Eberhard Hiob

Novou zemi pro divoká zvířata

Rozhodující hodiny

S řevem a svištěním se hnala karavela po startovní dráze, odlepila se od země a vznesla se, s vlající stuhou za sebou, na noční oblohu.

Dr. Brandeis uvolnil bezpečnostní pás, Stockholm ležel dole pod ním jako moře světel. Unaveně se opět zabořil do měkkého sedadla. Víc než dvanáct hodin trvalo mimořádné zasedání Mezinárodní unie ochrany přírody ve švédské metropoli. Akce Afrika, přemisťování zvířat z 20 000 km2 africké přírodní rezervace Rhula-Rhula, mohla začít, čas byl neúprosný. Byli ohroženi sloni, žirafy, nosorožci dvourozí, zebry, antilopy a poslední širokohubí nosorožci, jejichž celkový stav klesl přibližně na dvanáct kusů. Šlo o to, přemístit všechna tato zvířata z ohroženého území s použitím všech dostupných technických prostředků do přírodní rezervace Anuri. Nákladní auta, džípy, vysílačky, zbraně, potraviny, stany a další vybavení měly dodat členské státy WNOC, Mezinárodní unie ochrany přírody. Dr. Robert Kinsley z New Yorku oznámil, že americký tým bude vybaven čtyřmi jednomoto-rovými letadly typu Cessna, dvěma lehkými a dvěma těžkými vrtulníky.

Dr. Brandeis vytáhl z aktovky list papíru. Poznámky ze zahajovacího projevu Svena Eriksona. President WNOC hovořil o povinnosti a nezbytnosti pomoci ohroženým zvířatům, chránit je. Potom přistoupil k zevrubnému vylíčení situace v Africe. Nezodpovědným kšeftařům, lupičům a zběsilým lovcům, tak to řekl, padnou ročně za oběť desetitisíce zvířat.

Erikson nepřeháněl. Doktor Brandeis se osobně přesvědčil na safari, jak ukrutně a nelidsky nakládali se zvířaty lidé, jen aby získali lovecké trofeje, nebo aby udělali výnosný obchod. Nebylo ani možné představit si, jak strašné následky by mohlo mít, kdyby chráněné území Rhula-Rhula zůstalo bez ochrany a pomoci WNOC. Dr. Kitundu, ministr lesního hospodářství a zemědělství Tonangy, se z podnětu své vlády obrátil na WNOC, aby hledala cestu k záchraně volně žijící zvěře na území Rhula-Rhula, které nulo být použito pro zemědělské účely.

Dr. Kitundu navrhoval přemístit co nejvíc zvířat do sousedního národního parku Aliuri. Jeho rozloha byla proti území Rhula—Rhula téměř trojnásobná a zatím byl jen řídce osídlen divokou zvěří, třebaže podmínky tam byly velmi příznivé.

Dr. Brandeis se podíval na hodinky. Zbývala ještě dobrá hodina. Zabořil se znovu do sedadla a zavřel oči. Jednotvárné hučení uklidňovalo. Probudil se teprve, když hlas z ampliónu vybízel: „Žádáme cestující, aby se připoutali a přestali kouřit! Za několik minut přistaneme v Mnichově.“

V zoologické zahradě drobně mrholilo.

Listí na košatých kaštanech před správní budovou vypadalo jako čerstvě nalakované.

Dr. Brandeis stál u otevřeného okna. Kousek od něho, co by kamenem dohodil, chodily ve výběhu dlouhými kolébavými kroky žirafy.

Vedle v bazénu funěl a frkal hroch, kroutil malými oušky, chrochtal a válel se po dně.

Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Dobrýtro, Lohmosere! Máme něco nového?“

Vrchní hlídač se vrátil z ranní obchůzky.

„U slonů bylo už všechno v pořádku, jenom Barma zase předstírá nemoc, aby dostal alkohol. Ale šimpanzice Lolo bude asi trochu nachlazená. Nejspíš chytila průvan. A máme nového po-níka. Je zdravý, ráno ho vrhla ta černá klisnička.“ t Dr. Brandeis přikývl: „Dobrá.“ A po krátké odmlce pokračoval: „Teď byste chtěl asi něco slyšet o včerejším zasedání. Po-sadte se, prosím,“ svá slova doprovodil přívětivým gestem.

Ručičky nástěnných hodin ukazovaly deset hodin, když se dr. Brandeis zvedl.

„Ano, tak to je. Na zítřek jsem k nám svolal Německou společnost pro ochranu přírody. Musíme se připravit, když už věci došly tak daleko! A tadyjeŽoržík s novinami. Pojď, chlapče, posaď se k nám!“

Zoržíkovi je osmnáct let a jako syn vrchního dozorce Lohmosera vyrostl v zoo. Už jako dítě ošetřoval poníky, oslíky a jiná menší zvířata. Láska a pochopení pro zvířata byly pro něj naprosto samozřejmé.

Dr. Brandeis listoval v novinách, Žoržíkovi zasvítily oči: „Na třetí straně, už jsem se díval. Tadyhle: Sloni táhnou.“ Dr. Brandeis četl nahlas: „Zachraňte africká zvířata před vyhynutím! Dejte posledním zvířatům žijícím ve volné přírodě místo, kde by mohla žít nerušeně!

Za předsednictví Svena Eriksona se sešla ve Stockholmu Mezinárodní unie ochrany přírody. Tohoto mimořádného zasedání se zúčastnili početní zástupci Anglie, Francie, Švédska, Sovětského svazu, Nizozemí, Německa, Dánska a zámořských zemí.

Na pořadu jednání byla otázka záchrany ohrožené zvěře z přírodní rezervace Rhula-Rhula. Plány, které předložili prof. René Rochelle (Francie) a dr. John Bellvie (Velká Británie) a které byly po zevrubném projednání schváleny, vycházejí z předpokladu, že sloni, nosorožci, žirafy, antilopy atd. budou přemístěni na území Anuri, ležící na sever od rezervace Rhula—Rhula a rozkládající se na ploše 50 000 km2. Akce na ochranu přírody takovýchto rozměrů nemá zatím obdoby.“

Ředitel zoologické zahrady odložil noviny. „Co tomu říkáte, Lohmosere?“

Vrchní hlídač přikývl: „Víc už ani nemůžeme chtít!“ Dr. Brandeis uložil noviny na poličku.

„V každém případě máme zajištěnu morální podporu. A teď,“ vykročil ke dveřím, „teď se půjdu podívat na Lolo. Na nachlazení musíme být u lidoopů opatrní. A ty,“ obrátil se k Žoržíkovi, „ty máš určitě také ještě něco na práci!“

PŘÍPRAVY NA LET DO AFRIKY

Tučňáci stáli ve skupinkách a očividně se zajímali o to, jak Zoržík čistí dlouhým koštětem jejich výběh. Lopatou sklidil nečistotu do kbelíku a odnesl nářadí.

S rachotícím vědrem vstoupil k lachtanům. Jako šipky proletěli vodou, zableskli se u betonového okraje a po břiše se hnali k Žoržíkovi: „Už máte hlad, to si myslím!“

Postupně hodil každému zvířeti několik sledů. Zbytek ryb jim nasypal do korýtka. Lachtani elegantně naskákali po hlavě do hloubky.

Zoržík vzal vědro a odcházel. S pronikavým štěkáním a s nakloněnou hlavou batolila se lachtaní samice k hrazení.

„Už nic nemám, Nelly!“ Žoržík ji pohladil po mokré hlavě. „Ty mi nevěříš?“ Obrátil prázdné vědro a Nelly do něj strčila hlavu.

„Co to tu vyvádíte?“

Zoržík se ohlédl. Jeho otec s doktorem Brandeisem právě přicházeli k výběhu.

„Zoržíku, už jsem ti říkal, že máš dnes ve tři odpoledne přijít na zasedání? Že ne? Nevadí! Ve tři určitě přijď.“ Ředitel zoo ho přátelsky poklepal po ramenou. Zoržíka to mile překvapilo, a proto se pustil celý šťastný do další práce.

Už dvacet minut před stanovenou hodinou byl v zasedací síni v ředitelské budově zoologické zahrady. Sedl si do okenního výklenku, odkud měl pěkný rozhled po celé místnosti.

Přišlo už asi dvacet mužů. Některé z nich znal. Ředitel hanoverské zoo a dva ošetřovatelé, kteří tam byli předtím zaměstnáni a teď pracují pro frankfurtskou a berlínskou zoo. Žoržíkův otec seděl u dveří. Velké hodiny v zasedací síni ukazovaly tři hodiny a několik minut, když povstal dr. Brandeis. Po krátkém uvítání podal ředitel zoo zprávu o mimořádném zasedání ve Stockholmu a vyložil na velké mapě plán přemístění slonů, nosorožců, žiraf a ostatních zvířat.

„Zde se rozkládá chráněné území Rhula-Rhula o celkové rozloze 20 ooo km2. Na severu s ním hraničí národní park Anuri s 50 000 km2. Jak víte, patří obě oblasti ke státu Tonanga. Mezi nimi leží Anurské jezero, 150 km dlouhé a průměrně 25 km široké. V těchto místech je nejníže položená krajina – 1,5 až 2 km v délce asi 30 km.“

Dr. Brandeis přejel ukazovátkem po obou březích jezera. „Plán předpokládá přemístění zvířat z území Rhula-Rhula do anurské rezervace. Ruhla-Rhula bude pročesána, zvěř zatlačena na sever až k Anurskému jezeru. Pokud to zvířata dokáží, přeplavou na tomto nejužším místě. Potrvá to mnoho týdnů, snad celé měsíce. Zvířata, která plavou špatně, musí být pochytána a přepravena letadly. I kdyby šlo pouze o stovky kusů, které mají být zachráněny, je to odpovědná práce a my sejí musíme zhostit se ctí. Akce bude zahájena v době co možno nejkratší. Do druhého období dešťů musí být uzavřena. Jak víte, zúčastní se akce německá skupina s patnácti až dvaceti ošetřovateli a chytači zvěře. Každá větší zoo dala k dispozici jednoho až dva ze svých nejlepších pracovníků. Američtí odborníci, Angličané, Rusové a Francouzi jsou už na cestě do Rhunaiby s celou výstrojí a výzbrojí.“ Následovaly podrobnosti o očkování proti žluté zimnici a malárii a poučení o používání séra při hadím uštknutí.

Posluchači pak utvořili skupinky a velmi živě debatovali.

Zoržík byl už na cestě k východu, když na něho kývl dr. Brandéis, který stál s Lohmoserem: „Měl bys chuť jet také?“

Žoržík se podíval tázavě na otce. Co se ještě dnes bude všechno dít?

Vrchní dozorce Lohmoser si odkašlal: „Mluvil se mnou dr. Brandéis. Myslí si, že potřebujeme ještě jednoho ošetřovatele zvěře v hlavním táboře; pro slabá nebo poraněná zvířata, která nebudou moci být přemístěna. Mají být později dopravena do zoologických zahrad. A protože ty…“ Ředitel zoo ho přerušil: „Ano, Zoržíku, protože ses tak dobře učil a s takovou láskou vykonáváš své zaměstnání, zasluhuješ si, abys jel s námi.“

Zoržík čekal všechno, jen tohle ne. Nevěděl, co by měl říci. Několikrát polkl naprázdno.

„Já mám… smím jet do Afriky?“

Jeho otec se smál. „O tom se ti ani nesnilo, viď? Na nebezpečnou práci máme své lidi. Ale i v táboře potřebujeme spolehlivé pomocníky.“ Dr. Brandéis mu poklepal na rameno. „Na tebe se mohu, chlapče, spolehnout!“

Ten večer nebyl nikdo na světě šťastnější než Žoržík.

Následující týdny byly naplněny přípravami. Dvakrát musel Žoržík na očkování. Dostal tropické oblečení a výzbroj. Po večerech sedával ještě dlouho do noci nad velkou mapou Afriky.

A pak se jednoho dne objevil na stole ředitele zoologické zahrady tento telegram:

OČEKÁVÁM NĚMECKOU SKUPINU 20 KVĚTNA V RHUNAIBE HOTEL IMPERIAL

SVEN ERIKSON

Na mnichovském letišti byl rušný provoz. Cestující seděli se svými příručními zavazadly v letištní restauraci. Z ampliónů se ozývala hlášení o přistávajících a odlétajících letadlech.

Před vchodem zastavil taxík, z něho vystoupili tři muži, které ihned obklopila celá smečka fotoreportérů. Jejich blesky přivítaly dr. Brandeise, vrchního dozorce Lohmosera a Žoržíka. Rychle zdolali schody a zmizeli ve vysokých otáčecích dveřích.

Z ampliónů právě zaznívalo hlášení: „Pozor! Pozor! Žádáme cestující na lince SW-29 Mnichov-Káhira, aby se dostavili k pasovému a celnímu odbavení v úseku A, v hlavní hale vpravo.“

Běžné formality byly rychle vyřízeny.

Za silným sklem, které zabíralo téměř celou šířku vstupního prostoru, viděl Zoržík připravené obrovské stříbrné ptáky. Právě přistával Boeing 707, brzdil, zpomaloval, zatáčel a zvolna předjížděl na určenou dráhu.

A už tu bylo nové hlášení.

„Pozor! Pozor! Žádáme cestující do Káhiry, aby se dostavili k dráze č. 2. Opakuji…“

Žoržíkovi se rozbušilo srdce. Poprvé v letadle! Dýchal zhluboka, jako kdyby zvedal něco těžkého. Šel vedle otce a dr. Brandeise uprostřed skupinky cestujících k letadlu. Na jeho trupu bylo napsáno velkými písmeny SWISSAIR.

Žoržíkovi přálo štěstí. Dostal místo u okénka.

„Tak jak se cítíš jako pasažér do Afriky?“ Dr. Brandeis ukázal na pás připravený na sedadle. „Rychle se připoutej!“

Trup obrovitého ptáka se chvěl. Motory řvaly. Na osvětlené tabulce se objevil trojjazyčný nápis: „Nekuřte. Připoutejte se.“

Letadlo pomalu rolovalo na startovací dráhu, pak začalo zvyšovat rychlost. Žoržík cítil, že je vtlačován do měkkého sedadla.

Domky s červenými střechami byly hluboko dole pod nimi. Letadlo stále ještě stoupalo. Auta se pohybovala po silnicích jakoby zpomaleně a byla malá jako hračky.

Zoržík se ohlédl. Za ním seděl pán se zavřenýma očima. Vedle nějaký Ital listoval v novinách II Tempo.

Na sedadlech před ním se bavil otec s doktorem. Najednou měl Zoržík zvláštní pocit. Jako by spolkl žábu a teď mu seděla v žaludku. Narovnal se. Před očima vířila šedivá kaše. Letuška mu dala do ruky sáček z tuhého papíru. „Třeba ho budete potřebovat.“

Jen neudělat ostudu, pomyslil si Žoržík. Otec se na něj tázavě podíval. „Jsi nějaký bledý.“ Dr. Brandeis se smál.

„Až poletí podesáté, ani mu nepřijde, že je ve vzduchu.“ Žoržík si povolil opěradlo a trochu se natáhl. Tak se cítil lépe. Hluboko pod nimi se vlnilo modrošedé Středozemní moře. Kvečeru se v dálce vynořily věže a minarety. Káhira a pyramidy se přibližovaly.

Letadlo zvolna přistávalo, dosedlo na betonovou dráhu a předjelo na parkoviště.

„Pojedeme hned do hotelu,“ oznámil dr. Brandeis. „Tam se můžeme navečeřet. Zítra musíme velmi časně vstávat!“

Jako v každém městě byly i v Káhiře večerní ulice zaplaveny světelnými reklamami. Nápisy byly arabské nebo anglické.

Snědí muži v bílých zvlněných přehozech. Některé ženy byly oblečeny evropsky, jiné zahaleny jako mohamedánky. Žebráci a pouliční prodavači.

Auta i oslí spřežení oživovala vnitřní město.

Žoržík by se byl rád dověděl víc o tomto cizokrajném pestrém světě. Vidět pyramidy, sfinx a Asuánskou přehradu! Ale na to čas nestačil. Ráno museli už být v Rhunaibě. Letadlo startovalo brzy po východu slunce. A tak nezbývalo Zoržíkovi nic jiného, než aby obdivoval noční město za skly taxíku, který se prodíral změtí uliček.

Začínal nádherný den, když se letadlo odlepilo od startovací dráhy. Ve velkém oblouku obletělo velkoměstskou Káhiru, zahřmělo nad pyramidami a zamířilo s vrčením motorů dál do afrického vnitrozemí. Hluboko dole široká stříbrná stuha Nilu, vroubená palmami a zelenajícími se poli.

Letadlo letělo nějakou dobu ve výšce pěti tisíc metrů a jeho černý stín běžel s ním po žlutém písku pouště. Vynořovaly se oázy a velbloudí karavany, všechno malinkaté.

Pak přeletěli súdánské hranice.

„Jsou to sloni? Tam!“ Žoržík strčil do otce.

V papyrusových bažinách se pohybovaly malé šedé figurky.

Hejno volavek vzlétlo a plachtilo s rozestřenými bílými křídly.

Páry stoupající z rozpálené země branily v rozhledu. Z ampliónu zazníval hlas letušky. Cestující se připoutali. Letadlo přistane za několik minut v Rhonaibě.

Letadlo klesalo a stoupající teplý vzduch pohazoval aero-plánem sem a tam. Zoržík si otíral pot s čela. Bylo mu střídavě hned horko, hned zase zima. Ale i to přestalo. Na vratkých nohou vystoupil na letišti na pevnou zem, za ním šel otec a dr. Brandeis.

Slunce žhnulo. Teploměr na letištní budově ukazoval osmatřicet stupňů Celsia ve stínu.

Taxík je dovezl k hotelu Imperiál. Hned šli do svých pokojů. Zoržík se vysprchoval a osvěžen se natáhl na postel.

Ani nevěděl, jak dlouho spal. Probudil se, když někdo zaklepal na dveře.

Před ním stál obrovitý, téměř dvoumetrový Afričan v bílém přehozu a s fezem na hlavě. Usmíval se.

„Sire, večeře! Otec vám vzkazuje, abyste laskavě ihned přišel.“ Mluvil správnou angličtinou.

Za chvíli seděl už Zoržík u stolu.

Brzy po jídle se všichni tři zdvihli. Doktor a otec museli ještě připravit spoustu věcí na zítřejší konferenci.

Žoržík opustil jídelnu.

loudal se po červených běhounech

natažených na chodbě.

Zastavil se před skleněnými dveřmi. „Restaurace!“ Zoržík se dlouho nerozmýšlel.

V místnosti bylo tlumené světlo. Vzadu v levém rohu uviděl volný stůl. Dal v duchu dohromady anglickou větu a objednal si limonádu.

„Bohužel, sire,“ řekl vrchní německy a usmíval se. „Máme už jenom pivo, pravé bavorské!“

„Pak prosím pivo!“

Stůl před ním byl plně obsazen. Seděl tam anglický a německý manželský pár a jeden samotný pán. Švýcar, jak Zoržík poznal podle řeči. Bavili se dost hlasitě. Chlapec mohl slyšet každé slovo. Protože Němci nerozuměli anglicky, snažili se Angličané dohovořit se s nimi, jak to šlo, německy.

Němečtí manželé se vrátili ze safari.

„Vzal jsem si velké honební povolení,“ řekl muž. „Měli byste vidět, jaké trofeje si odvážíme.“

Obrátil se k Angličanům. „Mám také tři lví kůže. A ještě něco docela zvláštního.“ Zdálo se, že úmyslně otálí s pokračováním. „Vlastně bych to neměl ani říkat. Něco takového je vůbec zakázáno střílet. Ale kdo by si s tím dělal hlavu.“

Smál se. Žena ho pobízela: „Tak to řekni, Franzi!“

Muž přimhouřil oči. „Složil jsem nosorožce!“ Plácl dlaní do stolu. „Věřte tomu, nebo ne! Zvíře hloupé jak pařez! Poručil jsem svému boyovi, aby mu usekl roh!“ Rozhlédl se vítězoslavně kolem sebe. Angličané byli zaraženi.

„O shocking! To není dobře!“ Anglická manželka se rozhořčila. „Jak jen může mít někdo radost ze zabíjení?“

Němec se rozmáchl pra vačkou v širokém gestu, jako kdyby chtěl smazat slova Angličanky. „Ach. Když musím celý rok trčet v továrně – mám totiž dvě stě dělníků –, chci se aspoň na dovolené trochu pobavit; prolezu s kulovnicí v ruce buš a zastřílím si!“

Švýcar, který až dosud mlčky naslouchal, se naklonil nad stůl.

„Ale to byste mohl dělat něco užitečnějšího,“ řekl s jemným basilejským přízvukem.

Od jednoho stolu se zdvihl dohněda opálený muž. Byl velký, měl široká ramena a orlí nos.

„Dovolíte?“ Přistrčil si svou židli a vmísil se do hovoru. „Doufám, že se známe! Jste Mr. Sengemann a máte továrnu na obuv v Kolíně nad Rýnem, že?“

Franz Sengemann protáhl obličej a nuceně se usmál: „To je ale náhoda. Tak vy jste zase tady? Nechtěl byste se podívat do jižní Afriky?“ Obrátil se k ženě. „ Jutto, to je Mr. Forrester, s nímž jsem byl před lety na safari v Keni. Je zaměstnán jako lovec z povolání u společnosti, která se zabývá organizací safari… Ach, Mr. Forrestere, to byly krásné časy. Pamatujete se ještě, jak jsem zastřelil toho sloního býka?“

Lovec si přejel rukou čelo: „Ano, vzpomínám si!“ A za chvíli k tomu dodal: „Nebudete mi to, pane, věřit, ale budu muset své povolání pověsit na hřebík. Je to zatracené, dámy laskavě prominou.“ Zasmál se: „Nechce se mi už střílet další zvířata jenom proto, že si někdo vezme do hlavy, že z pouhopouhé dlouhé chvíle nebo aby si spravil své pochroumané sebevědomí, bude střílet slony, lvy, antilopy a bůhví, co ještě. A já se měl přitom starat o to, aby těmto ušlechtilým lidem nezkřivila takzvaná divoké zvěř ani vlas na hlavě.“

Pan Sengemann se začal ošívat.

„Ale Forrestere, takhle vás vůbec neznám. Vy sám jste přece byl náruživý lovec a snad ještě jste.“

Jeff Forrester zavrtěl hlavou: „Pro mne je to všechno pryč. Už se nemůžu dívat, jak oddělávají zvířata; ne z nutnosti, v obraně, ale jen tak pro zábavu. Často jsem si přál, aby takový slon měl taky kulovnici a mohl střílet.“

Američan se díval před sebe zamyšleně: „Lovit se musí, ano. Kvůli ochraně a péči o zvířata a na obranu člověka. Ale to zastanou řádní lovci. Já už toho mám s konečnou platností dost, stát s kulovnicí za Missis neb Misterem Y, dívat se, jak jsou zvířata mrzačena, a muset pak dávat ránu z milosti.“

Franz Sengemann chtěl něco říci, ale Jeff Forrester ho nepustil ke slovu:

„Nechte mě ještě vyprávět, co se mi přihodilo před několika měsíci! Z Anglie přiletěl svým soukromým letadlem nějaký milionář. Najal si mě u lovecké společnosti na čtyřtýdenní safari. Když jsme pak jednoho krásného dne vyjeli s landroverem* všiml jsem si, že se tento pán v jednom kuse posiluje všelijakými drinky. Říkal, že to potřebuje. Měl s sebou ještě několik lahví. Když nám přeběhlo přes cestu prase bradavičnaté, zbledl. Týž den jsme lovili slona. Opatrně jsme se s černými chlapci přibližovali k tomu kusu. Když se vynořil z buše, sotva třicet metrů před námi, zatřásla se našemu lovci ruka. Pořádně si přihnul z láhve. Pak se mě zeptal, jestli jsem s to složit slona jedinou ranou. Zdvihl kulovnici na slony a – nevím proč, jestli strachy nebo alkoholem, prohnul se a strhl pušku. Vypálil a slon na nás zaútočil.

Složil jsem ho dvěma ranami. Angličan se na mne vítězoslavně podíval, běžel k vozu a přinesl si kameru. Opřel se o pušku v hrdinském postoji vedle mrtvého zvířete. Musel jsem dělat snímky. V okamžiku, kdy jsem mačkal spoušť, zapotácel se opilec a natáhl se jak široký tak dlouhý na slona. Bylo to k smíchu – a k pláči.

Vidíte, a proto jsem přešel na druhou stranu. Chci v budoucnu pomáhat zvířatům. Musíme je chránit před takovými lidmi.“

Všichni mlčeli. Když společnost odcházela od stolu, potřásl muž z Basileje Mr. Forresterovi silně rukou.

Zoržík šel do svého pokoje. Ještě dlouho myslel na rozhovor u vedlejšího stolu, až pak usnul.

Po snídani se Zoržík procházel po širokých ulicích města, po Delamare.

Moderní evropské obytné a obchodní domy, s osmi nebo i více poschodími, banky, hotely a elegantní výlohy. Tady se dalo koupit vše, nač jen si člověk vzpomněl.

Před jedním obchodem se Zoržík zastavil.

Suvenýry – přečetl si nápis – nabízeli tu umělecky vyřezávané taneční masky a figurky z ebenového dřeva, masajské oštěpy, pestře zdobené štíty, vycpané krokodýly, kůže z antilop, hyen, zeber a jiných zvířat.

* landrover – speciální terénní vozidlo, které se osvědčilo v těžkých afrických podmínkách

Hlava nosorožce se na něj nehybně dívala skleněnýma očima.

Vzadu stály preparované rohy slonů a hrochů. Na štítcích bylo označeno, k čemu mají sloužil.

„Paperbox,“ stálo na cedulce u krásné sloní nohy. Koš na papír! Kdo si může něco takového koupit? pomyslel si Zoržík. Zarazilo ho to.

V dalších výkladech visely plácačky na mouchy z ocasů slonů a zeber a zvlášť byl vychvalován žirafí ohon. Zoržík odešel zhnusen.

Ve tři hodiny byla v hotelu Imperiál poslední porada o akci, která měla začít za dva dny.

Nad velkou speciální mapou území Rhula-Rhula se projednávaly postupně všechny nezbytné podrobnosti. 20 000 km2 bylo rozděleno do úseků pro jednotlivé skupiny. Každá skupina se skládala z osmdesáti bělochů a z šedesáti až osmdesáti Afričanů: nosičů, lovců a stopařů. Kromě toho měla každá skupina k dispozici víc než dvacet landroverů a pět džípů. Všechna vozidla byla vybavena vysílačkami. Výstroj, zbraně, přepravní klece a další materiál byl připraven k odvozu.

HURÁ SAFARI!

Vůz za vozem projížděl ulicemi Rhonaiby. V čele jel džíp, který vedl výpravu. Vedle černého řidiče seděl president Mezinárodní unie pro ochrany přírody Sven Erikson. Za džípem následovali ve větším odstupu sovětští účastníci, za nimi Američané, potom Němci, Angličané, Dánové a Francouzi. Zoržík seděl v landroverů se svým otcem, dr. Brandeisem a mužem s orlím nosem, s tím, kterého viděl v hotelové restauraci.

Do dálky se rozprostírala step. Tam, kde před týdny byla ještě suchá, sluncem spálená půda, hýřil teď na konci období dešťů život. Všude rostla bujná zelená tráva a svítily nádherné barvy květů.

Zoržík poslouchal, o čem hovořili dospělí.

„Jsem rád, že jste se k nám připojil,“ řekl dr. Brandeis.

„Okay!“ Jeff Forrester, muž s orlím nosem, si posunul do týla plstěný klobouk se širokou střechou. „Víte dobře, že se o mne lovecké společnosti přímo rvaly. Ale já už jsem nechtěl, ať mně nabízeli sebevíc. Nechci, abych byl nucen střílet do zvířat. S tím jsem teď už provždy skoncoval. Měli byste jednou prožít takové safari!“ Dr. Brandeis udělal odmítavý pohyb rukou.

„Chci zase dělat něco užitečného. Ostatně…,“ Jeff Forrester se na chvilku odmlčel: „Moji přátelé mi říkají Jeff!“ a podal dr. Brandeisovi ruku. „Budu vám říkat jednoduše doktore. Okay?“

Obrátil se k Zoržíkovu otci. „Pane Lohmosere, jak se jmenujete křestním jménem? Emil? To je dobře, velmi dobře. Tak se jmenoval jeden můj přítel, Ital. Už je to dávno.“ Zamyslel se na chvíli. „Emilio! Před pěti lety ho zastřelili pytláci. No a teď mám zase přítele Emilia!“

Emil Lohmoser přikývl. „Souhlasím, Jeífe. A tady,“ obrátil se, „to je můj syn Zoržík.“

„Okay,“ řekl Zoržík a usmál se.

Jeli teď už bez přestání deset hodin. Ostatní auta nebylo vidět. Jenom mračna zvířeného prachu za nimi. Vozy udržovaly rozestupy čtyřicet padesát metrů. Step po obou stranách vyježděné cesty se změnila. Podél cesty rostla trnitá křoviska. Z vysoké trávy vyčnívaly akácie.

Automobil zpomalil. Kolem klusalo stádo zeber. Dvě hříbátka, stará pouhých několik dní, se namáhala držet krok. Na dlouhých nožkách poskakovala vedle svých matek a zapadala do moře štěpní trávy.

Zoržíkovi se srdce rozbušilo při pohledu na pruhovaná zvířata. Byla první, která viděl ve volné přírodě. Jeho otec ukazoval k akácii: „Žirafa!“

Stála asi čtyřicet metrů od nich a dívala se směrem k vozům. Dr. Brandeis podal Zoržíkovi dalekohled. Žirafa zpracovávala dlouhým jazykem vrchní větve akácie. Ale najednou jako by sejí zmocnil neklid. Už celkovým držením těla prozrazovala nejistotu. Pohodila hlavou, odklusala asi dvacet metrů, zastavila se a zase obhlížela vozidla.

Kolem šesté večer dorazila výprava do Kigonga, domorodé osady na území Rutandivi.

V kotlině porostlé stepní travou a trnitým křovím se auta zastavila. Ještě bylo denní světlo, ale zanedlouho už obloha zrůžověla, pak zrudla jako řeřavé uhlíky a za chvíli se ukázaly první hvězdy. Zakrátko nastala noc. Ve tmě se rozhořely táborové ohně.

Po večeři si Žoržík lehl před stan na nafukovací matraci a pozoroval noční oblohu s nespočetnými hvězdami. Tak jasně a zářivě svítily jenom v tropech. Když pootočil hlavu, uviděl Jižní kříž.

Kolem tábora obcházela vyjící hyena. Zoržík poděšeně vyskočil a šel blíž k ohni.

Hyena znovu zavyla a zaštěkala. Druhá se k ní přidala a třetí vpadla do jejich „nářku“. Kolem tábora se pohybovaly svítící body, přibližovaly se k ohni. Noční duchové dostávali jejich podobu. Vypadali jako velcí, žlutohnědí psi. Se svými dlouhými předními tlapami se pohybovali zvláštním způsobem.

Jeff Forrester vytáhl kus žhavého zuhelnatělého dřeva z ohniště a hodil ho po zvířatech.

K desáté byl už v táboře klid. Muži si odešli lehnout do sta-nu.

Za stěnou stanu probleskovalo světlo ohně.

černoši u ohně se polohlasně bavili. Mohlo být kolem půlnoci, když se Žoržík probudil. Chvíli tiše poslouchal. Hluboké, stejnoměrné oddechování mužů ve stanu. Před osvětlenou stanovou stěnou se rýsovaly obrysy zvířecího těla.

Zoržík šmátral, kde má baterku. Široký pás světla zasáhl hlavu hyeny s velkýma očima. V tlamě držela holínku.

Žoržík vyskočil a zakroužil baterkou. Hyena pustila svou kořist a zmizela stejně rychle a neslyšně, jako předtím přišla.

„Co se děje?“ zdvihl se na lokti rozespalý dr. Brandeis.

„Tyhle bestie sežerou, nač přijdou!“ Jeff Forrester vstal a vylezl se Žoržíkem před stan. Půlměsíc plul na nadýchaném stříbrném obláčku noční oblohou.

Jeff řekl černochům u ohně, aby dávali lepší pozor. Potom zašněroval vchod do stanu zevnitř a pořádně ho zajistil. Žádný nezvaný host teď nemohl vniknout dovnitř.

Žoržík se zabalil do přikrývky a obrátil se na bok. Právě usínal,

Když začal stepní koncert. Někde daleko zařval lev, dva tři jiní mu odpověděli. Hyeny vyly a šakalové do toho štěkali.

Emil Lohmoser zatřásl synem za rameno. „Vstávat, Žoržíku! Za hodinu vyrážíme.“

Obloha byla ještě posetá hvězdami. Na východě se však už ukazoval slabý odlesk jitřního světla.

Zoržík se podíval na hodinky. „Pět hodin!“ Zívl.

Po pořádném doušku horkého čaje zase ožil.

Černoši uhasili oheň, složili stanové dílce a naházeli zavazadla do vozu.

Mezitím se udělalo jasněji. A za chvíli už kolona vozidel vrčela na stepi, podobná obrovskému šedému plazu, který za sebou víří prach. Slunce, rudé jako žhavé uhlíky, vystoupilo nad obzor.

Kolem poledního se krajina změnila. Zmizely akácie a chlebovníky. Jen tu a tam se objevilo trnité křoví a jednotlivé, osamělé stromy. Jinak samá tráva.

Namáhavě projížděly vozy nekonečnou stepí. Motory supěly. Kola se bořila do sypkého písku. Vzdálenost mezi jednotlivými vozidly se neustále zvětšovala. Brzy zmizel z dohledu vůz před nimi. Zůstala jenom mračna prachu, která se táhla za každým automobilem.

Jestliže dosud nebylo zvířata téměř vidět, táhla teď stepí stáda zeber a antilop, přibližovala se k vozům až na čtyřicet metrů, běžela kousek vedle nich a pak zase mizela kdesi v dálce.

Řidič sešlápl brzdu. Žoržík se probral z dřímot.

Asi třicet metrů před nimi stálo deset dvanáct antilop. Byly to samice. Zvířata zdvíhala hlavy a rozhlížela se. Zvuk startujícího motoru vyděsil stádo antilop impala. Dlouhými, téměř dva metry vysokými skoky prchaly pryč. Překrásný pohled.

Vozy ujížděly dál s vrčením motorů a neustálým otřásáním; stepí táhla kolona aut.

Den končil a pak ještě dva dny trvalo, než konečně dorazili na území Rhula-Rhula v republice Tonanga.

SETKÁNÍ S PYTLÁKY

Hlavní tábor, malá, dobře zařízená vesnička uprostřed rezervace Rhula-Rhula, ležel v dlouhé, rozlehlé kotlině podobající se údolí, v níž rostlo asi deset tisíc stinných akácií. Na západě bylo obklopeno pásmem pahorků. Na východ se rozkládala savana. Kam jen oko dohlédlo – tráva, trnité křoví, akácie a chlebovníky se silnými kmeny. A nad tím vším modrá africká obloha s malými bílými obláčky.

K táboru patřilo i provizorní letiště vyznačené kameny na travnaté plošině.

Nákladní auta a džípy všech tří skupin už opustily tábor.

Sovětská skupina A vyrazila pod vedením profesora Cerinova na severovýchod k Nyaruasche, autokolona B, Američané a Angličané, pod vedením dr. Roberta Kinsleye, severně do Ketaty a konečně skupina C, Angličané, Francouzi, Němci, Švédové a Dáni, vedení Svenem Eriksonem, zamířili severozápadním směrem k Topi-Topi.

Ještě před odjezdem dorazily posily přislíbené vládou Tonangy. Zkušení lovci, stopaři, chytači zvěře, nosiči, kuchaři a pomocníci byli rozděleni do skupin.

Žoržík ležel natažen na lehátku na táborovém prostranství před jedním blokovým barákem a mžoural do akáciových větví. Ani lístek se nepohnul. Nad savanou vál horký vzduch. Obrysy stromů, keřů a trávy se rozplývaly.

Kromě Žoržíka zůstalo v táboře ještě osm bělochů a deset Afričanů.

Hans Hinrich z hannoverské zoo, zvěrolékař dr. Doole a zoolog Mr. Lary, oba z Londýna, Švéd Knut Hendrik, radiotelegrafista, a čtyři američtí piloti.

Z černochů znal Žoržík jenom Sukua, osmnáctiletého mladíka, s nímž se spřátelil. Suku pomáhal nejprve v kuchyni, ale počítalo se s ním také při ošetřování zvířat.

Dny stále ještě míjely klidně. Ale jakmile se jednou skupiny rozjedou do stepi a do buše, začne i zde práce s prvními zvířaty.

A tak teď prožívali poslední klidné hodiny.

Žoržík si zdříml. Když se rozhlédl, stál Suku před ním. „Ach, to jsi ty!“ Zoržík napřáhl ruku a sedl si.

„Pojď, Zoržíku!“ vyzval ho Suku, „ukážu ti mnoho zvířat!“

Žoržík si narazil na hlavu tropickou helmu. Slunce teď tolik nepálilo, byly už skoro čtyři hodiny, ale přesto chtěl zůstat opatrný. Jinak by z toho mohl být úžeh.

Suku ho vedl trávou, která jim sahala až do pasu. Mluvili spolu co nejméně.

Asi po dvaceti minutách dorazili k návrší. Nedaleko odtud rozpínal své sukovité větve chlebovník. Jeho kmen byl tak mohutný, že se za ním mohlo skrýt dobrých deset mužů.

„Tady!“ Suku napřáhl ruku a ukázal na travnatou a křovinatou výšinku. Necelých padesát metrů od nich se páslo stádo zeber. Zvířata stála po větru. Netušila nic o těch dvou, kteří je pozorovali. Vedle stáda pruhovaných zeber se páslo ještě menší stádo pakoňů. Občas vztyčilo některé zvíře hlavu a stálo nehybně.

Suku se dotkl Zoržíkovy ruky: „Brzy se ukáže tvigga s mládětem. Chodí sem každý den!“ Díval se, jak vysoko stojí slunce.

Zoržík uvažoval, co za zvíře by mohla být ta jeho tvigga. Muselo to být– něco zvláštního, jinak by se Suku netvářil tak tajemně.

Za křovím se vynořilo stádo antilop impala a zmizelo vysokými skoky.

A potom se objevila tvigga! Na dlouhých neohebných nohou šla stepní trávou jako na chůdách žirafí samice s mládětem starým jenom několik dní. Nebylo o nic větší než matčiny přední nohy. Žirafa se pomalu kolébala kolem zeber a pakoňů. Mládě zůstalo stát. Nejspíš ho něco zaujalo. Žirafí matka už byla hezký kus vpředu. Najednou se zastavila a podívala se s tím svým dlouhým krkem k návrší, kde stáli Zoržík a Suku.

Také vedoucí hřebec stáda zeber zdvihl hlavu a nastražil uši. Celé stádo naráz zpozornělo. Tiché zafunění a už zebry a pakoně ve zvířeném prachu s dusotem uhánějí pryč. Vánek změnil směr. Zvířata zvětřila lidi.

Žirafí matka se rychle obrátila k mláděti, které se užasle dívalo za uhánějícími zebrami. Ohnula krk, pořádně trkla mládě hlavou do boku a postrčila ho před sebe. Téměř neustále se dívala směrem k návrší.

Konečně žirafátko pochopilo, co má dělat. Nemotorně, na dlouhých neohebných nohou klopýtalo vedle své matky. Kolébavým klusem zmizely obě v akáciovém háji.

Žoržík si posunul tropickou helmu do týla a otřel si čelo kapesníkem. Oči mu zářily.

Suku se zahleděl na savanu. „Udělám na stromě posed. A v noci se budeme dívat na zvířata!“

Zoržík vzhlédl ke svému černému příteli: „Na lvy taky?“

Suku přikývl: „Ano, taky na simby!“

Večer seděl v táborovém baráku a při světle petrolej ky si zapisoval, co až dosud prožil. Před oknem cvrkaly cikády.

Skupiny A a B dorazily na svá výchozí postavení.

V ranních hodinách to oznámil Svenu Eriksonovi profesor Cerinov a Robert Kinsley. Od té doby uplynulo pět hodin.

Sven Erikson zapojil vysílačku ve svém džípu.

„Pozor! Pozor! Caesar volá Antonia, ať se ohlásí Antonius!“

Uslyšel profesorův hlas: „Zde Antonius!“ Švéd zmáčkl tlačítko svého aparátu.

„Pozor! Skupina Caesar je u vrchů Kaizo. U vás je všechno v pořádku?“

„Charašo! Všechno v pořádku!“ hlásil Rus.

Sven Erikson opět nastavil na vysílání: „Pozor, pozor! Caesar volá Bambi, Caesar volá Bambi!“

„Tady je Bambi, yes! Všechno okay!“

Křovinatá step jako by vymřela. Tu a tam bylo vidět gazelu nebo hyenu, které neslyšně prchaly před kolonou vozidel a zmizela za křovím.

Kolem poledne se objevilo stádo pakoňů gnu. Vozy zpomalily a hnaly je před sebou v široké frontě.

Čtyři Afričané na nákladním autě, Jonas, Timbu, Abdullah a Bonga, si něco vykládali, rozhazovali rukama a se smíchem ukazovali na prchající zvířata.

JefF Forrester, který seděl vedle dr. Brandeise a Emila Lohmosera, si setřel prach z obličeje.

„Než tohle budeme mít za sebou, uteče ještě hodně času, doktore!“

Dr. Brandeis se zadíval do dálky.

„Cím dál je zazeném a čím blíž je dostaneme k Anurskému jezeru, tím lépe. To odstraní zbytečně dlouhou dopravu!“

Pakoně, kteří už víc než hodinu klusali asi tři sta metrů před vozidly, začali najednou bezhlavě pobíhat sem a tam, vyráželi do stran, někteří klesli k zemi, jiní se pustili na západ, k horám.

Džíp Svena Eriksona byl k pakoňům nejblíž. Když vůz zastavil, Švéd rychle vyskočil. „Ale to nemůže být pravda!“

Pět aut se blížilo k pakoňům ležícím na zemi. Ostatní zvířata zmizela ve stepi. Muži vyskákali z vozů.

Do nedozírné dálky se táhl plot ze sítí, trní a drátů. Dr. Brandeis, Emil Lohmoser a JefF Forrester šli podél této umělé překážky.

„Pytláci! Celá organizovaná banda!“ JefF Forrester byl rozzlobený, zračilo se mu to ve tváři. „Tady, drátěné oko!“ Ukázal na otvor v síti. Oko bylo nastraženo tak, aby se do něj zebra nebo pakůň museli chytit hlavou. O dvacet metrů dál uvízl pakůň v takové pasti. Zvíře tlouklo divoce kolem sebe; drát vězel hluboko v mase.

JefF Forrester sevřel ruku v pěst: „Kdybychom tak tyhle lumpy dopadli!“

Sven Erikson se přijel na to podívat. Ve tváři rozčilením zfialověl. Pohybem ruky přivolal jednoho z „boyů“, který nosil jeho pušku.

„Ostatním těžce zraněným pakoňům můžeme dát jen ránu z milosti. Ale nejdřív musí tohle zvíře z oka. Rány by ho mohly vyděsit a ze strachu by si srazilo vaz.“

Šel k vozu a zapojil vysílačku: „Pozor! Skupina Caesar, vůz číslo osm! Vyšlete zvěrolékaře k vozu číslo jedna!“

Z mračna prachu se vynořil landrover. Dva Afričané vytáhli z vozidla aluminiovou bednu a za chvíli měl zvěrolékař připravenou injekci s uspávacím prostředkem. Byla nabita zvláštní „narkózová“ puška; syčivý zvuk, duté třesknutí – a injekční

stříkačka s jehlou seděla v pravém stehně pakoně. Škubal sebou a kopal na všechny strany. Oči mu vylézaly z důlků jako velké skleněné koule. Pozvolna se uklidňoval. Ještě se chvěl po celém těle. Pomalu klesl na kolena, pak si tiše lehl. Hlava mu padla dopředu.

Sven Erikson mu přetáhl oko zpátky přes hlavu. „Hluboká rána, naštěstí jen ve svalstvu!“ Zvěrolékař potřel to místo tinkturou.

„Docela mladý kus,“ konstatoval dr. Brandeis. „Kdybychom mu nebyli pomohli, byl by to chudák odnesl.“

Výstřely třaskaly nad stepí. Pakoně se zlámanýma nohama se už netrápili.

Jeff Forrester položil ruku mezi špičky krásně tvarovaných rohů uspaného zvířete. „Jedno jsme zachránili, ale tisíce zvířat přicházejí o život tímto strašným způsobem. Zebry, pakoně, antilopy, dokonce i žirafy se uškrtí v pytláckých okách.“

Sven Erikson přejel dlaní po srsti pakoně: „Bílí i černí pytláci si dělají z takovýchhle jatek výnosný obchod. Pracují pro obchodníky a překupníky.“

„Kdyby se s pytláctvím skoncovalo, mohli by se i tihle kšeftaři smířit s koncem svého ‚řemesla se zlatým dnem‘!“ Zvěrolékař se vzpřímil: „Je už čas naložit pakoně!“

Neuplynula ani půlhodina a vrtulník přivolaný vysílačkou už přistával na stepní trávě. Notně přitom hlomozil a zvířil celá mračna prachu. Uspaného pakoně naložili v dopravní kleci do helikoptéry. Vrtule vydávaly ohlušující zvuk. První raněné zvíře bylo na cestě do hlavního tábora.

Křoviska a akácie vrhaly dlouhý stín. Ještě dvě hodiny, pak slunce zapadlo.

Než se rozhořely táborové ohně, odstranili členové skupiny Caesar přes tisíc metrů sítí i drátů a přeřezali oka.

Žádné zvíře tu teď nemohlo být utýráno k smrti.

Když se chladné a šedivé jitro rozhostilo nad stepí, byla už celá skupina i s vozidly na cestě.

V deset hodin hlásila sovětská skupina, že sledují dva nosorožce, Američané a Angličané hnali na sever směrem k jezeru Anuri stádo žiraf.

Skupina Caesar svůj původní plán pozměnila. Předtím než budou pokračovat v odehnání stáda pakoňů, musí být odhalen tábor pytláků. Bylo možno usuzovat, že není daleko odtud.

Vozidla pokračovala v jízdě ve stanovených rozestupech. Kolem poledního přejela vyschlé říční koryto, domorodci mu říkali donga.

Znenadání řidič Juma sešlápl brzdu. Jeff vrazil hlavou do výztuže střechy. Na obzoru se rýsoval akáciový lesík. Od jedné skupiny stromů vinul se k modré obloze proužek dýmu.

A už se také ozval švédův hlas v přijímačkách:

„Pozor! Všem vozidlům skupiny Caesar! Severně od nás pravděpodobně pytlácký tábor. Pozor! Vozy pět až osm se přibližují k lesíku od západu, vozy devět až dvanáct od východu. Všechna ostatní vozidla udržují svůj směr!

Opakuji…!“

Opatrně se sjížděly ze všech stran nákladní auta a džípy. Jestliže pytláci postavili hlídky, museli už zpozorovat vozy. Ve vzduchu visela mračna prachu. Křoviska a hustý podrost byly pro vozy překážkou.

Muži vyskočili.

K prvním stromům zbývalo ještě asi padesát metrů.

Jeff Forrester, dr. Brandeis, Emil Lohmoser a Afričané Abdullah, Jonas, Timbu a Bonga si proráželi cestu trávou a keři. Američan měl zbraň, černoši mačety.

Pronikli na okraj lesa. Ve vzduchu se vznášel lehký pach ohně. Jeff odjistil pušku. Nikdo nemohl vědět, kolik je pytláků, jestli nemají dokonce početní převahu a jestli v příštím okamžiku ne-vyrazí ze svého úkrytu. Dr. Brandeis rozhrnul větve buše, protáhl se otvorem, skočil za strom a přikrčil se. Hustý podrost mu znemožňoval výhled.

Abdullah položil Jeffovi ruku na rameno: „Bwano, pozor, tam je táborový oheň!“ ukázal směrem, odkud se ozývalo praskání hořícího dřeva.

Jeff přivolal k sobě mávnutím ruky dr. Brandeise: „Pojďte sem, doktore!“

Snažili se krýt za keři a tak se plížit dál.

Před nimi se ozývaly tlumené hlasy, potom praskot větví. Američan se vrhl k zemi, Abdullah, Bonga a dr. Brandeis uskočili za křoví. Z dálky sem doléhal vzrušený hlas Svena Eriksona. Vypátrali pytláky posádky jiných vozů?

Najednou vyrazily z lesíka čtyři štíhlé polonahé postavy s dohola vyholenými hlavami.

Jeff Forrester vyskočil: „Stát! Ani se nehnout!“

Zdvihl pušku a vystřelil dvakrát do vzduchu. Pytláci prchali dál. Dva zmizeli rychlými skoky v hustém bušovém porostu. Oba zbývající se pokusili uniknout opačným směrem. Jenže Abdullah a Jonas byli rychlejší. Klubko těžce oddychujících černých těl se válelo po zemi. Jeff, doktor a Emil Lohmoser k nim přiskočili. Železným hmatem svíral Jonas obě paže pytláka a tlačil ho k zemi. Když přispěchali na pomoc Timbu a Bonga, byl už boj rozhodnut.

Ostatní pytláci však zmizeli.

Se svými zajatci pronikali členové skupiny dál do lesíka až k mýtince, na níž stály čtyři chatrče se slaměnými střechami. Na jednom místě hořel ještě oheň. Podařilo seje překvapit. Dr. Brandeis, Emil Lohmoser a Jeff Forrester prohledávali chatrče.

Našli pytle s potravinami, v jednom rohu byly spousty drátěných ok. V další chatrči se vršily hory vysušených koží zeber, pakoňů a antilop. Mezi nimi také kůže levhartů, lvů i žiraf a useknuté ocasy různých zvířat, už roztříděné a převázané.

„Jen se podívejte, Jeffe!“ Dr. Brandeis si tiskl nos. Pronikavý puch mu bral dech. Jeff Forrester ukázal nohou na kůže: „Jen kdybychom se dověděli, pro koho tihle chlapíci pracují!“

Emil Lohmoser spěchal přes mýtinku. „Podívejte se, co se mi podařilo tady najít!“

V jeho rukou se choulilo zvíře s černou srstí.

„Emilio,“ podíval se na něj udiveně Jeff Forrester, „odkud máte toho šimpanze?“

Emil Lohmoser ukázal na malou chatrč, která stála od ostatních trochu stranou.

Šimpanz mohl být starý něco přes rok. Tiše a s matným pohledem seděl Emilovi Lohmoserovi na ruce. Jeho srst byla zanedbaná a strupatá. Na pravé noze měl zranění. „Podaří se nám ho udržet naživu?“ Dr. Brandeis vzal opici za ruku.

„Musí se co nejrychleji dostat do tábora. Dr. Doole je výborný zvěrolékař!“

Šimpanz si muže pozorně prohlížel. Snad ještě nikdy nespatřil bělochy. Bojácně podával dr. Brandeisovi obě ruce.

„Nemusíš mít vůbec žádný strach!“ Jeff pohladil opici po hlavě. „Chtěl bych jenom vědět, odkud ji ti chlapíci měli. Však se jich už na to optám!“

Mezitím už pronikli k pytláckému táboru i posádky dalších vozů. Přivedli s sebou jednoho černocha, který jim vběhl přímo do rukou.

Zajatcům spoutali ruce a odvedli je k vozidlům.

Abdullah, Jonas, Timbu a Bonga strhli pytlácké chatrče a naložili kůže, ocasy a hlavy zvířat na nákladní auto. Měly být spáleny ve vysušeném říčním korytu.

Na volném prostranství stály stany, vzadu – jako šedé nestvůry – džípy a landrover. Brzy se ukázaly na tmavé noční obloze první hvězdy. Muži seděli ve skupinkách, polohlasně se bavili nebo poslouchali, jako by nechtěli porušit slavnostní klid, který je obklopoval.

Tři pytláci byli umístěni ve zvláštním stanu. Abdullah, jejich hlídač, je zasypával záplavou nadávek, když Jeff Forrester vstoupil do stanu. Ukázal na jednoho ze tří zajatců: „Rozvaž mu nohy!“

Sven Erikson a dr. Brandeis seděli před táborovým ohněm, když Američan přivedl pytláka.

Černoch si dřepl do trávy.

„Jak se jmenuješ?“ ptal se ho doktor.

Pytlák se na něj podíval. Jeho dohola vyholená hlava se matně leskla. „Kariku.“

Sven Erikson si odkašlal: „Kariku, víš, že se tady nesmí lovit a že líčení sítí a pastí se přísně trestá?“

Černoch se tvářil vyděšeně a překvapeně: „ Já nelovit. Já na cestě do vesnice mého otce!“ Ukázal pravou’rukou na východ. „Odpočinul jsem si v lese, když bílí muži přišli!“

„Přestaň s těmi nesmysly! To si můžeš vykládat leda babičce!“ Jeff vyskočil. „Kdo jsou ti lidé, pro které pracujete? Odpověz!“

černoch pokrčil rameny.

„My mít hlad. Černí lidé mnoho hlad. Proto střílet zvířata.“ Sven Erikson se naklonil a pokračoval ostře dál: „Zabili jste stovky zvířat, a nevzali jste si ani kousek masa. Kam a komu dopravujete zboží? Mluv!“ černoch se zamračil:

„Já nic neříkat, bwano! Ty ptát jiné muže od nás, já nic tobě neříkat!“

„A odkud máte šimpanzí mládě?“ chtěl se dovědět Jeff.

„Přinesli cizí černí muži z lesa někde daleko!“

„Je to pořád totéž!“ Jeff si zapálil cigaretu, „nechtějí nic říct. Uvidíme ještě, co za pohádky nám budou chtít namluvit!“

Od druhého pytláka se dověděli ještě méně. Domníval se prý, že bílý lovec střílí zebry, levharty a žirafy pro své potěšení. „A proč by to také nemohl dělat?“

Třetí černoch, mladý chlapce, asi dvacetiletý, přiznal váhavě, že byl dvakrát na lovu a že kladl sítě i oka.

„Chci peníze, mnoho peněz!“ řekl.

Dr. Brandeis, který zatím naslouchal mlčky, se mu podíval do očí: „A kdo platil vám?“

„Já neznát bílého muže,“ zatvářil se zděšeně. Řekl snad příliš?“

„Ne, já nevědět,“ dodal spěšně pro jistotu.

Jeff Forrester, který se za své mnohaleté praxe stýkal s africkými domorodci, poznal ihned, že tento muž řekne víc tomu, kdo to s ním bude umět.

Američan si vyměnil několik slov se Svenem Eriksonem, potom se zase obrátil k zadrženému. „Chceš si vydělat spoustu peněz? Dám ti dolar, když řekneš, komu jsi prodával zebří kůže a ocasy. Nebude o tom něco vědět některý z tvých lidí?“

Pytlákovy oči ožily. Usmál se. V ústech mu zasvítily oslnivě bílé zuby.

„Já nevědět, kdo bílý muž! Když ty mi dát peníze, já říci ti, jak vypadat bílý muž.“

Natáhl pravačku k Američanovi.

„Tak by to nešlo, kamaráde!“ smál se Jeff. „Nejdřív zboží, potom peníze. To přece znáš!“

Černoch protáhl obličej: „Bílý muž velký, s vlasy jako Kilimandžáro!“

Dr. Brandeis se podíval nechápavě na Jeffa. Sven Erikson potřásl hlavou.

Američan se smál: „Chce tím říct, že ten běloch měl bílé vlasy!“

JefF se znovu obrátil k pytlákovi: „To je všechno, co o něm dokážeš říct?“

Černoch na něj pohlédl: „Ne, bwano! Bílý muž mít jizva na ruce. Tady…“ Přejel pravým ukazovákem přes hřbet své levé ruky. „A bílý muž má pořád černé skleněné oči před obličejem!“; Dr. Brandeis si vytáhl z kapsy brýle proti slunci a nasadil šije.

„Myslíš na takovéhle skleněné oči?“

„Ano, bwano! Ale dál já nevědět nic!“

i když to nebylo mnoho, co se dověděl o patronu pytláků, bylo to alespoň něco.

„Kdy jsi ho viděl naposledy?“ chtěl Jeff ještě vědět. Černoch přemýšlel, zdvihl ruku a ukázal dva prsty.

„Před dvěma úplňky, s velkým autem. Odvezl naše úlovky.“

Zdálo se, že víc už černoch skutečně neví. Nemohl ani říci, kdy měl běloch znovu přijít, aby si odvezl další zboží.

Američan mu dal slíbený dolar a zadrženého pytláka odvedli zpátky do stanu.

Jeff se smál: „Teď to máme docela jednoduché. Musíme jenom dávat pozor, kdy se nám dostane v Africe do cesty muž s černými brýlemi proti slunci, s bílými nebo světlými vlasy a s jizvou na levé ruce!“

Bylo pozdě. U ostatních ohňů seděly už jen táborové hlídky.

Jeff a doktor šli do stanu. Američan se zastavil a položil prst na ústa: „Ticho! Emilio spí!“ Smál se. „Podívejte se na něj!“

Svítila tam patentní petrolejka. Emil Lohmoser ležel na nafukovací matraci, vedle něho mladý šimpanz. Černou hlavičku na jeho rameni.

„Chudáček malý, snad se ho podaří zachránit!“

Když se Abdullah probudil, byla hluboká noc.

Hlídky seděly u ohně zabaleny do přikrývek, daleko ve stepi řvali lvi, kolem tábora se potulovaly hyeny.

Tiše poslouchal. Zajatci spali ve stanu. Ale přece jen ho něco znepokojovalo. Abdullah vstal, odhrnul stanový dílec a vyšel ven do noci. Nic se nedělo.

Vtom zahlédl stín zvířete. Šakal? Abdullah zůstal klidný. Byl to pes, takový, jaké vodili s sebou domorodí lovci. Abdullah přemýšlel. Jak se dostal do tábora pes? Ze by… Dál se nedostal. Rána do hlavy ho srazila k zemi.

Tmavá postava vklouzla dostanu. Opatrně se dotýkala spících.

„Tora tuno areani!“ černoch se předklonil a přeřízl zajatcům pouta.

Od táborového ohně se blížil muž, který měl hlídku. Také on zpozoroval psa.

Není to člověk, co tam leží? Několika skoky byl u Abdullaha nehybně ležícího v trávě, potom pospíchal k nejbližšímu stanu.

„Bwano, rychle,“ volal se strachem v hlase. „Abdullah leží venku mrtvý!“

Rozespalý Jeff vyskočil z lůžka. Také dr. Brandeis se probudil. „Pojďte, doktore! Rychle!“

Jeff Forrester si vzal pušku a vyrazil ven. Oba, Jeff i doktor, spěchali k zajatcům.

černá ruka se provlékla otvorem ve stanovém plátně, objevila se holá hlava.

JefFzdvihl pušku a vystřelil do noci. „Poplach!“

Ze stanu vyrazily divoce čtyři černé postavy. Dr. Brandeis jim zastoupil cestu.

Ze všech stran přibíhali černoši i běloši. Světelné střely vyletovaly do výše.

Dr. Brandeis sevřel napřaženou pravici jednoho černocha, držící nůž. Jiný skočil zuřivě po Jeffu Forresterovi. Rána pažbou pušky srazila útočníka k zemi. Timbu a Bonga pronásledovali oba prchající muže.

Doktor bojoval ještě stále se svým protivníkem. Dostal se do ošklivé situace. Nikdo nezpozoroval, že oba leží za stanem na zemi a že tam zápasí.

Byl to boj na život a na smrt. Jak dlouho ještě? černoch byl silný a svalnatý. Oba supěli námahou. Měli trhavý dech. Dr. Brandeisovi se zatím dařilo vyhnout se noži, ale síly ho pomalu opouštěly. Milimetr po milimetru klesala blýskavá ocel. Dr. Brandeis se zoufale pokoušel setřást se sebe černocha, ale marně.

Široký pás světla dopadl na obě zápasící postavy. Bleskurychle se vrhl Jeff na pytláka a srazil ho k zemi. Timbu roztřískal pytlákovi lampu o holou lebku.

„Tak to přece jen dopadlo dobře, doktore!“

Jeff mu pomohl vstát. „Teď bych se ale potřeboval napít něčeho silnějšího, doktore!“

Rychlý světlý pás na obzoru zvěstoval nový den.

Když vyšlo slunce jako krvavě rudý pomeranč, byly už stany sbaleny na nákladních autech.

Mohlo se pokračovat v cestě stepí. Předtím však museli být přepraveni zajatci. Z hlavního tábora už přistál vrtulník, který je měl dopravit do metropole, do Tonangy. Tam je očekával tvrdý trest. Z Tonangy byly do hlavního tábora dvě hodiny letu. A tak byl zároveň se zajatci naložen i mladý šimpanz.

Potřeboval nutně lékařskou i lidskou péči. A to byl úkol pro dr. Doola a pro Zoržíka.

MALÝ ŠIMPANZ UKI A NOČNÍ ZLODĚJI U NAPAJEDLA

Dny nečinnosti v hlavním táboru byly ty tam. Po poraněném pakoni, vypuštěném z drátěného oka, následovala další zvířata, o něž bylo třeba pečovat. Ponejvíc to byla mláďata, zraněná nebo zatoulaná. Našli je docela opuštěná a nebylo možno je tak samotná vypustit do rezervace Anuri.

Včera například přišly od skupiny Antonius dvě zebry a tři bůvolci, od skupiny Bambi tři selata bradavičnatého prasete. Byli plaší a bázliví, ale brzy si zvykli na výběhy a vzdušné stáje. Starali se o ně Zoržík a jeho černý přítel Suku.

Dr. Doole vyšel z táborového baráku. Slunce už začalo klesat. Akácie a trnité keře vrhaly dlouhé stíny. Nad savanou se vznášela vrstva horkého vzduchu. Veterinář přimhouřil oči a rozhlédl se kolem sebe.

Přibližoval se rachot a svištění vrtulníku. Dr. Doole si nasadil tropickou helmu a spěchal podél výběhů k přistávací ploše. „Zoržíku, zas nám přiletěla prácička!“

Zoržík přeskočil ohradu výběhu. „Víte, co to bude?“

Zvěrolékař se to právě dověděl z rádiové zprávy, neřekl však nic.

Burácející a svištící nestvůra zvířila při přistávání celý sloup prachu.

Nejdřív to vypadalo, jako by prostor pro náklady ve vrtulníku byl prázdný. Úzká bedna vedle dveří byla přikryta plachtou. Když ji zvěrolékař zdvihl, proklouzla mezi laťkami malá černá a chlupatá ruka a uvnitř bylo vidět světle hnědý obličej, který se smutně díval na lidi.

„Šimpanz!“ Zoržík se celý rozzářil.

Sedl si na bobek k bedně a klidně mluvil na opici, která mu ostýchavě položila ruku na rameno.

Dr. Doole se rozhlédl. „Suku a ty,“ ukázal na dalšího černocha, „přenesete bednu do ošetřovny.“ A 2oržíkovi řekl: „Musím šimpanzíka nejdřív pořádně prohlédnout. Kdo ví, s čím k nám přišel.“

Šimpanz seděl na vyšetřovacím stole s velkýma smutnýma očima. Zvěrolékař mu vyčistil ránu na pravé noze lihem a převázal mu ji. Nejdřív cenil malý lidoop zuby a pokoušel se kousnout lékaře do ruky, ale ted už držel trpělivě a tiše. Cítil, že mu lidé chtějí pomoci. Žoržík hladil šimpanzátko po hlavě a přátelsky na ně hovořil. Dr. Doole odložil stetoskop. „Byl špatně živen, ale jinak je naprosto zdravý. Rána se mu bude rychle hojit. Co mu opravdu chybí, to je matka a kamarádi na hraní. Jestliže chceme, aby žil, musíme se o něj dobře starat. Především nesmí být sám, nesmí se cítit opuštěn. Žoržíku, ode dneška si ho vezmeš na starost!“ Dr. Doole se smál: „Bude spát u tebe v pokoji. Budeš ho mýt, česat, kartáčovat, dávat mu jíst. Sestavím ti potom pro něj jídelníček. A ještě něco velice důležitého: hodně ho zaměstnávat a bavit. Uvidíš, jak bude hned veselý a jak tě bude mít rád!“

Šlo to rychleji, než si doktor představoval. Šimpanz se zvedl, vyšplhal se na Žoržíka a dal mu ruku kolem krku.

„Tak to vidíš!“ Dr. Doole pohladil mládě po hřbetě. „Musíme mu vymyslet jméno. Je to samička.“

Žoržík se zamyslel: „Snad Uki? Nebo to má být nějaké africké jméno?“

Ujalo se Uki.

Když byl večer a šimpanz snědl ovesnou kaši, uložil ho Žoržík vedle svého polního lůžka na slamník do bedny a přikryl ho svou přikrývkou.

Když si byl jist, že jeho svěřenec tvrdě spí, odešel z místnosti ven.

Nad táborem panovala noc.

Na prostranství před akáciemi si sedl k ohni. Další hořel před příbytky Afričanů. Ozýval se odtamtud hovor, zpěv a smích.

„Doktore, co dělá váš zvěřinec?“ Jeden z amerických pilotů protáhl žvýkačku mezi zuby. „Nebude se tu za chvíli otvírat cirkus?“

Zvěrolékař zabafal ze své dýmky. „Cirkus? Ale ano!“ Vypustil z úst celý oblak kouře. „Jen ředitel nám ještě chybí, to by bylo něco pro vás, Jo, jak vás znám.“

Všichni se smáli. Američan se šklebil: „Okay! To by stálo za řeč!“ Přehodil v ústech žvýkačku z levé strany na pravou. „A jak se daří mladému šimpanzovi, co jsem vám dneska přivez?“

Dr. Doole se šťoural dřívkem v dýmce a vyklepal ji o podpatek. „Byl nejvyšší čas, aby se k nám dostal. Potřebuje zvláštní péči!“

Zvěrolékař se obrátil k Žoržíkovi. „Ty to dokážeš. Ty máš pro to ten pravý cit. Už teď si docela dobře rozumíte.“

Zoržík si přejel rukou po hlavě. „Uki je chlapík!“

Oheň vrhal strašidelné stíny. Hvězdnatá klenba tropické oblohy byla černá jako uhel.

V akáciích a keřích se ozývala spousta cikád. Noční můry bzučivě poletovaly v lehounkém nočním vánku.

Americký pilot si odkašlal: „Víte, odkud berou pytláci opice? Jsou to vůbec šimpanzi?“

Mr. Lary, zoolog z Londýna, se na něj podíval. „Pokud je mi známo, žije v lesích Kiseneye ještě asi patnáct až dvacet kusů.

O šimpanzí mláďata mají velký zájem soukromníci i zoologické zahrady. Proto se je bílí i černí lovci snaží chytit. Nejčastěji střílejí bez slitování samice a zmocní se bezbranných mláďat. Takhle asi přišli také pytláci k našemu šimpanzovi. Určitě čekali na kupce.“

Zvěrolékař se zamračil: „Je to zločin!“

černoši u svého ohně zneklidněli. Dívali se za výběh pro zvířata.

Suku se blížil k bělochům. V jeho tváři se zračil velký strach: „Velké zvíře za stájí pakoňů!“

„Nejspíš hyena,“ usoudil zvěrolékař.

Suku zavrtěl hlavou: „Žádná fisi, bwano. Suku zná íisi i ve tmě. Fisi utíká jako velký pes. Zvíře žádný velký pes. Ještě větší!“

Mr. Lary se zdvihl: „Tak to bude asi nějaké strašidlo?“

Lampy se rozsvítily. U stájí nebylo nic vidět. Zoržík a zvěrolékař se dívali po zvířatech. Zebry zděšeně pobíhaly, když na ně dopadl kužel světla. U pakoňů byl klid. Jenom prasata bradavičnatá se zdála nervózní. S chrochtáním a se zvednutými ocasy pobíhala po ohradě.

„Ne!“ Dr. Doole zhasl svítilnu: „Zvířata se polekala jen nás!“

Muži se vraceli bezstarostně k ohni, doprovázeni příšerným vytím hyeny.

„Tady to máte!“ Zvěrolékař se smál. „Fisi!“ Další hyeny se přidaly k nočnímu sboru.

Dr. Doole, Mr. Lary, americký pilot a Zoržík si už hověli, když nocí proletěl ostrý výkřik.

Všichni vyskočili. Černoši házeli dříví na oheň, plameny vyšlehly vysoko k obloze. Ještě jednou se ozval strašný zvuk. Pak zachrochtání. Mrtvé ticho! Dvěma třemi skoky byl zvěrolékař u táborového baráku. V okamžiku vyběhl s dvěma puškami.

„Tady máte!“ dával Američanovi zbraň. Zoržík a Mr. Lary si svítili elektrickými svítilnami a kužely světla pročesávali ohrady.

„Tam!“ Zoržík zamířil světlo najedno místo. U ohrady prasat bradavičnatých stál nehnuté levhart. Jenom konec ocasu se mu cukal vzrušením. Před ním v trávě leželo mrtvé prase.

Muži se opatrně blížili k velké skvrnité kočce. Její zeleně světélkující oči blýskaly ve tmě.

„Takhle nevystřelíme!“ Zvěrolékař ukazoval na stáje. „Musíme se držet vlevo!“

Napjatá vyčkávací pozice se uvolnila. Levhart šlehal ocasem do trávy. Najednou popadl mrtvé prase a několika skoky zmizel ve tmě.

Suku a dva další Afričané se blížili s planoucími poleny v rukou. „Zloděj ne daleko s prasetem,“ Suku se podíval na oblohu. „Až měsíc, najdeme ho!“

Levhart musí být zastřelen. Když už jednou ulovil kořist v táboře, bude se sem neustále vracet. Kdyby se mu pak dostal do cesty člověk, mohl by usmrtit i jeho.

Vyšli kolem půlnoci. Nad savanou visel bílý terč měsíce.

Vedl je Suku. Uměl dobře číst stopy, a protože levhart s sebou vlekl kořist, nebylo pro něj těžké dravce vyslídit.

Husím pochodem, jeden za druhým, opouštěli tábor. Suku, zvěrolékař, americký pilot, zoolog a Žoržík. Po nějaké době se Suku zastavil, schnul se, utrhl stéblo trávy a prohlížel si ho v měsíčním světle.

„Krev, mnoho krve!“ Pak poodstoupil několik kroků stranou.

„Tady velká kočka odpočívala!“ Zválená stepní tráva a na ní tmavé skvrny.

Opatrně vyrazili dál.

Skupinka akácií zdvihala větve k noční obloze jako na vystřihovánkách.

Suku se znovu zastavil, položil si pravý ukazovák na ústa a ukazoval ke stromům. „Bwano, tady.“

Dr. Doole se podíval tím směrem. Uviděl strom, větev, větévky a listy. Ani ostatní nic neviděli. Američan si vzal svůj přístroj na vidění ve tmě, kterému se odborně říká noktovizor. Viděl zřetelně každý lísteček. Suku ukazoval nakřivo rostlou akácii. „Ty vidět levharta?“

Američan přikývl. Skvrnitá kočka ležela natažena na větvi. Zabité prase měla před sebou ve vidlici větví.

Krok za krokem se blížili ke skupině stromů. Levhart už zvětřil lidi. Mezi ním a jeho pronásledovateli zbývalo už jen asi dvacet metrů. Také Zoržík mohl teď rozeznat zvíře. Skvrnitou srst bylo dobře vidět.

Ještě deset metrů.

Levhart sklopil uši a prskl. Dlouhým ocasem bičoval kmen stromu.

Dr. Doole zdvihl pušku. Velká kočka vylezla nahoru, přitisknuta břichem k větvi, roztáhla pysky a ukázala špičáky, ostré jako dýky.

Ve stejném okamžiku, jako padl výstřel, vymrštil se levhart. Zvěrolékař uskočil. Také Američan zdvihl pušku. Nocí třeskly dva výstřely. Uprostřed skoku se zasažený dravec skulil a padl do trávy nedaleko zvěrolékaře.

Zoržík se blížil opatrně k mrtvému levhartovi. Suku ho zdržoval. „Podívat se, jestli docela mrtvý!“ Popadl se země kámen a hodil ho na zvíře: „Těžce zraněný levhart velmi nebezpečný.“

Zvěrolékař byl bledý. Nebylo to jen měsíčním světlem.

„Kdybyste tu nebyl, Jo, nevím, jak bych byl dopadl!“ tiskl Američanovi ruku. „Bylo by to asi hodně špatné!“

Mrtvému levhartovi svázali nohy, usekli silnou větev, pověsili ho na ni a tak dopravili do tábora.

Na východě se už ohlašoval nový den, když se unavený Zoržík balil do své přikrývky. Malý šimpanz ještě tvrdě spal ve své bedně, nohy a ruce složené na bříšku.

Žoržík se neklidně převaloval na posteli. Zdálo se mu o levhartovi, který se přikrčil na střeše chýše, cenil zuby a prskal. Žoržík chtěl utéci pryč, ale nohy měl jak z olova. Jenže to už se dravec vymrštil, a než se Žoržík nadál, byl už na něm. Nemohl téměř dýchat. Zvíře ho strašně tížilo na prsou. Nahnulo se a dotklo se jeho nosu a očí. Žoržík vykřikl a probudil se.

Když otevřel oči, díval se do tmavých dětských očí šimpanze, který se mu usadil na prsou a prstem ho ohmatával.

Uki radostně špulila rty, pozdravila Zoržíka zvoláním „ó – ó – ó,“ dala mu pusu na špičku nosu, sklouzla s postele, svou klátivou chůzí pobíhala po pokoji, dala si smaltovanou misku do úst a plácala do dlaní.

„Už běžím! Máš hlad?“ Žoržík vyskočil z postele. Se šimpanzem na ruce šel do kuchyně a přinesl ovesnou kaši a banány.

Po snídani odvedl opici k zvěrolékaři na každodenní prohlídku.

Když pak opustil blokový barák, potkal u výběhů svého afrického přítele.

„Hallo, Suku!“

Suku se usmíval. „Já ještě krmit prasata, potom být hotový. Všechno sám udělal, ty zatím dlouho spal!“ Bílé zuby mu svítily.

Oba mladí muži si našli stín akácie. Žoržík sundal Uki s ramene a posadil ji do trávy. Polovzpřímeně doběhla opice ke kmenu akácie, z jedné větve se vyšvihla na druhou a tak až vysoko nahoru, pročesávala listy, sedla si na vidlici ze dvou větví a vyhřívala se na sluníčku.

Suku se dotkl Zoržíkovy ruky. „Posed na stromu u napajedla hotov. Dnes celý měsíc. Mnoho zvířat. Také simba tam přijít!“

Zoržík řekl: „Vyprávěl jsem Mr. Larymu, že stavíš vysoký posed. Půjde s námi.“

Z akácie pršely listy. Zoržík a Suku vstali. Hned potom sjela Uki se stromu, vyskočila Zoržíkovi na ramena a objala ho pevně rukama kolem krku.

Savana žhnula v odpoledním žáru. Za dvě hodiny slunce zajde a nastane noc.

Suku vedl Zoržíka vysokou ostrou trávou, za nimi šel Mr. Lary, který si nesl svou pušku.

Oba nesli přikrývky přes rameno. Po půlnoci se mohlo prudce ochladit. Bylo naprosté ticho. Jenom tráva šustěla pod nohama tří mužů. Při soumraku dorazili k hájku akácií s hustým podrostem a trnitým křovím.

Suku ukázal na akácie.

Vysoko ve větvích bylo vidět posed. Žoržík se vyšplhal po visutém žebříku spleteném z rostlinných vláken, provazů a větví.

Silné větve spojené dohromady popínavými rostlinami vytvářely plošinku obehnanou zábradlím z klacků. Bylo tam dost místa pro čtyři.

Mezitím“už nastala tma. Na“uhlově černé obloze zářily hvězdy.

Zoržík, Suku a Mr. Lary zaujali co nejpohodlnější polohu.

Asi třicet metrů od nich byla hladina napajedla v malé prohlubni, zčásti obklopená keři.

V křoví i na stromech cvrčely cikády.

Mr. Lary si prohlížel noktovizorem savanu. „Až měsíc vyjít, přijít zvířata,“ špital Suku. Ručičky na Žoržíkových náramkových hodinkách ukazovaly osm hodin.

Mr. Lary zase zaujal svou původní polohu. „Až do té doby musíme být opatrní a trpělivě čekat!“ Zoržík se zabalil do přikrývky. Větve skřípěly. Vyschlá tráva šelestila. Před posedem se vynořila zvířecí silueta. „Fisi,“ řekl Suku tiše.

V témž okamžiku hyena zavyla. Jiná jí odpověděla. Pak přešlo vytí v chechtavé štěkání.

Žoržík se toho zděsil. Zabalil se pevněji po přikrývky.

Cikády cvrčely. Brouci bzučivě poletovali nocí. Můra velká jako pěst oblétávala posed. Zdaleka sem doléhal dusot nesčetných kopyt. Zebry – stádo, které táhne kolem? Buvoli?

A pak to bylo tak daleko.

Savana se rozprostírala v bledém měsíčním světle. Každý strom, každý keř se dal zřetelně rozpoznat. Kulatý terč měsíce se koupal v napajedle. Objevila se poslední zvířata.

Nikdo je neslyšel. Najednou tu stála, jako ulitá z kovu. Tři antilopy vodní.

Nejdřív se blížily váhavě, pak rychleji a rychleji. Kozel zdvihl hlavu a nasál ostražitě vzduch. Pak spěchal k vodě. Pomalu ho následovaly obě samice. Společně uhasili žízeň a zmizeli stejně neslyšně, jako přišli.

Brzy porušil zase ticho dusot kopyt.

Přitáhlo stádo zeber. I zde se vůdce stáda přesvědčil o bezpečí, než přistoupil k napajedlu. V křoví by mohl číhat dravec.

Hřebec větřil rozšířeným chřípím. Neklidně mu hrály uši. Nervózně šel k vodě, za ním semknuté stádo.

Ze tmy se vynořily další zebry. Brzy se kolem napajedla tlačilo dvacet třicet kusů.

Ozval se pronikavý ryčivý zvuk. Vedoucí hřebec zařehtal, obrátil se a stádo už uhánělo pryč, zahaleno do mračna prachu.

Také třem mužům nahoře neušel zvláštní zvuk. Mr. Lary přiložil k očím noktovizor. Keře vrhaly dlouhé stíny, které bránily ve výhledu. Dva šakalové proběhli jako psi přes osvětlené místo.

Suku se naklonil dozadu. „Fisi polekal tygří koně!“ A zebry už skutečně nebylo vidět.

Muži se ještě.více zachumlali do pokrývek. Půlnoc už minula. Citelně se ochladilo.

Zoržík zavřel oči a podřimoval. Nevyspal se ani předešlou noc. Od napajedla sem doléhalo šplouchání a tiché dusání. Žoržík se probral z dřímot.

Malé buvolí stádo stálo ve vodě až po břicho. V měsíčním světle byly patrny mohutné lebky s dutými rohy. Zvířata však najednou zneklidněla a brzy zmizela.

Kolem dvou hodin proklouzlo trávou veliké žlutohnědé tělo.

„Simba!“ šťouchl Suku Žoržíka.

Lev se zastavil a jako by zkameněl. Jenom střapatý konec ocasu se mu chvěl. Důstojně vykročil k vodě.

Potřásal mohutnou hlavou, dlouhá hříva mu povlávala ve vzduchu.

Žoržík mimoděk zadržel dech. Když se lev napil, válel se v trávě jako hravé kotě, natahoval všechny čtyři do vzduchu a tiše mručel.

Z křoví vyrazila lvice. Mrštným krokem se blížila ke lvovi, otírala si hlavu o jeho bok, pak utišila žízeň u napajedla.

Proto tedy odtáhli buvoli. Také zebry zvětřily lví párek, který se ještě nějakou dobu zdržoval u napajedla a potom zmizel kdesi v savaně.

Už přicházelo svítání.

Žoržík mrzl i pod přikrývkou.

Také Mr. Lary a Suku cítili nepříjemný chlad.

Světlé pásy na východu ohlašovaly nový den.

Mr. Lary sháněl po kapsách dýmku.

„Za hodinu se vydáme nazpátek.“

Zoržík se protahoval a zíval. „Byla to nádherná noc!“

Suku souhlasně přikyvoval. „Ano, hezká. Ale mnoho jiných zvířat nepřijít kvůli simbovi! Až zase celý měsíc na nebi…“

Suku se odmlčel. Otočil hlavu na stranu.

„Tvigga s dítětem,“ zašeptal.

Jako socha tam stála žirafa. Otáčela hlavou sem a tam. Opatrně se rozhlížela kolem sebe, pátrala… Z výšky mohla krásně obhlížet křoví i trávu. Mládě se drželo těsně u boku matky.

Za nějakou dobu šlápla žirafa na akácii a polámala mladé větvičky. Potom se opatrně přiblížila k vodě. Znovu a znovu se zastavovala, rozhlížela se a vtahovala vzduch do nozder. Jestliže zpozorovala, že mládě nemá vedle sebe, vrátila se zpátky a postrčila ho před sebe. U vody napjala přední nohy, sklonila dlouhý krk a žíznivě pila. Mládě pozorovalo napjatě matku, jen ocásek se mu vrtěl a ouška hrála.

Najednou narovnala žirafa prudce krk a vzpřímila se.

Nic nebylo slyšet, a přece vypadala neklidně. Odehnala mládě od trní, aby ho měla po boku. Velká šla houpavým krokem mimochodníka a malá jí jen stěží stačila. Nedostaly se ještě daleko, když se u napajedla vynořila opět lvice.

Žoržlk se kousl zoufale do rtu.

Ocas lvice se zacukal. Přikrčeně se plížila vysokou trávou za žirafami. Určitě měla spadeno na mládě.

Žirafa obrátila hlavu, rychle se ohlédla a popostrkovala dítě před sebou. Ale velká žlutá kočka byla stále blíž. Ocasem bičovala trávu. Teď ji dělilo od žiraf už jen několik metrů. Tři čtyři skoky a lvice byla u nich.

Žirafa strčila do mláděte, že až chudák klopýtlo, a téměř současně kopla zadní nohou lvici. Ta byla zasažena do hlavy a odletěla na stranu.

V pádu roztrhly drápy dravého zvířete pravý kotník žirafy. Mr. Lary viděl i ve tmě svým přístrojem ránu.

Omráčená lvice ležela v trávě. Otřásla se, vzchopila a znovu zaútočila. Tentokrát se pokusila obejít starou žirafu a dostat se k mláděti. Ale žirafa byla ostražitá.

Když se lvice skrčila ke skoku, postavila se už zase před své dítě. A zase lvice dostala strašnou ránu kopytem. Lapala po vzduchu a svíjela se po zemi. Pak ležela bez hnutí. Uběhla celá půlhodina, aniž se pohnula.

Mezitím zmizela žirafa i s mládětem.

Zoržík jako by oněměl, tak ho zápas vzrušil. Také Suku nic neřekl. Všichni seděli mlčky a jako omámeni.

Teprve, když si Mr. Lary zapálil dýmku, napětí povolilo.

„Mateřská láska zvítězila! Nikdy bych nebyl věřil, že žirafa umí tak báječně bránit sebe i své mládě!“

Zoržík těžce polkl, hrdlo měl sevřené. „Ale co ta rána od lvice? Nevykrvácí žirafa?“

Mr. Lary položil Zoržíkovi ruku na rameno, aby ho uklidnil: „Vyšla z toho dobře. Rána se jí rychle zhojí.“

Teď se pohnul i Suku. „Simba nemocný od tvigga!“

Lvice se postavila na nohy, lízala si slabiny a bok a těžkopádně odešla.

„Dostane se z toho.“

Zatím se už rozednilo. Unaveni se vrátili ti tři do tábora.

„A teď se jen pořádně vyspat!“ Zoržík zívl. Ale jakmile vešel do baráku, už byla u něj Uki, šplhala se po něm a všemožně mu dávala najevo, jak toužebně na něho čekala, jak je hladová a že si s ním chce hrát.

PRVNÍ SETKÁNÍ SE SLONY

Ode dne, kdy se všechny tři skupiny ujaly své těžké, zodpovědné práce v rezervaci Rhula-Rhula, uplynul právě týden.

Skupina Antonius dojela k pohoří Manderi na východní hranici Tonangy a vyrazila se svými vozidly na savanu.

Včera se podařilo Rusům chytit dva bílé nosorožce, kteří se ještě týž den vydali vrtulníky na cestu do parku Anuri. Tak byly zachráněny dva kusy dnes už velmi vzácného druhu zvířat. Dnes ráno ohlásil profesor Cerinov úspěšné dokončení této akce.

Američané a Angličané ze skupiny Bambi, která pracovala ve středním úseku u Tiuly, dopravili do bezpečí dosud 20 pakoňů, 30 zeber a 3 žirafy.

Skupina Caesar dnes sledovala stádo antilop a zahnala ho na sever.

V jedné řadě, s rozestupy čtyřicet padesát metrů burácela vozidla.

Akácie, mohutné chlebovníky, mimózy a nejrůznější keře, hlavně trnité, dodávaly krajině do určité míry vzhled parku.

V poledne byl odpočinek.

Jeff Forrester se natáhl na deku rozprostřenou ve stínu trnovníku. Kouř z jeho cigarety stoupal k blankytné obloze. „Co říkáte Rusům, doktore?“

Dr. Brandeis, který listoval ve svém deníku, zdvihl oči a podíval se na něj. „Zase vyslali další vesmírnou loď? Nebo myslíte tu akci s nosorožci?“

Američan se zasmál: „Pochopitelně že nosorožce.“

Dr. Brandeis si zastrčil zápisník do kapsy saka. „To byla věc, Jeífe! Nosorožec málem nabodl jednoho muže, ještě štěstí, že mezi ně vletěl profesor.“

Jeff Forrester si oklepal cigaretu.

„Erikson mi to dnes ráno taky vyprávěl. Naštěstí se ty bestie špatně otáčejí v plném běhu.“

Upřel zamyšleně pohled před sebe. „Byl jsem ještě zelenáč, když mi jednou lovec zvěře dal dobrou radu: Forrestere, řekl mi, když na tebe zaútočí nosorožec, máš jenom dvě možnosti. Buď honem na strom, anebo zůstat stát, nechat přiblížit nosorožce až na pár metrů a potom uskočit doleva.“ Američan se zazubil: „Pokaždé byl nablízku strom.“

Emil Lohmoser, který mlčky poslouchal jejich rozhovor, se zasmál:

„Skočit na stranu, než nosorožec bodne, k tomu musí být nervy jak dráty!“

„Nebo toreador!“ poznamenal JefF a přehodil si v zubech žvýkačku.

Muži mlčeli. Bylo naprosté bezvětří, ani lístek se nepohnul. Černoši odpočívali ve stínu křoví.

Kolem tří hodin se dr. Brandeis probral ze spánku. „Co je, JefTe?“ Američan si balil přikrývku. „Jde se dál, doktore!“

JefF, doktor a „Emilio“ šplhali do landroveru, Abdullah, Jonas, Timbu a Bonga seděli připraveni k akci na sedadlech. Juma otočil klíčkem, nastartoval motor.

Dr. Brandeis si vzal dalekohled a pozoroval savanu. Stádo antilop impala se páslo ve vysoké trávě; nádherná, ztepilá zvířata, kozlové se špičatými rohy zahnutými dozadu. Jejich krátké ocásky sě neklidně vrtěly.

Najednou vztyčil vůdce stáda hlavu. Antilopy strnuly. Stály tam jak sochy a dívaly se směrem k vozům. Na minutu na dvě takto zkameněly. Jen uši jim hrály a ocásky se vrtěly. Pak odtamtud vyrazily obřími skoky.

„Nemohly nás zvětřit!“ JefF odložil dalekohled.

„Na to nejsme dost blízko. Kromě toho nás přikrývá pach oleje a benzínu.“

Dr. Brandeis ukázal trochu dál: „Lvi! Vpravo u chlebovníku!“

Vůz zastavil.

Lvice s třemi mláďaty šla stepní trávou. Neohrabaná lvíčátka s velkými bříšky dováděla jako koťata, skákala na sebe se zdviženými pacičkami, koulela se a dělala kotrmelce v trávě, těžkopádně dorážela na hmyz létající kolem nich. Lvice zívla a zapadla ospale do trávy. Mláďata skákala kolem ní. Jedno se schovalo za jejími zády. Obě zbývající se plížila kolem. Jedna z těch žlutohnědých kožešinových kuliček objevila najednou konec ocasu lvice. Mláďátko se plížilo ke kořisti po břiše celé schoulené. Krátký skok – a už se vší silou zakouslo. Také ostatní lvíčata začala dorážet na novou hračku, tlapkami i mléčnými zoubky ostrými jak jehly.

Lvice zdvihla hlavu, vyšpulila pysky, převalila se na záda, silné tlapy vymrštila vzhůru a mžourala očima do slunce. Za nějakou dobu se zdvihla, shodila dobromyslně tlapou mláďata do trávy a vykročila rozvážně dál. Chlupaté kuličky s obličejíčky nemluvňat škobrtaly za ní.

„Jak je báječné pozorovat tyhle tvory ve volné přírodě.“ Jeff nechal viset dalekohled na řemeni kolem krku. „A přece se najdou lidé, kteří lvy jenom střílejí, protože jsou proti nim předem zaujatí. Všeobecné mínění o lvech je špatné, mnohem horší, než jaká ta zvířata jsou ve skutečnosti.“

Vůz se rozvrčel a pokračoval v jízdě.

Forrester si posunul klobouk do týla a natáhl si pohodlně nohy. Asi tak za půl hodiny najednou vyskočil.

Ze stínu stromů a křoví se vynořily nezřetelné obrysy čehosi černého a mohutného. Mohla to být skála. Dr. Brandeis zdvihl dalekohled k očím. „Kaferský buvol!“

Emil Lohmoser k tomu dodal: „V křoví je celé stádo.“

Juma zabrzdil.

Necelých dvacet metrů od nich stálo asi padesát buvolů: býci a krávy i s telaty.

Zvířata se sem upřeně dívala. A ještě mnoho jich leželo stranou ve stínu. Jeden býk vztyčil hlavu a vtáhl vzduch nozdrami. Větřil.

Jeho mokré chřípí se lesklo v slunci. Nad čelem se mu mohutně tyčily dlouhé rohy.

Muži ve voze se neodvážili ani pohnout. Buvoli se totiž mohou stát nebezpečnými, když jsou vyrušeni z klidu.

Také posádky jiných vozů zpozorovaly buvoly. Teď všichni napjatě čekali, jak se zvířata zachovají k autu, stojícímu v takové blízkosti.

Zdálo se, že býk lidi nepostřehl.

Pach benzínu byl silnější. Býk zafuněl, zdvihl své masivní tělo a vykročil zpátky ke stádu. Šest osm býků se postavilo před krávy a telata. Stáli proti vozu se skloněnými rohy.

„Chtějí nás napadnout?“ Dr. Brandeis se rozhlédl kolem sebe. Jeff zdvihl zbraň. „Zpátečku,“ zavelel důrazně, ale tiše řidiči, „přidat plyn!“

Juma přehodil rychlost, auto vyrazilo dozadu a zůstalo trčet v trnitém křoví.

Tmavohnědý, téměř černý býk dupl kopytem o zem, až písek lítal.

Juma zpopelavěl v obličeji. Přeřadil rychlost na jízdu vpřed, strhl volant a pokusil se vyprostit vůz z křovisek. Útok býků mohl být otázkou okamžiku.

A pak se to stalo. Juma nedopatřením stiskl houkačku, Jeff udělal zděšený pohyb rukou. „Zatraceně! Jestli se ted ještě něco nestane…!“

Buvoli stáli jako zkamenělí. Tak divoký zvuk ještě nikdy ve své divočině neslyšeli.

Vůdce stáda zafuněl a pohnul hlavou sem a tam. Nemohl se rozhodnout, zda má zaútočit na neznámé, příšerně vyjící nebezpečí.

Američan strčil do dr. Brandeise: „Doktore, to by mohla být naše spása! Zkusím to ještě jednou!“

Jeff se nahnul přes rameno řidiče a stiskl houkačku. Jednou! Dvakrát! Třikrát!

Býci vyděšeně couvali, pak se obrátili; stádo se dalo na útěk zahaleno do mračna prachu.

Emil Lohmoser si setřel pot s čela. Dýchal zhluboka. „To dnes máme nesnesitelné vedro, že?“

Jeff na něj zamrkal: „Že nám ti zatracení buvoli pěkně zatopili!“

Odpoledne se přihnala od pohoří Kolaheri ocelově šedá a černá stěna. Slunce ztrácelo postupně sílu, až nakonec zmizelo úplně za mraky, které se nezadržitelně valily po obloze.

Jeff se podíval starostlivě na nebe: „Žene se pěkná bouřka! Doufejme, že z ní nějak vyvázneme!“

Silné nárazy větru bičovaly trávu, opíraly se do stromů, rvaly listy z akácií i celé větve a pohazovaly si s keři.

Zničehonic se udělala taková tma, že jste si mohli myslet, že je už noc.

Fialové blesky křižovaly oblohu, hrom stíhal hrom. Pak se z nebe spustil příval vod. Úplná průtrž mračen.

Muži ve voze si přes sebe přetáhli pokrývky a celty, ale stejně je to promočilo během několika minut.

Juma zastavil s vozem mezi dvěma křovisky.

Pokračovat v jízdě bylo nemyslitelné.

Jako by se měla znovu opakovat potopa světa. Nebylo vidět ani na metr.

Černoši se zimomřivě tiskli k sobě. Teplota vzduchu klesla během několika minut o dvacet stupňů.

Blesky se rozsvěcely a hromy hřměly; zdálo se, že přišel konec světa.

Ale jak rychle se bouřka přihnala, tak rychle odešla. Přestávalo pršet a brzy se znovu ukázalo slunce.

Všude byly obrovské kaluže, úplná jezera.

Juma nastartoval, ozval se zvuk motoru. Vůz vyrazil do změklého, blátivého terénu, chvíli klouzal hned tu hned tam, nakonec uvízl na místě. Kola se protáčela a jenom odhazovala dozadu rozblácenou zem.

„Tohle nám ještě chybělo!“ Jeff vyskočil z vozu a propadl se až po kotníky do kašovité, rudohnědé břečky.

„Musíme si na to posvítit, jak se dostat odtud!“

Muži se opřeli do vozu, supěli námahou a láteřili. Auto se ani nepohnulo.

Podložili kola trávou a kameny, ale ani to nepomohlo. Abdullah, Bonga, Timbu a Jonas se pustili do stavby improvizované povalové cesty z větví a dřeva, ale Jumovi se přece jen podařilo dřív vyprostit landrover z bláta.

Příroda už zase ožila. Stromy a keře svítily svěžestí. Kapky deště jiskřily na větvích všemi barvami, perlily se na provlhlé trávě. Hebké závoje se vznášely nad trávou. Ze země se kouřilo.

Brzy už zase sužovalo nemilosrdné horko lidi i zvířata, stromy, keře i trávu.

Ve tři odpoledne narazila naše skupina na sloní stopy. Kruhovité oválné stopy jejich kroků se rýsovaly v mokré půdě.

Podle stop, které vedly k řídkému lesíku, šlo o patnácti až dvacetihlavé stádo.

Všude ležel čerstvý trus. Ulámané větvičky, pošlapané keře vyznačovaly cestu, kterou se ubíralo sloní stádo.

Sven Erikson vydal pokyny vysílačkou.

Sloni mají být zahnáni z lesíka do otevřené savany a dál směrem na sever.

Vozidla se shromáždila pod akáciemi a chlebovníky a dál pokračovaly jednotlivé skupiny už pěšky. Jejich členové se rozvinuli na co nejširším prostoru a šli za slony.

Ke skupině dr. Brandcise, kterou vedl zkušený stopař Kiyu, se přidali dva Francouzi.

S mačetou v ruce prosekával Kiyu cestu houštinou. Za ním šel Jeři’Forrester s velkorážní loveckou puškou přes rameno.

Nepromluvili ani slovo. Jenom tráva šelestila.

V křoví se tu a tam ozvalo zapraskání. Šli kamenitým korytem, do něhož zasahoval hustý nízký porost. Kiyu opustil sloní stopu. Nechtěl na ně narazit přímo.

Vyplašené perličky vyletěly z křoví.

Po nějaké době se Kiyu sklonil a pozoroval půdu. V některých místech byla tráva sešlapaná. Co bylo pro jiné hádankou, bylo jemu naprosto jasné. Podle polohy stébel, podle nepatrných hrudek prsti a olámaných větviček dokázal určit přesně, jaké zvíře tudy prošlo a kolik času od té doby uplynulo.

Asi za deset minut dorazili muži k prvním stromům a keřům onoho lesíka.

Kiyu zvedl ruku. Domorodci ukazovali na mladý stromek. Jeho tenký kmen byl zlomen a kůra z něho visela v dlouhých cárech. Ještě neovadlé stržené listy a větévky ležely kolem dokola.

„Tembo!“ řekl tiše.

Sehnul se a strčil pravý ukazovák do koblihovitého sloního trusu. „Teplé, bwano! Tembo ještě ne dlouho pryč!“ Muži opatrně vstoupili do lesa.

JefFForrester odjistil pušku. Nikdo nemohl vědět, jak se budou zvířata chovat při setkání s člověkem.

Dr. Brandeis zůstal stát. „Jeffe, bude nutné střílet?“

Američan pokrčil rameny: „Doufám, že ne!“

Kiyu přiložil prst ke rtům. Oslovil doktora: „Bwano, tembo! Mnoho tembo! Slyšíš?“

Větve praskaly, pak bylo zase ticho. Bublavý zvuk kdesi nablízku.

Vidět nebylo vůbec nic. Keře a stromy znemožňovaly rozhled. A už to tu bylo zase, to kručení a šplouchání v sloních žaludcích. To jediné prozradilo jejich přítomnost.

Kiyu rozhrnul opatrně větve v křoví. Jeff Forrester a dr. Brandeis uskočili zpátky.

Sotva dvacet metrů před nimi stál sloní samec. Šedý obr s dlouhými, nažloutle bílými kly. Prohnutě vztyčeným chobotem nasával vzduch a větřil.

Jeho roztřepené uši se plácaly sem a tam.

Slon uslyšel lidi a pokoušel se je zvětřit. Nevěděl ještě, kde jsou.

Kiyu vyňal z váčku trochu popela a vysypal ho před sebou na zem. Jemný prach zaletěl k mužům. Znamenalo to, že mají příznivý vítr. Když se budou chovat klidně a tiše, slon odtáhne. Minuty trvaly teď celou věčnost.

Najednou se rozpoutalo peklo. Kolem dokola divoké troubení. Větve praštěly. Vítr se obrátil. Zdálo se, že sloni jsou všude. Frkali, troubili a pekelně rámusili. ‚

Celá skupina se octla v samém středu sloního stáda. Jeden samec napřáhl chobot. Obrovské vějířovité boltce mu odstávaly od hlavy. Krátký ohon se rozčileně komíhal sem a tam. Předníma nohama se zapřel do země. Jeff stál opřen o strom s kulovnicí připravenou k výstřelu. Vedle něho doktor a Emil Lohmoser. Oba Francouzi se schovali za mohutnou akácii.

Dr. Brandeis se rozhlédl po černoších. Nikde nikdo, jako by se do země propadli. Jenom Kiyu zůstal u bílých mužů. Opustit je – to by se nesrovnávalo s jeho ctí stopaře.

Když začal sloní „koncert pro trubky“, prchli Bonga, Jonas,

Timbu a Abdullah do bezpečí. Seděli ve větvích akácie a třásli se strachy.

Sloní samec vyskočil dopředu jako jankovitý kůň. Ale přesto se nezdálo, že je rozhodnut zaútočit. Po několika metrech se vrátil, znovu se otočil, napřáhl chobot a zatroubil.

JefF vystřelil několikrát naslepo. Obrovité zvíře se polekalo, otočilo se a pádilo pryč.

Ze všech stran bylo slyšet lámání větví, rozčilené supění, frkání, troubení a dusot nesčetných sloních tlap. Zem se otřásala a duněla.

Jak neslyšně, bez nejmenšího hlesu táhli sloni bušem, tak teď v panice povykovali přímo ďábelsky.

Všude se vynořovala šedá těla obrů. Sloní samice s mláďaty, mladí samci a staré kusy s dlouhými kly. Stádo se rozhodlo pro útěk. Kiyu položil levou ruku Jeffovi na rameno. Pravačkou ukazoval na volné místo v lese, na jakýsi palouk v buši, který byl od nich vzdálen jen asi sto metrů. Stály tam dvě samice se starým samcem. Choboty ohmatávaly tělo starého slona, který klečel v trávě a snažil se vstát.

„Je nemocný!“

Jeff Forrester vzal dalekohled. Samec se zvedl. Samice si ho hned vzaly mezi sebe a podpíraly ho. S velkou námahou, jen co noha nohu mine, se vlekl odtamtud.

„Vidíte zranění na hlavě, doktore? Rána velká jako pěst nad levým okem. Je postřelen.“

Starý slon zatroubil a zase klesl na kolena. Slonice se ho marně snažily udržet. Svalil se do trávy a zůstal ležet na boku. Obě samice zůstaly bezradně stát nad těžce nemocným. Stále mu přejížděly chobotem po hlavě. Jedna ho zatahala za ucho, jako kdyby mu chtěla říct: „Tak vstávej, musíme dál!“ Ale slon byl podle všeho už úplně vyčerpán.

Jeffovi, doktorovi a Emilu Lohmoserovi se podařilo přiblížit se k nim; kryli se přitom za stromy a keři. Marně se je snažil Kiyu zadržet. Američan měl pušku připravenou k výstřelu.

Samice větřily vztyčenými choboty a nastavovaly uši jako plachty. Teď zpozorovaly lidi. Neklidně přešlapovaly, podupávaly a troubily. Jeff vystřelil dvakrát do vzduchu.

Z druhé strany se blížili pod vedením obou Francouzů s lamentováním a křikem naši černí pomocníci. Ještě jednou se slonice pokoušely postavit na nohy svého smrtelně raněného druha, pak odtamtud utíkaly se zdviženými ohony a s divokým troubením.

Muži opatrně nadcházeli zvíře ležící v trávě. Slon zdvihl chobot, ale hlava mu bezmocně klesla. „Ten to ale schytal!“

Emil Lohmoser si odkašlal. „Strašná rána.“ Byla nad levým okem a už zhnisaná. Sedaly si na ni mouchy, dokonce i klíšťata.

„Jeffe, podívejte se mu na to!“

Dr. Brandeis se zhrozil. Břicho zvířete bylo probodeno oštěpem.

Jeff Forrester zamířil, třeskly dva výstřely.

Kdesi v dálce řvala smečka paviánů. Starý slon už nezdvihl chobot. Vydechl život s tlumeným zasténáním.

Afričané, Evropané i Američan obklopili mrtvé zvíře. Dr. Brandeis a Jeff Forrester zkoumali rány.

Hrot oštěpu vězel hluboko v těle. Velká rána na hlavě však vznikla po výstřelu z kulovnice. Obě zranění byla těžká, ale ne smrtelná. Slon se s nimi musel potýkat celé týdny. Táhl se svým stádem, některá zvířata se mu pokoušela pomoci, když už nemohl dál.

„Pytláci!“ Jeffovy oči se ocelově zaleskly. Obě ruce zaťal v pěst.

Dr. Brandeis přisvědčil: „Pytláctví musí být přísně trestáno. Tím víc tady, protože k tomu došlo v přírodní rezervaci!“

Mezitím Abdullah, Jonas, Bonga a Timbu vysekali noži a sekerami kly mrtvého slona.

Emil Lohmoser se obrátil: „Jeffe, nemohu pochopit, jak někdo dokáže kvůli slonovině připravit o život tak krásného tvora. Snad ještě by to bylo možno pochopit, kdyby slonovina byla pro lidstvo nepostradatelná. Ale to se přece nedá říct o špercích nebo o biliárových koulích! Je to hanebné!“

Američan krčil nosem: „Prokleté peníze!“

Sloni opustili akáciový háj a stáli na stepi ve stínu skupiny stromů.

Dalekohledem bylo krásně vidět jednotlivá zvířata. Jeff napočítal osm slonic, tři slůňata, čtyři mladé a tři dorostlé samce s obrovskými kly.

Aby se sloni drželi správného směru, nezbývalo nic jiného než pokračovat v cestě za nimi ke skupině stromů a odehnat je dál na sever.

A protože se také posádky ostatních vozidel, která objela akáciový háj, přiblížily ke stádu, nezbývala slonům jiná cesta.

Pod Kiyovým vedením se skupina přemístila směrem k tlustokožcům ve stínu akácií.

První slonice zaslechla šramot. Ve směru, odkud se blížili muži, se najednou vymrštily všechny choboty. Vůdce stáda byl rozčilen. Rozrušoval ho zvětřený lidský pach.

Slonice mávala ušima, pohupovala svým masivním tělem ze strany na stranu, vymršťovala chobot, natahovala uši a vyrážela vpřed s divokým troubením. Nemohla ještě vidět lidi, kteří byli skrčeni v trávě asi padesát metrů od ní.

Zastavila se bezradně. Má zaútočit? Zvíře se obrátilo a houpa-vě se šouralo zpátky ke stádu.

Sloni stáli hlavami k sobě, mávali ušima a zdvihali choboty.

Jeff se rozhlížel kolem dokola: „Když je teď neodženeme dál, vyrazí zase nějakým úplně jiným směrem!“

Vyskočil, zdvihl pušku a vypálil několik ran do vzduchu.

Odpověděli hlasitým troubením a pronikavým kvičením.

První slonice zařvala, nastavila uši jako plachty, podupávala nohama, zuřivě mlátila kolem sebe chobotem a vyrazila na Jeffa.

Američan nechal zvíře přiblížit na dvacet metrů, pak čtyřikrát pětkrát vystřelil do vzduchu.

Dr. Brandeis, Emil Lohmoser a Kiyu křičeli a mávali rukama, aby slonici zastavili.

Ostatní sloni ze stáda vyčkávali na svých místech. Ale když se první slonice obrátila a uháněla na savanu, následovali ji v panice. Slůňata se s námahou snažila udržet tempo. Jedno se vší silou drželo svým malým chobotem matčina ohonu. Vypadalo to, jako by se nechalo táhnout.

„Tak to bychom měli z krku!“ Američan si oddychl a přehodil s úlevou pušku přes rameno.

Emil Lohmoser si posunul tropickou helmu. „Kdyby byl vůdce stáda zaútočil se všemi slony, Jeffe! Ani na to nechci myslet.“

Jeff Forrester se na něj culil: „Emilio,“ položil mu ruku na

rameno, „zatím šlo ještě všechno dobře. Bylo by strašně nepříjemné, kdybych musel zastřelit vůdce stáda.“

Kiyu se vracel zpátky k autu. Občas se podíval ke stromům. Najednou se zastavil: „Bwano!“

Ukázal na osamělou akácii, kolem níž byl nízký bušový porost.

„Tam, mladý tembo!“

Jeff potřásl nedůvěřivě hlavou.

Dr. Brandeis si vzal dalekohled.

A opravdu, bylo tam slůně. Cupitalo na sloupových nožkách ve vysoké trávě s pátravě zdviženým chobůtkem. •

Všichni spěchali k akácii, ale slůně nebylo k nalezení. Vydalo se přece jen za stádem?

Dr. Brandeis, Jeff Forrester, Emil Lohmoser a Kiyu prohledávali křoví a nízký porost. Bezvýsledně! Slůně přece nemohlo zmizet beze stopy!

Potom je uviděli. Stálo hned vedle houštiny, maličkým chobotem se drželo větve, jako kdyby to byl matčin ohon. Vypadalo neskonale smutně. Hlavu sklopenou, oči vylekaně vykulené, úplná hromádka neštěstí.

Dr. Brandeis se k němu přiblížil. „Je mu nejvýš šest měsíců!“

Jeff Forrester se smál: „Jako z hračkářství!“

Dr. Brandeis přejel rukou slůněti po svraštělém čele. Bylo z toho k smrti vyděšeno. Stálo tu na neohebných nohou a samým strachem se pomočilo.

„Co ted uděláme? Nemůžeme ho přece ponechat jeho osudu?“ Dr. Brandeis se rozhlédl.

Jeff Forrester si přejel ukazovákem po svém orlím nose: „Samozřejmě že ne. Vezmeme ho s sebou. Za dvě hodiny bude noc. Pak se to tu bude hemžit všelijakým neřádstvem. Musíme ho co nejrychleji poslat do tábora!“

Emil Lohmoser přikývl. „Tam bude mít nutnou péči. Žoržík bude mít radost.“

Dr. Brandeis řekl zamyšleně: „Otázka je, jestli se nám ho podaří vypiplat. Bude snášet mléko a vitamíny? Je to přece jenom ještě kojenec. Nejlepší by bylo mléko slonice!“

Američan se ušklíbl: „Proboha, to si myslíte, že budeme moc podojit nějakou slonici? Máme už dost starostí s tím naším prckem.“

Vytáhl z kapsy provaz, udělal smyčku a tu navlékl slůněti na krk:

„Ted musíme zkusit, jak ho dostaneme do automobilu.“

Dr. Brandeis chytil slůně za ucho: „Tak pojd!“

Jeff Forrester táhl za provaz, Emil Lohmoser a Kiyu postrkovali zase zezadu.

A tak čtyři lidé vláčeli, tlačili a popostrkovali po savaně kvičící slůně.

U aut už zatím postavili stany. Kouř stoupal vzhůru k večerní obloze.

Slůně bylo přivítáno všeobecným obdivem. Všichni se seběhli, aby se podívali na sirotka.

Jeff Forrester, dr. Brandeis a Emil Lohmoser si nedopřáli ani chvilku klidu. Zvířátko jim dělalo starosti. Pobíhalo neklidně sem a tam a kvičelo. Určitě mělo hlad. Ale jak mu měli doktor s Jeffem dát pít mléko udělané z prášku a vitaminových přípravků? Nalít odlívkou do růžové tlamičky? To je nemožné! Každý kojenec potřebuje matku.

Lidé stáli bezmocně kolem slůněte. Pak dostal JeíF nápad. Přinesl kousek vodovodní hadičky, jeden konec strčil slůněti do tlamičky a do dťuhého konce lil trychtýřem mléko. Dr. Brandeis a Emil Lohmoser zatím objali pevně slůněti hlavu a drželi mu chobot natažený do výšky. Zdálo se, že se pokus podařil. Dvakrát třikrát slůně polklo, potom se začlo zalykat, zakuckalo se a začalo prskat. JeíF a doktor byli odshora dolů poprskáni mlékem. Najednou se vytrhlo a srazilo hlavou Emila Lohmosera do trávy.

Američan si otíral obličej: „Takhle by to nešlo, doktore. Slůně se zítra musí dostat do tábora. Tam se mu mohou lip věnovat. Jednu noc bez potravy vydrží.“

Dr. Brandeis a JeíF Forrester uvázali slůně ke stromu.

„Snad bude v noci klidné,“, zívl Emil Lohmoser. „Už se strašně potřebujeme vyspat!“

Dr. Brandeis přinesl nafukovací matraci a přikrývky ze stanu a ustlal si venku na trávě. „Budu dávat pozor, aby se něco nestalo.“

Ostatní seděli ještě nějakou dobu u ohňů, než se uložili k spánku.

Brzy bylo ticho. Jenom na ohništích praskaly v žáru větve.

Malé slůně napínalo provaz, na němž bylo přivázáno ke stromu, kvičelo a přešlapovalo z nohy na nohu.

Dr. Brandeis se díval do hvězdnaté oblohy. Dlouho nemohl usnout.

Když se pak probudil, urazil měsíc už pěkný kus cesty na své pouti po obloze.

Dr. Brandeis se opřel o loket a pozoroval slůně. Mělo nastražené uši, kvičelo a škubalo provazem. Nablízku museli být sloni. Dr. Brandeisovi přejel hrůzou mráz po zádech. Co kdyby to bylo stádo, ke kterému naše slůně patřilo? Hrůza pomyslet!

Vstal. Slůně tam stálo s nataženým chobotem a větřilo. Ozývalo se frkání a supění. Jeden slon troubil.

Na zakvičení slůněte odpovídalo vždy několik slonů. Téměř hodinu trval tenhle sloní dialog, občas umlkal, ale vzápětí zase pokračoval. Mohlo jít jen o stádo, na které ten den narazili. Slonice hledala své mládě. Dr. Brandeis běžel do stanu a probudil Jeffa Forrestera a Emila Lohmosera. Poslouchali. Sloni povykovali dál. Američan se podíval na náramkové hodinky. „Pět hodin! Za hodinu propukne peklo. Potom se ukáže, jestli to je naše včerejší stádo!“

„A když to bude?“

Jeffovi se protáhl obličej: „Pak nám, Emilio, nebude do smíchu, to mi můžeš věřit.“

Dr. Brandeis pospíchal. Musel upozornit Svena Eriksona. Kdyby znenadání vtrhli sloni do tábora, znamenalo by to pro celou výpravu vážné nebezpečí.

Za chvíli byli všichni probuzeni. Přiložili na ohně, až plameny šlehaly k obloze. Zastaví to slony, jestliže se rozhodnou pro výpravu za ztraceným slůnětem?

Stádo bylo sotva dvě stě metrů od tábora. Když se rozednilo, bylo možno konečně pozorovat zvířata. Zřetelně se dali rozeznat samci s dlouhými kly i odrostlé kusy, slonice a dvě slůňata. „Je to naše stádo!“ řekl Jeff Švédovi. „A jak já vidím situaci, jsou odhodláni ke všemu.“

Sven Erikson, dr. Brandeis a Jeff Forrester byli naprosto shodného mínění. Slůně musí zpátky ke své matce, a to dřív, než si pro něj přijde stádo samo. A že by k tomu došlo – to se dalo usoudit z chování slonů. Sedm osm kusů se oddělilo od stáda. Vzadu zůstali dva samci, několik slonic a obě slůňata.

Pomalu, potom rychleji se blíží sloni s nastraženýma ušima a rozhoupanými těly k prázdným vozidlům. Ještě vypadají nerozhodně. Zvětřili příliš mnoho lidského pachu.

Jeff a doktor slůně odvázali.

„Go on!“ Američan poplácal celou dlaní mládě po faldatém zadečku. „Tak běž!“

Slůně poděšeně zakvičelo.

Zároveň vyběhla ze stáda slonice a zaútočila na muže. Nic ji už nemohlo zadržet. Troubila a dusala. Ještě deset metrů a už byla u svého mláděte. Mužů, kteří se rychle stáhli, si vůbec nevšímala. Hladila chobotem slůně po hlavě a po hřbetě a objala tělo mláděte, ‚ které se k ní přivinulo a spokojeně pobrukovalo.

Pomalým krokem se vracel zvláštní pár ke stádu. V táboře se rozhostilo ticho, snad až příliš velké ticho. Muži byli dojati.

Sloni i slonice očichávali navrácené slůně. Zdálky to vypadalo, jako by zkoušeli, jestli je celé. Když za chvilku vyšlo slunce, stály tam vedle sebe matka a dítě obklopené celým stádem. Slůně statečně zahánělo hlad po prvním velkém dobrodružství ve svém životě.

PYTLÁCI, ŽIRAFY A MRAVENCI

Noc byla nesnesitelně horká. K ránu se sice zdvihl lehký vánek, ale ochladilo se jen nepatrně. Když se Žoržík probudil, slyšel ještě noční hlasy.

Rozsvítil lampu a podíval se do bedny u postele. Šimpanzátko Uki leželo na zádech v přikrývce, ruce a nohy zkřížené na prsou a spalo. Žoržík se usmál. Jak spokojeně tu leží, ten černohnědý rtuťovitý ďáblík! Byl nabit energií, temperamentem a nezbedností. Znamenalo to ovšem také, že Uki je zdráva a že se cítí dobře. Jak to teď ponese, když Žoržík bude několik dní pryč?

Včera přiletěl vrtulníkem dr. Brandeis, měl se z příkazu Svena Eriksona ujmout práce; chtěl vzít Žoržíka na několik dní do své skupiny.

„Slečna se vyspinkala?“

Posadil šimpanze na podlahu. Uki běžela ke stolu, vytáhla zásuvku a vzala si hřeben a kartáč.

„Hodná!“ pochválil ji Žoržík a svou pochvalu ztvrdil přátelským štulcem do zad. Mokrou houbou umyl šimpanzovi obličej, oči, nos. Potom si běžel do kuchyně pro snídani a Uki pro ovesnou kaši, banány a jablka.

Za hodinu se s ní musí rozloučit. Na přistávací ploše už stojí vrtulník.

Žoržík nesl Uki k chýším Afričanů. Suku ho už čekal. „Jambo, Zoržíku!“

„Dobré ráno, Suku!“

Žoržík posadil šimpanze na záda černému Sukuovi. Uki se ráda nosila na zádech. Tak alespoň na chvíli zapomene na Žoržíka. „Na shledanou, Suku! Dávej na ni dobrý pozor!“ Suku se smál. Bílé zuby mu svítily: „Já vždycky dobře dělám!“ S ohlušujícím rachotem se vrtulník odlepil od země, vznesl se

kolmo vzhůru a bzučel vysoko nad akáciemi na táborovém prostranství. Černoši vybíhali ze svých chýší a mávali.

Zoržík se opřel na sedadle. Vrtulník letěl asi ve výšce padesáti metrů. Krásně bylo vidět akácie, chlebovníky, trnovníky a šedo-rudé termitiště. Stádo pakoňů se hnalo savanou, doprovázeno mračnem zvířeného prachu. Zoržík se pokoušel zvířata spočítat. Bylo jich čtyřicet, nebo šedesát? Stádo často měnilo směr. Zdálo se, že pořadí, které jindy zvířata zachovávala při pochodu s obdivuhodnou přesností, bylo přeházeno. Obrovský ocelový pták je vyděsil.

Dr. Brandeis ukázal dolů. „Tamhle, u akácií, stádo žiraf!“

Pilot ustoupil s vrtulníkem až do výšky dvaceti metrů. Šest osm dlouhokrkých žiraf zíralo na zvláštní nebezpečí ve vzduchu. Vůdce stáda zdvihl hlavu, vyrazil dozadu a stádo zmizelo dlouhatánskými kroky v akáciovém háji. – Zoržík byl u vytržení.

Dr. Brandeis mu položil ruku na rameno: „Není to nádherné – savana se stády zvířat?“

„Báječné! Nikdy se mi ani nesnilo, že bych s vámi směl na pár dní!“

„To je v pořádku. Chceme ti udělat radost. Abys také jednou poznal jiný život, než je v táboře.“

V dálce se vynořila skupina kopců. Pilot vystoupil výš.

Dr. Brandeis si nasadil tropickou helmu. „Můžeš ted uvidět spoustu věcí a prožít mnoho zajímavého. Musíš se vyhýbat nebezpečným situacím. Když zvíře zaútočí, jsi nejbezpečnější ve voze. To si zapamatuj. A především bud pořád v naší blízkosti. Nechoď nikdy sám!“

Vrtulník přeletěl kopce a sestoupil do výšky padesáti metrů. Stromy i keře bylo zase krásně vidět. Pod nimi, trochu stranou, se páslo menší stádo zeber. Vůdce stáda pozoroval letadlo. Za deset minut se objevila dvě auta. Dr. Brandeis se divil. „Jak je to možné? Nevšímají si nás, a přece nás už dávno museli slyšet!“

Pilot přikývl a snesl se níž. Deset metrů nad stepní trávou burácel vrtulník na ta dvě nákladní auta.

„Nepatří k nám!“ Dr. Brandeis se zamyslel.

Auta měnila směr jízdy, projížděla vysokou stepní trávou, až se ztratila mezi stromy.

Vrtulník pokračoval ve stále stejném kursu.

„Mám nehezký pocit!“ řekl dr. Brandeis.

„Jen aby to nebyli pytláci!“

„Pytláci?“ divil se Zoržík.

Dr. Brandeis mu vyprávěl o postřeleném slonu a o pastech na pakoně.

„Pokoušejí se tady ještě získat co možná největší kořist.“

Pilot zapojil vysílačku: „Pozor! CX-34 volá skupinu Caesar. Ohlaste polohu.“ Opakoval ještě jednou hlášení, pak přepjal na příjem. „Pozor! Caesar volá CX-34! Jsme v úseku 715/829.“ Vrtulník změnil kurs.

Po dvaceti minutách přistáli na stepní trávě.

Žoržíka přivítal jeho otec a Jeff Forrester.

Musel vyprávět, co se všechno událo v táboře, a především o malém šimpanzovi.

„A teď chceš jít s námi chytat zvěř?“ Američan se smál: „Tak to by ses mohl jednou pořádně nadýchat stepního vzduchu!“

Dr. Brandeis marně hledal Svena Eriksona. Byl právě na krátké kontrolní cestě. Objížděl džípem postupně všechna vozidla své skupiny. Oznámil mu tedy alespoň vysílačkou vše o dvou nákladních autech, která zpozorovali z vrtulníku. Švéd rozptýlil jeho pochybnosti. Byl přesvědčen, že jde o čtyři anglické filmaře, kteří měli v této oblasti natáčet. Bylo mu to hlášeno. Ale nakonec k tomu připojil, že se tady kolem potlouká spousta podivných lidí a že je třeba mít se na pozoru.

Brzy odpoledne vyrazila vozidla v obvyklém seskupení, rozestupy do stran čtyřicet až padesát metrů.

Zoržík se posadil vedle řidiče. Odtud měl přes všechno nejlepší přehled.

Krajina se tu podobala parku a nabízela krásný pohled. Mírné pahorky, trnité křoviny, akácie a mezi nimi metr vysoká termitište.

Zakrátko hlásila vysílačkou skupina Bambi stádo žiraf. Zvířata se pohybovala v západním směru a pronikla by pravděpodobně až ke Kichuwambi. Všem vozidlům skupiny C bylo oznámeno, aby sledovala žirafy a zahnala je na sever nebo pochytala.

Zoržík se obdivoval černému řidiči u volantu. Pomalu a obratně se vyhýbal spoustě děr a jam v zemi i terénním vlnám.

„Bwano, podívejte se tam!“ Juma ubral na rychlosti a ukázal na trnitý porost. Pštrosí rodina pochodovala mořem trávy. Vpředu s hladkým šedým peřím pštrosice, vedle ní cupital houf šedých, černě pruhovaných mláďat. Daleko za nimi šel pštros s černobílým peřím. Také on vedl houf mláďat. Mláďata odbíhala hned sem, hned tam, klovala do písku, hledala mezi trávou. Staří pštrosi se dívali po vozidlech, otáčeli se a obraceli hlavy na dlouhých tenkých krcích.

Žoržík hledal pohodlnou polohu na sedadle, ale vůz ho stále pěkně natřásal v terénu bez cest. Často se musel pevně držet, aby ho otřesy nevyhodily dopředu nebo aby nenaletěl hlavou do střechy.

Vozy překonaly širokou prohlubeň. Když měli před sebou opět otevřenou krajinu, narazili na zdaleka viditelné stopy po slonech. Olámané větve, pošlapané keře, koule sloního trusu ukazovaly, kudy táhli tlustokožci. „Tembo, spousta tembo!“ Juma přeřadil na dvojku. Žoržík se rozhlédl kolem dokola. Slony nebylo vidět. Od jejich odchodu uplynuly už celé hodiny.

Dr. Brandeis se podíval na kompas.

„Když se budete držet směru,“ obrátil se k Jeffu Forresterovi, „dostanete se přímo k Anurskému jezeru.“

Američan přikývl: „Bylo by dobře, abychom to ohlásili i ostatním vozidlům.“

Kolem dvou hodin odpoledne, kdy byl vzduch absolutně nehybný a savana jako po vymření, utábořili se členové skupiny Caesar ve stínu akácií a trnovníků. Žoržík si lehl na rozloženou přikrývku. Za několik posledních hodin ho to pěkně protřáslo.

Najednou vyskočil. Zdálo se mu to? Zaslechl výstřely. Ale kdo mohl vystřelit? Rozhlížel se. Jeff Forrester a dr. Brandeis stáli opřeni o kmen akácie a obhlíželi krajinu dalekohledem. Nový výstřel! Vzápětí další!

„Pytláci!“ Jeff si stáhl plstěný klobouk víc do čela. „Rychle k vozům!“

Všichni vyskočili. Sven Erikson vydával pokyny vysílačkou. Když se Žoržík šplhal do landroveru, běžel už motor, Abdullah, Jonas, Timbu a Bonga seděli na svých místech s vážným výrazem v tváři. Američan měl na kolenou ležet nabitou kulovnici.

Ztřeštěná jízda vedla trávou vysokou jako člověk. Žoržík se pevně zapřel nohama a oběma rukama se přidržoval dveřního rámu a sedadla.

„Žirafy, dvě stě metrů před námi!“ Zoržíkův otec ukazoval tím směrem. Tiskl dalekohled k očím. „Jsou velmi rozčilené!“

Juma, mistr řidičského umění, přidal plyn. Vůz nadskakoval, až se zdálo, že se musí převrhnout. Ale Juma ho vždycky zase posadil na všechna čtyři kola.

Opatrně mířil ke skupině stromů. Ve stínu trnovníku stál nákladní automobil střední velikosti. Byl přikryt osekanými větvemi, takže ho nebylo hned vidět.

Jeff, doktor a Emilio vyskočili.

Zoržík běžel za nimi.

Američan odjišťoval pušku. Krok za krokem se blížili k cizímu autu. Nikoho nebylo vidět.

„Nemohou být daleko!“ Jeff si položil ruku na kapotu. „Motor je ještě teplý!“

Emil Lohmoser obešel vůz, zdvihl vzadu plachtu a uskočil. Nesnesitelně odporný zápach mu vzal dech a to, co uviděl, nebylo o nic méně hrůzostrašné. Uříznuté lví hlavy, hromady ocasů uříznutých zebrám, žirafám a pakoňům gnu, tucty sloních klů, sloních noh a stažené kůže všemožných zvířat. Nákladní auto bylo přeplněno trofejemi z utlučených, zastřelených a povražděných zvířat.

Oněmělí muži obstoupili vůz. Američan si odplivoval do trávy. „Zatracené svinstvo!“ Sevřel pušku pevněji a rozhlédl se kolem. Jeff zuřil. „Někteří lidé si myslí, že je dovoleno všechno, co se jim zlíbí, jen když z toho mají prachy!“

Žirafy mezitím zmizely. Ale na ně teď nikdo ani nepomyslel.

V širokém kruhu objížděl Juma vozem skupinu stromů. „Tam! Tam v trávě! Vypadá jako člověk!“

Všichni se dívali naznačeným směrem. Nic se tam nepohnulo. Tráva byla vysoká jako člověk.

Juma sešlápl brzdu. Muži mlčeli. Zdaleka sem doléhalo vrčení motorů ostatních vozidel. Černá hlava se vynořila na několik okamžiků nad stébly trávy a zase zmizela.

Jeff vyskočil z vozu s puškou připravenou k výstřelu.

„Emilio, doktore, pojďte, ale opatrně!“

Zamával rukou: „Abdullahu, Jonasi, vy mu odříznete cestu. Timbu a Bongo, vy zůstanete s Jumou u vozu.“

Zoržík šel kus za muži. Vysoká, ostrá tráva šelestila. Už brzy musejí být na místě. Ještě deset metrů, ještě pět, Zoržík zadržel dech.

V ušlapané trávě ležela žirafa. Vedle ní seděl na bobku černý chlápek v lehké košili a šortkách. Žirafa ještě žila. Zdvihla krásnou hlavu a pokusila se vstát. Ale krk jí zase klesl, černoch skočil a přitlačil jí hlavu k zemi.

Teď stál vedle něj už také Američan.

Jeho obličej zfialověl vzteky. Pytlák se šklebil a postavil pravou nohu na krk žirafy. Jeffova pěst dopadla na černochovu bradu. Padl do trávy na záda.

Žirafa pohnula krkem, napůl se vzpřímila a zase klesla na zem. Její velké hnědé oči se dívaly úpěnlivě na lidi. Z rány na hřbetě crčela krev. „Byla zasažena páteř,“ Jeff se narovnal. „Už jí není pomoci!“

Emil Lohmoser ukázal na smrtelně raněnou žirafu: „Usekli jí ocas ještě zaživa.“

Jeff Forrester zdvihl pušku, nad savanou se rozlehly dva výstřely.

černý pytlák už zase přišel k sobě. Třel si rozbolavěnou bradu. Jeff by mu byl nejraději ještě přidal.

„Tak vstávat! Proč jsi nechal ležet žirafu polomrtvou?“ černoch vyhodil ruce vzhůru: „Já ne zbraň! Jenom Kalu má. Ten, co šel k autu!“

Zoržík se ohlédl. Nestojí snad druhý pytlák za ním? „Rychle, než nám zmizí!“

Jeff postrčil chyceného pytláka k vozu. A rychle zpátky. Ale už bylo pozdě. Zdálky viděli, jak pytlácké nákladní auto vyráží ze svého úkrytu a prchá.

Doktor a Jeff se naklonili téměř současně k řidiči: „Musíme ho dostat!“

Juma přehodil na trojku. Začal pekelný lov. Landrover se otřásal a nadskakoval tak vysoko, jako by se měl každou chvíli převrhnout. Pytlák však ještě stupňoval rychlost jízdy. Měl viditelný náskok. Zdálo se, že se tu ten chlapík vyzná.

„Budeme toho muset nechat, Jeffe!“

V tom… Písek a půda vyletěly vzhůru. Vůz před nimi se vysoko vzepjal a překotil. Všechna čtyři kola se točila ve vzduchu. Potom se převrhl na stranu, sklouzl po trávě a zůstal ležet. „Ten to schytal!“ Žoržík se zděsil.

Juma zabrzdil. Pytlák, který byl vymrštěn z vozu před nimi, ležel v bezvědomí na trávě. Jeff a doktor se točili kolem něj.

Vůz vletěl pravým předním kolem do podzemní stavby hra-báče. Přední osa se zlomila.

Místo nehody skýtalo nepopsatelný pohled. Celý náklad auta ležel rozeset kolem dokola. V trnitém křoví visela leopardi kůže. Zpod převrženého vozu vykukovala lví hlava. A kolem dokola ležely zebří kůže, sloní nohy a spousty uřezaných ocasů všemožných zvířat.

„S autem se nedá nic dělat. A trofeje,“ Jeff kopl nohou do svazku ocasů pakoňů, „přenecháme hyenám!“

Za půl hodiny dorazili se svými zajatci k ostatním vozidlům skupiny. Došlo k výslechu pytláků. Ale ti tvrdili: „My nevíme, kdo je bílý muž, co od nás bere zboží.“

Víc z nich nedostali. Jedno však bylo jisté: i v tomto případě šlo o muže s černými brýlemi proti slunci a s jizvou na hřbetě levé ruky. Neboť když se jich na něj Sven Erikson zeptal, zděšeně mlčeli.

V obvyklém uskupení pokračovala kolona vozů skupiny Caesar dál ve své cestě stepí Bonyori.

Dopadení pytláci byli převedeni do zvláštního vozu. Hlídali je dva Afričané a dva Francouzi. Měli být později dopraveni vrtulníkem do hlavního města Tonangy, do Uridy.

Žirafy, vyplašené výstřely pytláků a přijíždějícími vozidly, jako by se do země propadly. Vozy už byly na cestě víc než hodinu. Jen občas bylo vidět ojedinělé gazely.

Muži obhlíželi dalekohledy každou akácii, každou skupinu stromů, protože lze pod stromy jen těžko rozeznat žirafy pouhým okem. Chránila je skvrnitá kůže. Rozehřátý vzduch se vlnil a rozmazával obrysy.

„Tady!“ Žoržík přimhouřil oči a ukazoval na skupinu akácií. Z listoví jednoho stromu vyčuhovala hlava žirafy. I tak ji bylo velmi těžko rozeznat.

Dr. Brandeis hledal v udaném směru dalekohledem.

Tři, čtyři, šest, osm žiraf stálo ve stínu stromů.

Také z druhého vozu je pozorovali.

Landrover a džípy se rozvinuly.

„Přímo výstavní kusy!“ řekl Jeff Forrester, když odkládal dalekohled.

„Žoržíku, drž se pevně, už to frčí!“

Vůz za vozem se blížil k akáciím. Všech osm kusů bylo teď velmi dobře vidět. Dívaly se nedůvěřivě na podivné vrčící obludy, které na ně dorážely.

Ještě dvacet, ještě deset metrů! Jedna žirafa vztyčila hlavu a přešla do houpavé chůze mimochodníka. Ostatní ji následovaly.

Bylo báječné vidět, jak procházejí stepní trávou dlouhými rychlými kroky.

Juma přeřadil na trojku. Vozy číslo 6, 8, 10 a 12 už nadjely žirafám a hnaly je před sebou. Zatlačily jednu k landroveru, na jehož levém předním blatníku seděl muž, který chytal zvířata, s dlouhou bambusovou tyčí. Po vnější straně tyče probíhalo lano, které vpředu končilo nastraženou smyčkou.

Lovec se snažil přehodit smyčku žirafě přes hlavu. Zvíře zaklonilo krk a uhnulo. Dvěma třemi mohutnými skoky uniklo. Vozy se obrátily.

Najednou vyrazil prudce vpřed vůz č. 10 s chytačem, bambuso-vá tyč se mihla, smyčka sjela žirafě po hlavě na krk. Štvané zvíře uhánělo dál.

Lano se zvolna napínalo. Když se vůz zastavil, vzepjala se žirafa a vyhodila zadníma. Šest nebo osm mužů přiskočilo a chytilo lano.

Jeff, doktor a Zoržíkův otec běželi na pomoc.

Zoržík vyskočil z auta. Pár metrů před ním stála obrovská žirafa. Srdce jí bušilo, slabiny se chvěly. Krásné tmavé oči zvířete byly rozšířené strachem.

„Aby z toho rozčilení nedostala srdeční mrtvici!“ Dr. Brandeis se ohlédl. Džíp se zvěrolékařem se držel za landroverem.

Stačilo několik obratných pohybů a doktor měl připravenu uklidňující injekci. Ale žirafa nechtěla k sobě nikoho pustit.

Její kopyta se vymršťovala dozadu s velkou silou.

Jeff přinesl lano, a když vylekané zvíře zase vyhodilo, zadrhla se mu smyčka kolem zadní nohy. Teprve teď mohl zvěrolékař zabodnout injekční stříkačku do silné kůže.

Za chvíli se žirafa uklidnila. Zvolna šla na laně, jak ji vedli; kráčela jako hodiny, mechanicky a přesně krok za krokem, až konečně stála v transportní kleci. Zadní stěna se za ní zavřela.

Dr. Brandeis poslal Abdullaha k vozu.

„Teď jí musím,“ obrátil se k Zoržíkovi, „zavázat oči, aby zůstala klidná. Nemůžeme přece nakládat žirafy do letadla. Transportní klec zavěsíme na ocelovém laně pod vrtulník. V

Ještě před příchodem tmy byly pochytány i ostatní žirafy. Brzy převzal vrtulník svůj zvláštní náklad a naněkolikrát je přepravil do Anuri.

Tábor na noc byl připraven. Landrover a džípy stály v půlkruhu kolem postavených stanů. Oba dopadení pytláci byli střeženi. Početné táborové ohně se rozhořely ještě ve větším okruhu než obyčejně. Opatrnost byla nezbytná. Jonas a Timbu hlásili, že při sbírání suchého dříví viděli nějaké muže, jak obcházejí kolem tábora.

Zoržík si lehal na svou nafukovací matraci se smíšenými pocity. Nevnikli už jednou pytláci do tábora?

Ale ozbrojení muži – černí i bílí – drželi stráž. Kromě toho s ním ve stanu spal Jeff Forrester. Už to Zoržíka uklidňovalo. Co řekl Američan, než zmizel pod přikrývkami? „Jen ať přijdou, mají uchystáno důstojné přivítání!“

Klid a jistota, která z něho vyzařovala, působila na každého, s kým měl Jeff co činit.

Kolem půlnoci uhasili ohně. Vadily už v rozhledu hlídkám • a kromě toho umožňovaly, aby kdokoli zvenčí pozoroval každý pohyb v táboře, aniž sám byl viděn. Jenom oheň před stanem zadržených mužů hořel dál.

Zoržík nevěděl, jak dlouho spal. Náhle ho probudila střelba. Svítící střely zalily tábor oslnivým světlem.

Jeff Forrester vyskočil. Vzal si pušku: „Podívám se ven. Ty zůstaň tady.“

Za chvíli se zase vrátil do stanu.

„čtyři nebo pět Afričanů chtělo vniknout do tábora. Stráže je zahnaly slepými patronami. Je docela možné, že se ještě vrátí. Ale za tři hodiny je už světlo!“

Zoržík se otočil na bok a zase usnul. A znovu hluk a křik, rozčilené hlasy.

Zoržík se polekal: „Pytláci?“ Zděšeně vyskočil.

„Ne, mravenci!“ Jeff popadl přikrývky a běžel pryč.

Mravenci? To snad bude nějaký žert! Nebo mu něco zatajovali? Ale co? Jedno bylo jisté. Táboru hrozí nebezpečí.

Když Zoržík vyběhl ven, byly už stany složeny a nakládali je na auta. Motory se rozeřvaly a vozy zacouvaly asi třicet nebo čtyřicet metrů z jejich nočního stanoviště. Kdo měl volné ruce, běžel s něčím, co hořelo, a odhazoval to na zem.

Jeff, doktor a Zoržíkův otec nakládali stany a táborové vybavení.

„Můžeš sejít podívat na milá zvířátka! Ale opatrně, koušou!“

Skutečně to byli mravenci, to oni způsobili rozruch a neklid v táboře, to oni přiměli výpravu k útěku.

Kočovní mravenci! Obávaní rudohnědí raubíři, před nimiž prchala všechna zvířata! Na svém pochodu savanou zamířili na tábor, přepadli dva stany, zakousli se svými tvrdými kusadly do oděvů, obličejů a rukou spáčů. Museli je pak odtrhovat jednoho po druhém.

Nezadržitelně pochodovali vpřed.

Tisíce a desetitisíce mravenců uhořelo. Statisíce lezlo po jejich mrtvolách dál. Proudili, vířili a valili se, a jak jejich těla narážela na sebe a otírala se o sebe, vydávali příjemný, omamný zvuk. Nedohledné moře mravenců se valilo do tábora.

Žoržík běžel podél pronikající kolony mravenců, široké asi deset centimetrů. Jejich konce nedohlédl. Se zájmem pozoroval to hemžení. Najednou začal mlátit kolem sebe jak posedlý, část proudu se oddělila a napadla ho.

Žoržík si vytrhal mravence z těla a otec, Jeff a doktor mu pomohli zbavit se toho neřádstva.

„Ted víš, proč jsme museli z tábora pryč.“ Jeff se ohlédl. „Tyhle bestie jsou po čertech nebezpečné. Co se jim dostane do kusadel, to si nedají ujít. Podívej se!“ Američan ukazoval na hřbet pravé ruky.

Mravenec, který se přestěhoval ze Zoržíka na Jeffa, se tam pevně zakousl. Jeff ho odtrhl. Hlavička s kusadly tam držela dál. Musel ji vyškrábnout z kůže nehty.

„Zvířata, která se nemohou před mravenci zachránit, budou sežrána zaživa.“

Tábor byl vyklizen.

Za nimi zůstali jenom mravenci.

NOSOROŽCI ÚTOČÍ

Už týden byl Žoržík na cestě se svou skupinou. Pozítří se měl zase vrátit do hlavního tábora. V noci řádila pořádná vichřice a liják. Teď zase vysvitlo slunce. Na stromech a keřích se perlily ještě zbylé kapky. Tráva byla mokrá a půda místy rozměklá.

U jedné skupiny akácií se objevilo pět žiraf. Dívaly se zvídavě na vozidla, nechaly je přiblížit až na vzdálenost padesáti metrů, potom kolébavě odklusaly. „Ty nám neuniknou!“ Jeff se ve voze pohodlně opřel.

Dr. Brandeis přiložil k očím svůj dalekohled: „Krásná zvířata.“ Zaostřoval ho. „Jeffe, chtěl jsem se vás na to už jednou zeptat. Tolik let jste prožil v africkém buši. Slyšel jste někdy, že by žirafa vydala nějaký zvuk? Neřehtají, neštěkají, a přece se mezi sebou dokáží dorozumět. Tvrdí se, že žirafy jsou němé!“

Američan si přejel ukazovákem po hřbetě nosu. „Často mě napadlo, že žirafy dokáží varovat jedna druhou na dálku. Když jsem loni byl ještě zaměstnán u lovecké společnosti, jel jsem jednou se zákazníky stepí Bynwana. Najednou stálo před námi pět žiraf. Zvířata nás ještě nezpozorovala. Asi pět set metrů na západ odtamtud stálo další stádo. Mohli jsme je dobře pozorovat dalekohledy. Žirafy před námi táhly širokou kotlinou. Mezi nimi a tím druhým stádem se rozkládal akáciový háj, takže se obě skupiny nemohly vidět. Zato my jsme měli možnost krásně pozorovat všechna zvířata. Vál příznivý vítr. Těch pět žiraf mělo namířeno přímo k nám. Najednou se vůdce stáda zastavil. Byli jsme snad neopatrní? V každém případě v chování zvířat se projevoval neklid. Žirafy odešly svými obrovitými kroky.

Jak jsem už říkal, nemohlo stádo vzdálené pět set metrů vidět ostatní zvířata. Také vítr se neobrátil a byl stále stejně příznivý. Pětice žiraf nevydala ani hlásku, ani nehlesla. Museli bychom je přece slyšet. Ale už za několik vteřin bylo také ono vzdálené stádo neklidné. Dalekohledem jsem zřetelně viděl, jak zvířata otáčejí pátravě hlavy, a téměř současně s žirafami nám-utekla. Říkám vám, doktore, že to nebyla vůbec žádná náhoda. Později jsem prožil ještě jednou něco podobného. Ani v tomto případě se nemohla jednotlivá zvířata navzájem vidět. A přece se varovala!“

Dr. Brandeis to potvrzoval: „Také jsem už o tom slyšel. V jednom případě se žirafy dorozumívaly v noci. Musíme proto předpokládat, že vysílají ultrakrátké vlny, tedy tóny, které lidské ucho nezachytí.“

Jeff přitakal: „Yeah, je ještě spousta podivuhodných věcí, o nichž máme sotva tušení. A teprve když nějakou rozlouskneme, žasneme.“

Landrover projel a zastavil se. Juma se vyklonil z vozu. Ve vlhké půdě se rýsovaly zřetelné stopy. „Bwano, nosorožci!“ Zdvihl pravou ruku a ukázal dva prsty.

„Dva kusy. Ještě ne dlouho pryč!“

Dr. Brandeis a Američan vyskočili.

„Doktore, vidíte tady ty tříprsté stopy a tyhle zvláštní otisky? Tutově nosorožci!“

Pomalu jely vozy po stopách, které vedly ušlapanou sloní trávou, trnitým křovím a hustým podrostem. Landrover si namáhavě prorážel cestu.

Dr. Brandeis zapjal vysílačku. Za necelou půlhodinu se vozidla skupiny Caesar rozvinula na několika kilometrech čtverečních, aby tak obsáhla široké lesostepní území. Pouze dvě stezky tlustokožců vedly z houští ven. Ale čas ubíhal a nikde se nic nepohnulo. Nezbývalo nic jiného než proniknout k nim pěšky a vystřelit na ně z narkózové pušky. Opravdu nebezpečný podnik.

Bylo kolem poledního, když Kiyu prosekával cestu podrostem a trnitým křovím. Těsně za ním šli Jeff Forrester a Abdullah, který nesl těžké pušky na slony, dr. Brandeis, Emil Lohmoser a Zoržík.

Zoržíka stálo mnoho námahy, než získal dovolení. Jeff se za něho přimluvil.

Na konec malé výpravy se dostal dánský chytač zvěře Knud Johansen s narkózovou puškou a Jonas s loveckou puškou a se střelivem.

Po obtížném pochodu, trvajícím víc než čtvrthodinu, buš začal řídnout. Vynořovaly se velké ostrovy stepní trávy a už jen ojedinělé akácie.

Kiyu se zastavil a pozorně sledoval stopy. „Bwano,“ zašeptal a rozhlédl se. „Bwano, tady byl nosorožec!“ Sehnul se. „Ale dlouho pryč!“

Zoržíkův otec se podíval na Jeffa pochybovačně: „Jak to může tak přesně vědět!“

Američan ukázal na křoví. Tráva byla uválená, půda rozryta, černohnědý trus ležel rozeset kolem dokola. „Záchod nosorožců!“ Jeff se zasmál. „Kiyu zjistil, že majitel tohoto záchodu ho už delší dobu nepoužíval.“

Stopař si položil ruku na ústa. Byli nosorožci někde nablízku? Kiyu se pohyboval opatrně, vzal hrst suché země a prosíval ji mezi prsty. Jemný prach se vracel k mužům. Kiyu spokojeně pokyvoval hlavou. Měli příznivý vítr.

S bušícím srdcem vykročil Zoržík za svým otcem. Na čele mu vyvstaly kapky potu.

Kiyu, který dorazil na malý pahrbek, zdvihl varovně ruku. Jeff se skrčil ve vysoké trávě, strčil do Zoržíka a ukázal mu na trnité křovisko. Zoržík se strašně vylekal a praštil sebou na zem.

Ve stínu křoví, necelých padesát metrů od něho, leželi dva nosorožci. Spali!

Zoržík se rozhlédl pátravě kolem sebe a zjistil, že asi dvacet kroků dál roste akácie. Už klidnější se zase otočil k šedým obrům. Po zádech jednoho nosorožce hupkali dva černošedí ptáci, velcí jako špačci. Klovali rudými zobáky do popraskané kůže nosorožce. Dr. Brandeis půjčil mlčky Zoržíkovi svůj dalekohled. Ted si mohl pořádně prohlédnout zvláštní ptáky. Právě jeden přelétával na druhého tlustokožce a napůl zmizel v nálevkovitém uchu. Najednou ptáci s křikem vzlétli a zapadli do křoví.

Nosorožci se ihned probrali ze spánku. Trhavými pohyby se zdvihli. Muži na pahrbku se přitiskli k zemi. Zoržík si lehl na břicho a pozoroval nosorožce mezi stébly trávy.

Zvířata zdvihla hlavu a nasála chřípím vzduch. Ale vítr byl stále ještě příznivý. A nosorožci nedohlédli svýma krátkozrakýma očima daleko.

Ale už věděli: nepřítel je blízko. Ptáci klubácije varovali.

Samec pohodil hlavou, otočil se kolem dokola a natočil se směrem k pahrbku. Potom udělal několik kroků vpřed, zastavil se, zafrkal, zafuněl a hrabal pravou přední nohou. Krátký ocásek byl vodorovně vztyčen.

Muži zůstali ležet v trávě bez hnutí. Nejmenší pohyb je mohl prozradit. Knud Johansen zkoušel opatrně narkózovou pušku. Dán vystřelí, jakmile se nosorožci uklidní a jejich poloha bude příznivá.

Ještě pořád nervózně podusávali. Teď hrabala nohama i samice, otáčela se, zaútočila proti keřům, obrátila se a klusala zpátky.

Jeff Forrester, který ležel mezi Kiyuem a dr. Brandeisem, ukázal na termitiště vzdálené asi deset metrů. „Musíme se rozdělit,“ šeptal. „Jakmile nás zpozorují, zaútočí!“

Američan zdvihl hlavu, aby viděl přes vrcholky stébel trávy.

Nosorožci stáli jako zkamenělí a koukali se svýma malýma oč-kama k pahrbku. Jeff sáhl po pušce. Pomalu, co nejpomaleji odjistil. Ale i tak slabý zvuk nosorožci zachytili. Samec zafrkal, sklonil těžkou a nemotornou hlavu s dlouhým špičatým rohem a vyrazil k pahrbku. Samice ho následovala.

Jeff přiložil pušku k líci a dvakrát vystřelil naslepo. Dr. Brandeis, Emil Lohmoser, Knud Johansen a tři černoši křičeli a mávali pažemi, aby odlákali nosorožce jiným směrem.

Žoržík stál jako ochromený. Vtom si vzpomněl na akácii. Pelášil, jak uměl nejrychleji, z pahrbku dolů ke stromu. V témž okamžiku vyrazili nosorožci do strany a Zoržík jim zkřížil cestu. Otočil se. Šupějící obludy byly už za ním tak blízko, že mohl rozeznat malá, krví podlitá očka.

Zoržík běžel – šlo mu o život. Ještě dva tři metry a už bude u akácie. Chytil se větve, skloněné hodně nízko, a vyšvihl se nahoru. Nosorožci proletěli se skloněnými hlavami přímo před ním.

Zoržík se vyšplhal ještě výš a opřel se o kmen. Srdce mu tlouklo, jako by se chtělo rozskočit.

Mezitím se ostatní rozdělili. Dr. Brandeis, Žoržíkův otec, Kiyu a Jonas se skryli za skalou, Jeff Forrester, Knud Johansen a Abdullah za pahrbkem v jižním směru. Vánek se obrátil. Proto se teď pokoušeli dostat ke zvířatům z druhé strany na vzdálenost výstřelu. Zoržík měl ze svého bezpečného místa na akácii krásný přehled. Vpředu šel Američan s puškou na slony přes rameno, za ním Dán s narkózovou puškou a pak Abdullah. Ti tři zmizeli za křovím. Nosorožce nebylo vidět.

Zoržík se podíval na druhou stranu a zamával na otce, který stál s dr. Brandeisem na skále. Dr. Brandeis právě odkládal dalekohled a ukazoval k jihu. Zoržík se otáčel na své větvi. Obezřele připochodovali oba tlustokožci. Nejdřív samice. Zoržík zadržel dech. Necelých padesát metrů od nosorožců šli tři muži vysokou trávou přímo na obě zvířata. Jeff Forrester měl pušku připravenu k výstřelu, vedle něho kráčel Knud Johansen. Za nimi šel bázlivě Abdullah.

Po dvaceti metrech zamířili zvířata a lidé na různé strany.

„Nemohou být daleko!“ řekl Američan a rozhlížel se kolem sebe.

„Mám pocit, že jsou někde docela blízko!“ Jeff stiskl Dánovi paži: „Tady!“

Z moře trávy se vynořil dlouhý špičatý roh. A za ním hned druhý.

Knud Johansen zjišťoval směr větru. Nosorožci je nemohli zvětřit.

„Musíme se dostat na svah!“ Američan ukázal dopředu. „Odtamtud se nám bude střílet lip!“

Tři muži se prodírali vysokou, tuhou a šelestící trávou, vystoupili na svah a odtamtud uviděli na slabých třicet metrů před sebou oba kolosy. Nosorožci už zase změnili směr. Museli se k nim přiblížit z boku.

Johansen vložil do nábojové komory injekční stříkačku s uspávacím prostředkem a nabil. Pomalu zvedl zbraň a zamířil na samce, který stál v dobrém střelném úhlu.

Krátké, duté třesknutí a stříkačka s injekční jehlou trčela v samcově levé hýždi. Ale výstřel oba nosorožce vyděsil. Rozčileně větřili.

Dán vložil do nábojové komory další injekci. Všichni se skrčili v trávě. Dosud šlo všechno dobře. Samec zakrýval svým tělem samici a Johansen musel čekat, až bude moci vystřelit. Z křoví za nimi vyletěl s vřískotem pták. Uši nosorožců, nastražené jako kornouty, se otáčely sem a tam. Samec pohazoval s funěním a prskáním hlavou a udusával zem.

Oba nosorožci se obrátili ke svahu.

„Rychle pryč!“ Jeff vyskočil. Ale zvířata se už rozbíhala. Američan zdvihl pušku, vystřelil do vzduchu. Samice se obrátila a vyděšeně pádila zpátky. Jenom samec nevěděl, co dělat. Potřásal mohutnou hlavou, klusal kousek dopředu, pak se tiše zastavil. Vypadal, jako by měl každou chvíli usnout. Sklonil hlavu až téměř k samé zemi, poklesl na kolena a vzápětí si lehl do trávy. Uspávači prostředek už zapůsobil.

Samice se kvůli tomu rozhodla jinak, s frkáním a supěním šla po svahu vzhůru. Muži se rozprchli. Knud Johansen se marně pokoušel vystřelit z narkózové pušky. Neměl možnost zaujmout vhodnou polohu.

Rvoucí zvíře šlo se skloněnou hlavou a rohy na Američana. Jeff zvedl těžkou pušku na slony. Ty, anebo já, proletělo mu hlavou. Ale ještě než vystřelil, vzpomněl si na trik afrických lovců.

Ještě čtyři, tři, ještě dva metry, Jeff uskočil vlevo a nosorožec proletěl kolem něho a minul ho jenom o několik centimetrů. Teď se hnalo mohutné zvíře na Abdullaha, který prchal ve vysoké trávě rychlými skoky. Jeff si uvědomil nebezpečí a zdvihl pušku. Muselo to být.

„K čertu!“ Kdykoli chtěl stisknout spoušť, dostal se mu do rány Abdullah. Dán však stál ve výhodném postavení pro střelbu. V pravé pleci nosorožce už vězela injekční stříkačka. Ale uspávači prostředek nepůsobil dost rychle.

Oba muži smrtelně zbledli, když se museli dívat, jak nosorožec nabral a vyhodil do výšky Abdullaha. Afričan pak dopadl nosorožci na záda a překulil se do trávy. Rozlícené zvíře se otočilo, nabralo ho ještě jednou a hodilo do křoví.

Vyděšený Zoržík pozoroval všechno z koruny akácie. Seděl tam jako zhroucený.

Avšak to už začala injekce působit. Kroky samice se neustále zpomalovaly. Pak se zastavila s hlavou a rohy hluboko skloněnými k zemi.

Opatrně se k ní přiblížil Jeff a Knud Johansen. Než mohli pomoci Abdullahovi, museli se přesvědčit, jestli je zvíře už skutečně neškodné. Američan zvedl kámen a hodil ho na hřbet nosorožce. Jeff a Knud Johansen se odvážili blíž. Jeff napřáhl ruku a popleskal samici po tučném zadku.

„Tak téhle se už nemusíme bát!“ Dán si s úlevou oddechl. „Podívám se po samci.“

Jeff skočil rychle k Abdullahovi. Ležel v trávě zalitý krví a sténal. Nosorožec mu rozpáral rohem pravou nohu. Na hlavě zela hluboká rána. Pravačku měl zlomenou.

Ze skály prožívali s nimi zápas s nosorožci dr. Brandeis, Emil Lohmoser a oba Afričané. Teď se sem všichni sbíhali. Také Zoržík opustil svůj bezpečný úkryt v koruně akácie.

„Tady, Jeffe!“ Dr. Brandeis vytáhl z brašny několik balíčků obvazů a pomáhal při převazování Abdullaha. „Vypadá to dost ošklivě!“

Zoržíkův otec měl ustaraný výraz ve tváři.

Američan přikyvoval: „Potřebuje ihned lékařské ošetření! Emilio, běžte, rychle! Řekněte Eriksonovi, že by měl vyžádat pro Abdullaha vrtulník. A dva další pro nosorožce.“

Emil Lohmoser zamával na Jonase a oba už spěchali zpátky k autokoloně.

Samice nosorožce stála se zavřenýma očima. Ani jedenkrát nezamrkala, když k ní Zoržík přistoupil a dotkl se rozpraskané kůže. V pleci ještě vězela injekční stříkačka. Zoržík se váhavě blížil k hlavě zvířete. Zajímaly ho rohy. Jeden byl krátký a tupý, druhý dlouhý a ostrý jako dýka. Zoržík si ohmatal tyto nebezpečné zbraně. Ohlédl se. Necelých dvacet metrů od něho ležel samec.

Dr. Brandeis se prodíral trávou. „Pěkné kousky, že?“

Opatrně vytáhl stříkačku z těla nosorožce.

„čtyři až pět hodin budou pokojně spát!“ Zoržíkův otec vedl lékaře a několik dalších mužů k těžce raněnému Abdullahovi. Dva Afričané nesli nosítka. Zoržík jim ustoupil z cesty. „Je to s ním moc špatné?“

Dr. Brandeis si odkašlal. „Dostane se z toho, je to houževnatý chlapík, ten se jen tak nedá. A pak – v nemocnici v Rhonaibě jsou výborní lékaři.“

Keře a stromy vrhaly dlouhé stíny. Ve vzduchu visel ohlušující zvuk vrtulníků. S vířením prachu přistávaly jeden po druhém. Abdullah zkřivil bolestí obličej, když ho Jeff a dr. Brandeis zdvihali na nosítkách do helikoptéry.

Pokoušel se o úsměv. „Bwano, já žádná vina. Starý hloupý nosorožec se na mne rozzlobil.“

Dr. Brandeis mu přejel rukou přes čelo: „Jen si nedělej žádné starosti. Až budeš zase zdravý, vrátíš se k nám! Hodně štěstí a brzké uzdravení!“

Dveře od nákladního prostoru se zavřely a za chviličku vrtulník s Abdullahem vzlétl.

Pak se vznesly další vrtulníky se zvláštním nákladem, který byl zavěšen dole pod helikoptérami.

Nosorožci se nechali vést a postrkovat bez nejmenší známky odporu, jako docela obyčejné krávy, až se dostali do dopravních beden.

„Úspěšný den!“ Jeff si zapálil cigaretu. „Dva nosorožci, okay!“ A pak mu čelo pokryly vrásky. „Jen kdyby se tomu Abdullahovi nebylo nic stalo.“

OBKLÍČENI SLONY

Pokračovali v cestě, aby dosáhli cíle vytyčeného pro ten den: vyschlého říčního koryta dvaadvacet kilometrů na sever. Tam měli na noc rozbít tábor.

V dálce se vynořilo malé stádo pakoňů gnu. Táhli stejným směrem, jakým se ubírala autokolona.

Žoržík se pokoušel trochu vyspat, ale pokaždé ho probudilo otřásání vozu. Terén tu byl nerovný a auta poskakovala sem a tam. JefF, Zoržíkův otec a doktor seděli unaveně a odpočívali na svých sedadlech. Jenom Jonas a Bonga spolu hovořili.

Juma vypnul motor: „Tembo, bwano! Mnoho tembo!“

Jeff a doktor se vyklonili z vozu. Tráva byla zválená, keře ležely na zemi vyrvány i s kořeny, menší stromy byly polámány jako sirky. Na holé zemi se rýsovaly sloní stopy, oválné a kulaté otisky nohou se čtyřmi prsty. Sloní trus vroubil jejich cestu. Vedla na sever.

Pomalu pokračoval landrover v cestě.

„Táhnou k Anurskému jezeru!“ Dr. Brandeis se opřel o sedadlo ve voze.

„Jako na zavolanou!“ A potom dodal: „Snad nezmění svůj záměr. Nějaká nepředvídaná okolnost by je ještě mohla svést z jejich směru!“

Po půlhodině jízdy buš zhoustl. Také počet akácií vzrostl.

Juma pátral po cestě labyrintem stromů a křoví. A zase se dostali na sloní cestu, dost širokou, aby mohlo projet i nákladní auto.

Z ostatních vozidel skupiny Caesar neviděli nic. Jako by je pohltily stromy a keře vzadu.

Juma zastavil, Jeff vyskočil, shýbl se a prstem zkoumal koblihu sloního trusu. Nastoupil do vozu spokojen. „Vypadá to, že sloni mají několikahodinový náskok. Můžeme se odvážit jet po jejich cestě.“

Od toho okamžiku uplynulo asi deset mihut, když se motor rozkašlal.

Juma přidal plyn a zařadil třetí rychlost. Avšak motor pak vysadil docela.

Juma zmizel hlavou a horní půlkou trupu pod kapotou vozu. Potom se dali společně do pátrání po poruše doktor, Jeff a Juma.

Zoržík šel kousek dál po sloní cestě. Brzy odbčil vpravo. Sloni totiž obcházeli na svém pochodu skupinu vzrostlých stromů.

Zoržík se užuž chtěl obrátit a dát na zpáteční cestu, když vtom uslyšel bublající zvuk. V prvním okamžiku nemohl říci, co by to mohlo být, a když to už věděl, naskočila mu po celém těle husí kůže. Sloni! Museli být někde v bezprostřední blízkosti. Žoržík zadržel dech a poslouchal. Ano, zase to bublání sloního žaludku. Opatrně rozhrnul větve křoví… a strnul Na ostrově trávy velikém několik set čtverečních metrů stálo dvanáct slonů. Právě trávili svou odpolední siestu. Byla mezi nimi i slonice s mládětem starým jen několik týdnů. Motalo se kolem své matky, drcalo hlavou do jejích sloupovítých nohou a rozčileně kvičelo. Asi se mu něco nelíbilo. Matka mu dala menší štulec chobotem do zad, vytáhla si mládě nahoru a strčila si ho pak mezi přední nohy. Slůně začalo hned pít. Krátký ocásek se mu vrtěl – jako koze. Samec s dlouhými kly nastražil uši, napjal je jako plachty daleko od hlavy, natáhl chobot dopředu a začal větřit.

Zoržík cítil, jak mu měknou kolena. Opatrně pustil rozhrnuté větvičky a pelášil zpátky.

„Sloni!“

Všichni vyskočili. „Ti nám tu ještě chyběli!“ Jeff stiskl rty. „Štěstí že už zase můžeme jet dál.“

Juma si utřel ruce, měl je od oleje, a nastartoval. Motor naskočil.

Jeff si pořádně nasadil svůj plstěný klobouk: „Musíme se pokusit proklouznout kolem nich. Žoržík nám ukáže, kde jsou.“ Vůz se pomalu blížil k ohybu.

Dr. Brandeis se chtěl právě nadechnout, když se tak strašně lekl. Čtrnáct patnáct metrů před nimi se vynořila z křoví slonice. Juma zabrzdil. Zdálo se, že byla právě tak překvapená jako lidé, zdvihlá chobot, složila uši a zatroubila. Kolem dokola se buš rozezvučel. A jak hlasitě! Zaznělo pronikavé troubení. Pištění, řvaní a frkání.

Slonice přešlapovala z jedné sloupové nohy na druhou. Nevěděla, co si má myslet o tom cizím, nezvykle páchnoucím netvoru. Juma couval s vozem, ale ukvapeně zabrzdil. Mladý sloní samec mu zastoupil cestu zpět.

Větve praštěly. Slůně kvičelo. Slon vymrštil chobot a zatroubil.

„Jsme obklíčeni slony!“ Jeff otočil hlavu: „Když zůstaneme klidní, snad odtáhnou.“

Byli teď v opravdu nepříjemné situaci. Nikdo nemohl předví –

dat, jak se sloni budou chovat. Momentálně byli rozzlobeni kvůli tomu, že byli vyrušeni.

Žoržíkovy oči hledaly Jeffa. Ten žvýkal s božským klidem žvýkačku. Když se setkal s Zoržíkovým pohledem, sešpulil ústa a usmál se. Nebude to asi tak strašně nebezpečné, pomyslel si Zoržík.

Slonice si to rozmyslela. Obrátila se k vozu zadní částí svého obrovského těla, šla chvíli rovně a pak odbočila vlevo do křoví.

Juma šlápl na plyn. Teprve tehdy se vynořil z protější strany malý chobot a potom vylezla z křoví sloní miniatura. Bylo to mládě, ano, to, které Zoržík prve viděl. „Dál!“ Dr. Brandeis přivřel oči. „Pustí nás!“

Slůně na něco takového nemyslelo. Zajímalo ho prazvláštní zvíře, které tu stálo jen několik kroků od něho a zíralo na něj velkýma očima. Malý kvičel spokojeně, přicupital až k autu a ohmatával chobotem přední světla. Rozpustile poplácal chobůtkem chladič. Ale nijak zvlášť se slůněti naše zvíře z oceli a plechu nelíbilo. Ohavně smrdělo. A zase slůně zapištělo. Tentokrát to neznělo tak vesele.

Větvičky praskaly. Slonice s nastraženýma ušima přispěchala k vozu.

Žoržíkovi se řinul pot s čela i s krku, košile se mu lepila na tělo. Teď je s námi konec, projelo mu hlavou.

Dva sloni, samci, vyšli z křoví za vozem. Zuřivě dusali zem a troubili, až v uších zaléhalo.

Dr. Brandeis a Zoržíkův otec se vztyčili celí zděšení. Zoržík se neodvažoval ani pohnout. Jako uhranutý se díval na slonici, která povolávala slůně k sobě. Stála tu s napjatýma ušima a se. zdviženým chobotem. Zaútočí? Oba sloni za vozem nebyli ještě rozhodnuti, ještě stále váhali.

Jeff Forrester mluvil tiše s dr. Brandeisem a Emilem Lohmosercm, dal Timbovi a Bongovi příkazy a pak natáhl ruku po své těžké kulovnici.

V témž okamžiku, kdy Jeff vypálil slepé rány, vyskočili muži, dali se do strašného hulákání a řevu, Juma stiskl houkačku. Byl to pekelný rámus a řev. Do toho troubili sloni. A praskaly větve.

Slonice se obrátila a odklusala se zdviženým chobotem. Také oba sloni se stáhli zpět do křoví. Jenom slůně tu stálo bezmocné a opuštěné.

Neuplynula ani minuta a slonice se vrátila. Natáhla chobot co nejdál dopředu. Slůně zakvičelo a rozběhlo se naproti své matce.

Kolem dokola ještě pořád ohlušující vytrubování. Jeff si sundal klobouk. Podíval se na doktora a usmál se. Chtěl něco říci, když vtom se znenadání objevili dva sloni po levé straně vozu. Bcz-hlesně se vynořili z porostu. Tyčili se nad autem jako skalní útesy. Jeden z nich utrhl zrcátko a mrštil ho pryč.

Jeff vykřikl: „Honem ven!“

Zoržík vyskočil z vozu na opačnou stranu, běžel kus dál a skryl se za keř. Také ostatní hledali úkryt v křoví.

Zoržík vykukoval opatrně ze svého úkrytu.

Sloni zatím očichávali choboty auto. Když zvětřili pach lidí, ustoupili dozadu a nastražili uši. Jeden samec začal troubit, svinul chobot, sklonil hlavu, klekl si na kolena a zatlačil čelem do vozu. Dlouhé kly prorazily střechu. Slon zdvihl vůz, vzepřel se a převrhl těžký landrover jako dětskou hračku.

Zdálo se, že tlustokožci jsou spokojeni. Kvičeli, frkali a brzy odtamtud odtáhli.

Ještě dřív, než se všichni seběhli kolem převrženého auta, opustil slon svůj úkryt. Sloni se stáhli hlouběji do buše. Dr. Brandeis kopl nohou do landroveru. „Tak tady máme to nadělení! A co teď?“

„Bwano, žádné zlobení.“ Juma se usmíval: „Auto není kaput! Až zase stát na kolech, všechno v pořádku.“

Žoržíkův otec pokrčil rameny: „Ale, jak si to představuješ? Sami s vozem nehneme!“ Juma ukázal na vysílačku: „Ty mluvit vzduchem s jinými muži!“

Jeff se usmál: „Okay! Tak Emilio, ty teď mluvit vzduchem!“ Všichni se smáli. Napětí poslední půlhodiny povolilo.

Až na protrženou střechu a několik málo větších škrábnutí nebyl vůz poškozen. Citlivá vysílačka fungovala.

Za hodinu dorazila tři vozidla. O něco později stál vůz č. 5 opět na všech čtyřech kolech.

Zapadající slunce zalilo stromy a keře oranžově rudou září. Den plný nezvyklých dojmů, ale také nebezpečí končil.

Ještě dlouho seděl Žoržík u táborového ohně a poslouchal, o čem hovořili ostatní muži. Zítra má být lov na lvy: Benywana bylo proslulé právě výskytem lvů. Ale Zoržík se lovu nebude moci zúčastnit. Pro něj zítřek znamená rozloučení se skupinou Caesar, rozloučení se savanou, stepí i s volně žijícími zvířaty.

Zítra přiletí vrtulník a brzy ráno se s ním vrátí do hlavního tábora.

BOJ V ÚDOLÍ LONGORSKÝCH VRCHŮ

Pilot vrtulníku CX-54 letěl k jihu. Bili Nighton dopravoval do anurské přírodní rezervace tři lvy. Ještě dvě hodiny a zase přistane na provizorním letišti v hlavním táboře. Nad vrtulníkem pluly malé bílé obláčky na azurové obloze. Daleko dole keře, stromy a moře žlutozelené trávy.

V dálce se vynořily šedivé obrysy Longorských vrchů. Asi padesátikilometrové horské pásmo se táhlo od jihu k severu a tvořilo kotlinu zhruba o průměru dvaceti kilometrů.

Bili Nighton ukazoval na dalekou krajinu: „Hezký koutek!“ Kolega přikývl: „Jen kdyby tu nebylo takové horko!“ Utřel si pot s čela.

Hory se přiblížily. Bili Nighton se naklonil dopředu a podíval se z kabiny. Šedočerné mraky kouře visely ve vzduchu.

„Tady to je! Stepní požár!“

Pilot zamířil ke stěně z kouře a dýmu na obzoru.

Pod ním ležely první horské svahy. Bili Nighton stlačil stroj níže a vlétl do údolí ve dvacetimetrové výšce.

Stádo zeber prchalo před netvorem ve vzduchu. Stranou, pod skupinou akácií, pohlížely na podivného ptáka dvě žirafy s dlouhými krky. Antilopy impala uháněly divokými skoky ve vysoké trávě.

Pilot upozornil svého kolegu na termitiště, z jehož stínu vyšel lev. Velká žlutá kočka zdvihla hlavu a začala větřit. Její dlouhý ocas bičoval vzduch.

Vrtulník dorazil k čáře požáru. Zlutočervené plameny mu šlehaly vstříc, olizovaly ho hladovými jazyky. Bili Nighton vystoupil výš a přeletěl několik stovek metrů široké pásmo ohně a kouře.

„Tam dole jsou lidé!“

Vrtulník se snesl níž. Ted je viděli krásně. Dva běloši a několik černochů. Měli pušky a pár Afričanů neslo dlouhé oštěpy.

„Pytláci! Založili oheň a ženou zvěř dál do údolí.“

Bili Nighton se tvářil vážně: „Chtějí obklíčit zvířata. Na úpatí horských svahů je úzká rokle. Jestliže i tam zapálí trávu, je celé údolí uzavřeno.“

Vrtulník zakroužil. Dole běželo stádo pakoňů. Za nimi nezadržitelně postupovala ohňová stěna.

Bili Nighton nabral výšku.

„Mizerové! Střílí po nás!“

Kabina vrtulníku byla prostřelena kulkou z pušky. „Tím jasně ukázali své úmysly! Obletíme údolí. Zebry a pako-ně by je asi těžko uspokojili. Určitě měli zájem především o slony! Asi po pěti minutách se snesl Bili Nighton s vrtulníkem opět do

výše pouhých dvaceti metrů, letěl podél západních svahů a zabočil na východ dovnitř údolí.

Za chvíli se objevilo stádo pakoňů v pochodovém pořádku. Zvířata šla jedno za druhým v dlouhém zástupu.

Pštrosí rodina uháněla stepní trávou se svými poodrostlými mláďaty. Všechna zvířata přicházela z jižního průchodu do údolí, nad nímž visely mraky kouře.

A potom uviděli muži v letadle slony, částečně ukryté ve vysoké trávě mezi křovím a akáciemi. Mohlo to být dobrých šedesát kusů.

Bil Nighton vystoupil s vrtulníkem do výšky padesáti metrů, aby nezneklidňoval obrovské tlustokožce. Dvě slonice, které se držely stranou, zdvihly choboty. O něco později se utvořilo stádo a šediví obři rozvážně vykročili.

Vrtulník prolétal s řevem a svištěním nad kotlinou. Hluboko dole prchali Thomsonovy gazely a impaly, zebry a pakoně, žirafy a sloni, utíkali na sever před postupujícím požárem.

Vrtulník kroužil nad východem z kotliny. Strmé horské svahy tam vytvářely pět set metrů široký průchod ústící do údolí.

Bili Nighton se snesl níž. Potom spatřil, co hledal a co tušil: lidi! Hlídali východ z kotliny. Čekali, až oheň nažene do údolí slony a žirafy, pakoně a zebry.

Pak se objeví oheň tady, v tomto průchodu – a začne velké vraždění zvířat.

Před hodinou oznámil rozhlasem Sven Erikson denní program skupiny.

Jeff Forrester, dr. Brandeis, Emil Lohmoser a Afričané seděli unaveni na sedadlech landroveru.

Slunce stálo vysoko na obloze a nemilosrdně žhnulo na střechu vozu. Nákladní auto projíždělo jakoby váhavě stepní trávou. Motor bzučel, jako když se čmeláci rojí.

Z rádia se ozvalo:

„Pozor, pozor! CX-54 volá skupinu Caesar!“

„Tady skupina Caesar, přepínám!“

„Zde Nighton, pilot CX-54. Jsme v úseku 735/912 nad Longor-skými vrchy. Pytláci se pokoušejí zahnat zvěř do kotliny a uzavřít ji tam. Vstup ze severu je už odříznut ohněm. Východ z údolí na severu je ještě volný, ale i tam už hlídkují. Opakuji…!“

Hlášení Billa Nightona působilo jako výbuch bomby. Vysílačky dlouho neutichaly. Za hodinu přiletěli vrtulníkem ke Svenu Eriksonovi profesor Čerinov a dr. Kinsley.

Předmět jednání: stáda zvěře musí mít otevřenu výstupní cestu z kotliny v Longorském údolí.

Zatímco vozidla všech tří skupin budou překonávat vzdálenost dvou set kilometrů, která je dělila od ohroženého území, mají seskočit výsadkáři u východu z kotliny. Jejich úkolem bude zabránit pytlákům v založení požáru, což by znamenalo odříznutí i tohoto průchodu.

Dva Rusové, dva Američané, dva Angličané a Dán se hlásili i s nutnou výzbrojí a výstrojí na tento nebezpečný podnik.

Čtyři letadla typu Cessna byla už přivolána vysílačkou.

Bylo už pozdní odpoledne, když vozidla všech skupin rychle vyrazila směrem k Longorským vrchům.

Ve stínu vysokého keře instruoval americký pilot Mc Crack muže, kteří měli seskočit s padákem.

„A tady,“ ukázal patentní tužkou na rozloženou mapu, „tady ve čtverci 40 vás vysadíme.“

Skupinu vedl Dán Lars Petersen. Přikývl na souhlas. „Náš úkol je jasný. Východ z kotliny je třeba udržet volný za každou cenu a za všech okolností.“

Podíval se do vážných tváří. Pot jim vyvstal na čelech. Kombinézy se jim lepily na tělo.

„Bude to tuhý zápas. Pytláckou bandu vedou nepochybně běloši, kterým jde zejména o sloní kly. Nenechají si jen tak ujít drahocennou slonovinu.“

Dán si odkašlal: „Tak zlomte vaz!“

Všichni se mlčky navlékli do padáků, nasadili si kukly a brýle a vyšplhali se do připravených letadel.

Letadla postupně startovala z provizorní nájezdní dráhy, nabrala výšku a zmizela za obzorem.

Kotlina ležela pod azurovou oblohou jako obrovská mísa.

Antilopy a gazely, žirafy a sloni táhli šelestící stepní trávou. Na jednom úbočí se pokojně pásli zebry a pakoně.

Několik zvířat odpočívalo ve stínu. Trochu stranou stála jejich stráž, zebří hřebec, a další, pakůň, o padesát metrů dále. Zvířata nastražila uši. Dlouhé ocasy jim létaly až na boky.

Hřebec zdvihl hlavu, zkoumavě vtáhl vzduch, hrabal předními kopyty, tiše zafrkal a vykročil k stádu, které stále ještě stálo se zdviženými hlavami. Také stráž pakoňů byla znepokojena.

Stádo slonů táhlo údolím. Obří tlustokožci troubili a řvali, kvičeli a bručeli.

Hřebec zařehtal, obrátil se a odklusal, celé stádo zeber ho následovalo. Když klesl zvířený prach, byli pryč i pakoně.

Šedočerná stěna z ohně a kouře přetínala údolí. A potom přišli. Třicet, čtyřicet, šedesát slonů. V zoufalém úprku.

Sloni s dlouhými kly, slonice, které s sebou vedly telátka i větší slůňata. Šedá, zvlněná masa se zdviženými choboty a široce otevřenýma očima.

Chobot jednoho slona měl popáleniny velké jako dlaň a jedné slonici visela kůže ze hřbetu v centimetrových proužcích, na břichu a na nohách bylo vidět popáleniny. Mládě se jí drželo pevně chobotem za ocas.

Dvě slonice se namáhavě vlekly, stádo si je vzalo doprostřed. Většina zvířat měla popálené uši.

Sloni pronikli ohnivým pásmem a v poslední chvíli unikli o vlas hrozné smrti. Přece však někteří zahynuli. Velké zabíjení začalo.

Letadla letěla ve výšce pěti set metrů. V dálce se vynořily z kouře a par Longorské vrchy.

Lars Petersen ukazoval dolů. Pod letadly se objevil jižní průchod do údolí. Všude spálená, černá zem. Celé kilometry nic než popel, prach a šlehající plameny. Jenom pět minut trvalo, než se dostali nad ohňovou clonu, a před nimi ležela nedotčená příroda.

Dvě žirafy se kolébaly dlouhými kroky uprostřed zeber, antilop a pakoňů. Chtěli se vyhnout ohni. Mc Crack zapojil rádio.

„Pozor! Tady je CX-32. Blížíme se k průchodu. Připravte se k seskoku!“

Lars Petersen a Rus Prokoněv, který seděl za ním, přezkoušeli závěry padáků, přitáhli si přilby a na oči navlékli brýle.

Mc Crack zvedl ruku: „Tak zlomte vaz, mládenci!“

Letadlo zakroužilo doleva. Vál příznivý vítr. Pilot se podíval ven. Lars Petersen šel k otevřeným dveřím.

„Skok!“

Dán se odrazil. Padal dolů jako kámen. S roztaženýma rukama a nohama udržoval Lars Petersen rovnováhu a řídil svůj let vzduchem. Země se k němu blížila obrovskou rychlostí. Ve výšce sto padesáti metrů zatáhl za zdrhovadlo a padák se s trhnutím otevřel. Pomalu se snášel k zemi.

Lars Petersen se rozhlédl. Tři, čtyři, šest mužů se houpalo na lanech padáku. Také z ostatních letadel vyskočili dobrovolní parašutisté.

Viseli na obloze jako obrovské hřiby. Mírný vánek je hnal k průchodu.

Stádo antilop táhlo padesát metrů pod Larsem Petersenem stepní trávou. Když se k nim snesl, prchaly vysokými skoky. Ale u akácie strnuly překvapením dvě žirafy. S hlavou nakloněnou na dlouhém krku zíraly na to zvláštní zjevení.

Dán zatáhl za lana padáku, upravil směr a minul akácii; za okamžik už dopadl do vysoké trávy.

Žirafy pohodily hlavou dozadu a kolébavými dlouhými skoky uháněly pryč.

Lars Petersen odhodil padák.

Ostatní dopadli v okruhu čtyřiceti až padesáti metrů. Necelý kilometr před nimi byl průchod.

Rozptýlené skály, keře a chřadnoucí stromy dodávaly krajině osobitý vzhled.

Dán si razil cestu porostem a vysokou trávou k určenému shromaždišti. Už tam dorazili oba Rusové a jeden Američan. A brzy se tam sešlo všech sedm dobrovolníků.

Asi za půl hodiny shodilo další letadlo na malých padácích zbraně, střelivo a potraviny.

Pytláci se neukazovali. Upustili od svého záměru? Od jihu se pomalu přibližovala ohňová clona. Vítr, který vnikal od severu, zadržoval požár. Ještě mu mohli sloni, zebry i gnu uniknout. Jak dlouho ještě?

Kvečeru pronikl Lars Petersen se svými muži k průchodu až do vzdálenosti tří set metrů. Vysoké a srázné skalní stěny měnily údolí v rokli.

Stádo pakoňů klusalo právě klidně a bezstarostně touto skalnatou roklí.

Po jednom mizeli muži v nastávající noci. Zaujímali pozorovací stanoviště za skalami, za křovím a stromy.

Uplynuly dvě tři hodiny. Hvězdnatá obloha jim zářila nad hlavami se svou tropickou nádherou.

Bylo slyšet kopyta klusajících zvířat. Pakoně a zebry táhli nocí. Daly se rozeznat pouze kontury jednotlivých zvířat, jinak nebylo vidět nic. Kdesi vyla hyena.

Lars Petersen se opřel zády o skálu. Schylovalo se k půlnoci a citelně se ochladilo. Ze skalního masívu však sálalo nashromážděné denní teplo.

Lars Petersen vyskočil. Na západě problesklo nocí světlo. Ale naprosté ticho zůstalo zatím neporušeno. A znovu světlo, krátké zablesknutí. Tentokrát na opačné straně průchodu z údolí, dvě stě tři sta metrů od Larse Petersena. Signály pytláků. Co to mělo znamenat? Dán vytáhl anténu z miniaturní vysílačky, která se vešla do dlaně.

„Pozor! Pozor! Hovoří Petersen. Všechno v pořádku?“

Ostatní se hlásili jeden po druhém. Také oni zahlédli signály.

Pak už byl celou noc klid.

Když k ránu začalo svítat a když o něco později zalila rudo-žlutá sluneční zář svahy hor, prohledával Dán okolní skály polním dalekohledem. Nenalezl nikoho. Slunce už vniklo do kotliny. Lars Petersen ustoupil do stínu skály a prohlížel pečlivě vše před sebou. Stoupající vzduch se chvěl nad zemí. Několik metrů od něj táhlo stádo gazel k východu z údolí. Vůdce stáda s vývrtkovitě zatočenými rohy zdvihl hlavu a větřil. Stádo jako by zkamenělo. Jenom krátké pahýlovité ohony se neklidně mrskaly. Překrásní tvorové! Lars Petersen pozoroval, jak potom táhli dál. Brzy zmizeli za keři a skalami.

Neuplynulo ani pět minut a padl výstřel. Vzápětí vyrazily gazely v panickém úprku zpátky do údolí. Chyběl vůdce stáda s krásnými rohy. Dán se díval mračnem prachu, které za sebou zanechala zděšená zvířata. Zapjal miniaturní vysílačku. Bylo slyšet tiché hlasy. Jeden z Rusů se hlásil.

„Zde Prokoněv. Severozápadně od termitiště jsem zpozoroval pytláky. Zastřelili krásného gazelího kozla. Budu pokračovat v pozorování.“

Lars Petersen zamířil dalekohled v udaném směru. Dva muži, černoch a běloch, byli skloněni u křoviska. Dlouhými mačetami „zpracovávali“ tělo ležící na zemi. Když se narovnali, držel běloch v rukou gazelí rohy.

Vtom se vynořil dvacet metrů od pytláka Rus Prokoněv.

Blížil se k nim s puškou v pravici.

Černoch zdvihl hlavu a něco vykřikl. Pytláci skočili za termitiště. Potom padl výstřel.

Prokoněv pustil pušku a rukou si stiskl levé rameno.

Petersen udělal několik rychlých, dlouhých skoků přes kameny a úlomky skal. Od Prokoněva, který ustoupil za skálu, ho dělilo ještě padesát metrů.

Oba pytláci se opatrně přesunovali za termitištěm a plížili se v polovysoké stepní trávě. Zřejmě chtěli obejít skálu, za níž se kryl Rus. Co zamýšleli?

Lars Petersen se opřel o kmen akácie a zdvihl pušku. Ti lotři chtěli ještě zpestřit své „konto“. Klidně zamířil, pak stiskl spoušť. Kulka zasáhla bělochovu pravici. Puška mu vypadla z ruky. Zoufalství se zračilo v jeho tváři.

Než Lars Petersen nabil znovu, utekli. Vyslal za nimi dvě rány naslepo. Prokoněv vyvázl s pořádným škrábnutím na rameni.

Petersen mu obvázal ránu.

„Dáme vás co nejdřív převézt letadlem do tábora.“

Rus se vzpřímil: „Ničevó!“ ukazoval na své levé rameno. Žádný tábor. Budu pomáhat dál. Když je tolik práce, nebudu nemocný!“

Lars Petersen nabídl Prokoněvovi cigaretu.

„Kdyby ti lotři věděli, že sem už jedou všechny naše vozy, hleděli by se uklidit.“ Podíval se tázavě na Rusa. „Mohu vás teď nechat o samotě?“

Prokoněv přikývl. „Jistě. Už je mi zase dobře. Nemám žádné bolesti!“

Petersen se usmál, zamával Rusovi a zmizel za keři a skalami. Nerušeně dorazil na své pozorovací stanoviště.

S troubením se blížili sloni k východu z údolí. Ještě je nebylo vidět, ale už zdálky bylo slyšet jejich vytrubování a kvičení.

Lars Petersen, který stál ve stínu skály, se podíval na oslnivě modrou oblohu, po níž pluly malé bílé obláčky, a oddal se svým myšlenkám.

Brzy musela první vozidla dorazit k Longorským horám.

Najednou se podíval zděšeně a neodvážil se ani pohnout. Necelých deset metrů před ním stál mohutný slon, samec. Vynořil se bez nejmenšího hluku. Pohyboval ušima a zdvihal chobot, jak větřil.

Vítr se obrátil. Slon nemohl zvětřit člověka, i když byl tak blízko. Obrovské zvíře si přejíždělo opatrně chobotem spáleniny na pravé straně břicha, velké jako dlaň, a foukalo si na ně. Stejně nehlučně, jak slon přišel, kráčel dál.

Ze všech stran se teď vynořovala šedá těla v keřích a v trávě, sloni vytrhovali porost a menší stromy praskaly jako sirky. Lars Petersen se přitiskl do prohlubně ve skále. Těsně kolem něho procházela slonice s několikaměsíčním mládětem. Také byla pokryta popáleninami. Zdálo se, že jenom mládě vyšlo bez zranění.

Najednou proud obrů uvázl. Dán zadržel dech a přitiskl se k tvrdé skále. Sloni byli velice zneklidněni. Co kdyby ho zpozorovali? Nesměl na to myslet. Slůně s tlustými záhyby kůže na nohou cupitalo kolem slonice… Larsu Petersenovi se rozbušilo srdce – slůně si to zamířilo k němu! Slonice pootočila hlavu a zabručela. Po několika krocích napomenula neukázněného výletníka, uštědřila mu štulec chobotem do hřbetu. Slůně zakvičelo, chytlo se matčina ocasu a běželo už zase za ní.

Dál se hrnulo a valilo stádo slonů k východu z údolí.

Ted se vynořily dvě slonice. Z uší jim visely popálené cáry kůže. Mezi sebou vedli mladého slona, který šel s velkou námahou. Z předních nohou mu visela kůže. Hřbet měl pokryt ranami Cas od času se skupina zastavila. Některá ze slonic jemně přejela chobotem hlavu slona a tiše zakvičela, jako by chtěla utěšit postiženého.

Skupinka pomalu pokračovala ve své cestě.

Stádo obrovitých tlustokožců už končilo. Po jednom, po dvou se ještě trousili opozdilci.

Lars Petersen si setřel pot s čela. Zdvihl dalekohled a zaostřil ho na průchod. Nechají pytláci slony projít?

Výstřel porušil ticho, které se tu rozhostilo po příchodu slonů. A už se rozpoutalo pravé peklo. Troubení, ryčení a kvičení se ozývalo ze všech stran.

Sloni utíkali zpátky do údolí. U průchodu třeskly další výstřely. Zároveň se ozval v miniaturní vysílačce hlas amerického parašutisty.

„Pozor! Tady je Smithly. Pytláci zastřelili sloního samce. Byli jsme ostřelováni. Střelbu jsme opětovali. Jeden pytlák byl poraněn. Máme výhodné postavení a máme přehled na východ z údolí. Konec!“

Lars Petersen se ani neodvažoval pomyslet na to, co by se stalo, kdyby den uplynul a jejich vozy sem nedorazily.

Se zdviženými choboty, napjatýma ušima a nataženými ocasy zaútočili tam sloni. Výstřely je rozrušili. Nejbližší okolí skály, k níž se přitiskl Lars Petersen, bylo doslova zaplaveno obrovskými šedými těly.

Slůňata utíkala bázlivě a s kvičením za svými matkami. Mladí i staří samci s dlouhými kly dupali, uši napjaté, jak probíhali kolem něho. Utěk slonů trval pouze minuty. Za nimi zůstaly vyvrácené stromy, pošlapané keře a udusaná tráva. Vypadalo to, jako kdyby se údolím přehnala vichřice se smrští.

A uprostřed vší té beznaděje postřelený, na smrt nemocný slon. Dán ho uviděl ještě dřív, než pootočil hlavu. Stál tu tiše se skloněnou hlavou sotva dvacet metrů od něho. S chobotem netečně svěšeným. Zvíře krvácelo z rány nad okem velké jako pěst. Slon – byl to samec – se potácel, udělal dva tři kroky a klesl na kolena, zase vstal a odvlekl se kus dál.

Lars Petersen sevřel rty. Naplnil ho nepopsatelný, zuřivý hněv. Kdyby se mu ted dostal nějaký pytlák do cesty…

Slon zasténal, klesl jako podťatý na kolena a převalil se na stranu. Nějakou dobu tak ležel. Dýchal ztěžka. A opět se pokoušel vstát, ale mohutná hlava padla nazpět do trávy.

Lars Petersen zdvihl pušku a opatrně se přiblížil ke slonu. Byl už mrtvý.

Vtom se ozvalo divoké troubení. Petersen rychle utíkal ke skále. Sloni musí být v bezprostřední blízkosti. Větve praskaly. Objevili se dvě slonice a jeden slon s dlouhými kly. Hledali svého postřeleného druha, který zůstal pozadu a pak se jim ztratil? Tři choboty větřily. Tlustokožci vytrvale mávali nataženýma ušima. Ke skupině přibíhala další slonice.

čtyři sloni obstoupili mrtvého druha a ohmatávali ho choboty. Sloní samec ustoupil o dva kroky dozadu, ohnul nohy v kolenou, vsunul kly pod mrtvého a pokoušel se ho zdvihnout. Lars Petersen sotva věřil svým očím.

Slonice se dotkla hlavy mrtvého slona a přitom zavadila o ránu. Když ucítila krev, zatroubila, čtyři sloni nastražili uši. S ryčením a troubením se vraceli od mrtvého zpátky do údolí.

Při východu z údolí, v severozápadním směru, zahřměly jednotlivé výstřely.

Lars Petersen se kryl za stromy, termitišti a skalami a tak se doplížil až k úzkému pahorku. Vedle něho padla rána.

Asi dvacet metrů od něj ležel za skálou Angličan, pušku připravenu k výstřelu.

Petersen na něj zakřičel. Angličan ukázal na pravou stranu údolí. „Zdá se mi, že chtějí založit oheň! Tamhle.“

Asi tři sta metrů před ním se objevili tři černoši; všichni s puškami. Bleskurychlými skoky přebíhali místo, kde se nemohli krýt. Angličan zamířil. Kusy země a skály se rozprskly. Také Lars Petersen vystřelil.

Pytláci se vrhli k zemi a plížili se po břiše nazpátek ke svahu. Zároveň byla střelba opětována z jednoho pahorku. A jen o vlas minula kulka Dánovu hlavu.

Střely přilétaly ze západní strany průchodu.

Kolem desáté dopoledne se blížily landrovery a džípy skupiny Caesar k Longorským horám. Za nimi jely vozy angloamerické skupiny, zatímco ruská skupina se přisunovala Asi-dinskou stepí.

S parašutistickou skupinou se jim zatím nepodařilo navázat spojení. Jaká byla jejich situace a jestli se tam udrželi – to nemohl nikdo vědět.

Dr. Brandeis měl neustále zapojenu vysílačku. Ale nic se neozývalo: „Jeffe, nemůžu to pochopit!“

Američan mávl rukou.

„Snad je to dobré znamení! Za pár hodin to už budeme vědět docela jistě!“

Tři antilopí samice přeběhly před landroverem. V dálce stálo stádo zeber.

V aparátu zapraskalo, potom se ozval tiše, ale přece srozumitelně hlas Larse Petersena: „Pozor! Zde Petersen. Přijeďte rychle. Bojujeme u východu z údolí s pytláky. Nebudeme moci už dlouho udržet své postavení. Pytláci se pokoušejí uzavřít údolí požárem. Od jihu se nezadržitelně blíží pásmo ohně. Pomozte nám! Konec.“

Dr. Brandeis se podíval na mapu, kterou držel rozloženou na kolenou.

„Jsme už na úpatí Longorských hor.“

Ukazoval na mapě: „Když pojedeme dál tímto směrem, můžeme být za dvě hodiny u východu z údolí!“

Jeff Forrester přikývl. Obrátil se k Jumovi. „Zkus, co se dá vytáhnout z téhle kraksny!“

Černoch se usmál: „Ano, bwano, poletím jako blesk!“

šlápl na plyn, vůz vyrazil vpřed a málem by byl skončil v křoví. Juma strhl prudce volant. Muži se musí pevně držet na sedadlech, aby nevyletěli. Landrover uháněl s mrakem prachu za sebou. Ve velkých odstupech ho následovala další vozidla.

Na obzoru se objevila dlouhá mračna zvířeného prachu. První je viděl Emil Lohmoser. „Podívejte se, doktore, že by to už byli…“

Nedokončil větu. V aparátu zapraskalo a ozval se Sven Erikson: „Pozor! Caesar volá Bambiho! Držíme východ z údolí. Zůstaňte ve stejné úrovni s námi. Odřízněte bandě ústupovou cestu. Konec.“

„All right! Bambi rozuměl.“

Dr. Brandeis pokyvoval spokojeně hlavou: „Tak Kinsley se svými lidmi je už tu taky.“

Přímo šíleným tempem a s artistickou zručností řídil Juma vůz, vyhýbal se dírám v zemi, střelám a balvanům a kličkoval mezi křovím, v podrostu a mezi termitišti.

Jeff zkontroloval závěr pušky a zasunul zásobník.

„Tady, doktore!“ odepínal si pistoli. „Vezměte si ji. Kdyby vám zase někdo chtěl zapíchnout dýku do těla…“

Dr. Brandeis se usmíval. „Děkuji ti, Jeffe! Doufám, že ji nebudu potřebovat!“

Američan se obrátil. „A vy, Emilio, se držte u mne, až ten tanec začne!“

Jeff dal Jonášovi, Timbovi a Bongovi ještě několik pokynů, pak se odmlčel a zabořil se do opěradla.

Už zdaleka cítili zatím jen mírný pach požáru. Čím víc se blížili k průchodu do údolí, tím byl silnější. Dorazili tam za deset minut. Muži vyskákali z vozu. čtyři další landrovery se držely těsně za nimi. Přidali se k nim tři Švédi, čtyři Francouzi a deset Afričanů. Brzy nato dorazil i džíp se Svenem Eriksonem.

Ve třech skupinách pronikali nepřehledným terénem k průchodu do údolí, které bylo asi osm set metrů před nimi. Skály a balvany, křoviska i hustý podrost ztěžovaly výhled, ale umožňovaly krytý pohyb.

Z průchodu do údolí se ozývaly výstřely.

Doktor, Jeff a Lohmoser mířili k široké skále. Několik metrů od nich se kryli za křoviskem Jonas, Timbu a Bonga. Usekali mačetami pěkně silné větve z keře a přiřízli je. Když se tam feff podíval, Jonas se usmál a šlehl svým klackem do vzduchu. Jeff souhlasně přikývl. Pár ran pytlákům neuškodí.

Emil Lohmoser upozornil Američana: „Tady!“

Kousek od nich, co by kamenem dohodil, se sunula trávou tmavá postava, oblečená jenom do krátkých kalhot. Když se dostala k termitišti, narovnala se a se zaujetím se dívala směrem, z něhož vyrazili muži do průchodu. Černoch měl pušku připravenu k výstřelu, přidržoval ji pod pravou paží. Měl zajišťovat vstup do údolí od severu.

Dr. Brandeise, Jeffa ani ostatní nezpozoroval. Zato pravděpodobně asi čtyři Francouze, kteří postupovali nějakých dvě stě metrů západně. Jeff je mohl rozeznat dalekohledem. Právě dorazili na rovinku porostlou nízkou trávou. Pytlák zdvihl pušku. Ale Jeff ho předstihl. Dobře mířenou ranou vyrazil černochovi zbraň z rukou. Zůstal tam tak stát aspoň vteřinu strnulý úlekem, pak vymrštil ruce vzhůru a s křikem uháněl k východu z údolí.

V dálce se ozvaly výstřely.

Jeff, doktor, Lohmoser a tři černí muži pronikali dál a snažili se přitom krýt co nejlépe. Skalní úlomky a ostrá tráva řezala do rukou i do nohou.

Dostali se k úzkému pahrbku.

Asi ve vzdálenosti tří set metrů objevil Jeff pod skupinou stromů pět šedých nákladních aut pokrytých vrstvou prachu.

Podíval se tam dalekohledem. Jeden vůz vycouval ze skupiny vozidel a ujížděl velkou rychlostí na sever.

Američan se zamyslel.

„Zajímavé! Doktore, neviděli jsme z letadla na stepi poškozený vůz tenkrát, když jsme letěli se Zoržíkem z tábora? Tadyhle tomu chybí levý přední blatník!“

Střelba u východu z údolí zesílila.

„Jestli se nepletu,“ na Jeffově tváři se objevili vrásky, dověděli jsme se tenkrát i něco o vůdci celé bandy. Běloch s černými brýlemi. Vzpomínáte si, doktore? A tady vedle řidiče seděl běloch s černými brýlemi proti slunci. Kdyby měl ke všemu ještě jizvu na levé ruce, pak by…“

Kulka zahvízdla a kousek od Jeffa se rozprskl písek do vzduchu.

Emil Lohmoser se přikrčil.

Američan zvedl opatrně hlavu. „Stahují se. Chtějí se dostat k vozům.“

Jeff zdvihl pušku a několikrát vystřelil. Potom dlouhými skoky se bleskurychle dostal ke skupině stromů, pod nimiž stála auta. Dr. Brandeis a Emil Lohmoser ho následovali. Po dvou stech metrech dorazili k akácii. Hned vedle čněla skála vysoká zhruba jako člověk.

Vozidla byla na dosah ruky.

Američan zasunul do pušky zásobník, zacílil a stiskl spoušť. Usmál se. Pravá zadní pneumatika nákladního auta byla prostřelena. Jeff vystřelil ještě třikrát. Co rána, to zásah.

Z průchodu se vynořovali na všech stranách pytláci. Bezradně obklopilo dvacet černochů a jeden běloch nákladní auta vyřazená z provozu. Potom vylezli na vozy, rozebrali přikrývky i zásoby potravin a chtěli se rozprchnout.

„Daleko nedojdou!“ smál se Jeff. Zhatil pytlákům jejich plány. Vzpřímil se: „Teď uvidíme, co se tu před námi děje!“

Zdolávali pahorkovitý terén, ostrou stepní trávou a přes ostré skály pronikali k východu z údolí. Štiplavý pach požáru visel ve vzduchu.

Dr. Brandeis a Jeff Forrester prohledávali dalekohledy málo přehledný terén.

„Tamhle!“ Dr. Brandeis ukazoval na skupinu stromů. „Petersen a jeho lidé!“

Jeff, doktor a Lohmoser je běželi uvítat. Všichni si tiskli ruce.

„Nebyli bychom se mohli už udržet.“ Lars Petersen si odhrnul vlasy z čela. „Buď by nás ta banda byla oddělala, nebo by nás byla upekla v tom požáru, který chtěli založit i z druhé strany. Potřebovali bychom lékaře. Prokoněv byl zraněn!“

Rus zavrtěl hlavou. „Nepotřebuju žádného lékaře!“ Zdvihl zraněné rameno. Bolestně stáhl obličej. „Už je zase všechno v pořádku!“

Jeff se usmíval: „Však je to vidět. Dokonce v nejlcpším po řádku!“

Potom vjely do údolí landrovery a džípy. Angloamerická skupina se svými vozidly zůstala u východu z kotliny, aby zadržela prchající pytláky. K průchodu pak ještě dorazila sovětská skupina.

Jako netvor se žhnoucíma očima prokousával se oheň údolím. Plameny se valily v kilometrové frontě.

Na východní okraj údolí vjela vozidla skupiny C a na západní vozidla skupiny A. Pronikla až k požárové stěně. Jejich úkolem bylo objet stáda zvířat a hnát je z kotliny.

Kouř a horké páry ztěžovaly výhled. Dr. Brandeis si povzdechl: „Teď bychom tu potřebovali pěkný tropický liják.“

Juma zabrzdil. Jako by vyskočili ze země, objevilo se před autem dvacet třicet buvolů. Někteří měli popáleniny na břiše a na bocích. Vůdce stáda zdvihl hlavu a stádo se rozdělilo na dva proudy, které obešly auto zprava i zleva. Za nimi táhlo stádo antilop. Oheň a kouř vyhnal zvířata z jejich pastvin.

S chvějícími se boky uháněly antilopy impala obrovskými skoky.

Když vozidla dorazila k ohňové cloně, zajela doprostřed údolí a krátce nato se spojila se skupinou Antonius. A pak v široké frontě se rozjela údolím zpátky k průchodu.

S dusotem kopyt, tělo vedle těla, hnali se zebry a pakoně před vozidly. Jeff Forrester ukázal na křovisko, v jehož stínu stála zebří klisna se svým hříbětem. Mládě staré teprve několik hodin, udělalo nejisté pár krůčků a kleslo na zem. Z prchajícího stáda nebylo už vidět žádnou zebru.

„Hříbátko je vyčerpáno!“ Dr. Brandeis poručil Jumovi, aby zastavil.

Ze vzdáleností dvaceti metrů pozorovali matku a dítě. Klisna se postavila před hříbě, zaujala obrannou polohu. Upřeně se dívala na vůz. Uši jí neklidně hrály. Frkala a strkala do hříběte hlavou.

„Počkáme, Jeffe, až se zdvihne.“

Po určité době zdvihlo se hříbě pomalu, dvěma třemi skoky se přitisklo k matce a pilo. Když se nasytilo, pohodilo hlavou, přicupitalo ke keři a chroupalo listy.

Juma nastartoval. Landrover se pomalu rozjížděl k zebře a k jejímu mláděti. Klisna se prudce vzpřímila. Stála tu nejdřív jako zkamenělá, potom odtamtud odběhla i s hříbětem.

Jednotlivě se objevovaly antilopy impala a Thomsonovy gazely. Skákaly vysoko před vozem a zmizely hluboko v údolí.

Potom už nebylo vidět žádné zvíře. Dva tři kilometry vpředu utíkala stáda před auty, jedoucími rovnoměrně vpřed, k východu z údolí.

Najednou vyrazilo překvapeně z hustého porostu dvanáct prasat bradavičnatých. Běžela v dlouhém zástupu, s kvičením a chrochtáním, ocasy vztyčeny jako antény. Na hřbetě jim vlála hříva. Zato zadek a ocas měla úplně holý. Vypadala velice komicky.

„Zrovna krasavec takové prase bradavičnaté není,“ konstatoval Jeff. „A když je vyrušeno, dokáže udělat docela uražený kukuč!“

Emil Lohmoser odtušil suše: „Mně není také třikrát příjemné, když mne někdo vytrhne z odpočinku po obědě… Podívejte se tamhle!“ Ukazoval na keř. Vyděšeně tam v trávě kvičelo a klopýtavě cupitalo mládě, ocásek vztyčený nahoru jako tužku.

Jeff se vyklonil z vozu: „Zaspalo jsi, viď?“

Zatleskal na ně rukama: „Sup, šup – a běžet!“

Kvičelo a chrochtalo, ale běželo, jak jen rychle mohlo, za mizejícím stádem.

„Poslechneme si, co se děje u profesora Cerinova!“

Dr. Brandeis zapojil aparát.

„Pozor! Tady Caesar. Vůz číslo 5 volá Antonia. Jak to vypadá

u vasr

Pár vteřin trvalo, než se ohlásil Rus: „Ženeme pakoně, zebry, antilopy a buvoly. Našli isme žirafu s těžkými popáleninami. Museli jsme ji zastřelit. Pozor! Právě mění směr stádo slonů: ze středního úseku odbočují na východ. Konec!“

V ampliónu se znovu ozvalo: „Pozor! Pozor! Bambi volá Antonia a Caesara. Zadrželi jsme prchající pytláky u východu z údolí. Je mezi nimi také jeden běloch. Je to…,“ hlas se krátce odmlčel, „…je to Tim Roberts!“

Opět několik vteřin ticha.

„Pozor! Stádo zeber je v průchodu. Uvolňujeme vchod z údolí. Konec!“

Jeff luskl prsty. „Tim Roberts, tak ten lump musel být i tady. To mě přece mohlo hned napadnout!“ Jeff vyprávěl, jak to bylo před dvěma roky, když pytlácké bandy řádily v Soranžské přírodní rezervaci. Roberts patřil k pohlavárům těch band. „Rok vězení mu asi nestačilo.“ Američan přivřel oči. „Tentokrát z toho tak lehce nevyvážné!“

Emil Lohmoser se podíval na Jeffa tázavě: „Tim Roberts, to má být ten běloch s černými brýlemi a jizvou na levé ruce?“

„Ne! Určitě ne. Tentokrát máme co dělat s hezky velkou bandou. Je výborně zorganizována. Na to není tenhle Roberts dost inteligentní. Hlava tohohle podniku bude někdo jiný.“

Až dosud rozptýlené keře a stromy zhoustly a zúžily jim zorné pole. Nebylo pořádně vidět ani na padesát metrů. Tento pás bujné vegetace se táhl z východní strany zeleného hustého svahu až do středu údolí, směřoval pozvolna na západ a na sever a pak zase uvolňoval výhled.

Zebry, pakoně a rozmanité druhy antilop táhli v párech nebo ve skupinách před vozidly na sever. Právě se tím směrem kolébalo dlouhými topornými kroky stádo žiraf.

Najednou se přehnaly černošedé stíny křovím: kaferští buvoli! Se skloněnými rohy se blížili dva býci. Jejich hlavy se leskly ve slunečním světle.

Juma máčkl na houkačku, zvířata vyskočila, obrátila se a odklusala s burácivým dusotem.

Vozy hnaly pořád před sebou stáda k průchodu; za nimi postupoval nezadržitelný požár, neprostupná stěna ohně a kouře.

Vzhled krajiny se zřetelně měnil. Keře a stromy stále víc ustupovaly. Skály udávaly tón, mezi nimi se tu a tam objevovaly ostrovy stepní trávy a nízkého křovinatého porostu.

V oparu dne se rýsovaly výběžky Longorských hor.

Vůz č. 5 vyjel na pahorek.

Jeff ukázal před sebe: „Průchod! Doktore!“

Doktor se podíval dalekohledem: „Pakoně, zebry, buvoli! A dál vpravo stádo žiraf. Teď jsou v průchodu. Výborně!“ Spokojeně se usmíval. „Lohmosere, dokázali jsme to!“

Všude bylo vidět zvířata: slony, pakoně, antilopy, zebry, gazely, pštrosy, žirafy, jednotlivě v párech i ve stádech. Pomalu táhli k východu z údolí.

Stepní trávou, přes úlomky skal a skály, křovím se hnala zvířata a za nimi auta. Zvěř se sbíhala ze všech stran. Občas se některé zebry a pakoně, kteří ztratili své stádo, pokoušeli proniknout mezi vozy zpět do údolí. Zabránily jim v tom slepé výstřely.

Emil Lohmoser se podíval za nimi. „JefFe, budeme s tím hotovi do noci?“

„Nezbude nám nic jiného, Emilio! Oheň se na nás tlačí. Myslím, že…“

V aparátu zapraskalo.

„Pozor! Hlášení pro všechna vozidla. Sloni se obrátili a vracejí se zpět do údolí!“

Už také byli vidět. Šli v dlouhém zástupu, vedeni statným samcem. Mohlo jich být patnáct dvacet kusů. Něčeho se polekali.

Ještě dvacet metrů, pak JefF vystřelil. Také z jiných vozidel stříleli naslepo.

Vedoucí slon stáda se váhavě kolébal sem a tam a zlostně funěl. Přes čelo se mu táhla velká popálenina. Uši měl svěšené. Také ostatní zvířata, pokud se to dalo poznat, byla poraněna.

Jeff vystřelil znovu.

Slon potřásal hlavou jako stařec, troubil, vyrážel dopředu, otočil se doprava a se zdviženým ocasem a svěšenýma ušima uháněl zpátky. Ostatní sloni ho následovali.

Konečně se to podařilo; všechna stáda odtáhla na sever. Už jenom gazelí samec se třemi svými družkami, pět pakoňů a několik zeber se dosud potulovalo před průchodem.

„Držte se vlevo! Pokoušejí se prorazit!“

Gazelí samec přeskočil křoví.

Juma strhl volant. Zvířatům byla odříznuta cesta zpět. Vyjely proti nim čtyři vozy. Teď mohli utíkat už jen dopředu, k východu z údolí.

„Bwano, tembo s toto, tam!“ ukazoval naléhavě Juma Jeffovi.

„Co ty sem může hnát?“ divil se Američan. K vozu se až na dvacet metrů přiblížila slonice se slůnětem.

Slonice byla pokryta popáleninami. Uši měla úplně zničené od ohně. Z břicha a nohou jí visely cáry kůže. Zvíře sténalo. Jako by ani nevidělo lidi. Malé, ani ne půlroční slůně se tisklo k matce. Až na malé poranění na levé přední noze bylo, jak se zdálo, v pořádku.

„Tady pomoci nemůžeme.“ JefF zavrtěl hlavou. „Bude se trápit celé dny, než pojde. Znám to. Ve čtyřiašedesátém po velkém stepním požáru v Bungale to právě takhle odneslo patnáct slonů.“

Slůně kvičelo a ohmatávalo svým malým chobotem matčinu přední nohu. Mělo hlad a chtělo pít. Slonice řičela bolestí. „Na to se člověk nemůže dívat!“ Dr. Brandeis se obrátil. „Jeffe, musíte to udělat!“

Američan přinesl z vozu těžkou pušku na slony. Za okamžik bylo vše vykonáno.

Slůně se mermomocí nechtělo dát odvést.

Když se smrákalo, zmizely už z údolí i ty poslední zebry a antilopy. Vozy je zahnaly do průchodu.

Široký příkop v soutěsce a protipožár znemožnily, aby pásmo ohně a dýmu přeskočilo do stepi.

Vzadu zůstala smrt a černá, spálená zem.

ÚNOS

Oslňující blesky křižovaly noční oblohu. Hromy burácely a proudy lijáku zalily tábor. Celý den bylo nesnesitelné vedro a Zoržík stačil zařídit jen to nejnutnější. Teď ležel s otevřenýma očima v rohu stáje na kupě sena a pozoroval běsnící živly. V neustávajících blescích se vynořovaly ze tmy ohrady pro zvířata a táborové prostranství a Zoržík viděl, jak vichřice cloumá akáciemi.

Ohlušující“ rána způsobila, že vyskočil. Muselo uhodit někde v bezprostřední blízkosti. Mladý slon u protější stěny stáje s pravou nohou připoutanou lanem k tlusté fošně bázlivě zakvičel.

„Klid, Goro!“ Zoržík řekl zvířeti polohlasně: „Nemusíš mít vůbec žádný strach!“

Už přes týden bylo slůně v táboře. Zoržík prožíval za pomoci rádia boj s pytláky a záchranu stád zvířat v longorském údolí. Věděl o osudu slůněte, které ztratilo matku.

Když se přihnala bouřka, lehl si Zoržík ve stáji na kupu sena. V takové noci se nesmí mládě cítit osamělé a opuštěné. Ale ani šimpanz Uki nechtěl zůstat o samotě. A tak si vzal Zoržík opici s sebou na seno.

Slůně kvičelo dál. Když se zase zablesklo, zahlédl Zoržík jeho vystrašené oči.

„Goro, člověče, vždyť jsem tu s tebou!“

Zoržík vstal. Hned se ho chytila malá chlupatá ruka – šimpanz se mu pověsil kolem krku. Pohladil opici po hlavě. „Tak pojď taky!“

Několika kroky byl u slůněte. Vlhký chobot mu přejel přes vlasy a’přes obličej.

„Co je, Goro. Pročpak ještě nespíš?“

Poplácal ho po chobotu: „Však já dobře vím, že pořád ještě hledáš maminku.“

Slůně tam stálo tiše, plácalo ušima, napjatě poslouchalo, objalo malým chobotem Žoržíka, přitáhlo si ho k sobě a spokojeně bručelo.

Jak jsou slůňata chlupatá, pomyslel si Zoržík. Jeho tvář se dotkla Gorova čela. Tvrdé štětiny ho škrábaly. Uki se mu znovu zavěsila na záda, zůstala tam, dokud se Goro neuklidnil.

Znenadání bouřka ustala. Blesky se vytratily, hromy zmlkly. Průtrž nad táborem se změnila v mírný déšť.

Když se rozednilo, byl už Zoržík vzhůru. Ranní vzduch byl čerstvý a jasný. Všechno vypadalo jako vymydlené a nové. Listí akácií se lesklo.

Zoržík vypil v kuchyni šálek čaje a snědl pár sušenek. Pak připravil ranní jídlo pro Gora a pro Uki. Vařenou rýži a rozpuštěné sušené mléko pro slona, ovesnou kaši a banány pro šimpanze.

Uki seděla na židli a se zájmem přihlížela. „Tak co, slečno?“ Zoržík k ní přisunul přes stůl talíř s kaší. Opice plácala rukama jako děcko, nahnula se a lízla si konečky rtů.

„Jez pořádně, a hned!“

Šimpanz udělal rozpačitý obličej. Seskočil se židle, polovzpří-meně šel klátivým krokem kolem stolu, vytáhl zásuvku a vzal si lžíci.

Zoržík počkal, až se šimpanz najedl.

„Tak a teď dostane snídani Goro!“

Uki si vylezla Žoržíkovi na záda a nechala se nosit jako pytel mouky.

Slůně zakviklo, když Zoržík přišel do stáje, a dotklo se chobotem vědra se žrádlem. Ale Goro byl ještě přece jen příliš malý na to, aby mohl pořádně žrát sám. Polovička rýžové nebo kukuřičné kaše by byla rozházená po podlaze. Proto Žoržík nabíral Gorovu snídani rukou a cpal ji slůněti přímo do růžových úst. Přitom držel zvednutý chobot.

„Jde nám to docela dobře, viď?“ Slon mlaskal.

Šimpanz se chvíli na něj díval se zájmem, opatrně se naklonil, vylovil prsty ze džberu zrnka rýže, dal si je na vyšpulený spodní ret a prskal je slůněti na hlavu. Když se na něj přilepila a nespadla, Uki samou radostí vesele hopsala.

„Tebe taky nenapadne nic kloudného!“ smál se Zoržík.

Šimpanz se obrátil a běžel ke dveřím, opíral se přitom o prsty na rukou.

„Uki, tady zůstaň!“ podíval se po ní 2oržík. „Tak to jsi ty? Dobré ráno, Suku!“

„Jambo, Žoržíku!“

Šimpanz se šplhal na Sukuaamísto pozdravu mu přitiskl rty na tvář.

„Mám přinést malému Gorovi čerstvé listí?“

Žoržík postavil prázdné vědro stranou. „Ne, Goro už nic nepotřebuje. Musíme se teď postarat o ostatní zvířata.“

Tábor připomíná archu Noemovu. Zebry, pakoně, buvoli, Thomsonovy gazely, antilopy impala, prasata bradavičnatá, párek pštrosů, tucet jeřábů pávích a ještě mnoho dalších zvířat.

Zoržík a Suku měli spoustu práce. Jen pár hodin jim zůstalo pro jejich toulky po okolí a pozorování zvířat, obyčejně odpoledne. Tak to bylo také dnes.

Asi hodinu od tábora udělal Suku nový posed na chlebovníku. Nedaleko odtud vedla stezka zvěře k napajedlu. Tady oba často sedávali a pozorovali zvířata.

Žoržík stál bez hnutí: „Tam!“

Tráva byla ušlapaná!

Suku si položil ruku na ústa a poslouchal.

Sklonil se a pečlivě zkoumal místo. Pozorně se dotýkal prsty stébel, pak zamával na Zoržíka a ukázal na holé místo, na němž prosvítala obnažená půda. Byla ještě po deštích nasáklá vlhkem a byla v ní patrna stopa lidské nohy. Zřetelně se dalo rozlišit ploché široké chodidlo i všech pět prstů.

„černý muž,“ řekl Suku tiše. „Mnoho černých mužů. Ještě ne dlouho pryč!“

Žoržík se rozhlédl. Nebylo mu právě nejlépe.

Co tady chtěli? Z tábora nebyli.

„Co to znamená, Suku?“

Černoch pokrčil rameny. „To nemůžu říct! Asi Ndorobos, ti se pořád stěhují daleko.“

Suku měl jistě pravdu. Byly takové kočovné kmeny. A Ndorobovéjsou kmen lovců. Zoržík o nich slyšel. Ale přece jen měl nehezký pocit a byl rozhodnut, že se raději vrátí do tábora.

Nad táborem se rozhostila noc. O zvířata v ohradách bylo postaráno. Zoržík seděl se šimpanzem v baráku. Uki dokončila večeři, odhodila lžíci a vylízala talíř.

„Z tebe taky nikdy nebude dáma!“ Zoržík sklidil příbor.

„Pojď!“ Šimpanz se vyšplhal Zoržíkovi na klín. Byl strašně unavený. Oči se mu pořád klížily. Ale když mu Zoržík upravil přikrývky v jeho bedně na spaní, začal pofňukávat, vyskočil na stůl a začal vzdorovitě dupat. Nechtělo se mu na kutě. Bránil se mytí obličeje a rukou. Když ale o něco později ležel ve své bedně, byl už úplně klidný.

Zoržík čekal, až šimpanz usnul.

Pomalu zavřel za sebou dveře a vyšel do noci.

U ohrad se vynořily ze tmy obrysy dvou žiraf. Mladá zebra pobíhala na drobných kopytech podél plotu.

Na táborovém prostranství hořely ohně. Šlehající plameny ozařovaly listy a větve akácie zlatožlutým světlem.

„Žoržíku!“ Zvěrolékař ho zval: „Pojď si k nám sednout! Právě mluvíme o stopách, které jste odpoledne našli u tábora. Také si myslíme, že jde o kočovné Ndoroby…“

Zoolog Mr. Lary si vyklepával dýmku. „Rozhodně se tím nemusíme znepokojovat.“

Ze savany vanul mírný vítr. Někde v dálce se ozýval lví řev. Ale přece tu bylo něco, co donutilo muže zaposlouchat se pozorně. Bubnování.

„Je to tamtam. Takhle si domorodci předávají zprávy,“ řekl zvěrolékař. „Kdo ví, co si mají povídat!“ Suché dříví praskalo v ohni.

Tamtam se ozval znovu. „Bum! Bum! Bum-bum-bum!“ Suku se objevil v záři ohně.

„Bwano, slyšíš velký tamtam? Tamtam není nic dobrého.“

Zoolog se na něj podíval tázavě: „Co není dobré, Suku?“

Černoch koulel očima: „Velký buben říká, bílý muž a černí muži jsou v buši!“

Ukazoval na prstech pravé ruky, kolik jich bylo: „Nic dobrého.“

„Odkud to tak přesně víš?“ vyptával se Zoržík.

Suku se smál. „ Já rozumím, co říká tamtam. Velký buben má zprávy z velmi daleka. Bílý muž, černí muži, uprchli z údolí v horách!“

Muži u ohně se na sebe podívali.

„Pytláci z longorského údolí!“ Zvěrolékař řekl to, nač všichni mysleli.

Mr. Lary pokašlával: „Táboří v buši a zítra potáhnou dál. Budou rádi, když je necháme na pokoji!“

„Doufejme!“ Zvěrolékař se zdvihl. „Nemůže ale škodit, když si dáme na ně pozor!“

Černoši u ohně zmlkli •– a jindy měli tolik řečí!

Nocí se neslo štěkání šakala.

Zoržík ležel na polním lehátku. Oknem bylo vidět kousek noční tropické oblohy. Zdálky se stále ještě ozývaly duté údery bubnů. Zoržík nevěděl, jak dlouho spal. Polekal se, vyskočil z postele a setřásl se sebe spánek. Srdce mu tlouklo až v krku. Zdálo se mu něco? Nebo… ohmatával rukou bednu vedle svého lůžka, v níž spala Uki… kopnul snad šimpanz do postele?

Ne! Uki ležela na zádech s rukama skříženýma na prsou v hlubokém spánku.

Zoržík se zaposlouchal do nočního ticha. Pod oknem cvrkala cikáda.

Najednou mú projel tělem mráz. Cítil to jasně: nebyl v místnosti sám. Také dveře byly trochu pootevřeny, a on si jasně pamatoval, že je zavíral.

Zoržík odsunul opatrně pokrývku a pravou nohu dal na zem. Dvěma skoky bude u dveří a zakřičí, jak dokáže nejsilněji. Mr. Doole a zoolog Lary ho uslyší. Jeho tělo se napjalo.

Ale když už chtěl Zoržík vyskočit, stlačily ho silné paže k lůžku, čísi ruka mu zakryla ústa. Nemohl vykřiknout. Drželi ho dva muži. Spoutali mu ruce i nohy a ústa mu zacpali roubíkem. Všechno šlo tak rychle, že se sotva dokázal ubránit. Jeden z mužů si hodil Zoržíka jako pytel přes rameno.

„Jestli budeš křičet,“ zasyčel na něj, „udělám tě mrtvý!“

Přitiskl mu nějaký ostrý předmět na záda.

Pytláci! blesklo Zoržíkovi hlavou. Černí pytláci! Co od něj mohli chtít?

Bez hlesnutí – jako přišli, tak teď opustili se zajatcem dřevěný barák.

Nezpozoruje nikdo v táboře, co se tady děje?

Zoržík pootočil hlavu. Nikde nebylo vidět žádné světlo. Všechno spalo. Oheň na táborovém prostranství dohoříval.

Asi za patnáct minut dali Zoržíka na zem a rozvázali mu pouta na nohou. Jeden černoch se zašklebil.

„Ty teď budeš běhat s námi!“ Vytáhl Zoržíkovi roubík z úst.

Tábor zůstal daleko vzadu. I kdyby teď křičel sebevíc, nebude ho nikdo slyšet.

Potom šli vysokou stepní trávou a Zoržík se snažil držet s pytláky krok. Občas klopýtl. Nohy měl těžké jako z olova. Byl to následek příliš pevného spoutání.

Když začalo svítat a na obzoru se ukázal nový den ve stříbrných paprscích, dorazili do akáciového háje. Hustým podrostem vedla stezka k chatě, která stála vedle skupiny akácií.

„Ty teď spát a čekat, až přijde massa velký boss!“

Pytlák rozvázal Zoržíkovi ruce. „Já na stráži, abys neutíkal!“ ukázal na dýku.

Zoržík se rozhlížel kolem sebe. V chatrči byla úplná tma. Narazil nohou do hromady přikrývek.

Posadil se a třel si rozbolavělá zápěstí. Jeho myšlenky těkaly neklidně, pokoušel se soustředit a vyjasnit si svou situaci.

Jak to černoch říkal? „Massa velký boss?“

Co po něm chtěl vůdce bandy? Proč ho nechal unést z tábora?

Zoržík vstal a snažil se podívat ven vchodem do chatrče. Asi tak čtyři metry od něho seděli oba černoši na bobku, tváří otočeni k chýši. Potichu se bavili. Zoržík přemýšlel. Musel se odtud dostat. Jak to měl však provést? Než mohl něco podniknout, musel počkat, až vyjde slunce. Do té doby si chtěl trochu odpočinout.

Avšak vtom zaslechl vrčení motoru. Zpozorněl. Přitiskl hlavu ke stěně chýše a snažil se pozorovat okolí štěrbinou v pletivu z listí a větví. Bílý muž v košili a šortkách spěchal přes volný prostor mezi stromy. Oči mu zakrývaly černé brýle. Oba hlídači u chatrče rychle vyskočili. Vynořili se další tři černoši. Byli schováni na druhé straně chýše.

„Máte ho?“ slyšel Zoržík, jak se ptal běloch.

„Ano, pane! Přivedli jsme mladého bílého muže z tábora. Je v chýši, tam. Dali jsme papír na stůl, jak jste řekl, pane!“

„Dobrá,“ kývl hlavou běloch. „Maolo,“ přivolal černocha, „přines něco k snědku, mám hlad.“

Usadil se pohodlně do trávy. „Ale nerozdělávat oheň, rozumíš! Kouř by nás mohl prozradit. Uzené antilopí maso a studený čaj. To úplně stačí.“

Tak to byl tedy vůdce pytláků, kteří měli na svědomí v údolí Rhula-Rhula tolik slonů, žiraf, antilop, pakoňů a spoustu jiných zvířat. Jemu a s ním i některým černochům se podařilo uniknout z Longorských hor.

Avšak ostatní pytláky, mezi nimi pověstného Tima Robertse, se podařilo pochytat americké skupině.

Čas plynul, aniž se něco událo. Jen savanu mezitím zalilo měsíční světlo.

Zoržík zkoušel pevnost zadní stěny. Pletivo tu bylo jen velmi provizorně upevněno a dalo se snadno rukou rozhrnout. Zoržík prostrčil hlavu a ramena ven, ale hned se zase vrátil zpátky, protože zaslechl v těsné blízkosti hlasy.

Opatrně zase upravil pletivo.

„Dobrý den, pane!“

Zoržík se polekaně obrátil. Běloch s černými brýlemi, boss, jak mu říkali černoši, stál před ním. Zpozoroval něco?

Zoržík k němu přistoupil: „Proč jste mě…?!“

Šéf bandy ho stroze přerušil. „Když tady bude někdo mluvit, pak to budu já. To musí být předem jasno. Rozuměno?“ Svá slova doprovodil odmítavým pohybem ruky. „Proč jsem tě sem dal přivézt? To hned uslyšíš!“

Vytáhl kapesník a vysmrkal se, pak pokračoval. „Vy s tou vaší akcí Afrika,’’’’ muž se cynicky zachechtal, „tímhle jste si pokazili celou práci. A teď jste ještě chytili jednoho z mých nejlepších lidí. Nesmí být předán úřadům. Proto jsi tu. Vyměníme tě za něj. Když ale nepustí Tima Robertse na svobodu, pak…!“ Jeho tvář se stáhla do grimasy.

„Vsázím se, že mi Tima přivedou osobně. A do té doby mi budeš dělat společnost. Tak, to bychom měli a ted ti dám přinést něco k jídlu!“

Boss opustil chýši. Zoržík tam zůstal. Toho Tima Robertse nikdy nepustí, to bylo jasné. A co bude se Zoržíkem? Musí utéci!

V táboře šlo všechno svou obvyklou cestou. Ještě nikdo nevěděl, že Zoržík byl unesen. Jen černý kuchař se divil, že vědro s rýžovou kaší pro slůně pořád ještě čeká. Také ovesná polévka a banány pro šimpanze ještě nikdo neodebral. „Bwana Zoržík dnes dlouho spát,“ myslel si a záviděl mu, protože on jako kuchař musel vstávat první. Také Suku nepostrádal Zoržíka hned. Měl co dělat u zvířat v ohradě. Teprve když stál před Gorem a

slůně s kvičením natahovalo chobot, uvědomil si, že se tady dnes ještě jeho kamarád neukázal. To mu bylo divné. Goro a Uki byli vždycky ráno na řadě první. To dělal Žoržík vždycky sám.

Suku postavil vědro se žrádlem a běžel k baráku. Když otevřel dveře, přiskočil k němu šimpanz, zatleskal radostně do dlaní, vyšplhal se vysoko a rozčileně něco žvatlal. Suku cítil, že mu Uki chce něco říci.

Suku šel dál. Přikrývky na Zoržíkově posteli byly rozházené. Vedle postele ležela jedna bota.

Suku se rozhlédl a podíval se zděšeně na bílý útržek papíru, který ležel na stole u okna. Ale sám papír ho nerozčilil. Byl při-bodnut dýkou, která vězela hluboko v desce stolu. Suku zpopelavěl v obličeji. Skokem byl u dveří a pryč z baráku. Se šimpanzem v náručí běžel ke zvěrolékaři.

„Bwano doktore,“ vydechl těžce, „bwano, Žoržík je pryč. Velký nůž ve stole. Tamtam nelhal. Zlí muži v buši!“

Dr. Doole se sklonil nad stůl v Zoržíkově baráku a přeletěl očima pár řádek, které byly načrtnuty hrubými tahy na papíru: „Postarejte se, aby Tim Roberts byl propuštěn. Budu čekat pět dní! Kdyby se Tim Roberts do té doby nevrátil, chlapce už neuvidíte!“

Zpráva o Zoržíkově únosu vzrušila všechny. Každý v táboře byl ochoten ihned pomoci, jen aby se Žoržík dostal z rukou bandy.

Zvěrolékař Doole a zoolog Lary byli zajedno, aby se zatím nic neoznamovalo Zoržíkovu otci ani dr. Brandeisovi. Všechno totiž, co bylo lze učinit pro Zoržíkovo nalezení, mohlo být podniknuto pouze z tábora. Kromě toho nemohlo dojít, i kdyby chtěli, k výměně Zoržíka za Tima Robertse. Seděl už ve vězení v Uridě a čekal na soud.

Asi před hodinou vyšli Suku a Mesari po stopách, které našli u ohrady. Vedly na východ. Dr. Doole a Mr. Lary nedočkavě čekali na zprávu od nich. Každá minuta byla důležitá. Teprve až se vypátrá, kam zavlekli pytláci chlapce, bude možno pokračovat.

Zvěrolékař se podíval netrpělivě na náramkové hodinky. Půl desáté! Setřel si pot s čela. „Jen kdyby se už vrátili. Z téhle nečinnosti bych se mohl zbláznit!“ Zoolog, který seděl opřen zády o kmen akácie, zdvihl oči. Mlčel. Co mohl říci? Cekání drásalo nervy všem.

Minuty a čtvrthodiny míjely. Nejistota a starosti rostly. Napětí povolilo, teprve když se Suku zase objevil. Většinu zpáteční cesty běžel. Jeho černé tělo se lesklo, čelo bylo poseto drobnými krůpějemi potu. Suku dýchal ztěžka a chvíli trvalo, než mohl mluvit: „Šli jsme daleko po stopách!“ Sotva popadal dech a lapal po vzduchu. „Přišel jsem nazpátek přivést tam bwanu a všechny muže z tábora. Když nás bude mnoho, snad najdeme Zoržíka a potrestáme zlého bílého muže!“

Za půl hodiny vyrazili všichni, kdo mohli. Šli v dlouhém zástupu, vpředu Suku. Dva běloši a deset černochů. Suku, který mohl jít po svých a Mesarových stopách, zvýšil tempo. Zbraně, potraviny a další výstroj rozdělili mezi deset černochů, kteří šli na konci výpravy. Zvěrolékař si setřel pot s obličeje, zastavil se a obrátil se k Larymu. „Museli už přece dávno odstartovat. Bylo to tak dohodnuto!“

Zoolog pohnul rukou a zaposlouchal se. Zdálky se ozýval bzučivý zvuk, který stále sílil.

„Už jsou tu!“ ukázal k západu.

Ve výšce dvaceti třiceti metrů přilétával s rachotem a svištěním vrtulník. Oba americké piloty bylo.krásně vidět za sklem kabiny. Dvě stě metrů za nimi byl další vrtulník.

Černoši mávali a nadšeně volali, když letadla hřměla nad jejich hlavami.

„Jestliže se pytláci zdržují někde ve vysoké trávě,“ uvažoval zvěrolékař, „budou je vidět z vrtulníku. Ale jestli jsou někde v úkrytu? Je tady hodně buše a lesíků?“

Zoolog pokrčil rameny: „Půjdeme po stopách. Suku a Mesari jsou dobří stopaři. Jestliže se skrývají někde v nepřehledném terénu, vypátrají je. Zoržíka musíme najít za každou cenu!“

Od té doby, co vůdce bandy opustil chýši, se nestalo nic zvláštního.

Zoržík seděl tiše na stohu přikrývek, hlavu v dlaních, a přemýšlel, jak by unikl. Kousek od vchodu do chýše seděli na bobku v trávě dva černoši. Seděli tam od svítání.

Pletivo zadní stěny se dalo snadno rozhrnout. To si vyzkoušel.

Ale kdyby chtěl tudy uprchnout, musel by proběhnout nepozoro-rován a přitom nekryt dvacet metrů. Teprve pak by se dostal ke keřům na protilehlé straně a to bylo nemožné.

Zlatými paprsky pronikalo slunce mezerami a skulinami v pletivu chýše. Velký tmavozelený brouk putoval na toporných nožičkách kolem Žoržíkových nohou a vypochodoval vchodem ven.

Zoržík se za ním podíval pohroužen do svých myšlenek. Najednou vyskočil. Že by se mu to jenom zdálo? Poslouchal. Ano, slyšel to zřetelně. Blížil se vrtulník. Zoržíkovi se rozbušilo srdce. Pochopil, že ho hledají z tábora.

Svištivý a burácivý zvuk vrtulníku sílil. Zoržík se díval vchodem do chýše. Oba černoši vyskočili a zděšeně zírali na oblohu.

Vrtulník přehlušil všechno ostatní v širém okolí. Pro Zoržíka byl tenhle ryčivý řev hudbou, která mu zvěstovala vysvobození. Vrhl se k zadní stěně, rozhrnul pletivo a prostrčil otvorem hlavu. Vrtulník musel být někde docela blízko. Však už také hučel necelých deset metrů nad korunami akácií, zakroužil nad volným prostranstvím a zmizel na východ. Rachot zmizel v dálce.

Když se ukázal vrtulník, zalezli černí hlídači do křoví. Také ostatní pytláci a jejich bílý vůdce se skryli. Ze vzduchu je nemohli zpozorovat.

Zoržík byl zoufalý. Co se stane, když nenajdou tábor pytláků? Posadil se zase zničený, ale ještě v témž okamžiku opět vyskočil. Hvízdavý rachot vrtule helikoptéry sílil. Kdyby se vrtulník opět vynořil nad mýtinou – co by měl udělat, aby na sebe upozornil? Přemýšlel. Nevědomky vsunul pravou ruku do kapsy kalhot… a zmocnilo se ho radostné vzrušení. Ano, to by mu snad mohlo pomoci. Vytáhl velkou zlatou minci. Stříbrný šilink. Zoržík ho dostal, když po příletu do Rhonaiby měnil v hotelu librovou bankovku. Byl z nové ražby. Chtěl si ho nechat na památku. Otřel ho o kalhoty, aby se co nejvíce blýskal, prostrčil hlavu zadní stěnou a zaposlouchal se. Divné! Hluk vrtule se ozýval ze dvou stran. Ve vzduchuje tedy víc helikoptér. Teď byly docela blízko. Jeden vrtulník se vyhoupl nad vrcholky stromů. Zoržík sevřel svůj šilink pevně v pravačce, namířil ho vzhůru proti slunci a nakláněl ho sem a tam. Vrtulník se vznášel asi dvacet metrů nad mýtinou. Zpozoroval pilot jeho znamení?

Vrtulník zmizel směrem vlevo a opět se vynořil a burácel nad mýtinou. Zoržík zadržel dech. Helikoptéra se snesla níž, téměř se dotýkala korun stromů. Víření rotující vrtule strhlo trs listů z větví. Zoržík bezděčně zatáhl hlavu mezi ramena, ale pravou rukou nepřestával dávat znamení.

Ještě dvakrát přeletěl vrtulník nad mýtinou, nabral výšku a zmizel.

Zoržík strčil minci zpátky do kalhot. Museli mě zpozorovat. Ano, museli. Křečovitě sevřel ruce v pěsti.

Hlasy zesílily. Pytláci pobíhali sem a tam. Zoržík přitiskl obličej až k pletivu a díval se úzkou štěrbinou. Ve stínu trnitého křoví stál kryt listím a větvemi landrover, jemuž chyběl levý přední blatník. Bedny a přikrývky byly naloženy. Běloch vytáhl spěšně z vozu kanystr a otevřel nádrž.

Benzín mu vyšplíchl na nohy. Zaklel. Všechno se dělo v překotném spěchu a rozčileně.

Zoržík vyrazil nazpátek.

Boss pytláků vešel ještě se dvěma Afričany do chýše.

Vypadal rozzlobeně.

„Tak se půjdeme provětrat!“ Zamával na černocha. „Spoutat!“ Zkroutili Zoržíkovi ruce za záda a svázali mu je provazem.

Běloch se smál: „Hledají tě. Ale my se stáhneme do buše. Tam tě nikdo nenajde!“

Zoržíka vystrčili z chýše.

Bylo mu jasné, že jeho situace je vážná, a měl strach z toho, co ho čekalo. Kdyby ho pytláci odvedli na vzdálené nedostupné území –jak by pak mohl odtamtud utéci?

„Copak, ty neumíš běhat?“

Dostal ránu do zad, až zavrávoral.

Vůdce bandy vlekl Zoržíka k landroveru.

„Tak šup, nastupovat. Ale rychle!“

Jeden z černochů ho strčil do auta.

Muž s černými brýlemi se pátravě rozhlížel kolem sebe: „Jundo! Lando! Co tam děláte tak dlouho! Pospěšte si!“

Dva černoši hodili na nákladní auto hromadu přikrývek. Landrover se pomalu rozjel a razil si cestu podrostem a křovisky na otevřenou savanu. Šílenou jízdou pak zamířili na východ.

Zoržík přitlačil kolena k přednímu sedadlu. Jen tak se mohl udržet v normální poloze. Vůz jím házel a cloumal. Ruce měl pořád ještě spoutány na zádech, provaz se zařezával do masa. V obou zápěstích ho. bolelo.

Už víc než hodinu ujížděli pytláci se svým zajatcem krajinou s trnitým křovím, roztroušenými akáciemi a chlebovníky.

Černoši se bavili polohlasně.

Asi pět set metrů od nich bylo stádo antilop. Zvířata stála ohromená s nastraženými slechy a udiveně zírala na vozidla. Vtom se vůdce stáda obrátil. V okamžiku se otočily stejně i ostatní hlavy. A už antilopy prchaly vysokými skoky ve vzrostlé stepní trávě.

Také černý řidič zpozoroval něco, co ho znepokojovalo. Vystrčil hlavu z vozu. „Bwano!“ Zděšeně se stáhl zpátky. „Bwano, tam, letadla!“

Vyhrkl ta slova.

Běloch sebou trhl. Sáhl po pušce, která ležela vedle něho. „Damned!“

Zoržík se neodvažoval ohlédnout, ale už slyšel vrčení vrtulníků. Bylo mu blaze, ale takovým zvláštním způsobem. Mohl by se zároveň smát i plakat. To znamená, že přece jen našli pytláky. Kdyby tady neseděl spoutaný, vyskočil by z jedoucího auta. Kdo by mu v tom mohl zabránit. Pytláci se ted starali jen o své vlastní bezpečí.

Landrover jel ted ztřeštěně. Známý hluk vrtulníku se neustále přibližoval a sílil. Už brzy musel dostihnout vůz. Tváře obou černochů vedle Zoržíka zbledly. Rty se jim chvěly.

Zoržík otočil hlavu doleva. Asi sto metrů od nich burácel vrtulník, přeletěl nákladní auto a přistál asi pět set metrů před ním ve stepní trávě. Černý řidič prudce otočil. Bílý vůdce bandy zdvihl pušku a zamířil na muže, kteří vystupovali z vrtulníku. Zoržíkovi ztuhla krev v žilách. Byl to zvěrolékař dr. Doole s dvěma černochy. Kousek dál vlevo běžel Mr. Lary.

Zoržík vyskočil a vrazil hlavou – dřív než mu v tom mohl někdo zabránit – do bělochových zad. Puška byla stržena, rána minula cíl.

Muž se zuřivě obrátil a uhodil Zoržíka do tváře.

„Počkej, jen co z toho budeme venku, tohle si odneseš!“

Znovu chtěl zamířit, ale ruka mu klesla. Přímo nad nimi se rozléhalo ohlušující burácení. Necelých patnáct metrů nad landroyerem visel ve vzduchu druhý vrtulník.

Třeskly výstřely, motor nákladního auta se zakuckal a pak úplně vysadil. Byla to přesná práce posádky vrtulníku.

Než se Zoržík stačil rozhlédnout, byli už pytláci z auta venku a uháněli jako diví pryč.

Vrtulník nabíral opět výšku.

Zoržík zůstal sám.

Brzy nebylo vidět pytláky ani jejich pronásledovatele. Jako by je pohltila vysoká tráva a keře. Ozvaly se výstřely.

Zoržík se pokoušel uvolnit spoutané ruce. Ale čím víc se namáhal, tím hlouběji se mu provaz zařezával do masa. „Zoržíku, já ti pomohu!“

Zoržík se otočil. Jeho černý přítel Suku stál před ním, deset metrů za ním dr. Doole, který měl také namířeno k Zoržíkovi.

Těžkopádně se škrábal Zoržík z vozu. Vyvrknul si nohu a v obou zápěstích ho pálilo.

„Ano, Zoržíku,“ položil mu zvěrolékař kamarádsky ruku na rameno. „Mohlo to skončit všelijak. Vrtulníky už měly přerušit pátrání. Ale v posledním okamžiku si Mc Crack všiml světelných znamení. Jak jsi je vysílal?“

Zoržík se zasmál a vytáhl z kapsy minci.

Suku měl z toho obrovskou radost, přímo se rozzářil: „Žoržík to udělal dobře. My jsme měli veliké starosti a mnoho, mnoho jsme hledali!“

Hlasy zesílily. Mr. Lary, Mc Crack a Bili Nighton, oba piloti vrtulníku, Mesari a osm Afričanů se vracelo se zadrženými pytláky.

Běloch byl zraněn na hlavě a na zádech. Krvácel. Byl lehce postřelen, ale přes své zranění se ještě zpěčoval. Proti tomu černí pytláci se vzdali bez většího odporu.

Už se stmívalo, než vrtulníky natřikrát dopravily všechny zajatce do tábora. Tím byla banda definitivně likvidována.

Zoržík byl oslavován jako hrdina, černoši ho obklopili a on musel vyprávět, jak byl unesen a co se dělo dál.

Šimpanz Uki se pořád držel Zoržíka. Pevně se ho chytil a překotně se mu snažil vypovědět, jak ho postrádal a že se ho už nemohl dočkat.

Z rádia slyšely všechny skupiny hlášení:

„Pit van Dyker, vůdce bandy pytláků, byl chycen. Zvláštní znamení: jizva na levém zápěstí. Nosí černé brýle proti slunci!“

TUCET PRASAT BRADAVIČNATÝCH A VZPURNÝ NOSOROŽEC

Jako tekuté stříbro zářilo slunce na zvlněné hladině jezera Anuri.

Na obzoru se rýsoval protější břeh jako šedomodrá čára. Uprostřed ostrovy porostlé rákosím a trávou, písčiny s růžovými plameňáky, čápy sedlatými, volavkami a se spoustou husí a kachen.

Dlouhozobí ibisové cupitali po písku. Marabu snil zahloubán do sebe.

Bílí pelikáni táhnou, silné žluté zobáky s dokořán otevřenými, visícími hrdelními vaky, s křídly tlukoucími do vody a s křikem, v dlouhé řadě k nízkému břehu. Hnali před sebou celá hejna ryb.

Hroší rodina se vynořila z vody, chrochtali a frkali; mžourali malýma očima do oslňujícího slunce. Zdálo se, že tahle zvířata se skládají jen z hranaté lebky, nozder, očí a uší. Víc z nich nebylo vidět. Se spokojeným funěním se proháněla ve vodě.

Starý hroch, jizvami posetý bojovník, rozevřel dokořán tlamu, jako by chtěl spolknout slunce, zaryčel a zmizel na dně jezera. Když se po několika minutách opět vynořil, zdvihl obrovskou a nemotornou hlavu, aby viděl lip, nastavoval všelijak uši a plaval zvědavě ke břehu.

Plameňáci a volavky, pelikáni a čápi sedlatí otáčeli dlouhými krky s hlavami nakloněnými na stranu.

Pouze marabu zůstal klidný, zamžikal jenom a zas se nerušeně díval kamsi do dálky.

Když se za chvíli vznesly nad jezero stovky plameňáků připomínajících bledě růžová oblaka, odlétly i husy a kachny se štěbetáním a kejháním – jako by spolu s nimi zmizel z jezera klid a mír.

Starý hroch vyvalil své tlusté tělo na krátkých nožičkách na kraj břehu. To, co viděl, ho nezneklidňovalo, ale přesto vypadal, jako kdyby se něčemu divil. Odjakživa táhla nejrůznější zvířata, gazely a zebry, buvoli, žirafy i sloni, podél jezera k napajedlu, když přišel jejich čas. Co žila hroší rodina v jezeře, bylo to tak vždycky. Teprve dnes se zdálo, že došlo k porušení normálního pořádku.

Blízko jezera klusali zebry a pakoně, antilopy a gazely. Pštrosi uháněli vysokou trávou dlouhatánskými skoky. Žirafy se kolébaly a hlavy se jim houpaly. Vyděšené stádo prasat bradavičnatých dorazilo až na břeh. S troubením a kvičením se blížil celý zástup slonů. Hroch zdvihl hlavu, pohnul tlamou a ukázal tupé žluté zuby. Potom se obrátil, voda se rozstříkla a zašplou-chala. Hroch odplul zpátky ke své rodině, která sledovala podivné věci na břehu z bezpečné vzdálenosti. Když jako přední stráž dorazilo k vodě troubící stádo slonů, hroši se ponořili a plavali do bezpečí k ostrovům.

Hodina uplývala za hodinou a u jezera se sbíhala stáda v nikdy nevídaném množství.

Na úsvitě 25. srpna dorazila vozidla všech tří skupin k výběžkům naiganské stepi. Byl to zhruba deset kilometrů široký pruh bušového porostu a trávy s bahnitými proláklinami, v nichž rostlo rákosí a papyrus.

Od počátku akce Afrika uplynuly týdny a měsíce plné namáhavé práce i nebezpečí.

Teď se podařilo sehnat zvířata na velmi malý prostor v bezprostřední blízkosti jezera. Zbývalo už jen vykonat poslední, ale zároveň nejobtížnější úkol.

Vůz č. 5 vyjel na výšinu. Odtud byl rozhled daleko po okolní krajině. Juma vypjal motor. Dr. Brandeis vzal do ruky kompas a sklonil se nad mapou.

„Jeffe, tady budeme muse% počkat na další pokyny.“ Nařídil aparát na příjem.

Jeff Forrester se podíval dalekohledem. „Stádo žiraf!“

„A vpravo odtud,“ dr. Brandeis zaostřoval dalekohled, „u křoví zebry a pakoně!“

Emil Lohmoser vysedl s Timbou a Jonášem z vozu a stál teď na malém pahorku. Před ním na plošině, kam jen jeho zrak dosáhl, pásla se stáda všemožných zvířat.

„Jeffe, doktore, pojďte sem, ale rychle!“

Oba vyskočili z auta. Emil Lohmoser ukazoval na východ. „Vidíte, tamhle je nosorožec!“

„To není možné! Nosorožci byli z tohoto území přesídleni. Nebylo tu víc než sedm kusů.“

Američan pátral dalekohledem v naznačeném směru. Jednotlivé keře, stádo zeber. „Emilio, musel jste se zmýlit.“

Ani dr. Brandeis nemohl objevit žádného nosorožce.

„Ale přece tam je, bwano!“ Jonas měl oči na stopce. „My tři jsme všichni viděli nosorožce!“ Ukazoval přitom na Timbu vedle sebe.

Jeff a doktor prohledávali dál dalekohledy bušový porost. „Jeffe, tady vlevo, u křoví. Není to…? Ale ano, opravdu, je to nosorožec!“

Zvíře vyšlo z úkrytu; nosorožec, statný samec s dlouhým, špičatým rohem. Ožíral větve křoví a pak odtáhl zase dál. „To je kus!“

Jeff přikyvoval. „To je jasné!“

Juma vystrčil hlavu z vozu, divoce rozkládal a šermoval rukama: „Bwano doktore, rychle, rychle! Boss chce s vámi mluvit vzduchem!“

Doktor, Jeff a Lohmoser pospíchali k landroveru.

Z aparátu se ozval hlas Svena Eriksona:

„Pozor! Pozor! činnost všech skupin se bude řídit podle plánu D. Žádám vedoucí vozy o hlášení. Opakuji…!“

Plán D předpokládal, že sehnaná zvířata se dostanou do anúr-ské rezervace přes jezero. Ty druhy, které neumějí plavat nebo jsou špatní plavci, mají být odchytány do sítí nebo omámeny narkózovými střelami a přepraveny vrtulníky.

Všechny skupiny byly vybaveny sítěmi na chytání zvěře, zbraněmi, střelivem, medikamenty, prostě vším, co potřebovaly nebo mohly potřebovat v závěrečné fázi akce. Měly k dispozici čluny a k nim motory. Počítalo se s pomocí vrtulníků. Vše, co se týkalo záchrany zvířat i bezpečnosti členů výpravy, bylo důkladně promyšleno. V široké řadě s rozestupy padesát metrů se rozjely landrovery a džípy k pásu bušového porostu a vysoké trávy, který se táhl zhruba v šíři deseti a v délce pětadvaceti kilometrů před jezerem. Na východě ruská skupina, na středním úseku angloamerická a na západě mužstvo Svena Eriksona. Pomalu projížděl vůz číslo 5 křovinatou nížinou. Po stranách měl vozy č. 6 a 9.

Tu a tam bylo vidět lesoně. Stáli obráceni hlavami s velkými nastraženými slechy směrem k autům. Vzápětí zase zmizeli rychlými skoky.

„Chtějí se vyhnout jezeru!“ řekl dr. Brandeis a odložil svůj dalekohled.

Padesát metrů před nimi se vynořilo za trnitým křovím stádo prasat bradavičnatých. Deset, dvanáct, patnáct kusů! V dlouhé řadě, jedno za druhým, přecupitala po travnaté ploše se zdviženými ocasy a skryla se v hustém porostu.

Vůz zastavil. Dr. Brandeis se rozhlédl: „Jeffe, když napneme sítě, mohli bychom je pochytat.“

Muži vyskočili. „Tamhle v rokli je pro to výtečné místo!“

Timbu, Bonga a Jonas připravili sítě. Brzy byla roklina přehrazena síťovou stěnou v šíři asi třiceti metrů.

Dr. Brandeis zapjal svůj aparát.

„Pozor! Vůz číslo 5 a 6. Potřebujeme vaši pomoc!“

Vůz č. 6 se připojil ke skupině.

Pět Afričanů a čtyři běloši obcházeli rokli v širokém oblouku. Nadcházeli si tak prasata skrytá v křoví.

Efektor, Jeífa Lohmoser leželi ozbrojeni holemi v bezprostřední blízkosti sítě. Měli zabránit zvířatům, aby se nedostala pod síť a nepodlezla ji.

„Hola – huma – wurula – hece!“ pokřikovali černoši a šťouchali holemi do křoví.

S vystrašeným a podrážděným chrochtáním vyrazil z křoví kanec, hlavu připravenou k útoku.

S vřískavým ječením a s holí v jedné ruce – druhou divoce mával a kroužil – tak vyskočil Bonga na kance. Zvíře poděšeně couvlo, zakvičelo a se sklopenou hlavou se řítilo roklí.

Prasata bradavičnatá, která zůstala vzadu, pobíhala v křoví. Listí šustilo, větvičky praskaly. Konečně se prasata s kvičením vydala za kancem a jim v patách Jonas, Timbu, Bonga a dva Afričané z vozu č. 6.

Dr. Brandeis, Jeíf Forrester a Emil Lohmoser pozorovali všechno ze svěho úkrytu. Ještě deset metrů, ještě pět, potom prasata vletěla do nastražené sítě, která na ně spadla.

Muži vyskočili. Ve zmateném klubku se převracela černá těla zvířat.

A už tam také byli Afričané.

„Rychle,“ křičel Jeff, „nejdřív kance. Jinak se vytrhne!“ Jonas sevřel pevně zadní nohy rozzuřeného zvířete oběma rukama. Jeff mu přehodil smyčku přes krk a napjal lano. Pak už nebyl kanec nebezpečný.

„Bwano,“ Jonas sotva popadal dech. Křečovitě svíral zadní pracky černého prasete.

Dr. Brandeis, Emil Lohmoser, Bonga a Timbu měli plné ruce práce s prasetem. Znenadání kanec otočil hlavou, prudký pohyb a už Jeff ležel na zemi.

„Zatraceně,“ zaklel doktor, „držte ho pevně!“

Timbu vyskočil a vrhl se plnou vahou na divoce dorážející zvíře. Převalil kance na bok. Doktor, Lohmoser a Timbu ho přitiskli k zemi, Jonas a Bonga mu spoutali přední i zadní nohy a pevně převázali rypák. Nerovný boj byl rozhodnut.

Mezitím muži z vozu č. 6 přemohli tři zvířata. Ale boj stále ještě pokračoval. Teprve za hodinu leželo všech patnáct prasat na udupané trávě.

Jeff si otřel pot s čela. Tropická košile se lepila na tělo.

„Tak to bychom měli!“ Dr. Brandeis přejel očima kořist.

„Kdyby dovedli dobře plavat, mohli jsme být ušetřeni tohohle tělocviku.“

Jeff se zazubil: „Mohli jsme je to naučit!“ Zapálil si cigaretu. „Snad by nám potom udělali to potěšení a přeplavali přes jezero.“

Bonga a Timbu se otřásali smíchem.

Najednou však Bongův obličej smrtelně zbledl. Brada se mu roztřásla.

„Není ti dobře?“ Dr. Brandeis k němu přistoupil. „Co je s tebou?“

Bonga tu stál s vyvalenýma očima a bez hnutí. Doktor sledoval jeho pohled a zděsil se. „Nehýbat se!“ zašeptal.

Američan otočil pomalu hlavu na stranu. Také Emil Lohmoser, Francouz a černý průvodce se podívali tím směrem.

Asi padesát metrů od nich stály landrovery. Namalovaná bílá čísla byla ještě dobře čitelná, třebaže vozy pokrývala vrstva bláta a prachu. Juma, který zůstal u nákladního auta, natáhl se na střeše vozu č. 5. Mezi oběma vozy se právě valilo mohutné tělo nosorožce. Zvíře pohazovalo rozčileně hlavou, frkalo, roz-rývalo půdu předníma nohama a vyzývalo auta k souboji. Každým okamžikem na ně vyrazí. „Rychle pryč!“ Dr. Brandeis se skrčil. „Je to samec, a až nás zpozoruje, bude už pozdě. Také prasata jsou v nebezpečí.“

Asi dvacet metrů vlevo se táhl pás trnitého křoví. Za ním byl řídký bušový porost. Naštěstí měli příznivý vítr. Muži se plížili jeden za druhým trávou ke spálenému křoví.

Od vozů se ozvalo zadunění. Jednou! Podruhé!

Jeff rozhrnul větve křoví.

Dr. Brandeis bezděčně zavřel oči, protože se znovu ozval náraz. Landrover s Jumou na střeše se zakymácel.

Zdálo se, že se nosorožec rozzuřil. Dupal a frkal, několikrát se otočil kolem dokola a zaútočil na druhý vůz. Půl metru od něho zmírnil rychlost a potom se ozval náraz. Dlouhý roh pronikl hluboko do dřevěného obložení.

„Ještě nám zničí auto, mizera. Musíme něco udělat.“

Jeff se zdvihl: „Okay! Pokusím se odlákat odtamtud toho cvalíka.“

Američan běžel k vozům, kryl se přitom za keře a houští, zmizel jim z očí a objevil se zase až deset metrů před nákladním autem.

Opatrně se dostal zezadu k vozu č. 5 a zmizel v něm. Nosorožec se zatím zaměřil na kapotu druhého vozidla.

Po Jefřbvi teď nebylo ani vidu ani slechu. Až za několik minut třeskly dva výstřely. To Američan vzal svou pušku a vystřelil do vzduchu, aby vylekal zvíře a přiměl ho k útěku. Jenže účinek byl nečekaný. Stal se pravý opak. Než se Jeff stačil rozhlédnout, stál nosorožec před ním po levé straně vozu, sklonil hlavu a zavrtal roh do postranní stěny. Zuřivě koulel očima.

Jeff se vyklonil a tloukl pažbou své zbraně do hranaté lebky. Tlustokožec zafrkal, zděšeně ueouvl, oběhl krátkými, rychlými kroky kolem auta a upřel malá, krátkozraká očka na lidi. Američan šermoval rukama ve vzduchu a pak několikrát za sebou vystřelil do vzduchu.

Nosorožec stál jako vrytý do země, kroutil hlavou a dupal předníma nohama jako býk. Každou chvíli zaútočí znovu.

Jeff dostal nápad. Před týdnem tím přiměli k útěku buvolí stádo. Zkusí to, za pokus to stojí. Ale kdyby to nepomohlo, musel by zastřelit nosorožce, dřív než by zdemoloval auta a možná ještě zvětřil lidi, kteří se skrývali v bezprostřední blízkosti.

Nosorožec zaútočil z boku na auto.

Jeff se přehoupl přes zadní sedadlo, napřáhl ruku a zmáčkl houkačku.

Nosorožec, který obíhal vozidlo jako zápasník, zdvihl hlavu, jako by zkameněl, pak zafrkal, dvakrát se otočil kolem dokola a s vysoko zdviženou oháňkou vyrazil s rykem směrem k jezeru.

„Bwana mě zachránil!“ Smrtelně bledý Juma slezl se střechy. „Hloupé, ale zlé zvíře!“

Popadl Jeffovu ruku a potřásal jí samou radostí bez sebe. „Děkuju, děkuju!“

Nosorožec – a byl to samec – se už neukázal.

Vozy byly celé omlácené, všelijak zprohýbané a zely v nich hluboké díry. Vůz č. 6 měl promáčknutou kapotu, ale motor zůstal naštěstí nepoškozený.

„Skvělá práce, Jeffe!“ Dr. Brandeis poklepal Jeffa po rameni: „Skutečně, dokonale provedeno!“

Než se setmělo, skupina Caesar pochytala do sítí kromě patnácti prasat bradavičnatých třiadvacet antilop, patnáct gazel a spoustu menších zvířat. Potom už zahnali zvířata do anurské oblasti vrtulníky.

JefF hodil suché dřevo do ohně. „Doktore, je smutné, že nemáme ve voze žádnou pušku na narkózové náboje. S tím nosorožcem by nám to bylo rozhodně pomohlo!“

Dr. Brandeis pokrčil rameny: „Na tom se bohužel nedá nic změnit. V každém případě bude s touhle tvrdohlavou bestií ještě pěkná práce.“

SPÍCÍ LIVPROFESORA CERINOVA

Dvanáct kilometrů na východ prožívala sovětská skupina horké dny. Muži profesora Cerinova neměli téměř ani chvilku klidu. Pořád je zaměstnávala zvířata na stepi. A byla to napínavá práce.

Zebry, antilopy a buvoly pochytali do sítí nebo je omráčili narkotickými střelami a převezli do anurské rezervace. Na dnešek byl plánován odpočinkový den.

Profesor Cerinov právě podal rádiem hlášení Svenu Eriksonovi o výsledcích dosažených v posledních dnech. Sedl si před stan a listoval ve svém deníku.

Šustění v trávě a dlouhý stín, který dopadl na úzký rozkládací stolek, ho přiměly, aby se ohlédl. Před ním stál Michail Prokoněv a dva Afričané. „Profesore,“ Prokoněv ukázal na černochy, „Samu a Tilgo vystopovali lvy asi půl hodiny od tábora. Pět až šest kusů!“

Profesor Cerinov byl překvapen. „Lvi? Charašó!“ Samu horlivě přikyvoval. „Ano, bwano! Mnoho simba!“ Ukazoval k jezeru. „Tam!“

Zpráva vyvolala úplný poplach. Všichni zapomněli na odpočinkový den. Už za půl hodiny vyjelo patnáct landroverů a dva džípy. Proplétaly se mezi křovím a bušovým porostem k určenému místu.

Opatrně se přiblížili ke skupině trnitých keřů, v jejichž stínu se protahovala žlutohnědá těla zvířat. Lvice se protáhla, zívla, vstala a zapadla zase do trávy.

Druhé zvíře leželo líně na hřbetě s hlavou otočenou na stranu, ohnuté přední tlapy trčely ve vzduchu, zadní natažené.

Vedle spaly tři lvice. Uslyšely zašustění a hned vyskočily. Jedním trhnutím otočily se všechny tři hlavy na automobilovou kolonu.

Jedna lvice se zdvihla, ohrnula pysk a zakňučela. Ohoncm se rozčileně tloukla po bocích.

Tři mláďata se koulela v trávě, lezla mazlivě jedno přes druhé, otírala si huňaté hlavičky o těla.

Muži ani nedýchali, aby neporušili ticho.

Velká žlutá kočka stála nehnuté. Jako socha. Když se přesvědčila, že nehrozí žádné nebezpečí, lehla si, ale s pohledem upřeným směrem k autům. Lvíčata to přijala jako výzvu k hraní, vrhla se k lvici, tahala ji za uši, prala se s kňučením o černošedou štětičku na konci dlouhého ocasu a šplhala se po ní a proháněla po hřbetě. Když jí jedna z těch žlutých koček skočila na hlavu a drápky jí vjela do tváře, setřásla se sebe své divoké děti, pomalu šla ke křoví a tam zapadla do trávy.

Za křovím se vynořil lev. Dlouhá hříva mu vlála. Když spatřil vozy, vycenil žluté zuby a zavrčel. Ocasem tloukl do trávy. Pomalu, nekonečně pomalu se blížil s hlavou vztyčenou k vozidlům. Po dvaceti metrech si lehl do trávy. Bylo z něj už vidět jenom hřívu a oči. Profesor Čerinov, jehož vůz byl velké dravé kočce nejblíž, zdvihl svou pušku.

„Nevěřím, že zaútočí! Nesmíme dovolit, aby k tomu došlo!“

Černý řidič přikývl: „Ano, bwano!“

Landrover se rozjel na zpátečku. Lev se opět vzpřímil. Stále se tloukl rozčileně ocasem po bocích. U křoví zavrčela lvice.

Lev obrátil těžkou hlavu, několik vteřin stál nehnuté, potom se obrátil zády k vozidlům a vracel se pomalu k ostatním.

Odpoledne uzavřela autokolona křoví v okruhu padesáti metrů. Profesor Čerinov se rozhodl, že pochytá ty velké kočky. Muži z vozu č. 25 vyjeli ulovit antilopu. Po nějakém čase se vrátili se zebrou. Našli ji se zlomenou pravou přední nohou přímo u díry v bažině. Nemuseli tedy střílet zdravé zvíře.

Zebru rozčtvrtili a rozřezali na kusy, které napustili uspá-vacími prostředky. Chtěli přelstít lvy. Sežerou maso a tvrdě usnou.

Michail Prokoněv vrhl na profesora tázavý pohled: „Nemůže to uškodit lvíčatům?“

Profesor Čerinov zavrtěl odmítavě hlavou: „Nět! Jsou to ještě kojenci. A i kdyby se dostali k masu, nemůže se nic stát. Museli by spořádat pěkných pár kilo – a to se nestane v žádném případě!“

Profesor se obrátil. Zavolal na muže, který stál nedal.ko: „Řekni, aby připravili vozy č. 30 a 31. Než se setmí, musí být maso u lvů!“

Zapadající slunce ozářilo oblohu purpurovým světlem.

Za slabou půlhodinku bude už černá noc.

Pomalu, metr za metrem dojela dvě nákladní auta k místu, kde se utábořili lvi. Zvířata je nejspíš nezpozorovala. Dvě spolu hravě zápasila a nenechala se vyrušit, když vůz č. 30 projel kolem nich nějakých dvacet metrů. Dorážela na sebe se zdviženými předními tlapami, tiše vrčela a prskala. Ted dorazil landrover na místo, které připadalo mužům vhodné. Každých pět metrů vyhodili kus masa do trávy.

Lvi zdvihli ospale hlavy a zavětřili. Tři se vztyčili, zavrčeli a začali rozčileně tlouci ocasem.

Vynořil se žlutý stín. Byl to lev, který předtím sledoval auta. Nevrle potřásal mohutnou hlavou. Ani nyní se nezdál přátelsky naladěn. V chřípí mu vězel pach lidí a aut. A také větřil maso. Opatrně se plížil k vozu.

„Rychle! Maso!“ a Prokoněv hodil maso do trávy. Lev se přiblížil k vozu č. 31 až na patnáct metrů. Žluté tělo přitiskl k zemi. Neklidně tloukl ocasem do trávy. Špička se nervózně cukala.

„Zpátky! Rychle!“ Prokoněv se pohnul na sedadle. „Každým okamžikem zaútočí!“

Černý řidič sešlápl plyn. Tak rychle, jak jen to dovoloval nerovný terén, jel zpátky. Byl nejvyšší čas. Lev se za nimi hnal dlouhými skoky. Po dvaceti metrech se zastavil, zdvihl hlavu a zařval.

Když se setmělo, zapálili ohně; prstenec plamenů a kouře obklíčil trnité křoví, aby lvi nemohli uprchnout.

„Myslím, že se o to pokusíme o půlnoci.“

Profesor Čerinov se zaposlouchal. Prskání a vrčení doléhalo k ohňům. Jeden lev zaryčel.

„Zápasí o kořist! Charašó! Nebudeme už dlouho čekat!“

Obloha byla poseta milióny hvězd.

V křovinách se všechno uklidnilo. Jenom cikády zpívaly svou monotónní melodii.

S ANTILOPAMI A SLONY PŘES JEZERO

Se zhašenými světly projížděl džíp nocí. Nervy obou mužů byly napjaty k prasknutí. Každým okamžikem museli narazit na lvy. Ano, necelých deset metrů před nimi se vynořila žlutohnědá těla. Rozsvícené reflektory prořízly tmu.

Metr za metrem se džíp přibližoval k zvířatům.

„Stoj!“ profesor Čerinov se naklonil dopředu. „Prokoněve, podívejte se, náš známý z dnešního odpoledne!“

Lev ležel natažen v trávě a nehýbal se. Jeho boky se zdvíhaly a klesaly v hlubokém oddechování.

Profesor vyskočil z vozu a strčil do zvířete hlavní své pušky. „Uspávači prostředek působil!“ Prokoněv přikývl: „To je dobře. Představte si, že by si tu doopravdy jenom zdříml!“

„Prokoněve, lev, který spí v noci, není žádný lev!“ Profesor se smál a rozhlížel se pátravě kolem sebe. „Tamhle vedle toho keře, tři lvice a tam dál další dvě. Tak a ted můžeme začít!“

Prokoněv se obrátil: „Profesore…“ Celý se zachvěl, trvalo chvíli, než mohl pokračovat dál. „Profesore, neprobudí se dřív, než budou všichni naloženi? To by mohlo být nepříjemné!“ Profesor Čerinov zavrtěl hlavou. „Uspávači prostředek je vyzkoušen a působí přibližně deset hodin. Ale teď se musíme ze všeho nejdřív postarat o mláďata. Nemohou být daleko!“

Zaposlouchal se. „Tam…!“

Lvíče kňučelo, další dvě se k němu přidala.

„Pojďte!“

U křoví ležela lvice. Okolo ní pobíhala žalostivě tři vyděšená lvíčata. Když se k nim oba muži blížili, přikrčila se do trávy, ohrnula pysky a prskala. Fousky se jim cukaly.

Pevným pohybem popadl profesor a Prokoněv mláďata za kůži na šíji a vyzdvihli je.

„Tak co, vy chundelaté hlavičky!“ Profesor Čerinov si vzal jedno na ruku. Ale lvíče prskalo a vytrhlo tlapičkou kus látky z lehké tropické košile. „Jen se tak nezlob!“

Škrábající prskálky uložili ve voze opatrně do přepravních klecí.

Zelená světlice vzlétla vysoko ke hvězdám. Její magické světlo vrhalo přízračné stíny, než pomalu dohořela.

Pět landroverů se blížilo k jejich místu. Speciální vozidlo s nakládací rampou dojelo až ke spícím šelmám.

Řetězy skřípěly, zdvihák skřípěl, ve tmě se ozývaly hlasy. Postupně byla všechna zvířata vyzdvižena na nákladní auto.

čas utíkal. Nezbývalo už mnoho hodin do doby, kdy se lvi proberou z hlubokého spánku. Proto rychle přepravili náklad na přistávací plochu, která byla vzdálena necelý kilometr na západ. V horečnatém spěchu naložili ty velké kočky na dva vrtulníky. A k tomu bednu se škrábajícími a prskajícími lví-čátky.

Při rozbřesku nového dne, když noc pomalu opouštěla kraj, přelétávaly oba vrtulníky se svým nebezpečným nákladem jezero. Stalo se to poprvé, že byla chycena lví smečka a ještě během téže noci mohla být dopravena do anurské rezervace. Až dosud tam byli přepravováni lvi, leopardi, hyeny a šakalové pouze jednotlivě.

„Prokoněve, můžeme být spokojeni!“ Profesor si zapálil cigaretu a zhluboka vdechl kouř. „Přírodní rovnováha musí být zachována!“

Michail Prokoněv přitakal: „Ano, šelmy jsou velmi důležité. Antilopy, buvoli, gazely a zebry by se tak rozmnožili, že by se nemohli uživit. Tisíce by jich bylo odsouzeno k smrti hladem!“

„Přesně tak! Ale teď si musíme pořádně vynahradit zasloužený spánek. Půjdeme!“

Přespříští den se postaral o další překvapení a vyžádal si od mužů odvahu i obratnost.

Od časného jitra sledovalo osm vozidel stádo zeber, přímorož-ců a kudu, které se stahovalo k jezeru. Celkem mohlo jít o čtyřicet padesát kusů.

Landrover s profesorem projel bažinatou kotlinou a vyšplhal se po svahu nahoru. Když vůz dosáhl vrcholu úbočí, ležela před ním na dosah ruky modrozelená hladina Anurského jezera s nesčetnými ostrovy a spoustou vodního ptactva. Ani ne sto metrů odtud šplouchala tiše voda o místy srázný břeh.

Zebry a antilopy byly padesát metrů odtud. Frkaly, uši nastražené, a neklidně pobíhaly sem a tam.

„Zaženeme je do vody!“ Profesor Cerinov zapojil vysílačku.

Zleva i zprava se pomalu blížily v polokruhovité formaci dva a dva landrovery ke kraji jezera. A když se později několik kilometrů na východ spojili s hlavní skupinou, mělo stádo odříznutou ústupovou cestu.

Zebry, buvolci, antilopy oryx a kudu se rozprchli po břehu. Deset dvanáct zeber stálo v shluku a třáslo se. Kousek od nich na mělčině stál houf buvolců.

Vedoucí stáda zdvihl hlavu a upřeně pozoroval přibližující se vozidla. Ještě třicet metrů. Kozel se obrátil a dlouhým skokem se vrhl do jezera. Ostatní zvířata ho následovala. Zpěněná voda stříkala do výšky. Mocnými pohyby se buvolci snažili dostat na ostrov.

„Profesore, tam!“ Pro konev ukazoval na úzký pruh země vybíhající do jezera. Pět kozlů kudu s nádhernými spirálovitě zatočenými rohy delšími víc než metr a deset samic stálo po břicho ve vodě.

Nozdry se jim chvěly. Zdálo se, že nevědí, co dělat. Jakmile zpozorovaly buvolce, dodaly si i ony odvahy. Krásně, s hlavami vztyčenými, plavaly tam za nimi.

„Charašó Výborně!“ profesorovy oči se rozšířily úsměvem.

Z ostrova sem doléhaly hlasy vodního ptactva. Bledě růžový oblak plameňáků se vznesl s křikem do vzduchu. Bílé volavky, husy a nesčetné kachny kroužily nad tím kouskem suché země. Pět šest pelikánů se přikolébalo a postavilo se proti vetřelcům s rozevřenými zobáky. Ale buvolci a antilopy kudu se nedali zmást a šplhali se nahoru po břehu zarostlém rákosím. Ale zebry a antilopy oryx stále ještě pobíhaly po břehu jezera.

Když se vozy ještě víc přiblížily, zmocnil se jich zoufalý strach. Najednou překvapivě vyrazil vůdce stáda antilop. Pokusil se prorazit řetěz vozidel. Se skloněnou hlavou, s dlouhými špičatými rohy namířenými nejisté proti domnělému nepříteli zaútočil následován všemi ostatními zvířaty na vozy.

Profesor Cerinov se poděšeně rozhlédl. Před několika málo minutami opustil Prokoněv se Samuem a Tilgem landrover. Kdyby antilopy pronikly mezi vozidly dřív, než by muži byli v bezpečí, pak… ,

Profesor popadl svou zbraň. Musel přimět zvířata, aby se obrátila jiným směrem, i kdyby přitom musel zastřelit vůdce stáda. Ještě dvacet patnáct metrů, profesor zvedl pušku a třikrát čtyřikrát vystřelil do vzduchu.

Antilopy se vylekaly, vzepjaly na zadních a uháněly pryč.

V témž okamžiku se vynořil Prokoněv s oběma černochy. Spěchali, seč jim síly stačily, k landróveru.

„To by…“ Prokoněv zalapal po vzduchu. „Tohle se nám nemuselo vyplatit!“

Tilgovým černým obličejem probleskl úsměv. „Kdyby bwana neudělal bum, antilopy by nám udělaly díru sem!“ a ukazoval přitom na svou obnaženou hruď.

Antilopy narazily na sraženou řadu vozidel a proběhly kolem ní. S rozechvěnými slabinami stály opět na břehu jezera. Odváží se do vody?

Zebry běžely podél břehu.

Profesor Cerinov se rozhodl zaútočit. Střely přerušily ticho. Landrovery a džípy s křičícími a hlomozícími posádkami vyrazily na zvířata. Hřebec, který vedl stádo zeber, se postavil na zadní a předními kopyty kopal do vzduchu. Pak pomalu, krok za krokem, vstoupil do vody. Ostatní zebry ho rozpačitě následovaly.

Také antilopy oryx se rozhodly, že uprchnou před lidmi

na ostrov.

Profesor Cerinov pozoroval dalekohledem plavající zvířata. Dvě zebry se zoufale namáhaly, aby stačily ostatním. Jedna byla hluboko ponořená do vody, pak docela zmizela a trvalo nějakou dobu, než se opět objevila nad hladinou. Dalekohledem bylo j’asně vidět, jak obě bojovaly o svůj život.

„Jestliže nedorazí brzy k ostrovu, utonou!“

Prokoněv odložil dalekohled. „Musíme jim pomoci!“

Profesor Čerinov sáhl po vysílacím přístroji, ale potom opět stáhl ruku zpět. Zamyšleně potřásl hlavou:

„Vrtulníky vysadily čluny za zátokou. Než se k nim dostaneme, bude už pozdě. Musíme doufat, že to dokážou!“

Deset nebo patnáct zeber doplouvalo ke spásnému břehu. Schvácené vylézaly z vody, oklepávaly se jako mokří psi a stály tam nějakou dobu se svěšenými hlavami, než odklusaly. jL Antilopy oryx, které se dostaly na ostrov před nimi, vypadaly proti nim jako čerstvé a odpočaté. Některé na sebe hravě dorážely dlouhými rohy. Mohly by se klidně vydat dál od ostrova k ostrovu na cestu přes jezero k anurské rezervaci. Měřila celkem dva kilometry. Zatím ještě nebyl vidět ani jediný kus kudu nebo buvolců. Zdržovali se v zadní části ostrova.

Ale dvacet metrů od spásného břehu se odehrávalo drama. Zdálo se, že obě zebry utonou, člověk se na ně ani nemohl dívat, jak zoufale zápasí s vodou.

„Profesore, dokážou to!“ Prokoněv zdvihl opět dalekohled. „Už mají pevnou půdu pod nohama!“

Hlavy obou pruhovaných koní se zdvihly vysoko nad hladinu; bylo vidět i část šíje s černou hřívou.

Najednou se obě zvířata zase propadla do vody a – znovu se objevily nad vodou jejich frkající hlavy. Přešla přes písčinu a plavala dál v hloubce.

Jednu zebru však Očividně opouštěly síly. Z vody vykukovaly už jenom špičky uší. Ještě jednou se vynořila – a pak zmizela navždy. Voda se rozvířila a zapěnila, na hladině se objevily nesčetné bublinky.

Profesor si přejel rukou přes čelo.

„Při nejlepší vůli jsme nemohli pomoci.“ Mezitím už druhá zebra doplavala do mělké vody. Celá schvácená se vyšplhala zbytkem sil na břeh, nohy se jí podlomily v kolenou a pak klesla na bok. Dvě tři minuty zůstala ležet, pak se vzchopila a přidala se k ostatním zebrám.

„Nezbude nám nic jiného než použít na zebry narkotické náboje, jestliže je chceme dostat v pořádku přes jezero. Nemohl

bych si vzít na svědomí, aby se utopily ještě další. Zebry nejsou dobří plavci.“

Profesor uvažoval. „Prokoněve, za půl hodiny můžeme se na člunech dostat od zátoky k ostrovům!“

Mírnou rychlostí vyrazily tři landrovery přes široké písčité pobřeží k zátoce vzdálené tři kilometry. Po krátké době spadal břeh strmě k jezeru. Vozidla musela udělat objížďku na jih.

Hustý bušový porost jim často přehradil cestu. Museli projíždět mokřinami s dvoumetrovým rákosím. Vozy vtlačovaly své stopy hluboko do půdy.

černý řidič sešlápl brzdu.

Profesor se polekal.

„Co je, Samu?“

„Bwano, nemůžeme jet dál. Samu ukazoval dopředu. Hejno volavek vzlétlo s křikem z bažiny zarostlé papyrusem.

Vozy couvaly pomalu, aby neuvázly, až zase měla kola pod sebou pevnou půdu.

Profesor Cerinov byl znepokojen. „Musíme dostat ještě dnes zvířata přes jezero!“

Prokoněv přikývl. „Ano, jen kdyby to s čluny bylo v pořádku! Ale to právě nevím. Jak máme naložit zebry do vrtulníků? Nemohou přece přistát na ostrově.“

Profesor se na chvíli odmlčel. „Tak je zase zaženeme čluny nazpátek na břeh jezera!“

Buš začal řídnout, půda se stala písčitější, o něco později dorazily vozy ke břehu. Pět set metrů odtud byla zátoka s nádherně modrou a křišťálově průzračnou vodou. Na mírně zvlněné hladině se houpaly čluny. Prokoněv se přebrodil vodou a vyhoupl se do nejbližšího.

„Jsou v pořádku a připraveny – jen nastartovat!“ Zatáhl za šňůru a motor naskočil, člun hlučně vyrazil ze zátoky, udělal smyčku a vracel se zpátky k břehu.

„Báječné! Pojdte, profesore!“

S rykem motorů, s vlnou, která neustále běžela před přídí, opouštěly čluny zátoku. Už se před nimi vynořil ostrov se zvířaty. Naproti němu, na břehu jezera, stála ještě stále vozidla. Ale přece jen se zdálo, že něco je v nepořádku.

Profesor sáhl po dalekohledu. Muži na nákladních autech vypadali neklidně. Když zpozorovali čluny, rozčileně mávali. Tři nákladní auta se odpoutala od kolony, vyjela nahoru na břeh á zmizela za svahem.

„Vysílačku, rychle!“

Profesor nastavil na příjem, v ampliónu se ozval zvuk.

„Pozor! Pozor! Vůz č. 35 volá profesora čerinova! Pozor! Pozor! Vůz č. 35 volá profesora čerinova! Příjem.“

Profesor stiskl tlačítko přístroje. „Zde Čcrinov!“

V ampliónu zapraskalo, pak se opět ozval hlas:

„Pozor! Sloní stádo se blíží k jezeru. Odjíždíme od břehu! Konec!“

Všechna vozidla opustila břeh směrem na jihozápad. Nic po nich nezůstalo, jenom rozbrázděná a rozrytá půda. Hukot motorů se ztrácel v dálce. Písečná pláž a pobřežní svah byly opět opuštěné a pusté, dokud se tam neobjevila skupina ibisů. Cupitavými kroky spěchali do mělké vody. Jejich černobílé peří se lesklo v slunci. Dlouhými ohnutými zobáky hledali ve vlhkém písku raky a jiné vodní živočichy. Znenadání zdvihli hlavy, na vteřinu znehybněli a pak odletěli s křikem na druhou stranu jezera.

Kdesi troubil slon. Na pláži panoval klid. Ale dvacet třicet metrů od břehu se pohybovaly keře. Dlouhý šedivý chobot se objevil mezi nimi, větve praskaly. Pak se vynořila sloní hlava. Krátké bílé kly se odrážely od tmavozeleného pozadí listí a větví.

Profesoj^ Cerinov zpozoroval ihned slonici. Šeptem na ni upozornil posádku člunů.

Měli příznivý vítr. Lehká bríza vála od břehu. Všechny čtyři čluny byly chráněny v klidné vodě u ostrova.

Zebry, buvolci, antilopy kudu a oryx se přestěhovali na druhou stranu ostrova.

Slonice vyšla z křoví.‘ Stála tam klidně a se zdviženým chobotem. Velké uši sejí pohybovaly sem a tam. Udělala dva tři kolébavé kroky dopředu. A zase větřila. Neklidně obrátila hlavu a vydala kvičivý zvuk. V témž okamžiku vyrazili z křoví další čtyři sloni, velký samec s dlouhými, zahnutými kly a tři samice. Hlava vedle hlavy, stáli ted se svěšenými choboty vedle vůdkyně stáda. Vypadalo to, jako by se dali do tichého rozhovoru. Muži pozorovali z člunů napjatě zvláštní scénu, která se odehrávala tři sta metrů od nich na souši.

Prokoněv se snažil nahmatat vedle sebe dalekohled, přitom se dotkl kovového okraje člunu. Nic než krátké škrábnutí. Ale sloni to zachytili. Stáli tam s nastraženýma ušima. Choboty se jim vlnily.

Znehybněli a dlouho tak stáli; než se uklidnili.

A zase vedoucí samice stáda vydala kvičivý zvuk.

S nezkrotnou silou vyrazilo sloní stádo z křoví. Jeden za druhým. Jednotlivě i v párech. Ve dvojicích a trojicích. Samci a slonice, mladší sloni i docela malá slůňata.

Muži se sotva odvážili pohnout.

„Profesore, slon s uraženým klem a vedle něj obě samice; vypadají, jako by jim ohořely uši.“

Profesor Cerinov přikývl: „To jsou naši sloni z údolí Longoro, Prokoněve!“

Sloní stádo dorazilo na pláž. Postávali na ní ve skupinkách. Padesát nebo šedesát kusů. Mnozí z nich pokryti jizvami.

Chobot jedné slonice měl světle červené skvrny veliké jako dlaň na místech čerstvě zahojených ran.

Tlustokožci se chovali velice opatrně. Jenom vůdkyně stáda se blížila pomalu k vodě. Vlhký chobot se chvěl. Znovu a znovu zdvihala chobot, pak se začala brodit.

Za ní vyrazili teď sloni ze všech stran, jeden vedle druhého. Choboty nabírali vodu a lili si ji do huby. Deset dvanáct slonů stálo až po břicho ve vodě, vzájemně se polévali, jiní si lehali do vody; převalovali se na hřbet, nohy do vzduchu. Tři čtyři zvířata vyplavala na jezero, potápěla se a pod hladinou běžela kus nazpátek k pláži.

Profesor Cerinov ukazoval na jednu skupinu, která stála stranou v mělké vodě. Dvě slonice se svými slůňaty. Mláďata mohla být stará dva nebo tři měsíce.

„Prokoněve, to je nejlepší odměna za všechnu námahu a trmácení.“

Slonice skončily koupání. Jenom jejich děti stály vedle nich ještě šedivé a zablácené. Bály se „velké vody“? Jedna slonice otočila hlavu a přejela chobotem po své ratolesti. Slůně bázlivě ucuklo. Vědělo, co ho čeká. Dvakrát třikrát se matka marně pokoušela přimět bázlivce, aby šel do vody. Zdvihla chobot a lehce ho plácla po zádech. Ale když ani to nepomáhalo, couvla dva kroky, obtočila chobot kolem mláděte, přenesla ho do mělké vody, převrátila ho a opřela si nohu o jeho silný zadek. Potom ho pořádně polila. Také druhá slonice zanesla své mládě do vody a dávala mu pěknou sprchu.

Vedoucí samice vystoupila udiveně na svah břehu, nastražila uši a větřila. Stádo jako by teď zneklidnělo. Zvířata zdvihala choboty do výšky a troubila. Tři čtyři mladí sloni vyrazili stranou, s kvičením běželi ke břehu a pak se zas vraceli zpátky ke stádu. Sloni stáli v těsném shluku.

Profesor Cerinov ukazoval na pláž. „Mají z něčeho strach. Vidíte to jejich seskupení? S mláďaty uprostřed. A také se samci s mohutnými kly.“

Během několika minut se stádo přeskupilo.

Prokoněv se divil: „Tomu nerozumím. Sloni s dlouhými kly se nechají chránit?“

Profesor Cerinov se smál: „Sloni jsou chytrá inteligentní zvířata, učí se zkušenostmi. Často je lovili ti, jimž šlo o slonovinu,

a zvířata brzy přišla na to, že lovci útočí na statné kusy s dlouhými kly.“

Profesor zdvihl náhle hlavu. Zpozorněl.

Rachot leteckých motorů sílil a přibližoval se.

Ve stometrové výšce letěly s hlukem k jezeru čtyři vrtulníky. Sloni se rozlítili, nastavovali uši a ryčeli.

Vedoucí samice stáda chvíli stála se zdviženým chobotem, troubila, dusala nohama půdu, kymácela se s funěním, pak zuřivě vyrazila s vysoko zdviženou hlavou směrem k vrtulníkům. A s ní se hnalo – s napřaženými choboty a se vztyčenými krátkými ohony – padesát šedesát obrů, samic i samců nahoru na pobřežní svah. Křoví jako by přejel parní válec. Mláďata kvičela a držela se svých matek úzkostlivě za ohon.

Za několik okamžiků se hrůza vzdálila.

Vrtulníky se vznášely nad jezerem. S hlukem a rachotem se otočily a zamířily opět na jih.

„Vsadil bych se, že je poženou zpátky k jezeru!“

Prokoněv si přejel rukou čelo. „Už tu jsou!“ Rozčileně se chytil okraje člunu.

Se zdviženými choboty a nastraženýma ušima se tlači i rozzuření tlustokožci na břehu jezera. Zahnali je tam dva vrtulníky, které hlučely nad nimi v sotva dvacetimetrové výšce. Zvířata se dostala až k okraji vody. Vedoucí samice stáda se snažila uniknout před nezvyklými vzdušnými nepřáteli do zátoky. Ale vrtulníky zatlačily stádo zpět.

A zase pádila šedivá masa těl po písčité pláži.

Když se dostala na úroveň ostrova, vynořily se náhle oba zbývající vrtulníky. Piloti stlačili stroje hodně nízko. Vypadalo to, jako by chtěli zvířata zatlačit podvozky do jezera.

Sloni se dali na panický úprk. Samci i samice vymršťovali s napjatými hlavami choboty do výše. Troubili a ryčeli, tlačili se a naráželi na sebe. Ale nedalo se nic dělat. Jestliže se chtěli zbavit létajících nestvůr, museli do vody a přeplavat přes jezero.

Vůdkyně stáda pohybovala kolébavě chobotem. Opatrně vykročila pravou nohou a vstoupila do vody. Deset dvacet dalších zvířat ji následovalo a strhlo s sebou ostatní. Vedoucí slonice už stála po břicho ve vodě. Otřásla se, mohutně vyrazila a plavala se zdviženým chobotem k ostrovu.

Profesorovi Cerinovovi a jeho mužům se naskytla nepopsatelná podívaná. V šířce padesáti metrů se jezero vlnilo, dmulo a pěnilo. Tlustokožci zamířili k ostrovu.

Asi deset kusů se drželo pohromadě. Široké čelo a úzké pásy hřbetů trčely z vody. Další běželi po dně jezera. Jejich choboty vyčnívaly nad hladinou jako teleskopy. Vrtulníky křižovaly ještě stále jak dravý hmyz nad jezerním břehem. Potom, když většina stáda následovala vůdkyni stáda, vyrazilo asi pětadvacet slonů na západ. S nimi matky několikaměsíčních mláďat. Marné se vrtulníky snažily zahnat je zpátky do jezera. Tlustokožci pokračovali nezadržitelně ve svém útěku a brzy zmizeli v nepřehledném buši s mnoha bažinami zarostlými papyrusem.

Sloni už urazili polovinu vzdálenosti k ostrovu – zčásti plavali a zčásti se potápěli. Ještě padesát metrů a pak už dosáhnou vybíhajícího cípu země. Čluny se stáhly zpátky na jezero. Dalekohledy pozorovali muži ostatní zvířata na ostrově. Zebry a antilopy oryx stály mírumilovně vedle sebe. Buvolci se brodili v mělké vodě, škubali mladé výhonky rákosí. Kudu nebylo vidět. Zdržo –

val se v křoví nebo v nízké zátoce na východní části ostrova, kam nebylo vidět.

Pojednou se obraz změnil. Zebry zdvihly hlavy. Antilopy a buvolci znehybněli s nastraženýma ušima. Překvapené bylo také stádo kudu. Prokoněv ukazoval na jižní část ostrova. „Sloni!“

Tři slonice a dva sloni kráčeli rozvážně po střední části ostrova. Zkoumavě zdvihali choboty. Další tlustokožci se vynořovali. Tlačili se tam ze všech stran. Deset, dvacet, třicet kusů.

Antilopy a zebry klusaly neklidně po úzkém pásu pobřeží ostrova. Buvolci a kudu naskákali do vody a plavali k dalšímu ostrovu.

„Charašó! Sloni nám ušetřili práci, Prokoněve, zahnali všechna zvířata do vody!“

„Ale co zebry, profesore? Ty se utopí.“

Profesor zavrtěl odmítavě hlavou: „Nit! Neutopí se. Pomůžeme jim! Ale nejdřív budou plavat samy, jak daleko dokážou!“

Sloni považovali ostrov za své vlastnictví. Rychle se vzpamatovali z úleku. Také je osvěžila nucená koupel. Klidně a pomalu se tam procházeli, pásli se na křoví, rvali listí i celé větve a mlaska-vě žvýkali. Zakrátko byl ostrůvek spasený dohola. Keře kolem dokola byly vyrvány i s kořeny, polámány a pošlapány. Hučení motorů, třebaže dost vzdálené, způsobilo, že sloni zpozorněli. Rozčileně mávali velkýma ušima. Znovu a znovu zdvihali pátravě choboty do vzduchu.

Na obzoru se zase objevily vrtulníky, s hukotem a svištěním mířily k ostrovu.

Sloni, s trčícím krátkým ohonem a svinutými choboty rozčileně ryčeli. Zuřivě vytrhávali pošlapané keře ze země a vyhazovali je do vzduchu.

Vrtulníky kroužily deset patnáct metrů nad ostrovem. Sloni se vrhli k severnímu břehu. A tam už stály jedna vedle druhé zebry a antilopy. Když k nim dorazili sloni, zmocnila se jich panika. Bezhlavě pobíhaly sem a tam, vrážely do sebe a padaly na zem.

Šedé kolosy se nezadržitelně blížily. Ještě dvacet, ještě deset metrů.

Tři zebry skočily zoufale do hluboké vody a vyplavaly na jezero; asi šest dalších je váhavě následovalo.

O něco později se odvážili do vody i přímorožci.

Profesor pozorně sledoval zvířata. Muži byli připraveni zasáhnout, kdyby se to ukázalo nutné.

Stále ještě letadla kroužila nad slony. Vedoucí samice stáda zdvihla chobot, jasný, pronikavý zvuk prořízl vzduch. Zvířený písek a mračna prachu. Pak stála slonice a s ní čtyři sloni až po břicho ve vodě. Ostatní se tlačili za nimi. Zdálo se, že jezero vře. Voda pěnila a stříkala. Mohutný příboj vyslal nespočet vln na jezero. Sloni se na chvilku ponořili a potom plavali v hluboké vodě, chobot zdvižený nad hladinou.

Velkolepá podívaná. Celá hladina byla poseta buvolci, pako-ni, zebrami, antilopami a slony. Všichni měli namířeno k nejbližšímu ostrovu, vzdálenému odtud zhruba čtyři sta metrů.

„Dokáží to zebry?“ Profesor Cerinov vyzbrojený dalekohledem neustále sledoval zvířata.

„Buvolci a antilopy kudu se drží výtečně. Také přímorožci. O slony se už nemusíme starat. Brzy dohoní zebry.“

Náskok pruhovaných zvířat už činil sotva dvacet metrů a viditelně se zmenšoval.

Michail Prokoněv ukazoval profesorovi: „Tamhle vpravo ta malá samice buvolce! Vypadá jako úplně vyčerpaná. Zůstává pořád víc vzadu!“

Dalekohledem bylo jasně vidět, s jakou námahou plave.

Vedoucí samec stáda otočil hlavu.

„Profesore,“ Prokoněvův hlas zněl rozčileně. „To je něco neuvěřitelného!“

Kozel plaval zpátky, podstrčil hřbet pod hlavu zmoženého zvířete a táhl ho kus s sebou. Mladá samička brzy pookřála. Když ji znovu začaly opouštět síly, pomohla jí stejně silná koza.

„A ted pozor,“ upozorňoval tiše profesor.

Tilgu, který seděl se Samuem v profesorově člunu, vyskočil polekaně.

„Bwano, tady zebry, tady antilopy. Už neplavou dál. Už nemohou.“

Sloni dohnali zebry a antilopy, cákali vodu a frkali. Jednu zebru a jednu antilopu to tak polekalo, že se sotva udržely nad vodou. S tlamou široce otevřenou, se zoufalýma očima, točily se bezmocně v kruhu jako lodě bez kormidla.

Čluny vyrazily s vysokou vlnou před přídí.

„Vezmeme zebru.“ Profesor se ohlédl. „Tilgu, Samu, rychle lano!“

Prokoněv přiškrtil motor a dostal se s člunem až na několik málo metrů k zebře, která kolem sebe zoufale chňapala. K zebře se blížil druhý člun.

Posádky obou zbývajících člunů se postaraly o přímorožce, kteří o dvacet metrů dál bojovali o život.

Profesor, Samu a Tilgu se pokoušeli spolu s posádkou druhého člunu přitáhnout lany zebru ke člunu. Konečně se Tilgovi podařilo přehodit jí smyčku přes hlavu a pak už ji bez větších obtíží přitáhnout ke člunu. Profesor a Samu drželi zvíře pevně za uši a hřívu a s kuckajícími motory, zebru uprostřed, blížily se oba čluny k ostrovu. Přitom se musely několikrát vyhýbat plovoucím slonům, kteří se vynořovali před přídí a oháněli se po nich choboty.

Posádky ostatních člunů bojovaly dále s antilopou. Vysmekla se ze smyčky, trhla hlavou a vrhla se dlouhými a ostrými šavlo-vitými rohy na muže, kteří se vyklonili ze člunu a snažili se ji zachytit. Jen o vlas minula cíl. Špičkou rohu prorazila člun asi na dlaň nad hladinou a prorazila dřevo sedátka.

Vyčerpaná zmizela i s hlavou pod hladinou. Bylo vidět jenom rohy.

Jeden Afričan skočil do vody, ponořil se a podvlékl jí lano za předníma nohama. Muži ve člunech napjali lano a antilopa vynořila hlavu z vody. Neměla už sílu k odporu. Nechala si navléknout smyčku na rohy. A tak zavěšena na laně mezi čluny byla dopravena k ostrovu.

Buvolci a antilopy kudu dorazili už většinou k ostrovu. Jenom zebry a přímorožci překonávali ještě poslední stovku metrů.

Sloni si dali na čas. Plavali k ostrovu ve velkých rozestupech. Bylo je vidět všude; často jenom konce chobotů, které trčely z vody jako periskopy. Občas se vynořili, plavali kus na hladině a zase zmizeli pod vodou.

Před nimi se už blížily čluny se zebrou a antilopou ve vleku k ostrovu.

„Vyřídili jsme to rychle.“ Zdálo se, že je profesor spokojen.

„Tam na té mělčině je už pustíme. Voda je tam dost mělká a mohou se přebrodit. Nechtěl bych přímo narazit na ostrov.“

Pět šest slonů pobíhalo po břehu a sypalo si na hlavu a na hřbet písek.

Čluny zamířily opatrně k písčině. Už jen třicet metrů. Prokoněv hledal příhodné místo. Voda tu byla ještě příliš hluboká.

Vtom otřásly člunem prudké nárazy. Profesor čerinov vyskočil a hned byl vržen zase zpátky.

Muži ze člunů za nimi volali: „Stoj! Sloni!“

Zároveň se vedle Prokoněva vynořila mohutná sloní hlava. Zaleskly se dlouhé žlutobílé kly. Muži pustili lano, na němž vlekli zebru. Prokoněv se pokoušel strhnout člun na stranu, ale dlouhý a silný chobot ho držel pevně a nepouštěl. Zajiskřily malé hnědé oči. Znenadání pustil slon člun, objevil se na druhé straně a napřáhl chobot po Tilgovi. Černoch se uhnul a skočil po hlavě do vody. Prokoněv popadl tyč a udeřil jí do vlhkého konce chobotu. Slon se dopálil, ponořil se, zdvihl člun hlavou a vyhodil ho metr do výšky. Profesor, Prokoněv a Samu dopadli do vody a plavali několik metrů pod vodou, pryč od toho místa. Když se vynořili, vlekl už sloní samec člun na písčinu a zpracovával ho kly i předníma nohama. Vytrhl motor a mrštil ho do jezera. Pak se postavil a nasával vzduch nataženým chobotem.

Ucítil pach lidí. S troubením a prskáním se hnal po písčině do vody.

Ale profesora a jeho lidi vzaly už na palubu ostatní čluny. Než je mohl slon dostihnout, obrátily se a klouzaly s rachotícími motory po jezeře nazpátek. Zebra a antilopa mezitím už vylézaly na břeh ostrova.

ŽIRAFY PŘEPLOUVAJÍ JEZERO OHŇOSTROJ PRO SLONY

Už víc než týden žili všichni z angloamerické skupiny v neustálém napětí.

Buvoly, zebry, kudu, pštrosy, různé druhy antilop, prasata bradavičnatá, gazely a množství dalších zvířat zčásti už přehnali přes jezero, zčásti zasáhli narkózovými střelami nebo pochytali do sítí.

Včera opustilo pevninu stádo buvolců a urazilo cestu k ostrovu dlouhou pět set metrů. Za několik hodin pak uplavali poslední kilometr na druhý břeh.

Chytit zbývající zvířata, kterých už nebylo mnoho, a dostat je přes jezero do anurské rezervace bylo otázkou času, ale především trpělivosti.

Trápení měl dr. Kinsleyjenom s šesti žirafami, které stále ještě neopustily buš na břehu jezera. Dnes krátce po východu slunce tam vyrazily čtyři landrovery. Jejich posádku tvořili Mike Holloway, Bob Clym, James Corden, tři Dánové, dva Francouzi a dvanáct černochů. Ostatní vozy byly v patách stádům antilop, zeber a kudu, která táhla k jezeru.

Už zdaleka bylo vidět hlavy žiraf, jak na dlouhých krcích trčí nad křovisky. Zvířata se dívala netečně na přijíždějící auta.

„Mají pocit jistoty.“ Dr. Kinsley řekl zamyšleně: „Bobe, něco se mi nezdá. Máme po nich opravdu střílet z narkózových zbraní?“

Bob Clym, už víc než deset let ošetřovatel divoké zvěře v různých přírodních rezervacích, přimhouřil oči.

„Robby, nic jiného nám nezbývá. Na tyč se smyčkou je v této nepřehledné krajině nechytíme.“

„Bohužel naše droga nebyla ještě na žirafách vyzkoušena.“ James Corden upřel pohled na bedničku s chemikáliemi. „Víme, jaké množství snesou antilopy a lvi. Jestliže bude dávka příliš velká, mohla by být pro žirafy smrtelná!“

Muži chvilku mlčeli, potom dr. Kinsley zdvihl svou narkózovou pušku, otevřel bedničku a vytáhl dvě úzké láhve z plastické hmoty.

„Zkusím to s dávkou pro zebry. Když nebude účinkovat, zvý

ším ji o polovinu. Miku, hned potom převezmete velení v druhém voze. Stádo se bude rozptylovat. Sledujte společně s vozem č. 26 ostatní zvířata. Tady máte,“ podal Hollowayovi pušku a krabičku s injekčními náboji, „a udělejte to pořádně, Miku!“

Vozy se přiblížily k žirafám až na dvě stě metrů. Dva vozy pokračovaly ve starém směru, ostatní odbočily k jihu. Měly objet zvířata a dostat se k nim z protější strany.

Krokem vyrazily proti žirafám. Dlouhokrká zvířata otáčela nedůvěřivě hlavy. Ještě jim nehrozilo nebezpečí. Ve stometrové vzdálenosti zneklidněla a na okamžik znehybněla, pak zase uvolnila strnulý postoj. Pohodila hlavou, zaklonila krk a prchala kolébavým klusem. Na neohebných nohou, s ocasem vývrtkovitě stočeným uháněly žirafy pryč. Když urazily několik set metrů, zastavily se a zíraly na zvláštní stvoření na kolech.

„Žirafí samec tamhle vpravo.“ James Corden ukazoval na zvlášť vysoký kus, „má dobrých pět metrů. Co říkáte, Rob-by?“

Dr. Kinsley přikývl: „Ale ani ostatní nejsou zrovna trpaslíci!“ Zasmál se.

Žirafy klusaly dál. Jejich dlouhé krky se kymácely jako lodní stožáry na rozbouřeném moři. Znovu a znovu otáčely hlavy na své pronásledovatele. Vozy jen s námahou udržovaly s nimi krok. Musely objíždět neproniknutelná křoviska. Přitom ztratily spousty času.

„Když se to nezlepší, přijedeme sem ještě za týden za těmihle nohatými věžemi! Unikají nám!“

Žirafy běží ještě větší rychlostí a pokoušejí se uniknout do stepi. Kolébavými obřími kroky prchají k jihu. „Crazy!“ zaklel James Corden. „To je k zbláznění! Robby, co se dá ještě dělat!“

„Take it easy, James. Můžeme zatím…“ Dr. Kinsley nedokončil větu. Ukazoval na žirafy.

„Okay! Mike jim zastoupil ústupovou cestu. Go on, boy!“ Poklepal černému řidiči na rameno. „Musíme dorazit k jezeru před žirafami!“

Keře a křoví ustupovaly a místo nich rostla na písčité půdě nízká tráva. Žirafy utíkaly ve stejné úrovni s nákladními auty, asi osmdesát metrů od nich. Ještě dvě stě metrů je dělilo od břehu jezera. Teď se na západu vynořily vozy s Mikem Hollowayem. Vzdálenost se viditelně zmenšovala.

„Polekají se vody a obrátí se proti nám.“

Dr. Kinsley zdvihl narkózovou pušku.

„Pozor, Bobe. Nech je přijít^blízko!“

Vůz zrychlil. „Jamesi, vezměte si na mušku samce. A vy, Bobe, tu samici vpředu. Já si vyhlédnu nějaký jiný kus!“

Co se to však děje? Žirafy nabíhají přímo na landrovery.

Postavení nebylo teď výhodné pro střelbu. Černý řidič strhl volant, vůz se v zatáčce naklonil a zase pevně dosedl. Kola se zakousla do písčité půdy.

A to už tu byly žirafy. Vpředu velký samec. Hnaly se kolem nich, ale najednou samec zaútočil.

„Pozor!“ Bob Clym zdvihl pušku.

Silný úder otřásl landroverem. Přední noha žirafy narazila na chladič. A druhý úder zleva. Zvíře se obrátilo a zadníma nohama koplo do levé strany landroveru. Vůz se otřásl, muži vyletěli ze sedadel. Nikdo nemohl střílet. Všechno šlo tak rychle. Když se vzpamatovali, nebylo už po žirafě vidu ani slechu.

James Corden se vyškrábal z vozu. Rukama si držel hlavu. Na čele měl bouli. „Zatracené tvrdé věci!“

S kritickými pohledy stáli kolem poškozeného landroveru. Dr. Kinsley se marně pokoušel zdvihnout kapotu. Dostala dva přímé „zásahy“ a vypadala, jako by ji někdo sklepal perlíkem. Na levé straně byla naražena až na motor. t

Černý řidič chtěl nastartovat. Motor mlčel. „Bwano, všechno je kaput! Motor je kaput!“

Bob Clym se ironicky usmál: „Tak co říkáte, Jamesi, těm svým mírumilovným žirafám?“

James Corden svraštil obočí. „Přesto zůstávají i teď mými miláčky. Hnali jsme se za nimi. Žirafí samec jen bránil své stádo. Měli bychom mít vlastně radost. Mohlo to dopadnout mnohem hůř. Zažil jsem, jak v Twaso žirafa, a byla to samice, zabila jedinou ranou lva!“ Bob přikývl. „Kopyta žiraf jsou strašná zbraň!“

Bob Clym se pátravě rozhlížel kolem sebe. „Co teď? S vozem je konec.“

Zbývající tři vozidla dlouho ještě jela v patách prchajícímu stádu. Ale ani Mike Holloway nemohl vystřelit.

Vrátili se k poškozenému autu. „Hallo!“ Mike vyskočil z vozu. „Trochu pokrouceného plechu, že? Nejbližší opravna je tři tisíce kilometrů na jih!“ Smál se.

„Miku!“ Robert Kinsley ukazoval na vůz. „Miku, musíme ho tady nechat a naše věci naložit na ostatní vozy.“

Pokynul černému řidiči, který vypadal velice zkroušeně.

„Pojď sem, Gabrieli! Zbraně sem do vozu. Všechno ostatní tam!“

Lov pokračoval. Za čtvrthodinku znovu narazili na žirafy. Stály u osamělé akácie a pochutnávaly si dlouhými jazyky na listech. Bez zjevné příčiny přerušily svou hostinu, natáhly krky a natočily hlavy k jihu. Byly odvráceny od tří landroveru, zneklidňovalo je tedy něco jiného.

Bob Clym se vytáhl na svém sedadle. „To budou ostatní vozy z naší skupiny.“

„Ne! Ty jsou dva nebo tři kilometry na západ! „ Dr. Kinsley sáhl po vysílačce. „Hned to uslyšíme. Pozor! Pozor! Tady Kinsley, žádám vůz č. 32, aby se ohlásil, vůz č. 32 se má ohlásit!“

Chvilku to trvalo, než se ozvalo z ampliónu. „Zde Frank Martin! Zde Frank Martin!“

„Okay! Franku, kde se touláte?“

„To měl být vtip, šéfe? Potloukáme se na břehu jezera s tolika kusy! Impaly, prasata bradavičnatá a kudu jsme už dostali na druhou stranu. Jim se přitom vykoupal i se svým člunem. Příjemné osvěžení!“

„Thank you, Frank. A zlomte vaz!“

„Okay!“

Robert Kinsley vypnul přístroj. „Tak tedy to nejsou naši tam u žiraf. Jednou si ty kazimíry pěkně podáme…“

„…Tady, Bobe!“

Žirafy se prudce obrátily a klusaly směrem ke třem landroverům.

„Rychle pušky!“

Od jihu byl slyšet hukot vrtulníku. Žirafy vnímaly bzučivé netvory už dlouho předtím.

Šlo jen o minuty – pak už budou vysoká zvířata na dostřel. Jenže jakmile žirafy spatřily auta, odbočily a odkolébaly se přímo k jezeru.

Mike odložil zbraň. Pohyboval rty, ale nebylo slyšet, co říkal, ve hřmotu motoru vrtulníku, který přelétával nízko nad nimi.

Žirafy doběhly na břeh jezera a uháněly po písčité pláži.

Pilot začal stoupat, zakroužil vysoko nad vodou a znovu nalétal na stádo.

Žirafy se zděšeně obrátily. Vtom se asi sto metrů před nimi objevily landrovery.

Vůdce stáda zdvihl hlavu a zabořil přední nohy do písku. Na vteřinu jako by žirafy zkameněly. A potom se stalo něco zvláštního. Žirafy se obrátily k jezeru. Vedoucí samec vkročil váhavě do vody nejdřív levou, potom pravou přední. Ještě jednou se ohlédl na auta i na vrtulník, pak vyrazil rozhodně vpřed. Ostatní zvířata ho následovala.

„Žirafy – a do vody! To nemůže být pravda!“

Dr. Kinsley si sundal tropickou helmu a setřel si s čela pot. „Miku, vy už dvacet let pečujete o zvířata ve volné přírodě. Zažil jste něco takového?“

Mike Holloway zavrtěl hlavou: „No! Ale slyšel. V Karu prý tři žirafy přeplavaly jezero Kinjuri. To není tak příliš dlouho. Ale nikdy jsem tomu nechtěl moc věřit.“

Žirafy se brodily krok za krokem přes jezero. Brzy jim voda sa –

hala až k břichu. Muži v autech pozorovali jedinečnou událost. Teď jim voda zalila hřbety. Vůdce stáda otočil neklidně hlavu.

„Robby, myslím, že neumějí vůbec plavat. Nebo jenom moc špatně. Ale při jejich výšce, a když se budou vyhýbat hlubokým místům, je docela dobře možné, že přes jezero přejdou!“

Dr. Kinsley přikývl. „Ani jedna není pod tři metry osmdesát. Nejspíš by se neodvážily do vody, kdyby nevěděly, že to dokážou. A krokodýli tady nejsou.“

S rozkolébanými krky mířily žirafy k jednomu z početných ostrovů. Několikrát zapadly do vody až po hlavu, aby se za okamžik opět vynořily jako předpotopní nestvůry.

Víc než půl hodiny tak kráčely ve vodě. Muži sledovali jedinečné divadlo dalekohledy.

Žirafy dorazily na písčinu a pak konečně k prvnímu ostrovu. Vzlétly tisíce vodního ptactva. Pelikáni a plameňáci, čápi a volavky, husy, kachny a lysky. Asi šest hrochů se probudilo. Zvě

davě s funěním a frkáním pluly kolem zvláštních bytostí, které tu vystupovaly na břeh.

Žirafy přešly pomalu na druhý konec ostrůvku. Nevěděly, kam se dát dál.

„Robby!“ James Corden se otočil na svém sedadle. „Doufejme, že se nevrátí zase zpátky!“

Robert Kinsley upozornil na bod na obzoru, který se viditelně zvětšoval. Vrtulník se opět blížil k břehu jezera. „Nemusíš se bát, Jamesi!“

Vrtulník se snesl do výšky dvaceti metrů a s rachotem a vrčením zamířil k ostrovu.

Žirafy se vztyčily, proběhly rákosím vysokým téměř dva metry a znovu se odvážily do vody.

Byl to nepopsatelný pohled, když tato dlouhokrká zvířata táhla přes jezero. Chvílemi to vypadalo, jako by měla dočista zmizet pod vodou. Ale vůdce stáda je vedl s jistotou po poměrně mělkých místech.

Vrtulník pokračoval dál v průzkumném letu podél břehu jezera. Když se objevil zase za hodinu vysoko nad nimi, urazily už žirafy půlku cesty na protější břeh.

„Sest žiraf, Miku,“ dr. Kinsley nespouštěl oči z jezerní hladiny, „kdo by si byl pomyslil, že přijdou dobrovolně do Anurské rezervace.“

Mike Holloway se ušklíbl: „Opravdu dobrovolně, Robby? To bych neřekl.“

Dr. Kinsley zapojil vysílačku: „Poslechneme si, jak to vypadá u Franka Martina. Pozor, pozor! Vůz číslo 32, podejte hlášení!“ Nic se neozývalo.

„Vůz č. 32, podejte hlášení!“

Ani nedutali. Přístroj opět mlčel.

Teprve po deseti minutách se ozval Frankův hlas:

„Sony. Měli jsme tu horko. Antilopy impala nám daly co proto. A navíc ještě zaútočila tři prasata bradavičnatá. To byla věc! Teď jsme je převáželi na člunu přes jezero… Se žirafami je všechno v pořádku?… Už budou brzy na druhé straně? Wonderful!“

Tři landrovery se obrátily a brzy zmizely v buši; daleko od břehu jezera.

Vyplašily zatoulanou antilopu impala, která zmizela skoky vysokými celý metr v hustém porostu. Perličky běžely cupitavě vedle auta, dokud nezapadly do křoví.

A zase se kolem rozhostilo ticho. Jenom motory vrčely svou monotónní melodii. Žádné zvíře se už neukázalo. Mohlo uplynout dost minut, když černý řidič před nimi najednou zastavil.

„Co se stalo, Nesari?“ Mike Holloway se naklonil dopředu.

„Bwano, ty nevidíš?“ Černoch ukazoval na keř. „Tembo! Tady byl! Ještě není daleko!“

Větvičky na keři byly polámané. Na několika místech zpozorovali odřenou kůru.

„Miku!“ šeptal dr. Kinsley, „podívejte se na listy na polámaných větvičkách. Ještě nepovadly. Také tráva dosud nevstala. Jistě je to samotář. O stádu bychom už dávno věděli.“

Nesari se obrátil a přitiskl prst na rty. Všichni napjatě poslouchali. Také v obou zbývajících vozech zmlkli. Jenom ptáci rámusili v křoví. A najednou: tiché sloní zatroubení. Bylo zřetelně slyšet, jak vyráží vzduch. Zvíře varovalo ostatní. Nešlo tedy o samotáře. Kolik slonů to mohlo být? Pohybovali se bez sebemenšího hluku. Jen tu a tam zapraskala větvička nebo zašustilo listí. Ozvalo se zapleskání velkých uší, potom kručivý zvuk sloních žaludků.

Vtom se asi padesát metrů před nimi rozhrnulo křoví a vystoupila z něho slonice. Zdvihla chobot, otáčela ho na všechny strany, napjala uši jako plachty a zatroubila. Zvětřila vozy. To znamenalo konec ticha a klidu. Sloni troubili a ryčeli. Muselo to být velké stádo, ale vidět ho zatím nebylo.

Zvířata procházela houštinou. Větve praskaly. Zdálo se, že sloni jsou všude.

Slonice stále ještě stála na stejném místě. Najednou se vynořili z křoví další dva sloni. Samice s mladým sloním býčkem. Vteřinu větřila chobotem.

Nestalo se nic. Zvířata nejspíš nevěděla, co mají dělat. Jedna slonice se opatrně přiblížila k autům. Vypadalo to, jako by si chtěla vozy prohlédnout zblízka.

„Nehýbat se!“ zašeptal Mike.

Zdálo se, že slonice nemá nic zlého v úmyslu. Byla jenom zvědavá. Znovu vtáhla zkoumavě vzduch. Lidi nemohla zvětřit, protože jejich pach překryl ostrý pach benzínu.

Zvíře se přiblížilo až na patnáct metrů. Každý záhyb jeho kůže bylo jasně vidět. Zprudka se zastavilo, nastražilo uši a zakvičelo.

Robert Kinsley uchopil pušku pevněji.

Slonice pravou přední nohu zaryla do země, vytáhla chobotem kámen velký asi jako pěst a vymrštila ho na pravou stranu předního landroveru. Potom se snesl déšť písku na střechu. Žádný z mužů se ani nepohnul.

Slonice bručela. Nevěděla, co dělat s tím pravzláštním stvořením z ocele a dřeva. Ale víc se k němu už nepřibližovala. Zato však posypala všechny vozy pískem a teprve pak se obrátila a rozvážně se odkolébala.

A jak znenadání přišli, tak také tři sloni zmizeli zase v houští. Větve praskaly a s hlomozem, troubením a funěním odtáhlo celé stádo, které zůstalo skryto očím mužů.

Bob Clym si setřel pot s čela. „Co teď, Robby?“

Dr. Kinsley si opřel pušku na kolenou. „Táhnou k jezeru. Musíme za nimi!“

Cesta, kterou si sloni proráželi v buši, byla nepřehledná.

Zvířata vypadala neklidně a nervózně. Tomu nasvědčovalo i množství sloního trusu.

V patřičném odstupu následovaly tři vozy stádo tlustokožců.

„Určitě jde o slony, kteří se rozprchli před vrtulníky, jak nám to hlásil profesor Cerinov!“ domýšlel se Kinsley.

Mike Holloway přikyvoval. „Nepochybuji o tom. Nemůže to být žádné jiné stádo. V každém případě musíme na ně velice opatrně. Zvířata jsou podrážděná a nedůvěřivá.

„Plně je chápu. Po tom všem, co teď zažili…“ Bob Clym vydechl cigaretový kouř. „Nemůžeme jim přece říct: Myslíme to s vámi dobře. Chceme vám pomoci. Buďte tak hodní a přeplavte na druhý břeh!“

„Bwano!“ Nesari zpomalil. „Tembo nejsou daleko. Brzy zase budeme u velkého jezera.“

Mezi keři se už objevovala světlá místa a o něco později se objevila sluncem zalitá hladina Anurského jezera a také sloní stádo, necelých pět set metrů od vozů nahoře na srázném břehu. Jejich siluety se rýsovaly na modré obloze.

„Asi dvacet kusů.“ James Corden odložil dalekohled. Ukázal vpravo. Stranou stálo několik slonů. „Tam! Dvě slonice s mláďaty. A kousek dál další dvě!“

Robert Kinsley přisvědčil: „Tety; ponejvíce starší slonice, které podle prastarého sloního zákona dávají pozor na matky a děti, aby se jim nic nestalo!“

Mike Holloway vypadal ustaraně. „Za tři hodiny máme noc. Nesmíme ztratit stádo. Potřebujeme každého muže, Robby, zavolejte sem všechny naše vozy. Zítra časně ráno musíme vědět, jak se sloni dostanou na druhý břeh. Až do té doby nesmějí táhnout dál.“

„Okqy, Miku!“

Slunce dokončovalo svou denní dráhu po obloze, která se zbarvila do purpurová. Ptačí zpěv ztichl a ozvaly se noční hlasy.

Každou vteřinou se světlo měnilo. Chvíli byla obloha fialově zelená, a hned zase modročerná; objevily se první hvězdy!

Ještě předtím, než nastala tma, dorazily všechny landrovery a džípy skupiny B k Robertu Kinsleyovi. Jako napjatý luk, jehož tětivu tvořil jezerní břeh, obklopily v polokruhu vozy stádo. Slonům zbývala jediná cesta: přes jezero.

Přišla neklidná noc. Žádný z mužů nemohl zavřít oči. Sloni troubili a ryčeli. Avšak prorazit linii vozů se neodvažovali. Zdržovalo je od toho množství ohňů. Když začalo svítat, stáli sloni těsně jeden vedle druhého a s mladými zvířaty uprostřed. Potom změnili své uskupení. Tři čtyři samci s mohutnými kly a deset dvanáct slonic vystoupilo dopředu.

Obě matky se slůňaty ani jejich „tety“ nebylo vidět.

„Nemohly přece zmizet beze stopy, Miku?“

Mike Holloway rozhodil beznadějně ruce. „Mláďata můžeme snadno přehlédnout.“ Zívl. „Půjčte mi dalekohled, Robby!“

Pak potřásl hlavou. „Ano, jsou pryč. Ze by odplavaly přes jezero?“

Bob Clym nesouhlasil. „To je nemožné! Slůňata by to nedokázala! Jak by mohla zdolat ten strmý břeh?“

Robert Kinsley zamáčkl cigaretu. „Pozor! Se stádem se něcu děje.“

Jedna slonice se postavila do čela stáda a vyrazila směrem k vozům.

„Buď jenom blufují, anebo doopravdy zaútočí.“ James Corden zasunul do pušky zásobník.

Sloni byli ještě asi sto padesát metrů od prvního auta.

Těžkými, váhavými kroky se přibližovali, ted se slonice zastavila, za ní celé stádo. Zdvihla chobot, zatroubila a nastavila uši. Prudce vyrazila vpřed a zuřivě se vrhla do středu linie vozů.

Mike Holloway vypálil několikrát do vzduchu. Slonice se obrátila a běžela zpátky ke stádu.

Zuřivě bila kolem sebe ocasem a zase zaútočila – s rychlostí u tak obrovitého zvířete neuvěřitelnou. Muži vyskočili. Teď to vypadalo vážně, protože za ní vyrazilo sevřené stádo. Dvě slonice a šest slonů zamířilo napravo, k ostatním landroverům.

Zdvihl se pekelný řev a hluk.

Ze všech stran třaskaly slepé výstřely. Světelné střely prolétávaly se syčením mezi zvířaty, tři sloni odbočili. Za nimi další. Vedoucí slonice vyrazila – uši nastražené, s kvičením a ryčením zpět k jezeru.

Zelená světelná střela letěla do výšky. Vozy se pomalu rozjely za slony.

Stádo už dorazilo na strmý břeh, vysoký čtyři až pět metrů. Zvířata tam stála nerozhodně a choboty „ohmatávala“ půdu. Vozy zůstaly stát.

Vedoucí slonice hledala nějaké východisko. Zděšeně pobíhala sem a tam. Přidali se k ní dva sloni. Všechna tři zvířata přejížděla choboty po okraji spádného břehu. Pak na vteřinu znehybněla, stála tam, hlavy blízko u sebe, choboty spuštěné, bez hlesu. Jako kdyby se chtěla poradit.

Sloni se rozhodli. Stalo se něco, co nikdo z mužů ve vozech neočekával.

Jeden samec zdvihl pravou přední nohu a vysunul ji na okraj srázného břehu. Pak opřel obě přední, sedl si na zadní a sjížděl po srázu dolů. Následovala ho vedoucí slonice a pak jeden slon za druhým. A všichni používali ke sklouznutí tutéž dráhu.

James Corden potřásal hlavou. „Kdybych to neviděl na vlastní oči, nikdy bych tomu neuvěřil!“

Když vozy dojely ke srázu, stáli už sloni po břicha ve vodě. Dál se neodvažovali. Dva samci a jedna slonice se marně pokoušeli vyšplhat se zpátky nahoru, půda jim povolovala pod nohama a spolu s pískem a kamením sklouzávali zpátky do vody.

Vedoucí zvíře zatroubilo a rozhořčeně kroutilo hlavou i chobotem.

„Miku, pět set metrů odtud se dostanou pohodlně na břeh!“

Robert Kinsley se rozhlédl pátravě kolem sebe. „Musíme je přimět, aby to udělali, pojďte rychle!“

Vyskočil ven. „Bobe, pomozte nám vzít bednu z vozu. Vy, Jamesi, vydejte smluvené heslo!“

James Corden zapojil vysílačku. „Pozor! Pozor! Všem vozům skupiny Bambi: Ohňostroj! Opakuji: Ohňostroj!“

Robert Kinsley otevřel opatrně bedničku s nápisem: „Dangerl Nebezpečné!“

Uvnitř ležely srovnány nejrůznější druhy přípravků pro ohňostroj.

Mike, Bob, James a ostatní si nacpali plné kapsy. Mike Holloway poklepal Nesariho na rameno: „Tyhle věcičky dělají pekelný rámus, ale stát se nemůže nic, když se s tím zachází trochu opatrně. Vezmi si také!“

Podal Nesarimu čtyři malé petardy s krátkými ocásky: „Tady za to zatáhni a potom hoď. Ne! Proboha, teď ještě ne!“

Krok za krokem pronikala slonice do jezera. Váhavěji následovalo malé stádo.

Robby, můžeme si ten ohňostroj ušetřit. Teprve až budou muset plavat v hloubce, pak je bude třeba usměrnit. A to uděláme čluny.“

„Jen počkej, Miku. Tak daleko ještě nejsme. Mají strach z vody!“

Vlny se už dotkly hřbetů mladších kusů.

Dva sloni se zastavili a kvičeli jako děti, kterým je yoda příliš vlhká a studená. Vedoucí zvíře obrátilo hlavu na stranu. V témž okamžiku se vymrštila vysoko velká ryba a střemhlav dopadla zase do vody. Slonice vyděšeně zatroubila, obrátila se a vyrazila zpátky ke břehu.

Malýma očima se podívala na lidi a vozidla, která stála nahoře na srázu. Zuřivě potřásala hlavou a pak zaútočila v mělké vodě. Stádo s troubením a rykem za ní.

Muži poznali nebezpečí, které hrozilo, kdyby se sloni dostali na písčitou pláž východně odtud.

Tlustokožci běželi neuvěřitelně rychle. Choboty stočili, uši napjali, ocásky zdvihli a tak uháněli z hloubky. Voda s pískem cákala. Jestliže se slonům podaří dostat se z jezera, nepodaří se je už zastavit. Zaslepení zuřivostí rozdupou a srovnají se zemí všechno, co jim bude stát v cestě.

Červeně svítící střela vzlétla vzhůru k obloze a vznášela se ve velkém oblouku nad jezerem.

Bob Clym a Mike Holloway trhli za zápalné šňůry ohňostrojových petard. A už třaskaly rakety, šlehaly jazyky ohně a kouře.

„Je mi slonů líto, ale nedá se nic dělat!“

Dr. Kinsley vytrhl zápalnou šňůru, vyklonil se nad srázný břeh a vyhodil dýmovnici. „Jen tak je můžeme donutit, aby přeplavali jezero!“

Slonice se zdviženým chobotem se před stádem otočila. Několik metrů od ní vzlétala k obloze oheň sršící nestvůra.

S nataženýma ušima hnali se sloni zpět do vody ve zděšeném úprku. Za nimi neustále praskaly ohnivé petardy.

A zase s rykem a kvičením se vyhýbali hluboké vodě.

„Jen kdyby nebyli tak tvrdošíjní a uměli se přizpůsobit, Miku. Už se na to nemůžu koukat.“

Dr. Kinsley se ohlédl. Pár metrů za ním seděl na bobku Nasari před bednou s petardami a cpal si je do kapes.

„Ó bwano, dnes je velký den. Tembo mají mnoho strachu!“

Živě přitom gestikuloval. „Já ted hodím všechno najednou.“

Bob Clym, který stál vedle Afričana, ukazoval na jeho nacpané kapsy.

„Ano, Nesari, sloni mají strach, ale jestli chceš takhle pokračovat, budu mít strach o tebe. Oháníš se tu hořící cigaretou^ jako kdyby tyhle věcičky byly plněné moukou. Najednou to bouchne a ty vyletíš do vzduchu!“

Černochova tvář zpopelavěla. „Nechci letět, bwano! Ne, ne! Žádné bouchání!“

Zamáčkl cigaretu a vyprázdnil si kapsy.

Bob Clym běžel k pobřežnímu srázu. Masa sloních těl vyrážela na jezero. Voda přímo vřela a stříkala na všechny strany. Sahala zvířatům až po břicha, pleskala jim na hřbety. Teď už sloni plavali mocnými pohyby. Ozýval se odtamtud neobyčejný rachot, syčení a praskot, který pomalu utichal, jak se sloni vzdalovali.

Když zasvištěla zelená svítivá střela a s ní třeskla poslední petarda, mělo stádo za sebou už půl kilometru. Nebude dlouho trvat a dorazí do Anurské přírodní rezervace.

Landrovery a džípy ujížděly po břehu jezera.

Po slonicích s dětmi a jejich „tetách“ nikde žádná stopa.

„Nechrne už toho, Miku. Pravděpodobně se někde dostaly dolů do mělké vody a nepozorovaně odešly na západ. Jinak si to neumím představit. Ale ani tak nedošly daleko. Deset kilometrů na západ od nás je Sven Erikson se svými lidmi. Kromě toho na ně brzy narazí vrtulníky.“

Dr. Kinsley studoval rozloženou mapu.

„Musíme se teď postarat o zvířata, která ještě zůstala tady v buši!“

Zapojil vysílačku. „Pozor! Pozor! Vůz číslo 23 volá vozy číslo 26 a 32…“

ZORŽIK U ANURSKÉHO JEZERA

Byl neobyčejně parný den. Černé mraky odpluly pozdě odpoledne na západ. Teď svítil na černé obloze půlměsíc. Od jezera vál lehoučký, téměř neznatelný vánek.

Ze stromů a z keřů zazníval cvrkot cikád.

Hyeny a šakali se potulovali kolem tábora, ale ve velkém oblouku se vyhýbali ohni.

Jeff Forrester se opřel lokty o kolena. „Fisijsou dnes nějak zvlášť neklidné! Doktore, až budete zase doma, nebudete moci usnout bez „hudebního“ doprovodu!“

Dr. Brandeis se pousmál: „Neboj se, Jeffe, pro jistotu si jich vezmu pár s sebou.“

Emil Lohmoser hodil suché dřevo do šlehajících plamenů.

Zaposlouchal se. V bezprostřední blízkosti bylo slyšet zvířata. „Bum! Bum!“

Ve světle ohně svítily dva páry zelenožlutých očí. Jeff mrštil po hyenách hrst písku.

„Nestydatá sběř. Kdybychom se dali, sežrala by nám i boty!“

A teď zvláštní temný řev. K tomu znova: „Bumm! Bumbumm! Bumm!“

Muselo to být víc zvířat. Američan zdvihl hlavu.

„To jsou pštrosi! Vlastně pštrosice!“

Jejich „Bum! Bum! Bum!“ se postupně vzdalovalo.

„Zvláštní ptáci!“ dr. Brandeis popošel blíž k ohni. „Mají křídla, ale neumějí lítat. Zato běhají rychleji a vytrvaleji než antilopy nebo gazely!“

„AU right, doc!“ řekl Jeff a plácl komára, který se mu usadil na pravé ruce. „V Serengetijsem proháněl pštrosa téměř půl hodiny. Tachometr v džípu se pohyboval mezi padesátkou a šedesátkou. A to je už co říct!“

„A jak je budeme chytat?“ Emil Lohmoser si přejel dlaní ustaraně přes čelo.

„Milý Emilio, to musíme přenechat času a náhodě!“

Na Američanově čele se objevily přemýšlivé vrásky. „Není to tak úplně bez nebezpečí. Sám jsem viděl, jak se pštros, který byl vehnán do úzkých, bránil kopáním. Taková rána by dokázala polámat všechny kosti v těle. A ostré drápy na dlouhých prstech

se dokážou zarýt pěkně hluboko pod kůži. Anebo také umí rozpárat břicho.“

Muži se zdvihli.

„Nádherná noc!“ Jeffvzal doktora za ruku. „Doku, chtěl jsem se vás už včera na něco zeptat. Za pár týdnů bude tady všechno hotovo. Mohli bychom udělat Zoržíkovi radost a nechat si ho tu s námi až do konce!“ Dr. Brandeis se obrátil.

„Emilio!“ Smál se. „Mluvím teď už jako Jeff. Tak co tomu říkáte, Emilio?“

Zoržíkův otec přikývl. „Když ho ovšem nebudou nutně potřebovat v táboře.“

„Promluvím se Svenem Eriksonem. Zmínil se v poledne o tom, že zítra přijdou na řadu zásoby potravin a další věci. To by Zoržík mohl hned letět!“

Jeíf se najednou zastavil. V buši troubil slon. A druhý se k němu přidal.

„Doktore, to by mohli být sloni, které Kinsley se svými lidmi postrádal u jezera: sloní matky s dětmi a jejich tety! Řekněte to také hned Eriksonovi.“

Pod zamračenou oblohou byla hladina jezera rovná jako sklo. Ani lísteček se nepohnul na stromech a keřích. Nehybně stála i tráva. Ale všechno jako by bylo nabito napětím.

Podél břehu líně plavalo hejno nilských husí. S těžkými údery křídel přistávali na hladinu růžoví plameňáci a bílé volavky. Zvuk jejich křídel naplňoval vzduch.

Vynořil se hroch, ospale zívl a opět se ponořil někam na jezerní dno.

Slunce svítilo jaksi matně, nemohlo proniknout mohutnou clonou mraků. V noci se nad stepí blýskalo. Ale déšť nepřišel.

Nad oceánem trávy se tetelil horký vzduch.

Dr. Brandeis vystoupil ze stínu landroveru a rozhlížel se po jezeru.

„Jeffe, něco se chystá. Tohle ticho není normální. Málem je ho slyšet!“

Jeff Forrester si přejel rukou přes obličej. „Nemám nic proti tomu, když nás to neodplaví. Ale nejdřív tu musí být Zoržík. Snad se nedostane do nečasu!“

Obrátil se: „Emilio, byl jste přece už u Eriksona. Vrtulník by měl startovat z hlavního tábora v devět hodin, že?“

Jeff vzhlédl starostlivě k obloze. „Vydrží počasí tak dlouho? Jestli to takhle půjde dál, klesne viditelnost na pár metrů!“

Vzduch se dosud ani nehnul. Avšak z jihu se sem hrozivě blížila modročerná fronta mračen. Voda v jezeře teď měla barvu černého inkoustu.

V horečnatém spěchu byly stany zajištěny a vozy neprodyšně uzavřeny. Juma přivazoval co nejpevněji plachtu na svém landroveru. „Timbu, Jonasi, obě bedny pod sedadla! A nezapomeňte na nádobí!“

Vzdálený hukot motoru přiměl dr. Brandeise, aby se zaposlouchal. „Vrtulník.“

S hvízdáním a rachocením se letoun přiblížil, zůstal stát jakoby zavěšen nad jezerem a pak přistál. Mračna písku a prachu se přitom zvířila ve vzdálenosti dvě stě metrů na západ.

Doktor, Jeff a Lohmoser spěchali vysokou trávou.

Když dorazili k místu přistání, našli už Zoržíka obklopeného černými i bílými muži.

„Žoržíku!“ Emil Lohmoser stiskl svému synovi ruku. „Tak se mi ukaž, jak vypadáš! Výborně!“

Jeff a doktor se k němu protlačili. Dr. Brandeis mu položil ruku kolem krku. „Gratuluju. To byla tvoje zásluha, že se podařilo chytit pytláky!“

Zoržík potřásal hlavou.

„Byl jsi výborný, chlapče,“ poklepal Jeff Zoržíka po rameni. Usměvavý černoch se prodíral zástupem. „Bwano doktore, já jsem tu také zase.“

Dr. Brandeis a Jeff se otočili. Napřáhly se k nim dvě černé ruce.

„Abdullahu, věrný brachu,“ Jeff a doktor mu potřásli rukou. „Jak se ti daří?“

Na Abdullahově tváři se objevil široký úsměv. „Nosorožec mi neudělal smrt. Jsem zase zdráv. Tady!“ ukazoval na hluboké jizvy na rukou a na nohou. „Bwano, budu ti pomáhat odvážet zvířata!“

Silný vítr hnal oblaka písku a listí. Široká stěna hrozivých černých mračen.

„Rychle, rychle, za chvíli se to přižene!“

Dopadly první těžké kapky. Žoržík, Abdullah, doktor, Jeff a Lohmoser spěchali na břeh. První blesky. Hřmění. I když bylo ještě brzy dopoledne, udělala se tma jako v noci.

Zadýchaní muži doběhli k vozům. Déšť už prudce bubnoval na střechu.

Zoržík si sedl vedle Jumy, vytočil okno nahoru a upevnil plachtu po pravé straně.

Liják se podobal vodopádu, z mračen se řítily dolů přívaly vody, takže nebylo ani vidět na břeh jezera. Blesk stíhal blesk. Hromy se navzájem předháněly, hřměly a burácely bez přestání.

Muži sledovali tento výjev mlčky.

Jenom černoši se bavili. Konečně tu byl zase Abdullah. A měl co vyprávět!

Bouře se přehnala. Odešla daleko na východ stejně rychle jako přišla. Za hodinu se znovu ukázalo slunce. Nad jezerem se klenul barevný most duhy.

Na zemi byly louže vody, keře a trávy plné dešťových kapek.

„Počkáme ještě chvilku!“ Dr. Brandeis se obrátil k Zoržíkovi. „Zatím nám můžeš vyprávět, co jsi zažil s pytláky. Známe to jenom z vysílání.“

Zoržík se v sedadle pohodlně opřel a prožíval znovu ty hodiny strachu, tísně a starostí.

„Výborně!“ Jeff zaluskal prsty. „Emilio,you have a clever boy\ Emilio, máte chytrého chlapce!“

Poplácal Emilu Lohmoserovi na rameno: „Můžete být na něj hrdý!“

Abdullah vystrčil hlavu. „Bwano, já byl taky okay. A moc jsem byl kaput.“ Ukazoval na své jizvy. „Teprve v Rhonaibě v nemocnici mě dali do pořádku!“

„Ano, Abdulláhu,“ dr. Brandeis mu nabídl cigaretu, „jsi také statečný muž!“

Slunce stálo v zenitu, rozblácená půda rychle vysychala. Nad bušem a stepí se už zase tetelil horký vzduch. Z ampliónu jejich vysílačky se ozývalo: „Pozor! Pozor! Zde Erikson. Kilometr na jih stádo gerenuků. Vůz číslo 4, 8, 12 a 17 je budou sledovat a zatlačovat k jezeru. Vozy číslo 5, 6, g a 13 nemění své postavení. Všechna ostatní vozidla dorazí až k poloostrovu Mandana a odříznou zvířatům cestu, kdyby chtěla utíkat. Opakuji…!“

Jeff si posunul klobouk do čela: „Gerenukové, moji miláčkové. Už jich hodně ubylo a jsou vzácní od té doby, co se ujaly slova pušky. Doktore, žirafí antilopy jsou neobyčejně vynalézavá a důmyslná zvířata. Musíme na ně velmi opatrně!“

Dr. Brandeis vystoupil z auta: „Jsou tady ještě nějaké? Lidé profesora Cerinova chytili už šest kusů, a pokud je mi známo, skupina Bambi tři.“

Vozy se rozdělily.

Žoržíkův pohled klouzal pomalu po jezerní hladině. Na obzoru se rýsoval druhý břeh jako úzký šedozelený pruh.

Nespočetné vodní ptactvo se prohánělo po jezeru. Z ostrůvku zarostlého rákosím vzlétali ptáci s hadovitými krky. Růžoví plameňáci chodili jako na chůdách v mělké vodě a v dálce táhli v širokém hejnu pelikáni směrem k písčité mělčinč. Nilská husa s kupou svých dětí zčeřila hladinu, plula podél okraje ostrova a zmizela v hustém papyrusovém rákosí.

Zoržík byl vyrušen ze zamyšlení. Jeff ho vzal za ruku. „Gerenukové,“ zašeptal. „Tady vpravo!“

Necelých sto metrů od nich stály v křoví dvě žirafí antilopy. Štíhlá, světle hnědá těla s dlouhými krky; něžná hlava s dvěma krátkými růžky.

Obě zvířata větřila a rozhlížela se. Další jedinci se vynořovali z křoví. Tři, čtyři, šest kusů. Musely být daleko před vozy, které je měly nadehnat, protože se nestaraly zhruba o to, co se děje vzadu za nimi.

Stádo buvolců proběhlo kolem.

Vál příznivý vítr. Zvířata nemohla zvětřit lidi ani vozy.

Jedna žirafí antilopa se postavila tak zpříma na zadní, že se dotkla oběma předníma nohama silné větve a okusovala listí a mladé výhonky. Dlouhým krkem mohla dosáhnout i na nejvyšší větve v křoví.

Tak uplynula chvíle, aniž se něco změnilo. Avšak potom zvířata zneklidněla. Nastražila velké slechy a stála jako vytesaná z kamene. Vtom se rozběhla a dlouhými skoky uháněla k pláži.

„Thomsonovy gazely!“ dr. Brandeis ukazoval rukou. Šest nebo osm vzrušených a krásných zvířat vyšlo z křoví; na vteřinu se zastavily, vrtěly krátkými ocásky. Kozel otočil hlavu a pozorně naslouchal, potom vyrazil a běžel s ostatními dál.

Za chvilku se objevil za křovím landrover. Vůz číslo 17! Bílé číslo se dalo jasně rozeznat. Padesát metrů dál se vynořil vůz č. 8, který mířil na pláž.

Od poloostrova Mandana se blížily vozy č. 10, 18, 3 a 2. Brzy byli buvolci, Thomsonovy gazely a žirafí gazely obklíčeni. Nerozhodně vběhli na okraj jezera do mělké vody. Kruh vozidel se stahoval.

Vedoucí samec buvolců zdvihl ušlechtilou hlavu, ostražitě se rozhlédl a pak teprve vkročil do vody. Stádo ho následovalo. Buvolci plavali přes jezero klidně a jistě. Také Thomsonovy gazely utekly před svými pronásledovateli do vody.

Jeff Forrester se obrátil: „S žirafími antilopami to nebude snadné. Ještě nikdy jsem je ve vodě neviděl.“

A skutečně – gerenukové stáli na břehu docela bezradně.

„Musíme jim dopřát čas, Jeffe, nesmíme na ně tak zhurta.“

Gazely se brodily v jezeře. Dosud byla voda mělká. Avšak když jim začala sahat po břicha, vyděšeně se vracely nazpátek k písčitému břehu.

Jenže tam už stály vozy. Zvířata se zase obrátila a smutně zamířila do hluboké vody. S vysoko zdviženými hlavami plavalo stádo na písčinu.

„Zatraceně!“ Jeff tiše pískl mezi zuby. „Dávejte všichni pozor!“

Nad hlavami jim přeletělo rozkejhané hejno husí.

Žirafí gazely stály jako zkamenělé. Jenom slechy se jim ma-lounko pohybovaly. Najednou se otočily a skočily zase do vody.

„Vracejí se. Doktore, nezbývá nám už nic jiného než narkózové pušky!“

Antilopy se pomalu blížily k jezernímu břehu. Vozy se stáhly zpět asi o osmdesát metrů..

Posádky vozů byly tak zaměstnány gerenuky, že si nepovšimly zvuku, který přinesl z buše mírný vítr. Jenom Zoržík to postřehl. Zpozorněl. Ano, teď zase. Docela krátký, jasný kvičivý zvuk. Upozornil na to otce: „Slyšíš?“ Než mohl Lohmoser něco říci, vyskočil JefF. „Sloni! Aby nám nevyplašili gerenuky.“

Gerenuci stáli mokří na břehu a třásli se.

Vozy číslo 13 a 9 se pohybovaly pomalu dopředu. Zoržík viděl zřetelně muže v autech.

Vůz číslo 9 se dostal ke zvířatům až na třicet metrů. Jeden muž zdvihl narkózovou pušku. Třcskl výstřel, který přerušil ticho. Antilopy se ustrašeně semkly do těsnějšího hloučku.

Teď se přiblížil také vůz číslo 13. Ozvaly se další výstřely. Zasažená zvířata se však dosud nedala rozeznat.

Teprve za nějaký čas bylo vidět, jak jedné antilopě poklesává hlava. Zavrávorala, klesla na kolena, znovu se zdvihla, pohazovala hlavou sem tam a jako opilá nakonec se zhroutila na zem. Také na další antilopy začala působit narkotická látka. Za půl hodiny se už žádné zvíře nepohnulo.

Juma tam zamířil s vozem. Jeff, dr. Brandeis, Emil Lohmoser a Zoržík vyskočili z landroveru.

Zoržík se přiblížil k jedné antilopě. „Jak je nádherná!“ Položil ruku na malou hlavu s velkýma ušima. Žirafí antilopa otevřela oči. Jemné nozdry sejí zachvěly. Zdálo se, že se dívá někam za Zoržíka.

„Nevnímá tě.“ JefF vzal do prstů pravé ucho a pohyboval jím. „Necítí to.“

Zoržík se zdvihl a pomalu se vracel k vozu. Dr. Brandeis stál vedle landroveru. Z rádiových přístrojů se ozýval hlas Svena Eriksona.

Dr. Brandeis se obrátil. „Jeffe! Sloni se slůňaty jsou už docela blízko. A antilopy musí co nejrychleji do Anurské rezervace. Za hodinu tu budou vrtulníky!“

Kvečeru byly antilopy naloženy.

Landrovery a džípy se sjely dohromady a společně odjely značnou rychlostí.

Sloni neměli být zatím rušeni v buši.

PRONÁSLEDOVÁN NOSOROŽCEM

Zoržík se probudil krátce před východem slunce. Vzduch byl plný ptačích hlasů a halasení.

Zoržík pomalu vstal a vyšel před stan. Necelých padesát metrů před ním svítila hladina Anurského jezeÝa v matné šedi svítání.

V mělké vodě zálivů a kolem ostrovů si vykračovala hejna plameňáků, čápů sedlatých, volavek a jeřábů.

Zoržík se blížil k břehu jezera. Pět šest ibisů capkalo po jemném písku, teď vyplašeně vzlétli. Hroši bručeli a zívali.

Zoržík se posadil na kraj vody a rozhlížel se po krajině. Na východě vycházelo slunce. Lesklá hladina odrážela jeho zlaté světlo. Před ostrovem stáli v rákosí dva marabu.

Šustivý zvuk přiměl Žoržíka, aby vyskočil.

Vedle něho se objevil Abdullah. „Jambo, Zoržíku! Já viděl, jak jsi šel pryč z tábora. Nechoď sám, nechoď nikdy sám!“

„Ale Abdullahu, co by se mi mohlo tady stát?“

Černoch vážně pokyvoval hlavou: „Člověk nikdy neví. Tady je divočina. Až přijde lev, co budeš dělat?“

„A co budeme dělat ve dvou?“ smál se Zoržík. „Pojď, Abdullahu, projdeme se trochu po pláži. Je to tu nádherné!“

„Ale nepůjdeme daleko. Až sem přijde slunce,“ Abdullah se podíval výmluvně na „střechu“ listnaté koruny akácie, „všichni musíme hledat tembo… Bwana říkal, že mě potřebuje!“

„Za půl hodinky jsme zase zpátky. Sloni nám odtud neutečou!‘

Šli spolu pomalu po pláži. Volavky a jeřábi před nimi s křikem vzlétali.

Urazili asi tři sta metrů, když se Abdullah náhle zastavil. Ve vlhkém písku se zřetelně rýsovaly stopy velkého zvířete. Bylo možno rozeznat otisk tří prstů. Stopy vedly přímo k vodě a odtamtud širokým obloukem k zátoce zarostlé rákosím a vzdálené asi padesát metrů.

Abdullahovy oči se rozšířily. „Nosorožec!“ řekl téměř neslyšně. „A není dlouho pryč!“

Měl vyděšený výraz. „Musíme rychle pryč. Musíme to říci bw ana doktorovi!“

Žoržík se podíval na druhou stranu zálivu. Lehký vánek nakláněl stébla rákosí. Nosorožci byli nevypočitatelní. To už Žoržík zažil. Co kdyby je tak zvětřil a zaútočil?

Oba pospíchali zpátky po pláži. Nedošli ještě daleko, když uslyšeli za sebou hlasité supění. Obrátili se.

Nosorožec se k nim hnal s hrozivě skloněným dlouhým špičatým rohem. A nikde nablízku nebyl ani jediný strom.

Žoržík utíkal, jak mohl nejrychleji, po těžkém vlhkém písku.

„Bwano Žoržíku!“ volal udýchaný Abdullah. „Musíme do jezera a plavat!“

Popadl Žoržíka za ruku a strhl ho s sebou.

Žoržík stáhl bleskurychle s nohou boty, hodil je na písek a skočil do vody.

Rychlými tempy plavali oba co nejdál od břehu. Když se obrátili, stál nosorožec na břehu, vzdálenost mezi nimi byla asi padesát metrů.

Zvíře zdvihlo hlavu a větřilo, otáčelo se jako káča nebo dětský vlček, frkalo a zuřivě dusalo nohama, najednou se zastavilo, vrhlo se na Zoržíkovu botu, nabralo ji na roh a mrštilo do vody.

Potom zůstal nosorožec stát, jako kdyby se chtěl zamyslit nad vzniklou situací.

Žoržík a Abdullah plavali k písčité mělčině, lehli si do mělké vody, aby je nosorožec nemohl zvětřit, a pozorovali rozzlobeného tlustokožce.

Zvíře pohazovalo mohutnou hlavou a vydávalo chrochtavý zvuk. Snad se samo sobě divilo.

Drobnými krůčky běželo k vodě, naplnilo si břicho vodou a rozvážně kráčelo k zálivu.

Žoržík a Abdullah čekali, dokud nezmizelo v rákosí, a potom se vrátili zpátky.

Abdullah vytáhl s úsměvem Zoržíkovy boty z vody: „Pěkně se vykoupaly!“

V táboře už Žoržíka s Abdullahem postrádali. Když se vrátili celí promočení a vyprávěli o svém setkání s nosorožcem, muži zvážněli. Za půl hodiny už vyjíždělo deset landroverů jižním směrem. Širokým obloukem se přibližovaly k zálivu, neboť tam, v rákosí, se tlustokožec schoval.

„Bude to nejspíš náš starý dobrý známý, statný samec, nemyslíte, Jeffe?“

Jeff vysunul dolní ret: „May bel Nejspíš. Jestli je to stejné zvíře, poznám ho. Tamten býk měl zřetelnou jizvu u pravého nebo levého oka. Zdá se mi, že to bylo pravé.“

Za patnáct minut dorazily vozy znovu k jezernímu břehu. Před nimi se rozprostíral dlouhý záliv.

Ostatní vozy zaujaly už určená postavení. Půl kilometru na západ přesunulo se pět landroverů k bažinaté proláklině. Na východě čekala čtyři vozidla.

Vozy číslo 5, 6 a 9 přijížděly po písčité výšině porostlé tvrdou trávou a nízkými keři. Odtamtud byl pěkný výhled na celou zátoku.

Dr. Brandeis nařídil dalekohled najedno místo: „Jeffe, vidíte tamty dvě volavky? Buď tam leží nosorožec, anebo hroch.“ JefF se podíval na označené místo. „To je nosorožec, doktore!“

Žoržík se marně snažil něco zpozorovat. Zřetelně bylo vidět jenom bílé volavky. Dr. Brandeis mu půjčil dalekohled.

Teď uviděl nosorožce. Ležel v bahně a válel se na zádech, všechny čtyři nohy ve vzduchu. Když vstal, stékalo mu s těla bahno a voda. Potřásal hlavou a pak si zase lehl na bok. Chvíli zůstal ležet. Když obě volavky odlétly, vyskočil a větřil se zdviženou neforemnou hlavou. Takto stál několik vteřin. Potom se tlustokožec vyvalil z bahenní lázně. Dvakrát se obrátil kolem své osy, až spatřil vozy. Vyrušen z klidu, dusal teď zuřivě po zemi. Krátkými kroky klusal proláklinou, otáčel se, zastavoval se, skláněl hlavu a útočil. Ještě dvacet metrů, pak už musel dostihnout první vůz.

Nakonec se však rozmyslel jinak. Zahnul a dal se obloukem na jih, do buše.

Žoržík odložil dalekohled. „Namířil si to k nám, Jeffe!“ Ze všech stran se sem stahovaly automobily. „Přimějeme ho ke změně směru!“

Jeff zdvihl pušku. Zvíře bylo vzdáleno ještě asi padesát metrů. Hnalo se pekelným tempem. Ještě dvacet, ještě deset metrů!

Američan vystřelil několikrát do vzduchu. Také z vozů číslo 6 a 9 se ozvala střelba.

Nosorožec se nedal zmást a zaútočil na vůz číslo 5. Juma sešlápl plyn, strhl volant – ale přece jen pozdě. Už tu byl nosorožec. Zastavil pár metrů před landroverem, vyrazil vpřed a vrazil dlouhý roh do levé strany vozu. Pak běžel kolem vozu se skloněnou hlavou, strkal roh pod auto a snažil se ho zdvihnout. Funěl přitom a frkal: landrover se otřásal.

Jeff se pokoušel odehnat rozzuřené zvíře pažbou pušky. Dutě zněly údery dopadající na nosorožcovu lebku. Statný býk jen potřásal hlavou a otáčel se. Rychle se k nim blížily vozy číslo 12 a 8. Muži s narkozovými puškami byli připraveni ke střelbě.

Střelec z předního vozu zdvihl pušku. Ale než se vozidlo dostalo do vhodné pozice, obrátil se nosorožec zpáíky k zálivu. Vozy za ním jely s přímo vražednou rychlostí.

Jako tank zapadl tlustokožec do rákosí, dusal po břehu, pak se zastavil a potřásal hlavou. Po několika minutách už stál po břicho ve vodě.

Jeden vůz za druhým dojížděl na břeh. Muži sledovali pozorně zvláštní chování zvířete. Žoržík rozčileně dýchal. „Jeffe, umí nosorožci plavat?“

JefF Forrester odložil pušku. „Plavat umí téměř všechna zvířata. Otázka je, jak dlouho se dokážou udržet nad vodou. Když se náš nosorožec protluče od ostrova k ostrovu, samozřejmě plaváním, dostane se přes jezero. Tak je to!“

Američan ukazoval dopředu. Z nosorožce bylo vidět už jenom vršek hřbetu, kus hlavy a oba rohy. Zvíře plavalo k ostrovu vzdálenému zhruba dvě stě metrů. Dorazilo tam zdánlivě bez větší námahy, vyšplhalo se na vysoký břeh a o něco později už je bylo vidět v řídkém křoví, jak se chystá k odpočinku.

„Doktore, všiml jste si jizvy nad levým okem? Je to stejný nosorožec, který nás tak láskyplně uvítal.“

Zoržíkův otec se smál. „Ano, tyhle bestie jsou obzvlášť přítulné. Už se mají i k Zoržíkovi.“

Abdullah rozkládal zamítavě rukama: „Ne, bwano, nejsou přátelské. Viděl jsi, jak mě dělal kaput. Hloupé zvíře! Zlé zvíře!“

Vše nasvědčovalo tomu, že se nosorožec cítí na ostrůvku spokojeně. Tři hodiny uplynuly, a on pořád ležel a spal ve stínu křoví. Ptáci mu poskakovali po hřbetě a vybírali obtížný hmyz ze záhybů kůže. Muži vysedli z vozů. „Můžeme tu čekat pěkně dlouho, než se uráčí plavat dál.“

„Třeba se mu už vůbec nechce, doktore. Snad jenom čeká, než odtáhneme, a potom se zase vrátí zpátky.“

JefF črtal dřívkem dojemného písku.

Ke skupině se blížil Sven Erikson. „Teď už to nebude trvat dlouho. Vrtulník je na cestě. Bude je doprovázet od ostrova k ostrovu.“

Sven Erikson se podíval na dr. Brandeise: „Starosti mi dělají sloni. Mláďata se neodváží do vody, a když to udělají, nevydrží dlouho plavat. Nasadil jsem na ně tři vozy. Podle posledního rádiového hlášení se sloni zdržují tři kilometry na východ, v buši blízko jezerního břehu.“

Hřmot přilétávajícího vrtulníku způsobil, že se muži pozorně zaposlouchali. Stroj nalétával k Anurskému jezeru. Pilot zpozoroval vozidla na pláži. Helikoptéra rachotila mužům nad hlavami. Zoržík viděl zřetelně pilota.

Nosorožec se polekaně vztyčil. S hlavou připravenou k útoku pronikal křovím.

Vrtulník se obloukem blížil k ostrovu. Nosorožec natočil hlavu a díval se šikmo vzhůru. Když helikoptéra sestoupila do výšky patnácti metrů, svěsil nosorožec ocas, sklonil rohy a uháněl přes úzký pruh suché země: Třikrát, čtyřikrát nalétával pilot na ostrov. Pátý let byl už trochu mnoho i na tlustokožce. Zprvu opatrně, potom rychlými kroky se brodil vodou, na několik vteřin se ponořil a zase vyplaval.

Vrtulník nabral výšku. Ve dvaceti metrech kroužil nad plovoucím zvířetem, až nosorožec ztratil směr. Teď pilot zase stlačil stroj dolů, aby dostal nosorožce do potřebného směru.

Když večer položil na krajinu prsty dlouhých stínů, převedl vrtulník nosorožce od ostrova k ostrovu. Ještě před západem slunce dorazilo vyčerpané zvíře do Anurského parku.

Na noc si muži postavili u jezera stany.

Přiběhl Zoržík. „Abdullahu, půjdeš se vykoupat se mnou?“ Abdullah protáhl obličej. „Ano, bwano Zoržíku. Ale co když zas přijde nosorožec?“ Usmíval se. „Tvůj otec říká, že nosorožec je moc přátelský.“

Jeffse smál. „Ano, jsou to velmi milá zvířátka!“

MALÍ SLONI – VELKÉ STAROSTI

Jezero bylo zahaleno v mlhách, když při východu slunce vyjely vozy skupiny Caesar.

Sven Erikson, dr. Brandeis a Jeff Forrester se rozhodli, že obklíčí slonice s mláďaty a vytlačí je k jezeru, za předpokladu, že tlustokožci ještě neodešli z místa v buši, asi tři kilometry na západ.

Vozy vyrazily ve třech skupinách. Vozy číslo 5, 6, 9, 12 a 18 přímo na břeh jezera. Ostatní vozidla na jih a na západ.

Zoržík seděl vedle Jumy a díval se na hladinu připomínající zrcadlo.

Cápi, kormoráni a volavky si hrdě vykračovali v mělké vodě.

Otevřel se výhled na úzký výběžek země.

Dr. Brandeis se vyklonil kupředu. „JeřTe, Njasilská zátoka! Tam si počkáme na slony!“ Američan přikývl.

Juma zahnul s vozem z břehu k bušovému porostu, vzdálenému asi tři sta metrů od jezera. O sto metrů dál zaujaly postavení vozy číslo 6 a 9.

Odtud se táhl buš daleko na jih, až posléze přešel v travnatou step.

Míjela hodina za hodinou.

Bílé volavky přelétávaly zátoku, jejich křídla tiše šelestila. Thomsonovy gazely přeběhly rychle padesátimetrový úsek bez porostu.

„Není tak docela jisté, jestli tady ještě vůbec sloni jsou!“ pochyboval Jeff.

„Vozy číslo 15 a 16 už na ně musely narazit.“

Dr. Brandeis se domníval, že zvětřili lidi a skryli se hluboko do buše. „Nač bychom tu ještě seděli? Tamhle ve stínu bude čekání příjemnější!‘ ‚

Žoržík vysedl z auta. Už byl celý zdřevěnělý.

Muži si sedli do trávy.

„Tady se to dá vydržet.“ Jeff odehnal hejno much s paže. „Jen kdyby nebyly tyhle bestie!“

Žoržík se najednou bleskurychle postavil na nohy a uskočil stranou. Dvoumetrový leskle zelený tenký had se klikatě plazil vysokou trávou a zmizel v křoví.

Také Jeff vyskočil, ale znovu si klidně sedl.

„Není jedovatý!“

Žoržík šťoural větví v křoví. Byl by si rád prohlédl hada zblízka. Jenže zelenolesklý had zmizel a nebyl k nalezení.

Slunce stálo vysoko na jihu. Bylo –jako vždycky touto dobou – děsné horko. Žoržík se natáhl do trávy a díval se na blankytnou oblohu, na níž se objevily bílé mráčky. Vedle něho spal Abdullah spánkem spravedlivých. Ostatní se tlumeně bavili.

Dr. Brandeis zpozorněl a zdvihl hlavu, zaposlouchal se. „Jeffe, nebylo to vrčení automobilových motorů? To mohou být jenom…“ Odmlčel se.

Někde docela blízko se ozvalo krátké, tiché zatroubení.

Jeff vyskočil.

Také Zoržík to slyšel. Zatřásl Abdullahem, aby ho probudil. „Sloni,“ zašeptal.

Jedním skokem byl Abdullah na nohou. Jonas, Timbu a ostatní černoši napjatě naslouchali. Teď se znova ozvalo zatroubení. Sloni si předávali varování. Mohlo jít jen o hledaných šest slonů: o matky, tety a mláďata.

Doktor, Jeff, Emil Lohmoser, Žoržík a Afričané pospíchali k landroveru. Každým okamžikem mohli totiž tlustokožci vyrazit z buše.

Avšak nic se nepohnulo.

Jeff se rozhlédl kolem sebe. „Nepřišli jsme je poslouchat. Pravděpodobně už jsou dost dlouho tady někde nablízku!“ Zoržík zadržel dech.

Padesát metrů před nimi se vztyčil najednou sloní chobot. Větve zapraštěly, slonice vystoupila z křoví, pohupovala hlavou sem a tam.

Hluk motorů sílil; vozy se blížily.

Slonice složila uši, nespokojeně zatroubila, udělala dva tři váhavé kroky a vstoupila do prudkého slunečního světla. Krátké kly se zaleskly.

Muži ve voze ani nehlesli. Landrover stál v polostínu, skryt v křovinách.

Druhá slonice vyrazila ze spleti listí. Obě obryně tu stály téměř bez hnutí, jenom pohupovaly choboty a vrtěly malými ocásky.

Jedna slonice otočila hlavu a vydala kvičivý zvuk. Jako dová-divá štěňata vybatolila se z křoví obě dvě slůňata. Za nimi šly rozvážnými kroky další dvě slonice.

Slůňata troubila a kvičela, rozbíhala se proti sloupovým nohám matek, prodírala se mezi jejich předníma nohama a choboty naznačovala, že chtějí pít. Když je slonice krmily, stály tety s nastraženýma ušima a pomalu kývaly obrovskými těly.

Vylekal je praskot větví a vrčení motorů. Zvířata se zuřivě otáčela, jako by chtěla zaútočit na přijíždějící vozy. Bylo slyšet dutý bublavý zvuk.

„Jsou strašně rozčilené, doktore!“ Jeff mluvil tiše a ani se přitom nepohnul.

„Jeffe, jdou na nás.“

Dr. Brandeis pootočil opatrně hlavu. Zoržíkovi tlouklo srdce až v krku.

Vedoucí slonice se najednou zarazila a nastavila uši. Zpozorovala landrover.

i Čtyři choboty se zvedly a klesly, pohnuly se dopředu a dozadu, napravo a nalevo. Slonice frkaly a troubily. Vtom se jedna vrhla vpřed a zaútočila.

Jeff zdvihl pušku a vystřelil do vzduchu. Slonice zatroubila, obrátila se a běžela s vrtícím se ocáskem nazpátek k ostatním.

V témž okamžiku přijížděly z jihu tři, čtyři, šest landroverů. Slonice odbočily na západ. Jenže i odtamtud se blížila vozidla.

S troubením a kvičením uháněla zvířata k zátoce.

Mláďata se držela co nejblíž u svých matek.

Ze všech stran se vynořovaly landrovery a džípy. V přiměřeném odstupu sledovaly skupinu slonů.

Nejblíž se k nim dostaly vozy číslo 5, 6 a 9. Sotva sto metrů před nimi utíkali tlustokožci s trčícími ocásky a napjatýma ušima.

„Pozor, Jumo!“ Dr. Brandeis se naklonil dopředu. „Ne tak blízko.“

Slonice se slůňaty zatím dorazily na svažující se břeh.

Už stáli šedí obři v mělké vodě. Polostoje polokleče sjíždělo malé slůně s rozcapenýma nohama z břehu dolů a vletělo přímo na matčinu nohu. Druhé zůstalo nahoře, přešlapovalo bezradně a kvičelo.

Pomalu se tam blížily vozy číslo 5 a 6.

Malé slůně se třáslo strachy.

Když slonice zpozorovaly landrover, zatroubily. Jedna vylezla nahoru, zdvihla chobot a celou vahou svého obrovského těla vyrazila na vůz č. 5.

Juma strhl vůz a sešlápl plyn. Z vozu číslo 6 a 9 stříleli do vzduchu.

Slonice zůstala stát jako zkamenělá, obrátila se a utíkala nazpátek. Když dorazila na břeh, přejela chobotem po [hřbetě slůněte, dotkla se hlavy a naříkavě kvičela.

Z bezpečné vzdálenosti pozorovali muži obě zvířata.

„Doku, teď bychom mohli zažít něco neobyčejného.“ Jeff významně zamrkal.

Slonice obtočila chobotem tělo slůněte, vyzdvihla je do výšky, pak si klekla a spustila je pod srázný břeh. Ostatní zvířata pozorně přihlížela. Stála tu s choboty nataženými dopředu, jako by chtěla říci: „Tak už jsi tu.“

Dr. Brandeis prudce oddychoval. „Něco takového jsem, Jeffe, nečekal!“

Sloní matka vlekla své dítě do vody. Mláďata se vzpírala a pokoušela se utéci na břeh. Tam však už byly první vozy.

Matky se brodily dál. Když jim voda sahala až k břichu, houpala se mláďata na hladině vedle nich jako korkové zátky.

„Plavou k ostrovu!“ Emil Lohmoser vystoupil z vozu.

„Dokážou to slůňata?“

Zoržík se posadil na vysoký břeh, ale okamžitě zase vyskočil: „Tamhle, vidíte to slůně!“ Sevřel paži svému otci: „Utopí se! Ze mu pomůžeme!“

Jedno slůně se dostalo dál od své matky a už se víckrát potopilo.

„Nedá se nic dělat!“ Jeff udělal rukama bezradný pohyb. Potom však s úlevou zjistil, jak ke slůněti plave jedna slonice. Podebrala ho chobotem, udržovala na hladině, obrátila se a plavala ke břehu.

Ostatní ji následovaly.

Sven Erikson vydal rádiem pokyn: „Pozor! Pozor! Uvolněte slonům cestu. Všechna vozidla zůstanou na svých dosavadních místech. Opakuji…“

„Doku,“ svraštil Jeff své krabaté čelo. „Chtě nechtěje budeme muset pustit zpátky do buše. Hnát je násilím do jezera nemá smysl. Slůňata by to nevydržela.“

Slonice vylézaly nahoru na břeh a choboty táhly za sebou svá mláďata. S troubením dusaly nohama, napínaly uši a útočně vyrážely s choboty vysunutými dopředu.

Juma přeřadil na dvojku. Vůz poskakoval na terénních vlnách.

„Zatracená kraksna!“ Jeff zdvihl pušku, protože sloni už byli u nich. Avšak znenadání změnili směr a jako tanky si proráželi cestu do buše.

Dr. Brandeis si otřel čelo. „Jenom blufovali!“

Jeff pohupoval puškou na kolenou. „Je to možné. Ale člověk musí být připraven na všechno. V Súdánu mě jednou nabral statný samec. Náš vůz zapadl do prohlubně a zůstal tam už trčet. My, můj černý průvodce a já, jsme vyskočili z vozu. Ke všemu mi ještě selhala puška. Utíkali jsme, abychom vyvázli živi. Slon ani ne dvacet metrů za námi. Zničehonic se najednou zastavil, troubil, obrátil se a potom jsme slyšeli, že řádí na našem automobilu. Když jsme se pak odvážili vrátit, byl už slon pryč. Museli jsme v cestě pokračovat pěšky. Náš vůz se hodil leda do šrotu!“

Se smíšenými pocity se Zoržík díval na široký pruh, který zanechali sloni za sebou v buši a který mu připomínal průsek v lese.

Zdálo se, že i Abdullah přemýšlí o něčem podobném. „A když se vrátí,“ koulel očima, „musíme střílet!“ Obrátil se na JeiTa: „Všechny by nás zabili a rozbili auta!“

Dr. Brandeis se nedal vyvést z míry: „Pak bychom šli dál pěšky!“

Jeff se smál: „Dobře, doku! Ale my můžeme být klidní, ty tak hned zase neuvidíme.“

Měl pravdu. Den uplynul a po slonicích se slůňaty ani vidu ani slechu. Jako by je buš pohltil.

Noc uběhla poměrně klidně. Na vytí hyen si už všichni dávno zvykli.

Cikády měly svůj obvyklý koncert.

Při východu slunce byly už zase vozy na cestě. Celé hodiny pročesávaly landrovery a džípy nepřehledný terén buše. Byla to odvážná a nebezpečná akce, pro kterou se nyní rozhodli: chytit slůňata a dopravit je pak přes jezero do Anurské přírodní rezervace. Slonice by byly vábeny voláním slůňat a samy by jezero přeplavaly. K tomu museli ovšem nahrát na magnetofonový pásek volání malých slůňat, aby mohlo být vysíláno ampliónem.

Rozhodující popud k akci vzešel od JeiTa. Znal metody afrických lovců slonů a ujišťoval je, že není vůbec nebezpečné oddělit slůňata od slonic.

Vůz číslo 5 projížděl napříč volnou plochu porostlou trávou.

Slunce stálo v zenitu.

Vysoko na obloze bylo vidět malé obláčky.

V dálce se vynořila skupina akácií z par horkého vzduchu.

Z ostatních vozů nebylo nic vidět. Křoviny zastiňovaly výhled.

Zoržík se vytrhl ze zamyšlení. Uslyšel tlumené zvuky. Také Jeff, doktor, Lohmoser i černoši je zachytili.

Juma zastavil. Všichni napjatě poslouchali. Sto kroků před nimi se ozvalo rozzlobené troubení. Jeff přiložil prst na ústa, vystoupil opatrně z vozu, vzal si pušku a pokynul Abdullahovi. Oba neslyšně zmizeli v houštině.

Z ostatních nikdo nevydal ani hlásku. Minuta ubíhala za minutou.

Kvičení, silné frkání, tiché troubení vtrhlo do tohoto naprostého, téměř bezdechého ticha.

Znenadání se z křoví vynořil Abdullah. „Bwano, Zoržíku, posílá mě šéf. Máte sejít podívat na temba. Zavedu vás tam.“

Když Žoržík vylézal z auta, bylo mu blaze. Husím pochodem šli za Abdullahem nízkým křovinatým porostem a trávou, vysokou téměř dva metry.

Před dlouhou stěnou hustého křoví se Abdullah zastavil. Ukázal na malý otvor. „Musíme lézt!“ Skrčil se a zmizel ve změti listí a větví. Dr. Brandeis, Emil Lohmoser, Žoržík a čtyři černoši za ním.

„A ted si lehnout na břicha a plazit se jako hadi! „Abdullah ukazoval doleva. „Tam nás čeká bwana JeiT!“

Po čtyřech prolézali muži hustým křovím. Když se dostali k Jeffovi, čekala je zvláštní podívaná. Dva metry od nich křoví zřídlo a pak byla plocha měřící několik set metrů čtverečních, porostlá pouze trávou a ojedinělými keři. Uprostřed tohoto zeleného ostrova stály všechny čtyři slonice a jedno slůně. Vál příznivý vítr. Zvířata nemohla zvětřit lidi.

Kde bylo druhé slůně? Jeffovi nemusel nikdo nic říkat. Také Žoržík teď už viděl, co se tu stalo. Slůně spadlo do jámy. Dostalo se do pasti, kterou tu nastražili pytláci.

Sloni ohmatávali choboty velkou čtvercovou prohlubeň z níž se ozývalo bez ustání slabé kvičení. Malý chobot se vyhoupl z vězení. Slonice se dotkla mokrého nosu mláděte, zabručela, klekla si a pokoušela se vyzdvihnout slůně chobotem. Ostatní slonice stály těsně vedle sebe, jako by se radily.

Najednou velice ožily. Seskupily se kolem jámy, nohama sko-pávaly písek a půdu z okrajů, nabíraly kly kusy země a házely je dovnitř. Přitom bručely, kvičely a frkaly.

Okraje jámy zřetelně mizely. Slůně naopak jako by vyrůstalo ze země.

Jakmile se objevila hlava slůněte, klekla si slonice, ovinula chobotem jeho tělo, druhá slonice se k ní připojila, další pomáhala zezadu – a za chvilku stálo už slůně na svobodě. Přitisklo se k matce a předlo jako kočka.

Muži přihlíželi této scéně ze vzdálenosti necelých třiceti metrů a neodvažovali se ani pohnout. Zapraskání větví, pouhý šelest trávy je mohl prozradit.

Zoržík setřásl s ruky ocelově modrého brouka.

Sloni šli klidně pomalu dál, jako by se nic nestalo.

Najednou se jedna slonice zastavila, napjala uši a zatroubila. Ostatní zdvihli zkoumavě choboty.

Asi minutu tam tak stáli.

Zavanul slabý vánek. Zvětřili je.

Jeff dal znamení a všichni se pomalu stáhli zpět.

Abdullah se vesele šklebil. „Bwano, dej mi papírek, že tembo vyzdvihl toto z jámy. Až to povím ve městě, nikdo mi nebude věřit. Ale když to bwana napíše, ukážu to a řeknu, že je to pravda!“

Dr. Brandeis se smál: „Máš ho mít!“

Obrátil se na Jeffa. „Sloni mi připravují stále větší překvapení. Nikdo nemůže popřít, že patří k nejchytřejším zvířatům. Avšak to, co ukázali tady, je ohromující.“

Emil Lohmoser vrhl na něho tázavý pohled: „Jak to že tu jsou jámy? Potulují se snad ještě někde v okolí pytláci?“

Jeff zavrtěl odmítavě hlavou: „Jáma je pozůstatek minulých dnů. Budeme ji muset zasypat!“

Bylo pozdě odpoledne, když se landrovery a džípy přiblížily k akáciím, v jejichž stínu stáli tlustokožci.

Lov na slůňata začal.

Vozy vyrazily v širokém oblouku. Lana se smyčkami na konci byla po ruce.

Abdullah, Bonga, Timbu a Jonas seděli, všechny svaly napjaté a plni očekávání. Juma udržoval vůz na stejné úrovni s šestkou, devítkou a dvanáctkou.

Jeff zasunul zásobník do pušky a nabil.

„Tady, doku!“ Podával dr. Brandeisovi svou pistoli. „Emilio a Zoržíku, vy dělejte co nejvíc hluku. Už teď je mi slonů líto, ale nedá se nic dělat.“

Zoržík držel v jedné ruce plechové vědro, v druhé klacek.

Ozvalo se duté třesknutí. Červená světlice vzlétla se syčením vysoko nad buš.

Kolem dokola propukl nepopsatelný hluk. Ozývaly se výstřely, plechová vědra a plechovky řinčely, lidi křičeli, ječeli a vřískali, jako kdyby chtěli vyplašit celou Afriku.

Buš začal prosvítat, uvolňoval se výhled na akácie. Ve stínu stromů, ve vzdálenosti necelých sto metrů stály slonice se slůňaty ve vysoké stepní trávě, s choboty nataženými dopředu.

Landrovery a džípy se blížily v široké linii. Vpředu vozy číslo 5, 6 a 8. Hluk se stále stupňoval.

Slonice nastavovaly uši, troubily a vrtěly krátkými, rovnými ocásky.

„Pozor!“ Jeff zdvihl pušku. „Budou útočit!“ Vystřelil několikrát do vzduchu.

Se zdviženým chobotem a krátkými, houpavými kroky, uši co nejvíc napjaté, hnaly se dvě slonice proti vozům. Avšak po dvaceti metrech se obrátily a uháněly zpátky. Strašný hluk měl na ně panický účinek. S troubením, ryčením a s úzkostlivým kvičením odtáhly pryč.

Malá slůňata se marně snažila držet krok, opožďovala se stále víc za slonicemi. S kvičením běžela za svými matkami, které jim mizely v dálce.

„Chytíme tohle.“ Dr. Brandeis ukázal najedno slůně.

Juma zamířil s vozem k mláděti.

„Jste připraveni, Abdullahu?“

„Ano, bwano. Vyskočíme, až řekneš!“

Ještě deset metrů. Dr. Brandeis zdvihl ruku. „Teď!“

Abdullah, Jonas, Bonga a Timbu vyskočili téměř současně z landroveru, Jeff za nimi. V pravačce lano se smyčkou.

Vozy č. 6 a 8 se soustředily na druhé mládě.

Zoržík pozoroval napjatě závod Afričanů se slůňaty.

Dlouhými kroky uháněl Abdullah vysokou trávou. Ještě dva metry. Abdullah chytil slůně za ocas. To už tam byli Timbu a Jonas. Mládě se po nich ohnalo chobotem. Naštěstí oba šikovně uskočili. Ve stejném okamžiku se Bonga sklonil a navlékl smyčku slůněti na pravou zadní nohu. Oba černoši lano pevně drželi. Jeff rychle vyrazil a kvičící mládě už mělo levou přední nohu ve smyčce.

Dr. Brandeis a Emil Lohmoser vyskočili z vozu. Trochu váhavě šel za nimi Zoržík. Osud slůněte byl zpečetěn. Stálo tu s nastraženýma ušima a frkalo.

„Kdy se vrátí slonice?“ řekl Zoržík a rozhlížel se kolem dokola.

Všude se objevovala nákladní auta. Dvacet metrů od nich chytala skupina černých a bílých mužů druhé slůně.

Vleklo právě za sebou po trávě černocha. Držel se lana, které se mu podařilo dostat na pravou zadní nohu sloního mláděte.

Běželo jako o život. Najednou změnilo směr a uhánělo s rozhoupaným chobotem přímo na Žoržíka. Ten uskočil a rozběhl se k vozu. Ale přece jen pozdě! Už tu byl sloní cvalík a Žoržík dostal takovou herdu do zad, že se svalil do trávy.

Slůně se zastavilo a vlhkým koncem chobotu vjelo Žoržíkovi do obličeje. Malýma očkama, čelo samou vrásku, pozorovalo mládě člověka. Jako by ho ani nezajímalo, co se dělo kolem. A už mělo smyčky na nohou, lana se napjala.

Zoržík mluvil tiše na zvíře, které mu sahalo k pasu, tak jako v táboře hovořil se šimpanzem a Gorem.

Udiveně pozorovali muži zvláštní dvojici.

Zoržík napřáhl ruku, chytil chobot a přejížděl nohou po drsné kůži porostlé chlupy. Slůně stříhalo ušima, bručelo a přitahovalo si chobotem chlapce k sobě.

„Mon dxeul To je zázrak!“ Francouz potřásal zděšeně hlavou. Dr. Brandeis, JefF a Zoržíkův otec se blížili ke skupině.

„Jak jen to děláš?“ dr. Brandeis si utíral pot s čela. „Tak se mi zdá, že máš nějakou magickou sílu.“

Slůně se tisklo k Žoržíkovi.

Abdullah ho vychvaloval: „Bwana Zoržík je velký kouzelník. Kam přijde, chodí za ním zvířata.“ JefF se smál: „Ze všech nejvíc nosorožci!“ Abdullah se zubil.

Obě slůňata, pevně přivázaná ke kmeni akácie, škubala provazy a kvičela.

„Poštvou na nás staré,“ obával se dr. Brandeis.

Džíp Svena Eriksona projel stepní trávou.

„Musíme je dostat odtud co nejdříve!“ Švéd vystoupil z vozu. „Magnetofon, Mohamede! A nezapomeň na mikrofon!“

Posunul si do čela tropickou helmu. „Až budeme mít volání slůňat na pásku, převezeme obě nákladním autem zpátky k jezeru! Doktore, ohlaste na letišti, že potřebujeme dva vrtulníky. V Njasilském zálivu.“

Octli se v časové tísni. Každým okamžikem se mohly slonice vrátit.

„Pospěšte si! Bongo, Timbu, rychle!“

Sven Erikson, doktor a Jeff dohlédli na odvoz slůňat. Za slabou půlhodinku byla odvezena nákladními auty, také landrovery a džípy odjely k Anurskému jezeru.

Už se smrákalo, když první vozidla dorazila k Njasilskému zálivu. Vrtulníky, o něž předtím požádali, stály tam už připraveny k odletu.

Sloní mláďata ustrašeně kvičela. Menší se nechalo poměrně snadno naložit. Druhé se však bránilo a křičelo, jako by ho naráželi na rožeň.

Jonas, Timbu a dva další černoši ho táhli za ocas a za uši. Slůně se však vzepřelo a připomínalo nafouknuté gumové zvířátko, jak se pohybovalo kousek dopředu a hned zase dozadu.

„Zoržíku, pomoz mi, musíme ho postrčit.“

Jeff, doktor a Žoržíkův otec se opřeli o zadní část těla slůněte. „Ale ano, půjde to.“

Mládě pomalu posouvalo malýma nožkama. Emil Lohmoser ho pleskal dlaní přes zadek. Účinek byl rozhodně nečekaný. Slůně vyrazilo znenadání vpřed, strhlo s sebou Jonase a Timbu, a Žoržík, který se opřel vzadu, ležel natažen v trávě jak široký tak dlouhý.

JeíTse zubil: „Hledáš něco?“

Žoržík vstal. Před ním zmizel šedivý, tlustý zadek malého slůněte v nákladním prostoru vrtulníku.

„Zatracená potvůrka!“ ulevil si, když si oprašovali košili od písku.

Sven Erikson, tři Francouzi a šest černochů nastoupili do vrtulníku.

„Doktore!“ Švéd strčil hlavu do nákladního prostoru.

„Jakmile přistaneme, zapojíme rádio. Ale nejdřív vypustíme slůňata, kdyby slonice připlavaly těsně před námi! Doufejme, že všechno proběhne hladce!“

Sven Erikson zavřel dveře. JeíT zdvihl ruku a zamával jim: „Zlomte vaz!“

S rachotem se odlepily vrtulníky od země a odletěly na druhou stranu jezera, k Anurské přírodní rezervaci.

Landrover a džípy se rozestavili v okruhu několika set metrů v buši, v bezprostřední blízkosti jezera.

Obloha se zbarvila karmínově, pak fialově, stromy a keře vrhaly poslední dlouhé stíny, přicházela noc. Žoržík si natáhl nohy.

„Jeffe, přijdou vůbec slonice?“

Američan přikývl: „Na to se můžeš spolehnout. Nenechají slůňata v bryndě.“

Emil Lohmoser si povzdechl: „Je dost možné, že tu takhle prosedíme ještě celý příští den.“

Jeff se zabalil do přikrývky. „Počkat, Emilio! Až bude mít Erikson mláďata na druhé straně, půjde už všechno klidně dál. Ale teď musíme sedět pěkně zticha, nebo…“

Američan se vzpřímil. Listí šustilo, větve praskaly. A zase všechno utichlo. Muži pozorně poslouchali.

Odněkud zdaleka sem doléhalo hrozné štěkavé vytí hyeny.

Žoržík se zhluboka nadechl. Ne, nemýlil se. Někde blízko museli být sloni. Ten pronikavý pach byl nesnesitelný.

Najednou se ozvalo krátké tiché zatroubení.

Žoržík se obrátil a ukázal směrem, odkud bylo slyšet bublavé zvuky.

Dr. Brandeis se naklonil dopředu. „Už přicházejí,“ zašeptal. Všichni seděli se zatajeným dechem. Avšak dosud se nikde nic nepohnulo. Pouze silný sloní pach se ještě nerozplynul. Od západu stoupal po obloze nad jezerem měsíc. V jeho bledém světle bylo zřetelně vidět obrysy křoví.

Dr. Brandeis se dotkl Žoržíkova ramene. Ukazoval na místo, kde jako by probíhal „šev“ mezi bušem a břehem jezera Anuri. Ve vysoké trávě stály dvě slonice. Jejich veliké uši se plácaly sem a tam.

Křoví se rozstoupilo a před ním na volném prostranství se objevily další dvě slonice. Stály tam asi minutu; špičky chobotů se jim chvěly, jak větřily. Jedna slonice svěsila uši a pomalu natahovala chobot do výšky. Znamenalo to, že zvětřila lidi, kteří seděli necelých padesát metrů od landroveru? Nebo jí vadil benzínový pach?

Také ostatní slonice zneklidněly. Jejich choboty se vlnily jako podráždění hadi. S nastraženýma ušima procházely vysokou trávou. Najednou zůstaly stát jako zkamenělé. Z jezera sem doléhaly naříkavé zvuky plné smutku – volání malých slůňat.

Jedna slonice zdvihla chobot a zatroubila. Pozorně naslouchala.

A znovu se ozvalo kvičení slůňat z Anurské rezervace, zesílilo a zase zesláblo.

čtyři slonice troubily, frkaly a ryčely. S nataženýma ušima a zvednutými choboty, s nataženými ocásky běžely ke břehu, sjely po zadku třímetrový svah a už stály ve vodě. Uši tuhé jako prkna, naslouchaly napjatě, kdy se ozve nocí známý zvuk. A vtom tu byl znovu.

Ted je už nemohlo nic zadržet. Poslední divoké zatroubení. Voda stříkala a cákala, slonice vyplavaly na jezero; vylákalo je volání jejich slůňat.

Dr. Brandeis si s ulehčením oddechl. „Tak to bychom měli!“

Zoržík vylezl z landroveru. Pod srpkem měsíce ležela olověně šedá hladina jezera. Drobné vlnky běžely proti písečné pláži a ztrácely se v mokrém písku. Jen nejasně bylo vidět hřbety a hlavy slonů. Žoržík se díval zadumaně do noci. Teprve dotek něčí ruky ho vytrhl ze snění. Jeho otec, Jeff a doktor stáli vedle něho.

Hejno divokých kachen přelétlo nad jezerem.

Hroši zívali.

Pronikavý křik jeřába projel nocí. Potom se nad hladinou rozhostilo ticho. Také amplión, z něhož vycházelo volání slůňat, zmlkl. Jenom vlny šuměly na písčitém pobřeží.

časně ráno se hlásil rádiem Sven Erikson. Slonice se dostaly na druhý břeh, našly slůňata a společně odešly do Anurské přírodní rezervace.

LOUČENÍ S AFRIKOU

Akce Afrika byla úspěšně splněna. Žirafy, sloni a nosorožci, antilopy, gazely, zebry a buvoli, pakoně a mnoho dalších zvířat z území Rhula-Rhula byli přemístěni do Anurského národního parku.

Byla polovina října. Doba, kdy nastává druhé období dešťů. Volavky letěly s dlouhým máváním křídel nad zrcadlem vodní hladiny.

Hejna plameňáků, pelikánů, ibisů, marabu a mnoha druhů menšího vodního ptactva se honila v mělké vodě u úzkého výběžku suché země do jezera.

Hroši bručeli hlubokými basy v kejhání divokých husí a kachen.

Vysoko ve vzduchu kroužil orel.

Jeff vyšel ze stanu. „Doku, kde jenom může vězet Žoržík s Abdullahem tak dlouho? Každou chvíli tu*bude vrtulník… well, tamhle jdou!“

Dr. Brandeis zatáhl stanový dílec a vyšel také ven.

Zoržík se sebe střásal vodu. „Je příjemně teplá! „Abdullahměl radost: „Ano, bwano, výborná! Plaval jsem až k ostrovu!“

Přerušil ho hluk přilétávajícího vrtulníku.

Sven Erikson a Zoržíkův otec spěchali k přistání.

Známé hvízdání a rachocení naplnilo celé ovzduší.

Vrtulník přistál na rovné písečné pláži přímo u břehu jezera.

„Vážení,“ prohlásil Sven Erikson velice slavnostně. „Teď budeme moci krásně pozorovat naše dílo z ptačí perspektivy.“

Jeff se obrátil: „Let’s go!“

Žoržík si zapnul lehkou košili. „Už jdu!“

Vrtulník hlomozil sto metrů nad modrozelenýmjezerem. Mířil k Anurské rezervaci. Anhingy, jeřábi a plameňáci polekaně vzlétali a opouštěli své ostrovy. V dálce se vynořily stromy a keře.

Žoržík viděl z kabiny, jak se k nim blíží. Stávaly se větší a větší, pak mizely pod trupem obrovského ptáka.

Vznášeli se nad Anurskou rezervací.

JeíTukázal nalevo dopředu: „Sloni!“

Asi tucet šedých obrů kráčelo bušem s důstojným klidem. Pilot se snesl s letadlem až do výšky padesáti metrů nad zemí. Teď viděli krásně slony. Býky s dlouhými kly, krávy i telata. Kousek dál se vynořily další slonice s dvěma slůňaty starými jen několik málo měsíců.

„Naši sloni!“ Dr. Brandeis se dotkl JefFovy paže.

Slonice zdvihly choboty. Hluk helikoptéry překryl všechny ostatní zvuky. A přece se mužům zdálo, že slyší sloní troubení.

Sven Erikson se otočil na sedadle. „Nechceme je polekat. Zažili si beztoho dost!“

Stroj nabíral rychle výšku; letěl na východ.

Buš řídl a přecházel v savanu s trnitým křovím, akáciemi a chlebovníky.

V dálce táhlo stádo pakoní směrem na sever. Mračna jemného prachu se vznášela nad zvířaty. Mohlo jich být osmdesát až sto kusů. Ze vzduchu se dalo velmi dobře pozorovat pochodové pořadí.

Pakoně táhli v trojstupech nebo čtyřstupech, mírně uvolněných. Ve značných rozstupech zajišťovala jednotlivá zvířata boky. Dva pakoně vedli stádo. Znenadání stádo ztratilo své uspořádání. Zvířata se rozutekla divokými skoky na všechny strany.

Pilot se vznesl s vrtulníkem ještě výš.

Zoržík pozoroval dole pod sebou hru plnou proměn. Gazely, antilopy se objevovaly a zase mizely.

Ve stínu skupinky akácií stálo stádo žiraf. Zvířata natahovala dlouhé krky a otáčela hlavy za rachotící nestvůrou.

Zoržík vyskočil ze sedadla. „Nosorožci! Tam!“

Tři sta metrů před nimi se objevila dvě mohutná šedá těla. Krátkými rychlými kroky razili si tlustokožci cestu vysokou stepní trávou. Zvuk vrtulníku je pořádně poděsil. Na místě se zastavili, otáčeli se pátravě kolem dokola, prodírali se se skloněnými rohy hustým křovím a pak zase uháněli kozlími skoky dál.

Jeff se obrátil: „Poděsové! Dost možná naši staří známí.“

Žoržík pokrčil rameny. „Možná!“ Zamrkal veselýma očima: „Můžeme přece přistát a přesvědčit se!“

Savana opět přecházela v hustý buš, začínaly lesy dlouhé celé kilometry.

Sven Erikson se díval na mapu. „Tady,“ ukazoval rukou daleko, „v těch místech vypustila skupina profesora Čerinova chyceného šimpanze.

Pilot sestoupil do výšky pouhých třiceti metrů nad zemí. Pod nimi byl zelený oceán listí.

Žoržík pátral marně po lidoopu. Jenom hejno zelených kočkodanů bleskurychle se proplétalo v korunách stromů a zase zmizelo ve změti listí.

Po dvou hodinách zamířila helikoptéra na západ.

Dole se postupně střídaly bušový porost s travnatou stepí.

Zebry, přímorožci, kudu a pštrosi zpestřovali obraz. Šest žirafích antilop táhlo vysokou trávou, zastavily se, když nad nimi hřměl vrtulník, a zmizely dlouhými skoky v hustém bušovém křoví.

Menší sloní stádo přecházelo j. buše do stepi. Zvířata nastavovala uši. Samec s dlouhými kly zdvihl šikmo vzhůru hlavu a větřil zdviženým chobotem.

Pilot nabral výšku, vystoupili až na osmdesát metrů.

Žoržík počítal tlustokožce. Čtyři býci, čtrnáct krav a pět zhruba tříletých telat.

O něco později se vynořilo ze stínu trnovníku šest nebo osm lvů. Ospale se protahovali.

Necelých sto metrů dál bylo celé stádo gazel.

Stranou u akácie stály dvě žirafy.

Sven Erikson se otočil. „Kdo by si před měsícem troufal doufat, že zde vznikne nádherný ráj zvířat: Anurská přírodní rezervace! Celá stáda afrických divokých zvířat byla zachráněna před záhubou.“

Švéd se podíval z kabiny. Pakoně a zebry klusali stepí, zahaleni oblakem prachu. Kolébala se tam také žirafa, dlouhatánskými kroky mířila k akáciovému hájku.

Sven Erikson se ujal slova: „Budeme se starat o to, aby tyto poslední vzácné výtvory přírody zůstaly zachovány!“

Dr. Brandeis se zamyslel.

„Je to pozoruhodné! Lidé si obyčejně všimnou toho, co ztrácejí, když už je příliš pozdě. Avšak v našem případě není ještě pozdě. Žirafy, sloni i nosorožci, antilopy i gazely, lesoni, gerenukové, pakoně, prasata bradavičnatá i pštrosi, lvi, levharti, hyeny i šakali budou žít dál. Anurská rezervace, jedna z posledních přírodních klenotnic, bude trvat dál!“

Jeff dlouhou dobu nic neříkal. Teď mu zasvítilo v očích: „Doku! Dnes je můj nejkrásnější den. Za ty poslední týdny a měsíce jsem měl příležitost dát dost věcí do pořádku. Zůstanu tady, doku, tady, v Anurské rezervaci. Vždycky se najdou lidé, pro které budou peníze znamenat víc než cizí život, kteří klidně střílí zvířata, protože je to pro ně zábava nebo protože vydělávají na jejich smrti.

Lovci trofejí! Pytláci! Lovci sloních nohou!

Budu vychovávat nové strážce rezervace a vychovám jich mnoho. Černé i bílé, prostě lidi, kteří chtějí, aby tento ráj zůstal zachován!“

Sven Erikson podal ruku Jeffovi Forresterovi. „Věděl jsem, že přijmete nabídku Tonangy a Mezinárodní unie ochrany přírody!“

Dr. Brandeis položil Jeffovi ruku na rameno. „Mám radost, že jste se rozhodl převzít vedení Anurského národního parku!“

Žoržík se obrátil dozadu: „Tak to budeme jezdit k Jeffovi každý rok na návštěvu, podívat se na něj a na jeho zvířata!“

Ještě dlouho do noci seděl Žoržík na břehu jezera. Voda se třpytila ve stříbném měsíčním světle. Vodní ptáci kejhali, vřeštěli a štěbetali.

Žoržík si vzpomínal na ty týdny plné dobrodružství. Brzy nastane loučení. S Jeffem, Sukuem, Abdullahem. Loučení s Afrikou.