslet, co mu řekneme. V žádném případě nesmíme říct ani udělat nic, co by zkřížilo plány mému otci. Tedy ani slůvko o tom, co se stalo v noci na sedmého.“

„To všechno projednáme cestou.“

„Cože?“ zneklidněl Sidney. „Snad tam nechceš jít hned teď? To mě ani nenecháš chvilku oddechnout? Když už nic jiného, tak ti musíme najít nějaké přestrojení.“

Rozesmála se.

„Nejspíš falešné kníry, a co nejzrzavější, jako v románech slavného pana Conana Doyla. Ne, ne. Uvažuj přece trochu… Mladá Angličanka, která si jde prohlédnout výstavu – může si někdo představit lepší přestrojení?“

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Znalec

„Znalec! To je ale zvláštní zaměstnání! A jak se člověk stane takovým znalcem?“

„Nemám zdání,“ řekla Anna. „Myslím, že musí studovat historii. A taky pořád sedět v knihách. Co se týče Dadelsona, strýček mi vyprávěl jeho osudy do všech podrobností. Už se mi to vykouřilo z hlavy. Vzpomínám si jen, že to byl snad průmyslník. Měl hrozně rád staré věci. Jeho koníček ho přivedl k umění Středního a Dálného východu. Všechno, co koupil nebo objevil, se pro něj stalo východiskem nebo předmětem bádání, důkladného studia pramenů. Brzy předal dílnu zástupci a otevřel si prodejní galerii v Londýně a pak v Paříži.“

„Galerii, kde se prodává a kupuje?“

„Ano, samozřejmě. Vypadá to, že měl dost peněz a že to neudělal, jen aby vydělal. Proč tedy? Možná proto, aby viděl, že mu rukama prochází tolik věcí, a aby si mohl vybrat ty nejkrásnější. Možná také proto, že ho baví posedlost a podivínství zákazníků.“

„Ať je to jak chce,“ pokračoval Sidney. „Stejně mi tohle řemeslo připadá trochu zvláštní. Oč přitom koneckonců jde? O památky, o svědectví minulosti. Jestli jsou ošklivé a bezcenné, mají se zničit, protože nám překážejí a zdržují pokrok. Jestli jsou vzácné a krásné, patří do muzea. Rozhodně by se nemělo dovolit, aby je někdo kupoval a prodával.“

„Tenhle důvod ti nikdo nedokáže vyvrátit,“ smála se Anna. „Máš pravdu, tak by se to mělo zařídit. Ale zatím pořád ještě žijeme ve světě, kde se umělecké předměty prodávají a kupují. Před jedním takovým obchodem právě stojíme: tohle je Dadelsonova galerie…“

„A hrome! To je přepychový obchod.“

„Podívej se. V první výkladní skříni je bronzová plastika z Nalandy.“

„Odkud?“

„Z Nalandy. To je jméno kláštera, z kterého pochází většina těch plastik. Ve třetím století tam byla dílna, kde je odlévali.“

„Ty jsi úplný naučný slovník!“ zvolal užaslý Sidney trochu dotčeně. „Člověk by se s tebou nemohl ani pohádat. Stačí otevřít na příslušné stránce.“

„Úplně čerstvé znalosti,“ ospravedlňovalo se děvče se smíchem, „a zítra už se mi možná vykouří z hlavy. Právě jsem si přečetla knížku, kde se sáhodlouze rozebírá tenhle druh bronzových plastik. Ale nepřišli jsme si povídat o bronzu. Jdeme! Musíme dovnitř.“

„Jak poznáme, který je Dadelson?“

„Počkej. Budeme postupně vylučovat. Tomu člověku vzadu, tomu zrzavému, je nanejvýš pětadvacet nebo třicet let. Moc mladý. Ten druhý u další vitríny má tmavou pleť. Může to tedy být jen ten s brýlemi vlevo u dveří. Ten v modrých šatech. Jestli je vůbec tady – jestli už není pryč.“

Už dobrou minutu pozoroval Dadelson chování obou mladých lidí před výkladní skříní svého obchodu. Nemohl rozumět jejich slovům, ale zřejmě se zastavili před plastikou z Nalandy, a to byl jasný důkaz vkusu. Avšak téměř okamžitě byla sympatie vystřídána nedůvěrou.

Skončili náhle rozhovor a odhodlaným krokem zamířili ke vchodu.

A co když je to přece jen přepadení? pomyslil si znalec a bleskurychle couvl do kouta k druhé vitríně, kde byl ukryt pod závěsem poplašný zvonek s přípojem na sousední policejní stanici. Chování mladých návštěvníků však ihned rozptýlilo jeho neklid. Jejich nejistota a rozpaky rozhodně nemohly být předstírané.

„Pan Dadelson, jestli se nemýlím?“ začala dívka anglicky. „Trochu se pamatuji, že jste si kdysi dopisoval s mým strýčkem, plukovníkem Crippsem.“

„Plukovník Cripps je váš strýc?“ zvolal Dadelson a se zájmem si ji prohlížel. „Ale ovšem, mnohokrát jsem s ním jednal, a před deseti lety jsem s ním v Kalkatě dokonce mluvil. Je to skutečný odborník a sběratel první třídy. Snad není v Paříži?“

Ačkoliv Anna tu otázku čekala a připravila si odpověď, v jejím hlase bylo znát mírné zaváhání:

„Určitě se k vám podívá… Ale teď právě… nemá čas…“

„A já,“ zasáhl Sidney, „já se jmenuju Sidney Kimmish.“

„Syn toho detektiva?“ Znalec mu srdečně stiskl ruku. „Velmi ctím a obdivuji vašeho otce. Loni mi pomohl v jedné velice choulostivé záležitosti. Paříž teď rozhodně připomíná klub, kde si dali schůzku nejslavnější muži naší země. Ostatně rád bych se s ním zase setkal. Kde bych ho mohl uvidět?“

„Na anglickém vyslanectví, kde bydlíme. Ale otec přijede až pozítří.“

Anna stiskla rty a potom se náhle rozhodla.

„Můj strýček,“ řekla trochu tišeji, „mi předal pár kamenů a jiných věcí. Chtěl vám je předložit, ale zpozdil se, protože… teď by trvalo moc dlouho, než bych vám to vysvětlila… Zkrátka přinesla jsem je sama… Jestli můžete, byla bych ráda, kdybyste si je prohlédl a řekl mi, co si o nich myslíte.“

Dadelson se na ni překvapeně podíval.

„Jaké to jsou věci?“ zamumlal. „Jde-li o znalecký posudek, plukovník tomu rozumí lépe než kdokoli jiný.“

Anna vydržela jeho znepokojený a tázavý pohled.

„Nejde o znalecký posudek v pravém slova smyslu.“ Zaváhala v naději, že Dadelson pochopí její rozpaky a zavede ji do kanceláře, kde nebude tolik lidí. Ale nezdálo se, že znalec uhodl, co si přeje. Rozpačitost děvčete ve skutečnosti znovu probudila jeho nedůvěru. Připravil se na všechny možnosti a přistoupil blíž k vitríně s poplašným zvonkem. Nechtěl se mimoto vzdát případné ochrany, kterou by mu určitě poskytli zaměstnanci; ti se tvářili, že je to nezajímá, ale samozřejmě jim neušlo ani slůvko.

Anna ještě váhala, potom se náhle rozhodla, odepjala od opasku konopný váček a vysypala ho na stůl.

Dadelson sebou mírně trhl a několik zaměstnanců, kteří nenápadně sledovali scénu, vyvalilo oči. Scott Kimmish drahokamy omyl a odstranil z nich vrstvu ochranného nátěru, takže kameny teď zajiskřily tisíci světélky.

Dadelson, stále neklidný, vytáhl z kapsičky čtverhrannou lupu a postupně si je všechny prohlédl.

„Hezké kousky,“ řekl nakonec s důrazem, „a určitě mají pěknou cenu.“ Lehce pokrčil rameny. „Klenotník by vám podal v této věci mnohem lepší dobrozdání než já. A náhrdelník, ten je sestaven sice pečlivě, ale nic výjimečného to není. Pravděpodobně nevíte, že máte jen část šperku. Má snad plukovník druhou polovinu? V tom případě se pochopitelně cena a umělecká hodnota předmětu mění.“

„Myslím, že je to tak,“ řekla Anna.

„Rozhodně,“ pokračoval Dadelson a odsunul kameny pohrdavým pohybem ruky, „jsou to práce historicky málo pozoruhodné a průměrně zpracované; já sám bych je prodával tak říkajíc podle váhy. Myslím podle váhy drahokamů nebo rubínů. Zato…“

Mlčky si prohlížel drobné bronzové figurky a pomalými a téměř uctivými pohyby je stavěl zpříma a rovnal do řady.

„Ano. Co mne se týče…“

Znovu se odmlčel, zdvihl k očím lupu a láskyplně hladil malou žabičku, která se za dlouhá léta pokryla zelenou patinou, takže jí mohla závidět každá skutečná žába.

„Pannikare!“ zvolal.

Přiběhl zaměstnanec s olivovou pletí.

„Povězte mi, co si myslíte o těchto figurkách. Jsou z vašeho kraje.“

Ind se zadíval na drobné bronzové figurky pronikavým pohledem, pak je vzal všechny postupně do ruky a otáčel je ze všech stran.

„Umění Gupta,“ řekl nakonec nevzrušeným hlasem. „Šesté století. Řecký vliv.“

„Řecký nebo krétský?“

„Starořecký. Podle vzoru xoana…“

„To je přesně moje mínění,“ přikývl znalec. Pak se obrátil k mladé dvojici: „Nedejte se mýlit. Pannikar zná dokonale umění své země a je vzrušen. Napohled by to nikdo neřekl, ale je to tak… neboť to jsou práce mimořádně cenné.“

„Mimořádně?“ zašeptala Anna.

Znalec neodpověděl, jenom znovu a znovu otáčel v štíhlých prstech figurku malé kobylky a jejího hříběte.

„Váš strýček,“ ozval se po chvíli, „vám zajisté už vyprávěl o Alexandrových výpravách do Bactriany. Po velkém tažení, které zavedlo makedonského krále až k břehům Indu, se rozšířila umělecká díla z bronzu a dřeva do Indie, kde tehdy vládl král Porus; byly to zejména sošky, které měly význam v náboženských obřadech – vědci je proto nazývají xoana, posvátné podoby. Jsou realistické a stylizované současně a měly bezprostřední vliv na místní umění.“

„Jsou to snad kopie řeckých sošek?“

„Ne, se vší pravděpodobností jde o skutečně původní práce.“

„A podle čeho to můžete tvrdit tak jistě?“

Dadelson se pobaveně usmál.

„Vaše umíněnost se mi začíná líbit. Nicméně neteř takového strýčka by měla vědět, že v indickém umění – alespoň podle současného stavu našich vědomostí – neznáme před dvanáctým či třináctým stoletím jedinou samostatnou podobu zvířete; teprve v tom období se objevují první umělci znázorňující zvířata. Tyto figurky jsou zřejmě starší a jejich provedení je nepopiratelně řecké, s vysvětlitelnými archaickými rysy a s výraznými vlivy krétskými. Odpusťte mi tento poněkud odborný výklad. Aspoň si budete moci představit, jak postupujeme při určování díla; leckdy trochu zdlouhavě a pracně.“ Pousmál se. „Vy to ovšem dobře znáte, protože váš strýček ovládá tuto práci dokonale.“

„Tak tedy,“ odvážila se Anna, „podle vašeho mínění mají určitou historickou hodnotu?“

Dadelson se na ni překvapeně podíval.

„Všechno samozřejmě záleží na majiteli. Kramář by je prodal podle váhy bronzu a obchodník se starožitnostmi by je vyvážil zlatem. Ale historik a sběratel jim dá přednost před kdovíjak širokou řekou diamantů.“

Znovu se lehce dotkl špičkou nehtu malé kobylky, kojící hříbě, a prudce uzavřel chraptivým hlasem:

„Znám lidi, kteří by neváhali pro takové zázraky obětovat všechno, co mají. A nejen to, loupit, zabíjet.“

„Zabíjet,“ vydechla Anna.

Znalec se krátce zasmál.

„Ale ovšem… Vy opravdu nevíte, co to je sběratel? Nikdy jste se nezadívala na svého strýčka?“

Uvědomil si náhle její zmatek, užasle se na ni podíval a pak řekl mírněji:

„No tak… Nebudeme přece brát vážně hloupé vtipkování. Člověk už tak mluví, to je všechno. Každý ví, že váš strýček je sběratel sice nadšený, ale naprosto mírumilovný… Samozřejmě nemluvím o jeho řemesle, o kterém nemohu nic říci, protože… protože…“ Ztratil jistotu. „Jistě je to kvůli tomu, co jsem řekl… Že sběratel by dokázal zabít a loupit pro… A vy teď máte jaksi… dodatečně… strach… Je jisté, že se nezachoval příliš moudře, když nechal tak krásnou dívku samotnou…“ Lišácky se usmál na Sidneyho. „I když ji doprovází syn velikého detektiva…“ Zmlkl, znovu se zadíval na mladé lidi a v očích se mu mihl nový záblesk nedůvěry. „Samozřejmě mě velice těší, že jste měli tak šlechetný nápad a ukázali mi tyto… předměty… Ale mohu se vás teď zeptat, proč jste to udělali a jaké má v této záležitosti plukovník skutečné úmysly? Mám věřit, že sběratel jako on by se chtěl zbavit takových kousků?“

„To určitě ne, aspoň zatím ne,“ řekla Anna vyhýbavě. „Všechno jistě záleží…, na ceně… Jestli se chce strýček těch kousků zbavit, pak jistě jen proto – aspoň předpokládám –, že našel jiné, které ho zajímají ještě víc…“ Zdálo se, že zaváhala, a pak řekla znenadání: „V případě, že se celá tahle… záležitost vyjasní, myslíte, že bychom mohli najít přímo tady, to jest vaším prostřednictvím, jiné… zájemce, kteří…“

„Zájemce o takové věci…“ Dadelson zvedl ruce nad hlavu. „To se rozumí, a mohu vám je všechny hned vyjmenovat, protože v celé Evropě není víc než pět šest sběratelů, kteří by byli dost bohatí a zároveň dost chytří, aby si je koupili. Ve Francii neznám v tomto okamžiku nikoho než pana Guimeta a sebe.“

„Ještě otázku,“ pokračovala Anna. „Jestli se zdržíme v Paříži, mohl byste je uložit do některé vitríny nebo do své nedobytné pokladny?“

„Tady u mne?“ zvolal znalec vyděšeně. „Musel bych mít právní pověření a váš strýček by napřed musil podepsat povinnou pojistku… I v tom případě však… Jsou to věci, jejichž cenu prakticky nelze odhadnout… Ale nebylo by jednodušší obrátit se přímo na banku?… Podle mne jedině trezor…“

„No jistě, samozřejmě!“ zvolala Anna a poklepala si na čelo. „To je nejjednodušší řešení. Ráda bych jen věděla, proč to strýčka nenapadlo hned.“

Rychlým pohybem shrnula drahokamy a figurky, roztroušené po stole, a nasypala je do konopného váčku.

„Ještě okamžik!“ zvolal Dadelson, který nečekal tak rychlé rozhodnutí. „Poslal vás plukovník, nebo ne? Kde je?“

Ale Anna a Sidney už byli u východu a otvírali dveře.

„Přijde vám to brzy sám vysvětlit…,“ zvolala Anna přes rameno. „Ještě jednou děkuju za přijetí a na shledanou!“

Ohromený Dadelson na okamžik strnul a díval se na dveře, které zůstaly dokořán otevřené; potom přejel pohledem postupně všechny své zaměstnance. Ve snaze zachovat si důstojnost sklonili hlavu nebo se dívali jinam.

„Evatte!“ zachrčel. „Evatte…!“

Zrzavý čahoun, který čekal se založenýma rukama a s odevzdanou tváří vzadu v galerii, se zvedl a přiběhl k Dadelsonovi.

„Přál jste si, pane?“

Znalec pohlédl na Evatta, potom pokrčil rameny a řekl, nečekaje na odpověď: „Nic, to je zbytečné… Vraťte se ke své práci, pane Evatte. Vyřídím si tuhle věc sám.“ Vydal se ke dveřím, ale pak řekl, ještě než vyšel na ulici: „Pannikare, pokračujte s tím soupisem beze mne, když už jsme se do toho dali… Nebo raději ne… Už je dávno po poledni… Tak tedy zamkněte obchod a jděte se všichni podívat na výstavu.“

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Pronásledovatelé a pronásledovaní

„Pozor,“ zašeptal Sidney, „neotáčej se. Mám dojem, že nás někdo ještě sleduje.“

„Pořád Dadelson?“

„Ne. Toho jsme se už nadobro zbavili. To je někdo jiný… Abych se vrátil k Dadelsonovi. Nikdy by mě to bylo nenapadlo, tak známý znalec jako on… Jistá věc, že je taky členem bandy.“

„To není tak jisté,“ řekla Anna zamyšleně. „Ano, samozřejmě, když znalec začne vyslýchat zákazníky, kteří ho přišli požádat o odborný posudek, je to ovšem divné. Ale my sami jsme vystupovali dost záhadně. Možná že měl jen starost o mého strýčka a chtěl vědět, co s ním je. A koho připomíná nový slídil?“

„Řekl bych, že je to ten čahoun, co byl vzadu v obchodě.“

„Ten se zrzavými vlasy?“

„Ten. Pořád máme někoho v patách, a tak bys udělala dobře, kdyby ses naučila vidět dozadu a přitom se vůbec neobracet. Stačí, když si najdeš před sebou nebo po straně nějaké trochu šikmé sklo, které ti ukáže, co je za tebou. Podívej, ten roh výkladní skříně je k tomu jako stvořený.“

„Je to tak,“ zašeptala dívka. „To je ten člověk od Dadelsona. Ale to nás nemusí lekat. Mohlo se to stát takhle: Vzbudili jsme Dadelsonovu zvědavost. Nejdřív nás sleduje sám, potom ho začnou bolet nohy a předá štafetu – jestli se to tak dá nazvat – někomu mladšímu a rychlejšímu.“

„Vysvětlení málo uspokojivé,“ mračil se Sidney. „Nezapomeň, že tě Dadelson zná sotva hodinu. Přitom je v Paříži touhle dobou spousta dalších lidí, kteří po tobě pasou. Rozhodně… nemůžeme si dovolit, aby nás někdo stopoval až do Saint-Cloudu. Hm. Začínám vážně věřit, že ta ukvapená návštěva u znalce byl nesmysl.“

„Heleď,“ řekla Anna netrpělivě, „tebe se tenhle případ netýká, a tak bys udělal nejlíp, kdyby ses vrátil na vyslanectví.“

„No tohle!“ vykřikl Sidney zuřivě. „Ale dřív se přece jen zkusím domluvit s tím zrzkem a odevzdat mu kapsářku i balíček šperků… A vlastnoručně, to bude jistější.“

„Pořád oheň na střeše, jak vidím,“ rozesmálo se děvče. „No tak, uklidni se. Myslela jsem to hlavně jako taktický trik. Náš člověk sleduje dvě osoby: představ si na chvilku, že jsme se rozdělili, abychom se samozřejmě zase sešli na místě, které jsme si předem dohodli. Bude se rozmýšlet, ztratí drahocenné vteřiny. Využijeme jich a ztratíme se mu.“

Trik byl dohodnut a promyšlen do všech podrobností. Provedení bylo nadto usnadněno dopravní nehodou, ke které došlo nečekanou náhodou dvacet metrů před nimi: polokrytý kočár vjel příliš rychle do zatáčky a narazil do drožky. Událost nijak vážná, ale hned tu byly obvyklé důsledky takové srážky: zástup zevlounů, drožkáři, kteří si nadávají a berou si zvědavce za svědky, zmatek…

„Uf!“ vydechla Anna a skácela se na zeleně natřenou lavičku, kde už na ni čekal Sidney. „Udělala jsem tolik zacházek, kliček a oklik, že jsem div nezabloudila.“

„A co on,“ zeptal se Sidney s obavou, „jestlipak on zabloudil? Pokud jsem si mohl všimnout, nezaváhal ani na vteřinu. Šel hned za tebou.“

„V jedné chvíli jsem viděla,“ zašeptala Anna s hrůzou, „jak mě chce dohonit. Jen taktak jsem stačila vběhnout do postranní ulice a vtisknout se do nějakých vrat.“

„A kdo nám říká, že právě v tom okamžiku neudělal totéž? Tentokrát asi nemáme za soupeře kloučka z první třídy.“

„Vím skoro jistě, že jsem se ho zbavila.“

„Přesto by bylo moc neopatrné vrátit se hned domů. A vůbec, nemáme přece nijak naspěch. Nejdůležitější teď je smazat stopu.“

„A co takhle jít na výstavu ?“ zvolala Anna. „Nevím, jestli máš vůbec ponětí, jaké je to trápení: půldruhého měsíce být v Paříži a nedostat se tam ani jednou.“

„Na výstavu? Ale to je bláznovství!“

„A proč? Možná že je to naopak jediné místo, kde si mě nikdo, vůbec nikdo nevšimne. Především: všichni ti slídilové budou asi uvažovat stejně jako ty a nikdy je nenapadne, že bych tam mohla být; a pak, hemží se tam tolik lidí, že vždycky dokážu využít tlačenice a zmizet.“

Návrh byl sice na první pohled ztřeštěný, ale přece jen logický. Sidney se rozhořčoval jen tak naoko, aby se neřeklo, a nakonec souhlasil.

„Myslím,“ mračil se, „že uděláme dobře, když se aspoň vyhneme některým pavilónům. Hlavně ovšem britským. A samozřejmě i asijským. A těm, které mají přímo či nepřímo něco společného s diamanty.“

„Tak jako tak to bude těžká věc, najít aspoň pavilón, který by nijak nesouvisel s mým případem,“ povzdechla si Anna odevzdaně.

„Tak jdeme…,“ řekl nato Sidney, který byl nakonec rád, že bude Annu provázet po výstavě. „Když bude nejhůř, zůstane ti aspoň Eiffelova věž. Ale dřív bych ti chtěl ukázat něco, co pokládám za zlatý hřeb výstavy. Ne, to není sál perských starožitností nebo záhadného písma starých Etrusků, ale Palác strojů. Podívej, je ho odtud vidět. Právě na konci prostranství. Člověk by řekl, že to někdo položil na ubrus kus melounu.“

„Jde se do Paláce strojů,“ přikývla Anna. „Ty vlastně vážně vypadáš, jako by sis myslel, že mě rozvoj vědy nijak nezajímá, když mám plnou hlavu těch záhad se starými šperky. Ale to jsi úplně vedle.“

„Mám radost, že to říkáš. Ta tvá četba v poslední době, přiznávám, mě trochu zmátla. Minulost má své kouzlo, to nepopírám, ale je to kouzlo trochu… jak bych to řekl? Něco jako pohyblivý písek. Pokud jde o mne, nijak se s tím netajím, radši jsem… ve své době.“

„A já jisté taky, odpověděla Anna se smíchem. „Upokoj se, já bych určitě nevyměnila stejnoměrné a jasné světlo moderní pístové lampy za čoudivé pochodně našich anglosaských a normanských předků. Ale čoudivé pochodně a dále ty malé bronzové plastiky a staré šperky mě zajímají taky – jak ti to mám vysvětlit? Říkám si: Vida, co se kdysi lidem líbilo, vida, jak dřív pracovali! Copak by naše dnešní práce nebyla taková, jaká je, kdyby naše technika i naše metody nebyly nejdřív tím, čím byly? To všechno povídám, jen abych ti vysvětlila, že se o to člověk může zajímat také z hlediska vědeckého a že přitom rozhodně nemusí odsuzovat dnešní stroje.“

„To je pravda,“ připustil Sidney. „Ale lupiči z našeho případu se zajímají o ty bronzové figurky a drahokamy jen proto, aby je prodali. Určitě mají tedy věci i hodnotu obchodní. A to právě nedokážu pochopit. Uznávám, že jsou krásné a vzácné, ovšem pro mne to jsou především památky, mrtvé věci. Mají jen hodnotu citovou. Nevím, jestli mi dobře rozumíš. Naproti tomu stroj…“

„Dobrá, dobrá,“ řekla Anna se smíchem. „Až uslyším, že někdo ukradl lokomotivu, hned budu vědět, kde hledat… A jsme v Paláci strojů. Může mi člověk naší epochy vysvětlit, k čemu jsou tahle veliká kola s obrovskými nádržemi?“

Sidney jí podrobně popsal obě senzační novinky výstavy: dvaatřicet parních kotlů, které dodávají energii hnacím strojům v pavilónech, a pak elektrický generátor, který vyrábí energii tří tisíc koní a osvětluje třicet tisíc čtverečních metrů velké haly stejně dobře, jako by to dokázalo sto padesát tisíc pístových lamp.

„A já jsem si pochvalovala, jaký mají stejnoměrný a čistý plamínek!“ vykřikla Anna. „Zrovna v pravou chvíli! Elektrickému světlu se nic nevyrovná.“

Proběhli obrovskou stavbu křížem krážem a obdivovali přitom smělost jejího rozpětí – bylo to sto patnáct metrů – mohutné pojízdné jeřáby a přesné uspořádání traverz.

„Pozor,“ zašeptala náhle Anna. „Ne, neotáčej se. Zdá se mi, že nás znovu někdo sleduje.“

„Cože?“ Sidney zbledl. „Pořád ten zrzavý čahoun?“

„Ne. Někdo jiný. Je to už starší člověk a má dlouhé svislé kníry. Vím úplně přesně, že už byl za námi v Průmyslovém paláci.“

„Možná že se zajímá o vědu stejně jako my. Když jde někdo na výstavu, dá se předpokládat, že postupuje podle určitého pořádku. To je přece normální, že začne u generátorů.“

„Ano. Ale my jsme nešli vždycky úplně promyšleně. Teď se zrovna motáme sem tam. A ten člověk je pořád za námi.“

„Bílé kníry a měkký klobouk? Ano, teď ho vidím… Hm!… Třeba je to francouzský policista.“

„Kdyby to byl a poznal mě, už by mě zatkl nebo by něco udělal.“

„Tak kdo?“

„Nemám nejmenší tušení.“

Sidney náhle uchopil dívku za ruku.

„Anno… Tam vzadu… Zdá se mi…“

„Co, řekni?…“

„Zrzavý čahoun…“

„Kde, kde?“

„Tam vzadu, za posledním parním kotlem…“

„Na mou duši, já nic nevidím. Tajemné osoby vždycky vypadají, jako by se o nás zajímaly, to je pravda, ale také si s námi zahrává naše fantazie. Podívej, třeba zrovna teď se najednou otočím. A co vidím? Nebo spíš co si myslím, že vidím? Pannikara… Víš, toho Inda, co na něm Dadelson v jednu chvíli chtěl, aby řekl své mínění o figurkách… Málem bych ti to byla řekla prve, ale když jsem se znovu obrátila, všimla jsem si, že to není on, že je to jiný Ind… který se mu podobá. Zato ten člověk se svislými kníry, to není výmysl.“

Znovu a znovu kličkovali a chodili v kruhu podle metody, která se začínala ukazovat jako naprosto nespolehlivá.

„Pořád jde za námi?“

„Je blíž, než byl. Nikdy jsem neviděl tak čilého a vytrvalého stařečka. Ale je doopravdy tak starý, jak chce před námi vypadat?“

„Stařeček?“ zamumlala Anna. „Já bych ty jeho šediny nevzala dobrovolně do ruky, ani kdyby mě měly vytáhnout z propasti…“

Ačkoli ještě nebyla hodina největších návalů, u dvou otevřených pokladen pod obrovským obloukem Eiffelovy věže se tlačil velký zástup lidí.

„Brrr…,“ zachvěla se Anna, když zdvihla oči k nejvyšším terasám; i tam se černaly hrozny lidí. „Představ si na chvilku, že by nějaká traverza povolila pod tou tíhou…“

Sidney se rozesmál.

„Žádné strachy. Podle údajů stavitele se vejde na Eiffelovku najednou deset tisíc lidí – jednak na různé plošiny, jednak na schodiště a do výtahů – a to znamená, že se zatěžkávací zkoušky prováděly s trojnásobkem nebo čtyřnásobkem.“

Zaplatili deset franků a zřízenec jim dal lístky, které je opravňovaly ke vstupu na všechny plošiny: červené na první, bílé na druhou a modré na nejvyšší plošinu.

„Podívej. Tři lístky vedle sebe tvoří francouzskou vlajku,“ poznamenala Anna s úsměvem. „Francouzi si dost potrpí na vlajkoslávu, nemyslíš?“

„A co my? Představuješ si, že bychom to dělali jinak? Znáš na světě nějakou zemi, která by nebyla pyšná na takový úspěch?“

V prostorné hale před výtahy byly informační tabule pro turisty, kteří se právě chystali navštívit nejvyšší stavbu na světě. Názorné grafy srovnávaly její výšku s nejznámějšími stavbami: věž Notre-Dame 66 metrů; Panteon 79; Invalidovna 105; chrám svatého Petra v Římě 103; katedrála ve Vídni 138; katedrála ve Štrasburku 142; Velká pyramida v Egyptě 146; katedrála v Rouenu 150; kolínská katedrála 159; obelisk ve Washingtonu 169.

Na další velké tabuli bylo prohlášení stavitele:

K slávě moderní vědy a pro čest francouzského průmyslu jsem chtěl vztyčit Vítězný oblouk stejně úchvatný jako památky, které vztyčily k poctě dobyvatelů národy minulosti.

Mé dílo došlo všeobecného obdivu, neboť lid dobře pochopil, co jsem chtěl ukázat světu: že navzdory nezaslouženým pohromám je Francie dosud schopna velkých činů.

„Vznešený sloh,“ přiznala Anna, „ale trochu nadnesený…“

„S tím vůbec nesouhlasím,“ odporoval Sidney. „Chci uznat, že tvé omšelé žabičky jsou báječné, ale ty se musíš zase snažit pochopit krásu těchto železných traverz, a taky to, co představují: možnosti, které nám dávají pro užití nových materiálů.“

„Přesto nezapomínej, že tak či onak nás právě teď někdo honí jako obyčejné králíky,“ zašeptala Anna se smíchem. „Mluvíš tak nahlas, jako bys přímo chtěl, aby nás bez obtíží našel, kdybychom se mu ztratili z očí.“

Až do prvního poschodí si mohli vybrat buď schodiště, nebo výtah. Vybrali si schodiště, aby unavili pronásledovatele s kníry. Bez zastávky proběhli sedmnáct krámků a čtyři elegantní restaurace na první plošině, na druhé navštívili tiskárnu Figara, rovněž „nejvyšší na světě“, protože pracovala ve výšce 130 metrů nad hladinou Seiny, koupili si chlebíčky s paštikou a ve vídeňském pekařství koblihy a přemáhali závrať, když obdivovali Paříž z výšky 207 metrů a potom z výšky 273 metrů.

„Pořád za námi?“

„Pořád blíž. Už si ani nedává pozor, aby ho nebylo vidět. Chvílemi, zvlášť když projevuješ své nadšení pro železo a ocel, se líbezně usmívá a tváří se, jako by nám chtěl skočit do řeči.“

„Kde jsem jenom toho člověka viděl?“ mumlal Sidney. „Docela určitě… Připomíná mi někoho, koho jsem už potkal. Ale koho?“

„Co mě se týče,“ přiznala se Anna, „mně se dnes odpoledne zdá, že vidím známé tváře na každém kroku. Pořád se mě někdo pokouší přesvědčit, že to nemám v hlavě v pořádku, a teď vidíš, že mě už dokázali úplně pobláznit.“

„Rozhodně máme nejvyšší čas se ho zbavit,“ pokračoval Sidney starostlivě. „Vzpomínám si na jeden trik, který uplatnil Sherlock Holmes v podobné situaci. Ale dá se ten člověk oklamat? Nesměl by číst Conana Doyla. Pojď, přece jen to zkusíme.“

Když se ocitli na první plošině, tvářili se, že chtějí sestoupit po schodech, avšak zpomalili, aby je muž předešel. Pomalu sestupovali, pak se rozběhli úprkem zpátky a skočili do výtahu. Muž objevil lest příliš pozdě. Nevrátil se za nimi, protože nechtěl ztrácet čas, ale přestože prokázal pozoruhodnou rychlost úsudku, dostali se mladí do přízemí přinejmenším s dvouminutovým náskokem; a ty dvě minuty jim stačily, aby se ztratili ve spleti přeplněných uliček podél celé Suffrenovy třídy.

„Hned tam budeme!“ vykřikl Sidney, když zahlédl na konci parku věžičky Gilmorovy vily. „No, to byla výprava! Určitě jsme už pryč čtyři nebo pět hodin. Stojí výsledky našeho průzkumu za tu cestu? Nevím to tak úplně jistě, ale to je vedlejší. Čas jsme určitě nepromarnili. A ty? Co říkáš Paláci strojů? A Eiffelově věži?“

„Nevidím nikde Bennetta,“ poznamenala Anna starostlivě. „Kam se jen poděl? Touhle dobou přece kropí trávník. Snad nás nešel hledat!“

„Zmátli jsme za sebou stopu tak dokonale, že bych se vůbec nedivil, kdyby se mu z toho začala točit hlava. Tramvaj, říční parník, drožka a nakonec – málem bych byl zapomněl – vlastní nohy, to znamená čtyři dopravní prostředky na necelých patnáct set metrů. Vážně, nezdá se ti, že to už s tou opatrností přeháníme? Ale řekl bych, že ten začarovaný kruh potřebujeme. Nevíme, odkud může přijít nebezpečí, a musíme se bát všeho.“

„To je jedno,“ řekla tiše Anna. „Jenom mi nejde do hlavy, proč není Bennett na trávníku. Zůstaň tu minutku. Nebo radši ne… Počkej na mne v knihovně. Paní Bennettová určitě ví, kde je.“

Odbočila k správcově bytu. Kuchyně byla prázdná. Paní Bennettová nemůže být přece daleko. Na kamnech se klidně vaří večeře. Anna chvíli zaváhala, pak zamířila zpátky ke knihovně a stiskla kliku.

„Chudáčku Sidney,“ začala mezi dveřmi, „já vážně nevím, kde…“

Slova jí uvízla v hrdle.

Sidney se na ni díval, jak jde k němu, a oči měl rozšířené strachem. Tiskl se ke zdi a ruce měl nahoře. Muž s maskou na tváři na něj mířil pistolí. U dveří stál další maskovaný. A také on měl v ruce pistoli. Pistoli, která tentokrát mířila na ni.

„Ruce vzhůru!… Ke zdi, ty taky… A hoď sebou…“

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Překvapení za překvapením

Anna okamžik zaváhala, potom s tváří stále obrácenou k neznámým pomalu couvla až ke zdi a zvedla ruce. Stiskla zuby. Hlavně neztratit klid. Zachovat si chladnou mysl.

Muž promluvil anglicky, se zpěvavým přízvukem, který je typický pro mluvu podsvětí. Postavu měl rozhodně spíš vyšší a byl tak nápadně hubený, že vypadal téměř strašidelně. Pod maskou mu vystupovaly lícní kosti.

Anna měla znovu pocit, že ho už viděla. Přelud? Skutečnost? V duchu si představovala postavy všech podezřelých lidí, které potkala od svého příjezdu do Paříže. Ne. Tohle není ani Bontemps, ani šéf recepce z hotelu Frascati. Hoteloví zřízenci byli silnější a doktor Mirepoix menší. Ale kdo tedy?

A kde je Bennett a jeho žena? Jestli jim šli naproti, mohou se vrátit každou chvíli. A v tom případě není ještě nic ztraceno.

Maskovaný muž, který před chvílí promluvil, postřehl její nenápadný pohled ke dveřím a rozesmál se:

„Hledáš svého strážce? Vede se mu dobře, buď klidná. A jeho ženě taky. No… dobře…“ Drsně se zasmál. „Museli jsme s nimi trochu zatočit… Až budeme pryč, nezapomeňte je rozvázat. Jsou v některé skříni na chodbě… V první nebo v druhé, nevím už přesně. Tak to by bylo. A teď k vážným věcem. Ty, děvče… Ano, ty… Pytlík… A hoď sebou…“

„Jaký pytlík?“ vydechla Anna.

„Heleď, nepokoušej se získat čas. Máme naspěch. Ten malý pytlík, co nosíš u pasu. No tak… Odepni ho sama, to bude jednodušší.“

„Už to mám!“ vykřikla Anna vítězoslavně. „Hned jsem věděla, že jsem vás už potkala, jen jsem vzpomínala kde… Teď to vím. Byl jste přitom, když jsme mluvili s Dadelsonem. Nepoznala jsem vás dřív, protože máte baret. Vy jste ten člověk s rezavými vlasy, který se opíral o vitrínu vzadu…“

„Děvčátko,“ zamumlal vlídně druhý lupič, který až dosud neotevřel ústa, „nechtěl bych se míchat do vašich věcí, taky se mě nijak zvlášť netýkají, ale zdá se mi, že jste teď udělala chybu. A to hrubou a nebezpečnou chybu. Vcelku jsme sem přišli jen odlehčit vám od pár šperků. Ale jestli jste vážně poznala, myslím doopravdy poznala jednoho z nás, nejste už od nynějška jen tak nějaká holčička jako dřív a je z vás nepříjemný svědek, protože když se dostaneme do nesnází, můžete nás stát pěkných pár let vězení navrch. Dobře jste sledovala můj výklad?“

Anna zbledla a nenápadně pohlédla na Sidneyho.

„Jak jste nás znovu našli?“ zašeptala.

Zrzavý čahoun řekl ostře:

„Kdyby se tě na to někdo zeptal, řekneš, že o tom nic nevíš. Má milá slečinko, tady dávám otázky já. Chceš získat čas, kočičko, ale proč? Dům je na samotě a nikdo, vážně nikdo ti nemůže přijít na pomoc. Tady jsou všechny triky k ničemu. Váček, a hoď sebou!“

„Dej mu ten váček, Anno,“ ozval se tiše Sidney. „Prosím tě, dej mu ho.“

Anna zaváhala, potom prudkým pohybem utrhla váček od opasku a hodila ho na zem.

„Dobře se podívej, co v něm je,“ radil kumpán svým medovým hlasem. „Nechtěl bych pomlouvat své bližní, ale takovéhle holce nesmí člověk moc věřit. Je dost mazaná, aby tohle přepadení větřila, a mohla tam dát místo diamantů mandle.“

„To je pravda,“ zabručel čahoun. „No tak, kočičko, seber ten pytlík a vysyp ho na stůl. Takhle se mi to líbí. A nezapomínejte jeden ani druhý, že při prvním podezřelém hnutí střelím. Napočítal jsem půl tuctu diamantů, tři rubíny a sedm figurek.“

„A co s provazem, kterým jsem měl ty klacky svázat?“ zeptal se druhý muž. „Povídám ti znovu, že tě ta holka poznala. Je to smutná věc, vidět své kamarády s bradou nahoru, zvlášť když se to stane předčasně, a ukápnu jim nad hrobem slzu; nechci tě sebemíň ovlivňovat, ale tak se mi zdá, že je to neopatrnost, nechávat za sebou takovéhle svědky.“

Čahoun pohlédl zaraženě na dvojici.

„Můj strýček…,“ zašeptala Anna, „strýček… Jak je mu?“

Lupiči se na sebe překvapeně podívali.

„A co tvá sestra?“ odpověděl neomaleně hubený darebák.

„Prosím vás,“ naléhala Anna. „Byl tak nemocný, když jsem od něho odcházela…“

„Ta holka vypadá, jako by měla vážně starosti,“ přimlouval se druhý muž, který měl zřejmě měkké srdce. „Jestli víš něco o strejci, nenechávej ji brečet. Odsouzencům se taky dává rum.“

Hubený čahoun se rozlítil a vztekle zakoulel očima. „Proč bych měl vědět něco o jejím strejci? Kdo to vůbec je? To je jasná věc, chce získat čas a šije na nás boudu.“

„Vida,“ podivil se kumpán, „ale stejně je to zvláštní. Byl bych přísahal… Jestli ho teda neznáš, tak chce vážně získat čas. A jestli chce získat čas, tak to znamená, že my ho nesmíme ztrácet. V tom případě se musíš rozhodnout a dát to s těmi dvěma do pořádku. Co vlastně chceš? Kdo chce amoletu, musí rozbít vejce. A někdy to jsou čerstvá vejce.“

Zrzavý čahoun pozoroval Annu a Sidneyho nejistým pohledem, potom pokrčil rameny a zvedl pistoli.

V tom okamžiku dostaly události náhlý spád. Ozval se výstřel, ale nebylo to z čahounovy pistole. Právě když chtěl stisknout kohoutek, projela mu rukou kulka a zrzek pustil zbraň. Na lebku lupiče s nasládlým hlasem současně dopadly přesné a důkladné údery obušků a spolehlivě ho uspaly.

Anna a Sidney vykřikli radostí.

„Tatínek a pan Cartmer!…“

„Pan Scott Kimmish!…“

„Rychle, Cartmere, podejte mi pouta,“ vykřikl Scott Kimmish na svého pomocníka. „Dobrá, a teď mu spoutejte i nohy. Tak je to dobře. A hned druhého dravce. Ano. Dejte mu také náramky a pevně ho svažte… Evatt je ve skutečnosti Sinding, známá firma, ale nebezpečná!“

„Cože?“ vykřikl Sidney, když si všiml důkladněji svého otce. „Tahle kostkovaná čepice, ten volný plášť, ty zbytky lepidla pod nosem… Tak ten stařeček s kníry, co nás sledoval na výstavě, to jsi byl ty?“

Scott Kimmish se rozesmál.

„Mám snad tuhle poznámku pokládat za výtku?“ Potom opět zvážněl a pokračoval přísně: „Říkal jsem vám to pořád: svět zločinu a krádeže je nebezpečný a krutý. To není hra a netrpí se tam žádná polovičatost. Myslím, že teď už tomu spíš věříte.“

„Jestli rozumím dobře,“ zašeptala Anna a kousla se do rtu, „vy jste tušil, co se stane?“

„Samozřejmě. Nezlobte se, že jsem vás nevaroval; ale lidé, které jsme museli přilákat až sem, jsou podezíraví a vaše živelnost byla podmínkou úspěchu.“

„Pak tedy moje návštěva u Dadelsona… Jak jste mohl tušit, že k němu budu chtít jít hned? To byste musel číst myšlenky…“

„Ovšem!“ smál se inspektor. „Vynalezl jsem zvláštní lupu, která mi umožňuje sledovat přes lebeční schránku buňky šedé kůry mozkové, když si hrají na slepou bábu! No tak, děvče… Přemýšlejte trochu a pochopíte, že jsem vaše činy mohl spolehlivě předvídat. Dáte na mou radu, poslechnete a ukryjete se. Uteče pět neděl a vy celou tu dobu jen hoříte netrpělivostí. Z Londýna přijede váš přítel a řekne vám něco důležitého – jméno člověka, který nám může dát cennou zprávu. Je jasné, že k němu hned poběžíte.“

„Ale jakou roli hraje v celé téhle záležitosti Dadelson?“ zeptala se Anna užasle. „Strýček o něm mluvil jako o člověku naprosto čestném.“

„Skutečně je naprosto čestný,“ odvětil Scott Kimmish, „ale je to odborník a jeho galerie je prvotřídní pozorovatelna. Ani jsem se nijak zvlášť nedivil, když jsem se v Londýně dozvěděl, že jedna z nejdrzejších band londýnského podsvětí – Sindingova – se k němu dokázala vetřít.“

„Jistě uznáte, že tohle všechno může vypadat dost neuvěřitelně. Znalec jako Dadelson musí být hodně nedůvěřivý, a to doopravdy je, jak jsme zjistili; jak mohl tedy přijmout takového darebáka? Člověk by řekl, že stačí se na něj podívat.“

Scott Kimmish se rozesmál.

„Stačí se na něj podívat teď. Milá Anno, je to možná nepravděpodobné, ale je to tak. Ostatně vidíme denně, že se k lidem nejpodezíravějším vetřou ti největší podvodníci. Právě Sinding dokázal, že ho přijal do služeb příliš důvěřivý obchodník; samozřejmě měl falešné jméno i falešné papíry. Viděl tak denně celou řadu vzácných sbírek a pohodlně mohl organizovat přepady i loupeže.“

„Nelhal tedy,“ vykřikla Anna, „když tvrdil, že nezná strýčka! Mimoto jsem ten dojem měla od začátku. Lupiči se dozvěděli o těch špercích až dnes u Dadelsona… Ale kdo pak unesl strýčka?“

„To je všechno moc zajímavý,“ ušklíbl se Sinding, který s pouty na nohou i na rukou sledoval scénu a poslušně se usmíval. „To se může člověku vždycky hodit.“

„Obávám se,“ řekl Scott Kimmish vesele, „že ti to moc nepomůže, aspoň hodně dlouho ne.“

„Moc daleko jsme se zrovna nedostali,“ zašeptal Sidney. „Dá se přímo říct, že se záhada vlastně zamotala ještě víc.“

„To není tak samozřejmé,“ vysvětloval Scott Kimmish. „Měl jsem jednu válečnou lest, a vy ji teď znáte: Nechal jsem vás, abyste předvedli polovinu pokladu v místě, kde nemůže zůstat bez povšimnutí. Hlavním cílem toho podniku bylo přilákat pozornost lidí, kteří se zmocnili první poloviny našeho pokladu a kteří se nutně museli zajímat i o druhou. Přece víte, jak to je, když jde člověk na ryby, a tohle nebylo nic jiného… Chtěl jsem dostat štiku, na kterou mě upozornili, ale měl jsem proto hodit zpátky do vody pěkné úhoře, když se mi chytli na udici? Věřte mi, ze Sinding a jeho banda, to není žádná malá kořist. Mohu vás ujistit, že plukovníkovy šperky šťastně vyvázly a že se zase vracejí do pravých rukou.“

„Jsou v každém případě ztraceny,“ ozval se vážný hlas.

Scott Kimmish a jeho pomocník vyskočili, ale situace se v jediné vteřině změnila natolik, že byl každý odpor marný.

Prudce otevřenými okny skočili do knihovny čtyři urostlí Indové, spoutali oba policisty, kteří právě neměli v ruce zbraň, pevně je svázali a položili vedle Evatta a jeho kumpána. Současně vstoupil muž s olivovou pletí. Byl malý a štíhlý a na první pohled bylo znát, že je to jejich šéf. Mávl pistolí k mladé dvojici a prohlédl si všechny přítomné hrdým a pronikavým pohledem.

„Ten byl taky u Dadelsona!“ vykřikla Anna. „Jmenuje se Pannikar.“

„Znám rovněž toho pána,“ přetrumfl ji Scott Kimmish, který si i ve své nepohodlné poloze zachoval obvyklý klid. A dodal zdvořile: „Zdá se mi, vážený pane, že jsme se nedávno setkali – v hotelu Frascati, myslím.“

Drobný muž se napřímil a pohlédl dolů na inspektora:

„Přesně tak. Byl jsem naneštěstí nucen vás poněkud omráčit. Velmi toho lituji, protože jsem při mnoha příležitostech sledoval vaše pátrání a obdivoval jsem vaši zdatnost i váš důvtip. Pochopíte zajisté můj úžas, když jsem viděl, že jste se zapletl do této ošklivé záležitosti. Odkdy stojí detektiv – myslím poctivý detektiv – na straně zloděje proti okradenému?“

„Co tím chcete říct?“ zvolala Anna rozhořčeně. „Že jsou ty šperky kradené? To je lež. O většině z nich mohu dosvědčit opak. Byla jsem přitom, když je strýček kupoval. Mohu uvést kdy, kde a od koho.“

Drobný muž se lehce pousmál.

„Je poměrně přirozené, že neteř hájí svého strýce. I my víme, kde váš strýček koupil ty sporné předměty, kdy a od koho. Ostatně neviním vašeho strýčka, že je sám ukradl, ale že je koupil od zloděje, o němž věděl, že krade. Pokud jde o zloděje, už jsme ho zajistili a potrestali.“

Poslední slova vyslovil s důrazem tak chmurným, že se všichni zachvěli.

„Snad nechcete říct, že…,“ hlesla Anna.

„Rozumím-li dobře,“ ozval se znovu Scott Kimmish, „ten překupník, s kterým plukovník jednal, vykrádal hrobky a chrámy…“

„Přesně tak. Všude na světě se najdou jedinci, kteří dávají přednost vlastnímu prospěchu před zájmem své země a prodávají co nejdráž umělecká díla, jež nám odkázali naši předkové. V případě, který máme spravedlivě rozsoudit, jde o něco mnohem vážnějšího. V naší vlasti jsou cizí vojáci. A právě na ně se obracel tento zrádce. Rozprodával po částech národní dědictví. Nemůžeme říci, že plukovník nevěděl, odkud pocházejí předměty, které si kupoval… ostatně skoro zadarmo. Počínal si u nás jako v obsazené zemi, což nás – buďme spravedliví – nesmí překvapovat.“ Jizlivě se usmál. „Protože plukovník skutečně patří k armádě, která obsazovala naši zemi.“

„Nemůžete přece strýčkovi vytýkat,“ vykřiklo děvče, „že Angličané obsadili Indii!“

„Ovšemže ne,“ odpověděl Pannikar. „Ale vy nemůžete tím

spíš vyčítat Indům, že myslí na budoucnost a hájí své národní dědictví proti cizím dobyvatelům.“

Anna sklonila hlavu a na chvíli se odmlčela.

„Vznesl jste jasnou obžalobu,“ řekla potom. „Mluvil jste o ukradených špercích. Jde o strýčkovu čest. Musíte to vysvětlit podrobněji. Komu byly ukradeny ty šperky?“

Drobný muž se napřímil.

„Nám všem. Naší vlasti. Vím dobře, že vám tahle slova připadají nadnesená a málo vkusná. Ale představte si, prosím, co byste dělala vy, kdyby si chtěl nějaký cizinec odvézt do své země popel Shakespearův nebo zvonkovou hru z Westminsteru? Nebo kdyby se ve Francii nějaká málo ohleduplná vláda rozhodla, že prodá za babku koně z Marly – to je to nádherné mramorové sousoší, které zdobí náměstí Svornosti – nebo text Přísah štrasburských, což je, jak jistě víte, první známá památka ve francouzském jazyce. Vidíte, a tyto šperky, tyto drahokamy s vyrytými obrazy, tyto plastiky z bronzu jsou nejslavnějšími památkami naší minulosti. Vytvořili je s láskou umělci našeho národa, zdobily naše svatyně. I když starou víru už sice nevyznáváme, umělecká díla, kterým dala vzniknout, nám patří. Uvědomte si dobře, že nemluvím sám za sebe, ale jménem většího počtu lidí, kteří – se zbraněmi nebo bez nich – už pomýšlejí na budoucnost své země a snaží se hájit její zájmy. V této chvíli je naše vlast rozdělena a nerozhoduje o svém osudu, což ovšem neznamená, že neexistuje. Přijde doba, kdy si náš lid uvědomí své tradice, vybojuje si svobodu a stane se stejně rovnoprávným národem, jako jsou jiní.“

„Rozumím-li dobře,“ ozval se Scott Kimmish, „vyvíjely se události asi následovně: Zjistíte, že ten či onen z vašich chrámů – pro zjednodušení třeba některý z chrámů v Elloře – byl vykraden. Zahájíte pátrání, zjistíte pachatele, ten učiní úplné doznání a prozradí vám, kde můžete ukradené předměty zase objevit. Plukovník však právě odjíždí z Indie. Podaří se vám zjistit směr i cíl jeho cesty. Dozvíte se, že má jet přes Paříž, ale protože nevíte, kde ho tam najít, omráčíte napřed notářského úředníka, který zná jeho adresu, a dostanete ji z něho. Nastražíte past a plukovník se dá chytit, jenom jeho neteř vám uprchne. Mrzuté je, že má u sebe polovinu šperků, po kterých pátráte – což zjistíte příliš pozdě. Hlídáte apartmá 264 dál, protože jste přesvědčeni, že dřív nebo později se tam dívka znovu objeví, aby zjistila, co je s pohřešovaným. Tam mě také jen tak mimochodem poprvé omráčíte a přitom mi ještě stačíte vzít doklady.“

„Zajímavé, zajímavé,“ poznamenal Pannikar. „Mohl byste psát romány, vážený pane Kimmishi. Skutečně ta postava superdetektiva… Jak se jen k čertu jmenuje ? Ano, ovšem… Sherlock Holmes… Není to snad také vaše práce… samozřejmě pod jiným jménem? Abychom se vrátili k vašemu výkladu událostí… je skutečně důmyslný. Nicméně se nám pokouší přisoudit odpovědnost za jeden čin, s kterým nemáme nic společného. Vznáším tedy co nejdůraznější protest. Ostatně váš výklad dokáže vyvrátit jedna malá a docela obyčejná nepřesnost. Sedmého července před desátou hodinou večerní jsme skutečně napadli advokátního úředníka Bontempse. Ale v tento den a v tuto hodinu – zde přítomná slečna Lawrencová nám to bude moci dosvědčit – byl už plukovník nezvěstný. Jestliže jsme ho unesli, proč bychom se pokoušeli zjistit jeho adresu?“

„Připouštíte tedy aspoň,“ zašeptala Anna, „že jste ho pronásledovali?“

„Samozřejmě, protože jsme chtěli dostat nazpátek šperky. Ovšem ti druzí, zloději nebo vrazi, byli rychlejší než my. Jsme skutečně jednou ze skupin, které se zajímaly o plukovníka, ale…,“ ukázal prstem na Sindinga, který zuřivě koulel očima, a na jeho kumpána, který zvolna přicházel k vědomí, „…ale vidíte přece, že byla přinejmenším ještě jedna. Proč by v tom nemohla mít prsty třetí, čtvrtá a tak dále? Nijak před vámi nechci tajit, že jsem si o celé té věci učinil vlastní představu, ale nejsem tu od toho, abych ji vysvětloval…“

„Jakže!“ zvolal inspektor a zbledl. „Našel jste řešení? Víte, kde je plukovník?“

Pannikar se záhadně usmál.

„Snad mi odpustíte, že si pomohu jedním rčením své země; myslím, že se k této situaci docela hodí. Ať je to přítel nebo nepřítel, nikdy neber nikomu radost či naději, že si najde cestu nebo že dospěje k poznání. A teď se vraťme k účelu naší návštěvy. Slečno Lawrencová, buďte prosím tak laskavá a vraťte mi konopný váček.“

„Ano,“ zašeptala Anna hořce. „Chápu, jak to myslíte. A možná že máte i pravdu. Ale… je pro mne nějaký rozdíl mezi vaší skupinou a těmi, co přišli před vámi? Ano. Jeden jediný: vy a nikdo jiný mi právě berete váček, který mi svěřil strýček do opatrování.“

„Bereme?“ Pannikar svraštil obočí a jeho pohled byl náhle tvrdý a pronikavý. Potom, po dlouhé chvíli mlčení, řekl vlídněji: „Vy jste dítě a nemohu na vás vážně žádat, zvlášť v tak krátké chvíli ne, abyste zavrhla tolik věcí, jimž jste se naučila, a pochopila něco úplně jiného. Přesto se nad tím můžete čas od času zamyslit. Musíte se snažit, abyste si rozšířila obzor svého chápání, vyrostla trochu. Rozhodně mějte na paměti toto: nekrademe, bereme si zpátky… A to, co si vezmeme, vám zaplatíme.“ Vytáhl z kapsy bachratou peněženku ze žluté kůže. „Víme, kolik zaplatil plukovník za předměty, které nás zajímají.“

„Vážně?“ řekla Anna stále ještě nedůvěřivě.

„Ano, vážně. Tři tisíce liber za náhrdelník a drahokamy a čtyři sta dvanáct za bronzové figurky.“

„Ano,“ přisvědčila Anna užasle, „myslím, že je to správně.“

„Ve vašem váčku je jen polovina těchto věcí; platím vám teď za všechny s jednou výhradou: že co nejdřív zařídíte, abych dostal zbytek.“

„Ale já o nich nemůžu rozhodovat!“ vykřikla Anna nešťastně. „Ty věci možná doopravdy nepatří plukovníkovi, a tím míň s nimi mohu nakládat já, to vás ujišťuju!“

Pannikar se usmál.

„Nežádám od vás, abyste tu záležitost vyřídila sama osobně – ovšem s výjimkou případu, že by plukovník zemřel a vy byste druhý váček zdědila. Nežádám od vás nic víc, než abyste potvrdila podpisem, co jste přijala. Jakmile dá plukovník o sobě vědět, požádáte ho, aby se bez prodlení se mnou spojil. Dohodneme se spolu a on mi odevzdá druhou polovinu toho, co teď kupuji.“

„A když nebude chtít? A dá vás zatknout?“

Ind lhostejně mávl rukou.

„Přijdou místo mne jiní, aby na něm žádali účty, a ti budou mít jistě větší úspěch než já. Ale plukovník zná Indy. Je dostatečně moudrý, aby nezahájil válku – tentokrát soukromou válku, v níž by měl proti sobě celý zástup mstitelů a v níž by nakonec musel podlehnout. Tady je těch tři tisíce čtyři sta dvanáct liber, o kterých jsme mluvili. Prosím, podepište mi tuto stvrzenku.“

„A když odmítnu?“ řekla Anna přiškrceně.

Pannikar neodpověděl a jeho pohled ztvrdl.

„Podepište, Anno,“ řekl tiše Scott Kimmish. „Vyřídím celou tuhle záležitost s plukovníkem. Rozhodně beru na sebe, že mu to vysvětlím.“

Anna byla přemožena; přečetla si stvrzenku a podepsala ji. Roztřesenou rukou potom podala konopný váček Indovi.

„Vyřiďte pak prosím svému strýčkovi,“ poznamenal Pannikar, „že mě může najít po celou dobu výstavy každé odpoledne u Dadelsona. Ať jenom řekne, že chce Pannikara.“

Sidney se překvapeně pohnul.

„Opravdu se jmenujete Pannikar?“

Ind se usmál.

„Řekněte mi nejdřív, co vás udivuje. Moje cizokrajné jméno nebo důvěra, s jakou vám je bez vytáček říkám?“

„Podle mého mínění teď uznáte,“ řekl Scott Kimmish, „že je za těchto okolností zbytečné nechávat nás dál v poutech. A že vám naše slovo stačí.“

„Za normálních okolností by nám to stačilo,“ připustil Pannikar. „Ale jsou tohle skutečně normální okolnosti? Potřebujeme půlhodinový náskok, abychom se dostali do bezpečí. Spokojím se s tím, že vás zamknu v této místnosti. Budeme tak zdvořilí, že nespoutáme tyto mladé lidi, a tak budou mít příležitost vám ukázat, s jakou zručností ovládají umění rozvazovat uzly. Také nám prominete, že vám odneseme zbraně. To není opatření proti vám, rozhodně ne. Ale naneštěstí jsme – moji přátelé a já sám – sběrateli. A vy přece víte, co člověk neudělá pro svou sbírku.“

Rychlým pohybem zasunul váček do kapsy a kývl na snědé atlety, kteří zmizeli stejně mlčenlivě, jako přišli. Potom už mezi dveřmi řekl tiše k Anně:

„Nelitujte těch šperků, slečno. Nemám tušení, jestli měly či neměly patřit vám, ale jsou to klenoty bohyně, a nikoli pozemské ženy. Vidíte stejně dobře jako já, v jakém světě žijeme. Jejich nádhera by vyvolala proti vám závist a zlobu. Když vám je teď bereme, kdo ví, jestli vám tím právě nezachraňujeme život.“

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Čtyřicátý den

Toho večera se na vyslanectví sešla tak trochu válečná rada: lord Gilmore, oba mladí, Scott Kimmish a jeho pomocník.

„Považoval jsem za důležité účastnit se jako představitel vlády Jejího Veličenstva této schůzky,“ vysvětloval vyslanec, „protože se zdá, že celá záležitost začíná dostávat výrazně protibritský charakter. Zamyslete se nad tím okamžik: Plukovník naší armády zmizel, jako by se pod ním zem slehla, a zůstává nezvěstný už bezmála šest týdnů. Jeho neteř je obviněna z krádeží a musí se ukrývat jako zločinec. Klenoty a umělecké předměty, které se měly dříve nebo později dostat do Britského muzea, zmizely nejlepšímu současnému detektivovi Velké Británie doslova před nosem, a k dovršení potupy právě detektivovi, který je mým přítelem a hostem.“

„Jsem vám vděčen za ten truchlivý tón,“ ozval se Scott Kimmish, „a že jste se nepokusil zastřít můj neúspěch, který je – musím přiznat – naprostý. Skutečně nemám ani tušení, kde Cripps je. A co víc. Nedokázal jsem ochránit jeho klenoty a byl jsem nucen vydat je téměř za babku. Ale…“ – v očích se mu mihl zlomyslný záblesk – „…spojíme-li všechny tyto nezdary do jedné souvislé řady, objeví se nám známé skutečnosti v novém světle. Není snad tedy docela bez užitku projít stručně všemi známými událostmi. Promiňte mi předem, budu-li se opakovat.“

„Opakujte se, jak se vám jen zlíbí,“ zvolal vyslanec, „má-li z toho vzejít trochu světla! Řekl bych, že je právě nejvyšší čas, abychom se to pokusili shrnout.“

„Zopakujme si tedy v hlavních rysech celý případ od začátku. Sedmého července 1889 přijíždí do Paříže plukovník naší indické armády Cripps se svou neteří Annou Lawrencovou. Oba cestující mají odjet po třech dnech do Londýna. Na nástupišti je přivítá advokátní úředník jménem Bontemps a doprovodí je do hotelu Frascati, kde pro ně zajistil apartmá číslo 264.

Kromě dalších zavazadel mají u sebe oba cestující ve dvou zvláštních váčcích indické klenoty velké ceny, a také figurky z bronzu.“

„Udivuje mě,“ ozval se lord Gilmore, „že takové poklady mohou projít celnicí bez povšimnutí. To je k nevíře! Vývoz drahokamů a uměleckých děl je přece omezen zákony.“

„Opomenul jsem právě důležitou okolnost,“ pokračoval Scott Kimmish. „Aby prošly celnicí, nebo z nějakého jiného důvodu, byly šperky natřeny směsí klihu a mýdla, takže vypadaly jako skleněné střípky. A pokud jde o figurky, jen znalec odhadne jejich skutečnou cenu. Ale vraťme se k vývoji událostí. Když neteř vidí, že je plukovník zesláblý a že má horečku, zavolá hotelového lékaře, který zjistí angínu a pošle dívku k sobě do bytu pro lék.

Tady začíná nekonečný mumraj; zorganizuje se jakési spiknutí, které má za cíl zdržet návrat děvčete všemi prostředky: drožka potřebuje řadu hodin, aby urazila vzdálenost tří set metrů; vedoucí provozu, zaměstnanci, všichni se ji pokoušejí přesvědčit, že si plete hotel. Podvod dostává podobu přímo fantastickou: uprostřed noci se urychleně stěhuje, apartmá 264 dostává nové zařízení. Nakonec se všichni ti lidé zmocní Anny a zdá se, že ji chtějí uvěznit. Děvče uprchne. Dlouho se nerozmýšlejí a prohlásí ji za zlodějku, aby ji dala hledat policie.“

„Je jisté,“ řekl přemítavě vyslanec, „že takhle pohromadě vypadá ten případ ještě zamotanější.“

„Naše vyšetřování,“ pokračoval Scott Kimmish, „tu motanici ještě zdůrazní. Prošetřujeme podezřelé, kteří se – každý svým způsobem – toho spiknutí účastní. Dalo by se čekat, že teď narazíme na lidi průměrné, propadlé nepravostem a zločinům, zkrátka na lidi všeho schopné. Ale vůbec ne. Doktor Mirepoix je vynikajícím lékařem, vrátný vynikajícím vrátným, šéf recepce vynikajícím šéfem recepce, drožkář drožkářem přímo ukázkovým… Všichni bez výjimky jsou ve svém povolání vynikající. A v téhle záležitosti udělali, co mohli, nešetřili časem ani námahou. Představte si, jaké úsilí musel vynaložit například drožkář, aby hodiny a hodiny jezdil pořád dokola, nebo vedoucí provozu, aby v tak krátké době vyklidil apartmá, zařídil místnosti novým nábytkem a polepil zdi novými tapetami.“

„Často jsi mi opakoval,“ ozval se Sidney, „že největší výstřednosti přestanou vypadat jako výstřednosti, když se člověku podaří zjistit osobní zájem, který jim dává smysl.“

„Ano,“ přikývl inspektor. „Ale vysloveně v této situaci jsme ještě nedokázali zjistit žádný osobní zájem.“

„Vy mě překvapujete!“ zvolal vyslanec. „Váš výčet není přece úplný. Zapomněl jste na příhodu s Bontempsem, na muže s olivovou pletí, na zásah Sindingův a Pannikarův. Jestliže tedy máme považovat osobní prospěch za hnací motor takových případů… copak tenhle poklad z bronzu a drahokamů neznamená dostatečný důvod k osobnímu prospěchu?“

„Ovšemže ano!“ souhlasil Scott Kimmish. „A my víme, že vzbudil lidskou žádostivost. Ostatně právě jsem se k tomu chtěl dostat. Známe nejméně dvě skupiny, které na té věci mají zájem. Tlupa Sindingova a skupina Pannikarova. A vidíme jasně, jakého druhu je zájem těch i oněch. Ale nesmí se nám stát, abychom pro tyto zájmy nedokázali případně vidět jiné zájmy, které rovněž mohou sehrát svou roli.“

„Nerozumím dobře, co tím myslíte,“ řekl vyslanec s hlavou v dlaních. „Chcete nás přesvědčit, že Cripps měl u sebe další poklady v dalších úkrytech?“

„To ne,“ zasáhla dívka vzrušeně, „já myslím, že pan Scott Kimmish má na mysli něco jiného, co mě taky zarazilo. Jak bych to řekla?… Prostě jak se ten poklad pořád proměňuje. Těžko se to dá vysvětlit. Když se píše v novinách o pokladu, je to skoro vždycky stará truhla zakopaná v jeskyni a plná zlata a drahokamů. Strýček mi svěřil konopný váček a já jsem si vůbec neuvědomila, že je to poklad. Otevřela jsem ho a našla jsem jen střípky barevného skla a malá směšná zvířátka. Pak přišel pan Scott Kimmish, omyl střípky a ukázal mi, že to jsou drahokamy velké ceny. S panem Dadelsonem další nečekaný obrat děje, poklad znovu změnil podobu. Skutečným pokladem nejsou diamanty a rubíny, ale ta malá bronzová zvířátka.“

„Dobrá,“ zamumlal Sidney. „A teď je na řadě další překvapení. Přijde znalec a vysvětlí nám, že poklad není v tom, co váček obsahuje, ale že je to přímo konopný pytlík sám.“

„Ano,“ přikývl detektiv. „Koneckonců lze připustit, že jde o něco takového; nesmíme se nechat zaslepit příliš jednoduchou představou pokladu. Vidíme ho přesně tam, kde je? Vzpomeňte si jen mimochodem, že obě skupiny, které jsme zjistili, posuzují náš poklad způsobem naprosto odlišným. Evatt si cení jeho váhy, jeho hodnoty obchodní; Pannikar ho oceňuje vzhledem k jeho hodnotě historické, jakožto poklad, který je ve svém celku vlastně penězi nezaplatitelný a nezcizitelný. Proti vší pravděpodobnosti si tedy můžeme představit třetí skupinu, která by definovala poklad zase naprosto jinak. A jakmile se dostávám k tomuto bodu, nemohu přejít bez povšimnutí podivnou úlohu, jakou v celém tomto případě hraje francouzská policie.“

„To je pravda, přesně tak,“ vykřikl lord Gilmore a svraštil obočí. „Vztahy mezi Francií a Anglií nebyly ovšem v posledních letech vždy vynikající, ale nechce se mi věřit…“

„Řekl jsem podivnou, a nikoli nepřátelskou. Teď víme, že Pannikar a jeho lidé hledají plukovníka dál. Ve světle této nové skutečnosti můžeme připustit, drahá Anno – samozřejmě jakožto teoretickou domněnku –, že váš strýček a vy sama jste mohli být oběťmi únosu tak říkajíc preventivního, který vás měl skrýt před nebezpečím daleko větším.“

„Vyloučeno!“ zvolal vyslanec. „Byl bych o tom informován důvěrným hlášením. A váš kolega Vigneusat by vám to sám oznámil, když jste spolu mluvili. Jak si také představit preventivní únos, který trvá skoro šest týdnů?“

„A vy sám?“ zeptala se Anna s úzkostí. „Které domněnce dáváte vy přednost?“

„Já?“ zamumlal Scott Kimmish. „Žádné. Žádné z těch, které jsem uvedl. Protože jistě je ještě nějaká další. Nějaká další, kterou jsem dosud neobjevil a která musí být naprosto jednoduchá.“

Případ dráždil Scotta Kimmishe mnohem a mnohem víc, než byl ochoten připustit. Celou noc přecházel ve svém pokoji sem tam, kouřil dýmku a přemýšlel.

Konečně se začalo rozednívat. Inspektor se osprchoval, protože ho bolela hlava, a rozhodl se, že se projde pařížskými ulicemi, aby si vyjasnil myšlenky.

„Můžu jít s tebou?“ zeptal se nejistě Sidney, který také vypadal, jako by celou noc nezamhouřil oka.

Scott Kimmish pokrčil rameny.

„Ale jistě, proč ne?“

Přestože teprve svítalo, velkoměsto už bylo vzhůru. Usnulo vlastně doopravdy aspoň na okamžik? Zástupy dělníků, kteří právě skončili noční směnu, míjely pěšky nebo v sedle nad obrovským kolem svých bicyklů jiné zástupy, které je měly od svítání vystřídat. Po Seině pomalu klouzaly říční čluny; u kormidla každého z nich stál námořník s tváří unavenou nočním bděním.

Šli podle řeky a dostali se až k nádraží Orsay. Právě ve chvíli, kdy se tam octli, je pohltil ze strany rychlý a hemžící se proud cestujících, kteří před okamžikem vystoupili z vlaku; vřava nosičů, drožkářů, zavazadel, krabic na klobouky a těžkých cestovních kufrů.

„Když si pomyslím, že takhle to vypadá na každém nádraží,“ nadchl se Sidney. „Ve dne v noci, každou hodinu. Tady nebo jinde, příboj bez konce. Kraje, sousední země, celý svět. Francouzi měli velké oči, když dávali dohromady tu svou výstavu, ale věřím, že měli pravdu. Rozhodně myslím, že se jim to vrátí, a hodně štědře. Víš vůbec, tati, že podle úředních odhadů má navštívit výstavu do listopadu, kdy se její brány zavřou, dvacet až pětadvacet miliónů lidí? Když je za každý lístek frank, tak to dělá měsíčně čtyři až pět miliónů, a to samozřejmě nepočítám peníze, které se utratí v dopravě, za jídlo, za nákupy všeho druhu, a vůbec nemluvím o zakázkách, které se při téhle příležitosti uzavřou.“

„Ano,“ kývl Scott Kimmish. „Jestli bude mít výstava úspěch, a zatím ho má, pak bude znamenat nejvýnosnější záležitost století.“

Právě v tom okamžiku se vyhouplo nad obzor slunce a zalilo zlatem i nachem mohutnou a odvážnou křivku Eiffelovky.

Nejvýnosnější záležitost století. A pro něj, pro Scotta Kimmishe, je to ta nejhorší, nejčernější, protože nejenom ztratil šperky, ale navíc nedokázal za devětatřicet dnů najít ztraceného člověka. A jelikož navzdory všemu se čas nezastavil, je to vlastně dnes ráno už čtyřicet dnů.

Čtyřicet dnů!

Čtyřicet.

„Čtyřicet!“ vykřikl. „Jako členů Akademie, jako doba izolace při těžkých nemocech, jako…“

Mlha před jeho zrakem se začínala trhat. Ten důvod, který přinutil všechny ty počestné lidi lhát a podvádět, ano, to nemůže být nic jiného než…

„Ano, to je stopa!“ zvolal. „To je určitě stopa… Ale pak zrovna dnes… Rychle! Drožku!“

„Tati,“ vykřikl Sidney nechápavě, „řekni mi, co se děje. Kdo nás zase špehuje? Nic jsem nezpozoroval.“

„Hned ti všechno vysvětlím. Rychle… Na prefekturu!“

V této ranní hodině netrvalo dlouho a drožka byla u cíle. Scott Kimmish vzbouřil vrátného a stráže a dal se okamžitě ohlásit u policejního prefekta. Ten si přečetl několik málo slov, které Scott Kimmish naškrábal na svou navštívenku, okamžitě ho přijal a srdečně mu stiskl ruku.

„Rád vás vidím, Scotte Kimmishi, a znovu se omlouvám za ty své tehdejší nic neříkající a úhybné řeči. Protože jste všechno pochopil, musíte také vědět, že bychom se s vámi a s vyslanectvím po čtyřiceti dnech rozhodně spojili; a to znamená dnes.“

„Plukovník je živ?“

„Mám potěšení vám oznámit, že je a že to byl planý poplach. Ne, nebyl to mor…“

„Mor?“ vykřikl Sidney zděšeně.

„Příznaky, které jsme u plukovníka zjistili, nás nevyhnutelně vedly tímto směrem: třesavka, bolesti hlavy, sípavost a závratě, doprovázené bolestí ve slabinách. Připočtěte si k tomu zvýšenou teplotu, žízeň, naprosté vyčerpání. A samozřejmě také skutečnost, že přijíždí z Indie, ohniska této nakažlivé choroby.“

„Únos byl tedy…“

„Bezpečnostním opatřením, ovšem. Izolovali jsme ho a ošetřovali se vší pečlivostí v jedné klinice na okraji Paříže. Jeho neteř měla být izolována stejně. Teď nám zbývá,“ pokračoval a spiklenecky se usmál na Scotta Kimmishe, „abychom se omluvili za své nevybíravé chování v této záležitosti. A také že jsme po dobu čtyřiceti dnů váhali s omluvami a s vysvětlením. Samozřejmě bychom vám byli raději celé to tajemství svěřili, ale člověk se prozradí tak snadno a ve hře byly takové zájmy! Přes všechnu důvěru, kterou chováme ke svým anglickým přátelům, jsme je raději chtěli… jak bych to řekl… uchránit před náhodou a pokušením nevčasné důvěrnosti. Jak jste zajisté pochopili, plukovníkova nemoc je totiž jen jednou stránkou problému. Mor je strašlivá choroba, ale je něco ještě strašnějšího, a to právě ve chvíli, kdy se zahajuje výstava, od které si celá země tolik slibuje: strach před morem.“

„To zlo, jež hrůzu rozsévá…,“ řekl tiše inspektor a usmíval se přitom.

„Přesně tak,“ pokračoval Vigneusat. „A když už je tahle hrůza jednou rozseta, jak ji potlačit nebo zneškodnit? Ať by to byl poplach skutečný nebo zbytečný, Paříž by se okamžitě vylidnila. To jsme si nemohli dovolit. Dostal jsem varování přímo od doktora Mirepoixe a okamžitě jsem se spojil s předsedou vlády. Ten neprodleně svolal příslušné ministry.

Tak lze vysvětlit, proč se tehdy v noci každý snažil protáhnout všechno co nejvíc. Čas, který byl pro plukovníkovu neteř příliš dlouhý, byl pro nás ve skutečnosti náramně krátký; museli jsme se proto rozhodnout a provést způsobem trochu nepromyšleným a nezdvořilým příslušná opatření, jež byla, jak víte, krutá a zjevně poněkud neobvyklá.“

„Je velmi a velmi pravděpodobné,“ připustil Scott Kimmish s úsměvem, „že bychom na vašem místě jednali právě tak.“

„Dokonce i plukovník Cripps s tím nakonec souhlasil,“ řekl prefekt se smíchem, „když jsme mu mohli objasnit příčinu tajemství. Ale zažili jsme s ním perné chvíle. Jakmile se mu vrátily síly, ohrožoval své ošetřovatele, zbořil postel a celý pokoj obrátil vzhůru nohama. Zdálo se, že má také velké obavy o svou neteř.“

„I ona čtyřicet dní odpočívala, a to ve venkovské vile našeho vyslance. A daří se jí báječně.“

Vigneusat se usmál.

„Předpokládali jsme, že se to takhle vyvine. Když jsme vám ji ohlásili jako kapesní zlodějku, chtěli jsme ji jednak dostat do rukou, abychom ji mohli izolovat na některé klinice, jednak jsme ji chtěli přinutit, aby vycházela na veřejnost co nejméně; tak se mělo na nejvyšší míru omezit nebezpečí nákazy. Když jsem plukovníka viděl naposled, zdál se mi také velmi znepokojen nad osudem nějakých indických šperků, které chtěl darovat své neteři.“

„Dalo nám to skutečně hodně práce, uchránit ji před zloději,“ vysvětloval Scott Kimmish s úsměvem. „Vzpomněl jsem si na jednu vaši teorii a uplatnil jsem ji, jak nejlépe jsem dovedl. Víte, tu se sklenicí marmelády, která láká mouchy. Dával jsem si u návnady pozor a měl jsem štěstí, takže jsem dostal dva mládence, které bezpochyby znáte; vydám vám je ještě dnes ráno, i když to jsou Angličani jako já… Myslím tím Sindinga a jednoho jeho kumpána.“

„To je ale radostné překvapení!“ zvolal Vigneusat nadšeně. „Na toho darebáka jsem byl skutečně upozorněn. Dáváte mi královský dar. Ty šperky, rozumím-li dobře, vám z prstů nevyklouzly?“

„Naneštěstí vyklouzly,“ přiznal Scott Kimmish zahanbeně. „A dokonce jsem v téhle záležitosti podnikl na svůj vrub řadu kroků… Našel se kupec, který za ně nabídl slušnou cenu… koneckonců právě tolik, kolik za ně zaplatil plukovník; a protože jsem se zrovna nemohl s plukovníkem domluvit, poradil jsem neteři sám, aby nabídku přijala. Vyprávím vám ovšem jen hlavní okolnosti, a moc špatně. Příklad je uzavřen jen zčásti, protože plukovník si nechal polovinu těch slavných klenotů u sebe. A kupec zaplatil všechny.“

„Ano?“ podivil se Vigneusat. „Vida! Nedovedu si představit, co by proti tomu mohl plukovník namítat, protože v žádném případě o nic nepřišel. A neteř, která měla ty šperky dostat, co ta tomu říká?“

„Souhlasí,“ hlesl Sidney.

„Tak výborně,“ řekl se smíchem prefekt, „pak je všechno v nejlepším pořádku. Pravda je, že s Crippsem se nejedná zrovna snadno. Jestli bude mít námitky a začne vám něco vyčítat, řekněte mi. Zdá se, že ty šperky nebyly procleny. Když bude souhlasit s prodejem, ke kterému jste radil, vyhne se aspoň pořádné pokutě. A tu by mu celní správa – neváhal bych ji upozornit – uložila pro nezákonný dovoz šperků. Ne, ne, neděkujte mi. Jsme přece kolegové…“

„To je radost jednat s člověkem tak ochotným,“ řekl Scott Kimmish a stiskl mu nadšeně ruku. „Ostatně myslím, že nebudeme tyhle krajní metody potřebovat. Zdá se mi, že po tom všem, co ho potkalo, dá přece jen přednost takovému řešení, které mu zaručí klid. Kdy ho můžeme navštívit?“

„Když chcete, tak okamžitě. Hned vydám příslušné příkazy, aby vám byl můj osobní kočár k dispozici.“

O pět minut později ujížděli směrem k Chevreuse, kde byl Crippsův útulek.

„Přiznávám,“ zamumlal Sidney a kysele se usmál, „že mě moc netěší představa nového setkání s plukovníkem. Když jsem ho viděl naposled, ukázal mi hodně rázně záda a zavřel mi dveře před nosem.“

„Dnes ti je nezavře, protože mu je právě jdeme otevřít; a jsou to dveře jeho vězení. Představ si, jakou radost bude mít tvá kamarádka Anna. A vůbec, nic tak nedokáže napravit lidskou povahu jako podobná zkouška. Jen klid! Ostatně jak by se na nás dokázal mračit, když se k nám Anna chová, jako by patřila do rodiny?“

„Já vím, ale co ty ztracené šperky?“

Scott Kimmish se krátce pousmál.

„Beru si to na starost. Vysvětlím mu sám, že nejsou ztraceny pro všechny… A vůbec, koupí si jiné. A co přátelé, které Anna získala, to neznamená nic? Copak nemají skuteční přátelé větší cenu než všechny šperky světa?“