Rudolf Luskač

Odkaz lovce tajgy

CESTA NA SIBIŘ

Transsibiřský expres odjížděl za několik minut a já jsem teprve vystupoval z auta před Jaroslavským nádražím.

Prodíral jsem se zástupy cestujících, až jsem stanul před vagónem č. 3.

Průvodčí převzal moji jízdenku s místenkou a uvedl mě do kupé, kde již byli dva cestující.

Uložil jsem zavazadla, usedl k oknu a pohlédl na hodinky.

Do odjezdu vlaku chybělo jen několik vteřin.

Venku před oknem se objevil vysoký mladý muž a celý udýchaný volal:

„Prosím vás, pomozte mi s kufry, dveře vagónu jsou již zavřeny, a než by je průvodčí otevřel, nestačil bych s nimi nastoupit.“

Za několik okamžiků byly dva velké kufry v oddělení. Vlak se již dal do pohybu, když opozdilec nastupoval do dveří, které mu průvodčí otevřel.

Když mladý muž přišel do kupé, poděkoval nám, uklonil se a uložil si kufry. Pak usedl a setřel si pot z čela, vroubeného plavými kudrnatými vlasy;

Zdálo se, že jeho velké modré oči hledí do světa poněkud udiveně. Chvíli si nás prohlížel a pak řekl:

„Bez vaší laskavé pomoci by mi vlak ujel před nosem. Děkuji dodatečně ještě jednou…“

„To nestojí za zmínku,“ odpověděl jeden z přítomných – muž středních let.

„Hlavně že jste nezmeškal. Jedete daleko?“ dodal ještě.

„Na Sibiř,“ zněla poněkud vyhýbavá odpověď.

„Na Sibiř? Ne že bych byl zvědavý, ale řeknete-li Sibiř, pak mi připadá, jako byste řekl moře. Zelené moře!“

„Snad nejste Sibiřan?“ dotazoval se mladý muž oživeně.

„To jsem, od narození. A kdybyste jel k nám do Irkutska, budu k službám.“

„Děkuji za ochotu, ale jedu do Amurského kraje.“

Musel jsem se usmát, neboť jsem jel rovněž do Amurské oblasti.

Sibiřanovi můj úsměv neušel, neboť na mne tázavě pohlédl.

„Já jedu také do Amurské oblasti, do stanice Skovorodino a odtud ještě pět set kilometrů na sever. Pro mne je to výlet o dovolené.“

„Hleďme, do jakých končin jezdí nyní výletníci,“ smál se třetí, dosud mlčenlivý cestující.

Nastalo vzájemné představování. Dozvěděl jsem se, že mladý muž se jmenuje Oleg Feklistov a je vědeckým pracovníkem Leningradského geologického ústavu: Sibiřan byl Ivan Rogatkin a vracel se do Irkutska z Moskvy. Třetí cestující byl krajský agronom Boris Cholkin z Krasnojarska.

Působil jsem řadu let v Leningradě u velkého trustu lesního průmyslu. Na žádost Omského vysokého učení lesního inženýrství jsem se roku 1934 zúčastnil konference, která měla řešit naléhavé otázky účelné mechanizace těžby a odvozu dřeva v západní Sibiři a zřízení nových výzkumných stanic lesního průmyslu.

Tehdy jsem poznal sibiřského lovce Petra Čižova, který vyprávěl o Sibiři. Pozval nás k sobě na návštěvu. Jeho nabídku také přijal biolog Retkin a profesor Leningradské konzervatoře Gulkov. Z nepředvídaných důvodů oba pozvaní nemohli odjet, a tak jsem tedy cestoval sám.

Moji spolucestující ve mně záhy poznali cizince, ačkoliv jsem tehdy žil v zemi Sovětů již osmý rok a dobře ovládal ruštinu.

Agronom Boris Cholkin znal dobře Prahu, její historické památky i naši slavnou minulost, Jana Husa a Jana Žižku. Znal též několik českých myslivců, ale prohlásil: „Nepoznal jsem nikoho, kdo by obětoval svůj volný čas a jel mnoho tisíc kilometrů jen kvůli lovu v tajze. A k tomu ještě v letní době, kdy se zvěř s drahými kožešinami nestřílí. Jste zřejmě náruživý lovec.“

„Hádáte dobře,“ odpověděl jsem. „Prošel jsem s puškou a udicí lesy Karélie i Severu – ale tajgu neznám. Pro mne je tajga knihou uzavřenou sedmi pečetěmi…“

„To je pravá lovecká nátura,“ přerušil mě Rogatkin. „Tajga věru stojí za to, aby člověk milující přírodu a všechno, co s ní souvisí, podnikl cestu v době své dovolené třeba i z Leningradu.“

Rogatkin si zapálil cigaretu a pokračoval:

„Přírodní podmínky tajgy jsou velmi drsné, bylo by však nesprávné považovat ji za očistec, kde na člověka číhají jen nemilá překvapení, nebezpečí a útrapy. Ještě nikdo nemohl ocenit všechno bohatství tajgy, nejen to, které se tají pod zemí nebo v útrobách hor, jako zlato, platina a jiné vzácné kovy – ale i to, co běhá po povrchu. Míním tím toulavé zlato, které pobíhá v zapadlých koutech pralesů.“

„Ach,“ zvolali jsme, „mluvíte zřejmě o drahocenných kožíšcích, které nosí různí tvorové…“

Geolog Oleg Feklistov, náš opozdilý spolucestující, sledoval Rogatkinovo vyprávění se zřejmým zájmem. Na otázku, zda je myslivcem, přisvědčil a dodal, že se těší na lov v tajze, skýtající zcela jiné možnosti než Leningradská oblast.

„Vida, další z našeho cechu,“ konstatoval jsem, „zřejmě se chystáte na škodnou, na medvědy, snad i na levharty, pardály, nebo dokonce tygry.“

Oleg Feklistov váhal poněkud s odpovědí a pak s úsměvem řekl:

„Mne nejvíce zajímá jeden z klenotů tajgy – sobol.“

„Sobol?“ divil se Rogatkin, „sobol se přece loví výhradně v zimě. Jindy je lov sobolů zakázán.“

Geolog přišel do rozpaků, a než se vzmohl na odpověď, ozval se agronom Cholkin:

„Zřejmě vám jde o pozorování sobolů.“

„Ano,“ přisvědčoval rychle Oleg. „Chci se dopodrobna seznámit s jejich způsobem života.“

Rogatkin přikyvoval a podotkl:

„To je velmi zajímavá práce, jen roční doba k tomu není vhodná. Teď koncem léta je stopování nebo chytání sobolů do pastí téměř vyloučeno. Divím se, že jste se k tomu odhodlal. Jistě máte ještě jinou práci, neboť kvůli sobolům by se taková daleka cesta nevyplatila.“

Feklistov chvilku mlčel, svraštil obočí, jako by nad něčím přemýšlel, pak si pročísl rukou vlasy a zahučel:

„Ovšem, mám také jiné úkoly.“

To bylo poněkud skoupé vysvětlení. Již skutečnost, že geolog se zabývá pozorováním sobolů, byla zvláštní. Buď si z nás mladý muž tropil žerty, anebo pravý důvod své cesty tajil. Věc mě zaujala a zeptal jsem se:

„Jedete tedy do tajgy na geologický průzkum?“

„Nikoli, moje cesta souvisí s prací mého strýce, biologa Retkina. Chtěl jet do tajgy ke známému lovci, ale byl delegován na vědeckou konferenci do Stockholmu.“

Vysvětlením jsem byl překvapen, neboť původně měl jet se mnou právě Retkin. Přijal tenkrát stejně jako já pozvání onoho sibiřského lovce, Petra Čižova. Měli jsme vše smluveno, ale v poslední chvíli mi telefonoval, že odjíždí do Stockholmu. Krátce před odjezdem jsem dostal od něho dopis.

„To je ale náhoda,“ prohlásil jsem. „Já vašeho strýce znám.“

„Mého strýce!“ přerušil mě překvapený geolog. „Snad nejedete také k Petru Čižovovi?“

„Uhodl jste,“ smál jsem se. „Divím se, že vám strýc neřekl, že jsem byl k Čižovovi pozván.“

„Abych se přiznal, něco mi o tom řekl a napsal mně i podrobnosti. Ale ve spěchu jsem jeho dopis nečetl. Dokonce jsem ho zapomněl doma… Měl jsem plnou hlavu jiných věcí!“

„Ani já jsem nečetl dopis vašeho strýce, ale vezu si ho v aktovce.“

Dopis biologa Retkina, který jsem vyndal, byl krátký. Sděloval mi, že se setkám s jeho synovcem, geologem Olegem Feklistovem v Aldanu u Čižova, a prosil mě, abych mu pomohl v jeho práci, která bude obtížná, ale zajímavá.

Zamyslil jsem se – ani Retkin se nezmiňoval, o jakou práci jde. „Jedeme tedy společně až do Aldanu a…“

„Já tam přijedu později,“ řekl Oleg Feklistov. „Musím vystoupit nejdříve v Čitě, kde mám služební jednání.“

Rogatkin, náš další cestující, který jak se ukázalo, byl úřední znalec a odhadce kožešin, nás přerušil a zeptal se, zda nechceme, aby nám o tajze řekl něco ze svých zkušeností.

Všichni jsme to přijali s radostí. Potom začal vyprávět:

„Budu mluvit trochu zeširoka, ale jinak to nejde. Mám k tajze zvláštní poměr – jako lovec i všímavý pozorovatel. Dokonce jsem o tajze i psal. Značnou část roku jsem na cestách v našich pralesích. Jezdím a uzavírám smlouvy na dodávky kožešin pro ústřední výkupnu. Oceňuji a přebírám nejdražší kožešiny zvířat. Od popelky až po tygra. Sám jsem lovec a v tajze jsem vyrostl. Původně jsem studoval medicínu, ale za rok jsem přesedlal na přírodní vědy; po čtyřech semestrech však jsem univerzitu opustil a věnoval se výhradně toulavému zlatu. Dnes jsem úřední znalec a odhadce kožešin. To je mé první zaměstnání. To druhé je ale zajímavější, píši o všem, co jsem v tajze viděl, zpozoroval a zažil. Zpočátku se mi přátelé posmívali, ale dnes uznale kývají hlavou. O náplň mého života je tedy postaráno. Tolik o sobě, o tajze toho bude víc.“

Na obličeji Rogatkina se objevil úsměv, pak pokračoval:

„Tajga má mnoho tváří. Jak před věky, tak i dnes se prostírá zelená říše pralesů na tisíce kilometrů. Na místě mohutných stromů, které padly, vyrostly jiné. Kdesi zatarasily větrem vyvrácené stromy cestu říčce a staletí proudila voda přes tuto přehradu. Kmeny hnily, vítr, který jim vzal život, zavál zase nová semena, ze kterých vyrostli hotoví velikáni.

Jinde se prostírá hustá spleť černých těl stromů, které stojí, visí a leží jako polámané kříže na ohromném hřbitově. To jsou němí svědci ohně, jehož žhavé jazyky zničily všechno, co žilo.

Někde najdete také stopy lovců, kteří v tajze žili před mnoha věky. Dodnes po nich zůstaly památky – lovné jámy a dávno shnilé ploty, dlouhé mnohdy celé kilometry.

Tyto ploty z mohutných kmenů tarasily cestu štvané zvěři a nutily ji běžet k jedinému východu, kde číhali lovci s napnutými luky. Křikem a halasem hnali losy a jeleny. Zvěř, která se vyhnula šípům, padala do hlubokých jam, vyhloubených kolem lovných vrat.

V tajze se ještě do počátku našeho století udržel kult šamanů, šejtanů a různých lesních i vodních bůžků, strašidel a příšer.

Ještě dnes se setkáváme v dávných sídlištích se zbytky starých dřevěných oltáříků na vysokých sloupech, které sloužily k zastrašování duchů tajgy. Na nich kdysi spalovali šamani obětní dary pro zlé duchy a hlavního vládce všeho zla – šejtana. Na malých kamenných stoličkách tlely kožešiny bobrů a sobolů…

Carismus udržoval zaostalé národy Sibiře v nevědomosti. Je ovšem nutno podotknout, že právě nepřehledná tajga se svými zapadlými tmavými hvozdy, neprůchodnými houštinami, rozsáhlými močály, rozeklanými sopkami, mohutnými řekami a bezejmennými jezírky mohla u primitivních, v nevědomosti udržovaných lidí vzbuzovat bázeň.

Život v tajze se řídil dříve hlavně přírodními zákony. Člověk za carských dob nebyl schopen v letopisu tajgy provést vážné změny.

V mnoha místech zůstaly pralesy neprobádány a obětaví badatelé se skromnými prostředky a často s nasazením života se prodírali zeleným mořem stromoví, aby prozkoumali zapadlé lesy, sopky, močály, řeky, jezera a hory.

Zlato vábilo do tajgy zlatokopy i dobrodruhy, podnikatelé zřizovali v některých místech faktorie, kupovali žlutý kov od utrmácených a vychrtlých lidí, kteří ho dobývali za neuvěřitelně těžkých podmínek. Zároveň organizovaně olupovali místní kmeny a národnostní menšiny o drahocenné kožešiny, za které výměnou dávali laciné věci, špatné zbraně, vodku a nejnutnější potraviny.

V některých místech daleké Sibiře zvonily řetězy odsouzenců na sibiřské galeje. V odlehlých sídlištích žili političtí vyhnanci, neboť drsná tajga byla vhodným místem pro odpůrce carismu.

Tajze se před Říjnovou revolucí říkalo – země zatracených. Zelená říše jehličnatých a listnatých velikánů přečkala věky, ale život se v tajze změnil. Změnili ho lidé.

V nejodlehlejších končinách tajgy rachotí stroje, vzdušné prostory nad zeleným mořem brázdí letadla a v nejzapadlejších místech pracují výzkumné expedice a stanice, které jsou předvojem armády techniků, agronomů, lovců, lesníků, hutníků i stavitelů. Ti všichni dobývají bohatství, které tajga střežila dlouhá tisíciletí. Ohromná území jsou prohlášena za rezervace, aby se chránila zvířata, která se dřívějším bezohledným pronásledováním octla téměř na pokraji vyhubení.

Není ale přehnané, když se říká, že i s puškou v ruce může nezkušený lovec bez dobrého psa umřít v tajze hladem. Zejména na jaře, kdy veškeré lovné ptactvo a zvěř hnízdí. Tu se zdá, že vše vymřelo – jen sem tam zapraská suchá větvička pod běhy neviditelného tvora nebo se ozve šum letu opeřence, jehož oko nepostřehlo. Jedinou záchranou pro nahodilého poutníka jsou pak řeky, kde se třou nesčetné houfy ryb. Ale najděte říčku či řeku, když s každým krokem je cesta obtížnější a nohy se podlamují únavou. Takový tulák je pak rád, když s vypětím posledních sil se dobelhá k malému srubu někde na mýtině.

Lovci a lovecká družstva zřizují totiž pro období zimních lovů na kožešinovou zvěř v nejodlehlejších koutech pralesů sruby a uskladňují v nich potraviny. Začátkem zimy do nich vezou na saních mouku, tuk, solené i sušené ryby, sůl, potraviny a nářadí. Část zásob nechávají na místě do příští zimy, kdy zásoby znovu doplňují. Tato skladiště nejsou nikdy uzamčena a proti nevítané návštěvě medvědů a jiných zvířat jsou chráněna tím, že stojí na vysokých kůlech a jsou dosažitelná jen po žebříku, který je upevněn pod skladištěm, také zajištěným závorami.

Podle nepsaného zákona tajgy má každý, kdo se v těchto odlehlých krajích octne v nouzi, právo použít ze skladiště potřebné potraviny. Běda však tomu, kdo by toho zneužíval, nebo dokonce skladiště vykrádal. I když je tajga nepřehledná a mlčenlivá, místní lovci ve většině případů pachatele najdou. Všímají si totiž i nepatrných úkazů přítomnosti člověka v liduprázdné tajze a podle sotva znatelných stop posuzují jeho chování, záměry, ba i charakter.

Co vás v tajze čeká, nevím, ale myslím, že o zážitky nebude nouze.“

Přijali jsme zajímavé líčení zaníceného znalce tajgy s povděkem. V Aldanu nás sice čekal věhlasný lovec Petr Čižov, ale to, co jsme slyšeli, nemohlo být na škodu.

Vyprávění učinilo i na Olega silný dojem. Zamyslil se a přivřel oči. Zdálo se mi, že této cestě přičítá příliš velký význam, ačkoli mu šlo jen o soboly…

Rogatkin se obrátil k Olegovi a řekl:

„Vidíte, co vás všechno čeká.“

Oleg se slabě usmál a procedil mezi zuby:

„Jen aby mě nepotkalo nic horšího.“

„I to se může stát,“ prohodil Sibiřan. A pokračoval výstižnými slovy ve vyprávění:

„Musím podotknout, že tam, kam nemůže světlo, utvořila vlhkost půdy vhodné podmínky pro nepříjemné jevy: močály a bažiny. V pološeru svítí mechoviště močálů všemi odstíny zelené barvy. Lidské oko by se radovalo, kdyby místy nebyla velmi hluboká, všepožírající kaše. Běda tomu, kdo se zde octne! K tomu připočítejte ještě různé šelmy, které se zde potulují, a máte další obrázek z mozaiky zelené říše.“

„Z toho nemám strach!“ prohlásil jsem rozhodně.

Rogatkin na mne jen tázavě pohlédl, a proto jsem pokračoval:

„Prošel jsem močály v Karélii i Valdajském kraji a nemyslím, že vaše tajga bude horší. A co se týče šelem, myslím, že dobře mířená kule se ani v tajze nemine účinkem.“

„Víte snad sám, že někdy jedna kule nepostačí,“ pravil Rogatkin. „A najdete-li čas k druhému výstřelu, záleží často na okolnostech a někdy i na štěstí.“

Ještě dlouho do noci se protáhl náš hovor o pralesích.

Moji spolucestující již spali, já jsem pouze odpočíval a hleděl na tmavou projekční plochu okna vagónu, na které se míhaly podivuhodné obrazy noční krajiny.

Jaká asi bude tajga, opěvovaná i proklínaná?

Les, kterým jsme projížděli, nebyl tajgou.

A přece se zdál tento les jiný než lesy evropské části SSSR. Tyto porosty byly tykadly záhadné tajgy, předsíní zeleného labyrintu. Je mnohem více lidí, kteří se této říše pralesů a hor bojí, než těch, kteří ji milují nebo se jí obdivují.

Náležel jsem k obdivovatelům tajgy, ovšem s dávkou respektu, neboť jsem slyšel mnohé, co si již předem vynucovalo úctu, ale i zvědavost. To, co nám vyprávěl Rogatkin, vyvolalo ve mně ještě větší nedočkavost a touhu po chvíli, kdy s puškou a udicí vkročím poprvé do zeleného království, kde po tisíciletí vládl drsný zákon přírody a žili lidé, zocelení v boji s živly, které nikdo nezkrotil.

Další cesta na Sibiř uběhla příjemně. Rogatkin i Cholkin byli neúnavní ve vyprávění a samo vybavení expresu poskytovalo dostatek příležitosti k zábavě i rozptýlení.

Naše malá společnost se úzce spřátelila a snad jen Oleg Feklistov byl zdrženlivější a vážnější, než bylo jeho stáří přiměřené.

Jen občas se jeho tvář rozjasnila, jako by zapomněl na to, co ho tísnilo, a potom byl veselý a překvapoval vtipností a duchaplností. Vzápětí opět upadal do mlčenlivosti. I agronomovi bylo jeho chování nápadné, mínil však, že mladí vědečtí pracovníci se někdy zahloubají do problému, na kterém pracují, tak že všechno ostatní ustupuje do pozadí.

Snad měl pravdu, ale rozhodně bylo podivné, že geologa mohli tak zaujmout soboli, o nichž tvrdil, že jsou cílem jeho cesty do tajgy.

Postupně se naše společnost zmenšovala. V Krasnojarsku se s námi srdečně rozloučil agronom Cholkin a v Irkutsku úřední znalec kožešin Rogatkin.

Oleg Feklistov vystoupil v Čitě. Ujišťoval mě: „Vyřídím tu své věci za několik dní. Hořím nedočkavostí, abych už byl v Aldanu u Petra Čižova. Na shledanou v tajze!“

Vlak mě unášel dále na východ.

Když jsem konečně vystoupil na stanici Skovorodino, byl jsem rád, že mám dlouhou jízdu za sebou.

Poptával jsem se po vhodném vozidle, které by mě dopravilo do vzdáleného Aldanu. Konečně jsem se dověděl, že za chvíli odjíždí poštovní vůz. Nebyl sice zařízen na přepravu osob, ale skutečnost, že jedu až z dalekého Leningradu, abych lovil v tajze, přiměla řidiče, že mi vyhradil místo v kabině.

Po nové silnici cesta rychle ubíhala, a za devět hodin jsme překonali vzdálenost 520 kilometrů do městečka Aldanu, ležícího v jižní části Jakutské autonomní republiky.

Zde bydlil sibiřský lovec Petr Čižov, jehož pozvání mě přimělo vykonat tak dalekou cestu. Vyhledal jsem jeho rodinný dům, ale Čižov nebyl doma. Jeho sestra mi sdělila, že čekal dva dny, pak ale odjel do malé osady Vertlovky, kde vyřizoval úřední záležitosti.

Od biologa Retkina dostal zprávu, že sice nepřijede, že však pozvání využije jeho synovec Oleg. Profesor Gulkov neoznámil, že nepřijede, protože se spoléhal, že ho omluvím.

Pokud jde o mne, neuvedl jsem přesný den svého příjezdu – napsal jsem, že přijedu kolem patnáctého srpna. Služební záležitosti mě však zdržely, a tak jsem se octl v Aldanu teprve dvacátého. Vysvětlil jsem, že můj spolucestující Oleg Feklistov přerušil jízdu v Čitě a přijede až za dva nebo tři dny. Nechtěl jsem však na geologa nečinně čekat v městečku a rozhodl jsem se, že odjedu za Petrem Andrejevičem do Vertlovky.

Vertlovka byla vzdálena od Aldanu 250 kilometrů a v první chvíli jsem byl bezradný, jak tuto vzdálenost překonám. Díky přímluvě Čižovovy sestry u okresního dopravního úřadu jsem příštího dne usedl do kabiny nákladního auta.

Cesta se vinula mezi řadou dávno vyhaslých sopek. Údolí se později rozšířilo a vůz poskakoval pod zelenou střechou obrovitých borovic a bříz po hrbolaté cestě, poseté velkými kameny a hlubokými výmoly. Místy zapadala kola vozu do bláta až po nápravy a dvakrát jsme uvázli v řídké kaši, že jsme nemohli z místa. Řidič byl na podobné věci zřejmě připraven. Bez dlouhého přemýšlení přivázal na strom kladku, zapjal ocelové lano za zadní kolo, spustil motor a zařadil rychlost. Lano se pomalu namotávalo na kolo a vůz vybředl z bažiny.

Řidič neztrácel náladu, otíral si bláto a vesele vykládal: „Jak vidíte, není k nám tajga právě ohleduplná, ale my to z ní vyženeme. Sotva dvě stě kroků vpravo je už vytyčena nová cesta. Až bude hotova, pojede se jinak.“

Nad námi poletovalo s křikem několik zvědavých kropenatých ořešníků. Sledoval jsem jejich let a zdálo se mi, že v tmavém pozadí vroubeném neprůhlednou stěnou houštin se vznášejí záhadné postavičky. „Leťagy,“ vysvětloval řidič. „Jsou jich tu spousty. Sotva se ořešníci rozkřičí, kloužou tito plachtaři z vysokých stromů do houštin.“

Šlo o poletuchy – druh veverek. Jejich zadní běháčky jsou spojeny s předními zvláštními záhyby kůže, které působí při seskoku jako padák. Patrně byli mezi poletuchami zvlášť nadaní letci, kteří tak dovedně využívali svého přirozeného plachtařského zařízení, že se přímo houpali ve vzduchu, a používali svoje huňaté chvostíky jako kormidlo.

Jízda mi protřásla kosti v těle tak dokonale, že jsem byl rád, když jsme konečně zastavili v blízkosti osady. Ležela takřka na dosah ruky, a proto jsem se rozhodl zbývající kus cesty dojít pěšky.

Řidič jel dále, ale na noc se měl vrátit do Vertlovky. Nechal jsem proto své věci ve voze a vzal si pouze brokovnici a brašnu.

Do vesnice bylo něco více než tři kilometry a z kopce jsem jasně viděl věžičky kostelíka. Silnice vedla velkým obloukem kolem kopců, a proto jsem si chtěl zkrátit cestu a jít přímo lesem. Když jsem spatřil úzkou cestičku, byl jsem přesvědčen, že se po ní dostanu rychleji k cíli. Slabý déšť, který nás stihl na cestě, se usadil v nesčetných kapkách na stromech i travinách a ty nyní svítily v paprscích slunce nesčetnými barevnými ohníčky. Cestička, po níž jsem šel, se zužovala a po chvíli docela zmizela mezi mohutnými jedlemi a smrky.

Vůně pryskyřice a vřesu plnila vzduch, v němž zněly hlasy různých ptáků. Náhle, jako na povel, opeření obyvatelé tajgy umlkli a nastalo ticho… ticho tak tísnivé, že jsem se zastavil, zadržel dech a poslouchal. Němá tajga je hrozivá, neboť se zdá, že každým okamžikem nastane něco nečekaného.

Rozhlížel jsem se a spatřil několik ptáků, jak nehybně seděli a vytahovali krky, veverky ztuhly na větvích a některé z nich spustily jedno ouško, kdežto druhé zároveň s tlapkou nadzvedly. Dokonce i žluva, opřená ocasem o strom, se naklonila, otočila zobák a naslouchala. Toto náhlé mlčení přerušil křik zoravů, letících nad neprůhlednou střechou lesních velikánů. Sotva se rozlehly jejich unylé hlasy, v zelené říši i stromoví zavládl zase život. Mnohačlenný sbor ptactva se rozezpíval, veverky poskakovaly, datel brebentil a kdesi volal holub hřivnáč. Les začal řídnout, ale mezi stromy se objevil pruh bažiny, porostlé ostřicí.

Močál byl rozsáhlý. Bezradně jsem hleděl na nečekanou překážku, když se mezi stromy začaly pohybovat velké hnědé skvrny. Jedna, druhá, třetí, za ní další. K močálu šlo devět altajských jelenů – sibiřských maralů. Hlavy obtěžkané silným parožím měli vysoko zvednuty. První jelen pohodil nečekaně hlavou a mohutným skokem vybočil z lesa. Ostatní se lekli, vějířovitě se rozběhli a za několik okamžiků zmizeli v tajze.

Strhl jsem z ramene ručnici a běžel za prchajícím stádem. Stal jsem se svědkem tragédie, jaké jsou v tajze na denním pořádku.

Silný rys se vrhl ze stromu na prvního jelena, zakousl se mu do hrdla a zůstal na něm viset. Marně se napadený paroháč snažil setřást hrozného útočníka. Než jsem doběhl na vzdálenost jistého výstřelu, zhroutil se a rozhrabával běhy mech tak divoce, že odletoval na všechny strany. S roztaženými tlapami stál krvelačný dravec nad svou obětí a lačně lízal krev, proudící jelenu z rány na krku. Jelen byl několikrát větší než rys, a přece v boji podlehl.

Stiskl jsem spoušť ručnice. Šelma krátce zavřeštěla. Vystřelil jsem ještě jednou. Rys zasažený do hlavy se přemetl, rozvíraje mordu. Když jsem se k němu přiblížil, škubal bezmocně tělem, licousy na tvářích se mu střídavě ukládaly a ježily a slabě chrčel.

Zdálo se, jako by chtěl žalovat na svůj náhlý konec. Dech smrti, průvodkyně rysa, jež ho vedla po celý život, se nyní zmocnil i jeho.

Jelena jsem vyvrhl a přikryl větvemi. Rysa jsem pověsil za běhy na strom, abych snáze našel místo, označil jsem okolní stromy zářezy. Pak jsem na chvíli usedl, abych utišil bušící srdce, jež se nám lovcům ozve v takových zvláštních případech. Nebylo také divu, nečekal jsem, že se v blízkosti vesnice setkám s jeleny pronásledovanými rysem.

V tajze bývá malá a velká vzdálenost někdy pomyslná. Rozhlížel jsem se po močálu a teprve nyní jsem viděl, jak je rozsáhlý. Obcházet ho znamenalo velkou ztrátu času, a proto jsem se rozhodl bažinou projít.

Podle zkušeností z Karélie jsem si uřízl dlouhou, silnou hůl, přehodil si ručnici přes rameno a vkročil na močál. Sotva jsem učinil několik kroků, zatřásla se mi půda pod nohama jako huspenina a klesla tak, že jsem se octl uprostřed velkého trychtýře. Přešlapováním jsem ještě zhoršil svou situaci a začal se propadávat. Pokoušel jsem se vytáhnout jednu nohu, ale než se mi to podařilo, ponořil jsem se do řídké kaše až po stehna. Močál bublal, jako by se nemohl dočkat, až mě pohltí. Rychle jsem položil před sebe hůl, s velkou námahou se na ni vyšvihl a vší silou jsem se vrhl ke kraji bažiny. Zachytil jsem se za ostrou trávu a křečovitě se jí držel. Postupně jsem se vytahoval na pevnou půdu. Celý umazaný jsem usedl na zem a přemýšlel, co dělat. K vozové cestě jsem se nechtěl vracet. Ozvala se ve mně ješitnost, copak nedovedu projít ani tři kilometry tajgou? Patřil jsem přece mezi lovce, kteří prošli křížem krážem i hluboké lesy v Karélii, a tam o močály také nebyla nouze.

A pak – jeleni podali důkaz, že je močál schůdný!

Rozhlédl jsem se pozorně po bažině, jejíž povrch se blýskal v paprscích odpoledního slunce. Některá místa byla zbarvena do rezava a slabý vítr čeřil vodu, která tvořila louže různé velikosti. Jinde se prostíraly miniaturní světle zelené paloučky, porostlé lekníny. To byla nebezpečná místa, která jsem znal už z Karélie. Lákavé paloučky byly ve skutečnosti zrádné prohlubně, vedoucí do útrob močálu. Těm jsem se musel vyhýbat. První nezdařený pokus mě neodradil. Nesmím se zastavovat, ale odhodlaně kráčet kupředu se stále připravenou holí, říkal jsem si. Položená slouží za oporu, když se povrch protrhne.

Znovu jsem vkročil na močál. Zpočátku se mi třásly nohy, neboť povrch močálu se povážlivě houpal a klesal. Za chvíli jsem si na chůzi zvykl a snažil se rozdělovat váhu těla rovnoměrně při každém kroku. Bylo to únavné. Nečekaně se mi jedna noha probořila v malém rezavém kruhu, který jsem přehlédl. Než jsem se vzpamatoval, ztratil jsem rovnováhu a upadl. Opřel jsem se o lokty, ale nenašel jsem oporu a jedna ruka se mi až po rameno probořila do bažiny. V tomto nebezpečném okamžiku pomohla opět hůl. Klekl jsem na ni, s velkou námahou jsem se zvedl a skočil dál. Tento skok mě zachránil před pomalým utopením a nyní jsem více běžel než šel, jen abych se dostal co nejdříve na pevnou půdu.

Chůze mě tak unavila, že se mi před očima dělaly mžitky.

Podlamovaly se mi nohy, zdálo se mi, že mě opouštějí poslední síly. Konečně jsem se dostal ke kraji prokleté bažiny. S vypětím jsem se odrazil od hole a jednou nohou se zachytil na pevné půdě. Druhou jsem ještě trčel v mazlavé kaši a v této poloze jsem zůstal, pokud se mi neutišil bušící tep ve spáncích.

Když konečně jsem se dostal na tvrdou půdu, byl jsem pyšný, že jsem překonal nebezpečnou cestu.

Nyní jsem se teprve rozhlédl, kde jsem. Bažinu obklopovaly staleté jedle a smrky. Měly haluze spletené mezi sebou, takže se tímto plotem nedalo projít.

Šel jsem podél zelené ohrady, abych našel průchod, ale po chvíli jsem zjistil, že mezi nejspodnějšími větvemi a půdou je dost místa, abych se plížením dostal kupředu. Aniž jsem zvedal hlavu, začal jsem se plazit po zemi. Za chvilku mě obklopilo podivné šero. Byla to jakási zelená mlha, v níž se těžko rozpoznávalo okolí. Nepronikal sem ani jediný paprsek světla, vše tonulo v mrtvém, přízračném tichu.

Poznenáhlu jsem ztrácel smysl pro čas a prostor a nevěděl jsem, kam se pohybuji. Vdechoval jsem podivný pach země, která byla po staletí utopena v zeleném soumraku. Již dlouhá léta tlely na zemi odumřelé haluze a celé kmeny, jež podlehly v boji o světlo a život. Lezl jsem přes mrtvá těla stromů silně světélkujících modrozeleným světlem. Sotva jsem se jich dotkl, přilepilo se mi chladné světlo odumřelých velikánů na ruce a protékalo mi mezi prsty. Věděl jsem, že světélkování vyvolávají různé bakterie a že tato světelná energie vzniká složitými pochody, hlavně okysličováním. Nebylo ale zrovna příjemné ležet v zelené mlze neznámého pralesa, kam asi sotvakdy zavítali lidé. Co by zde také hledali?

A tu jsem se zčistajasna rozesmál, ani nevím proč.

Můj hlasitý smích vyvolal podivnou reakci. Kdesi nablízku jsem zaslechl pomalé kroky, zapraskala větev a ozvalo se kejhání. Napjal jsem sluch a spěšně připravil pušku pro případ, že by…

Ale vše zase ztichlo. Plížil jsem se dále – a náhle mě ovanula silná vůně fialek. Jak mohly růst fialky v místech, kde panuje neprůhledný zelený soumrak? Chvíli trvalo, než jsem si vzpomněl, že tuto vůni vyvolávají na práchnivějícím dřevě bakterie. Při dotyku se rozvířily tak, že mě celého navoněly. Lezl jsem rychle dál a konečně začala zelená mlha řídnout. Mezi stromy se objevily kousky modrého nebe.

Radostně jsem vydechl, že jsem se šťastně dostal z temné pasti tajgy, do níž mě přivedla nerozvážnost. Přesvědčil jsem se, že řeči o zrádnosti tajgy nebyly pouhé báchorky. Zakusil jsem to, sotva jsem do ní vkročil.

Šel jsem dál, ale nevěděl kam, protože jsem ztratil orientaci. Za chvíli jsem přišel na malý palouk, vroubený mohutnými limbami. Rostly na úpatí kopce, na jehož vrchol jsem vystoupil, abych zjistil polohu vesnice. Nebylo to snadné, neboť jsem nenašel cestu a nezbylo mi, než se proplétat hustým podrostem, až jsem stanul u skály, která tvořila jakési přirozené schody a umožňovala mi lehčí výstup.

Sotva jsem vkročil na první schůdek, začaly seshora padat kameny. Odrážely se, poskakovaly a řítily se dolů. Vzhlédl jsem na kopec v obavě, že se někde uvolňuje kamenná vrstva, vzápětí však jsem poznal, že jde o něco jiného. Kameny se neřítily, nýbrž padaly vzduchem, jako by je někdo házel. Pokračoval jsem opatrně v cestě a náhle jsem zůstal údivem stát. Spatřil jsem na skále medvěda, který válel kámen za kamenem do doliny. Přitom natahoval krk, nakláněl hlavu a se zřejmým zájmem pozoroval výsledky svého počínání. Zaslechl jsem i bručení, jímž míša provázel svoji neobyčejnou zábavu.

Usoudil jsem, že medvěd, který si dovede takto krátit chvíli, bude dost rozumný, aby mi nepřekážel ve výstupu. Na tak hravého míšu by bylo ostatně surové střílet, a proto jsem ho pouze okřikl.

Výsledek napomenutí byl zajímavý. Medvěd se otočil, sedl si a houpavým pohybem těla projevoval údiv, že si ho někdo dovoluje rušit v zábavě. Vkročil jsem na velký výstupek skály a ukázal se míšovi v celé velikosti.

Poněkud se vztyčil na zadních tlapách a zavětřil, jako by nechtěl věřit tomu, co vidí. Z opatrnosti jsem měl ručnici připravenu k výstřelu a čekal, k čemu se můj huňatý protějšek rozhodne.

Byl opravdu moudrý. Nenechal se dlouho pobízet, několikrát mávl přední tlapou do vzduchu, jako by chtěl vyjádřit své opovržení, a pomalu se vzdálil.

Pokračoval jsem v cestě naplněn vznešeným pocitem, že zřejmě i v tajze respektovali medvědi pána tvorstva.

Když jsem se konečně dostal na vrcholek kopce, rozprostřel se přede mnou obraz uchvacující krásy, který mě ale nepotěšil. Kolem dokola se táhly nepřehledné lesy, zbarvené do nejrůznějších odstínů zeleně přecházející místy do modré, oranžové a žluté. Mezi lesy se vinuly světle zelené palouky s nepředstavitelně hýřivými ornamenty podzimní květeny.

Přál jsem si ale toužebně vidět něco docela jiného – vesnici!

Pět hodin jsem bloudil v tajze a nyní se mne zmocnil pocit opuštěnosti. Připadal jsem si v moři lesů jako trosečník. Slunce nastoupilo již poslední část své denní cesty po obloze a za chvíli zajde. Snad budu nucen strávit v tajze noc! K neveselým úvahám se přidružil ještě pocit hladu, nijak to nepřispělo k zlepšení mé nálady.

Pojednou jsem spatřil na severozápadě sloup dýmu. Chvíli jsem čekal, zda se dým neztratí, ale dým stoupal k nebi jakoby z komína. Tak se kouřívá z komínů, a nikoli z táboráku, jehož dým se zvedá volně v obláčcích a je vířen nejmenším závanem. Tam tedy ležela vesnice…

Vštípil jsem si přesně směr, orientoval se podle hodinek a pustil se z kopce. Trvalo mi téměř dvě hodiny, než jsem konečně dorazil k cíli, do malé osady Vertlovky.

Kolem říčky, která zde tvořila několik záhybů, stálo asi dvacet domů. Sotva jsem přešel most, volal mě někdo jménem. Když jsem se ohlédl, viděl jsem nákladní auto, s nímž jsem přijel. Řidič mi běžel vstříc.

„Ta vaše procházka tajgou ale trvala,“ volal, „už jsme se o vás báli. Kde jste byl?“

Odpověď jsem zůstal dlužen, neboť mě chopily silné paže. To mě vítal Petr Čižov, můj známý.

Byl to muž středního vzrůstu, kolem čtyřicítky. Snědá kůže jeho obličeje se napínala přes zcela nepatrně vystouplé lícní kosti a několik vrásek kolem očí zdůrazňovalo jejich živost. Byly velké a modré jako pomněnky. Nad nimi se klenulo černé a rozsochaté obočí. Lesklé černé vlasy byly na spáncích pokryty slabou stříbrnou patinou. Na širokých ramenou nosil Petr Andrejevič vzpřímenou hlavu s vysokým čelem a výrazným nosem.

Nezapřel se ani nyní, neboť hned na uvítanou pronesl své oblíbené rčení, které mi zůstalo v paměti z minulého roku:

„Dal bych hlasovat o tom, že jste dřepěl v Kazačím močálu nebo bloudil v Minajské smrčině.“

Kolem nás se ozval veselý smích. Obklopilo nás několik místních občanů, kteří byli patrně o mém příjezdu řidičem zpraveni.

„Souhlasím bez hlasování,“ odpověděl jsem, „zabloudil jsem ve vaší tajze.“

„Naše tajga nehýčká ani své rodné děti, neřku-li cizího. Přijel řidič, a kde prý jste. Hned jsem věděl, kolik uhodilo. Chtěli vás hledat, ale rozmluvil jsem jim to. Jste přece lovec, pravda, z přívětivějších krajů, ale spoléhal jsem na to, že vás napadne rozhlédnout se odněkud z vysoka. Zatopili jsme proto v kuchyňské peci syrovým dřívím, abyste uviděl domácí krb. Pomohlo to?“

„Pomohlo,“ přisvědčil jsem.

„To je hlavní věc. Tedy buďte u nás vítán a pojďte, prosím, dál.“

Vstoupil jsem do pevného roubeného domu sibiřského lovce. Stál přímo nad řekou a byl ze silných kmenů, obložených vějířovitě palubními deskami. Veranda, vroubení oken a malý balkón nad vchodem byly bohatě vyřezány a svědčily o dovednosti sibiřských tesařů a truhlářů. Kolem byla zahrada.

V podkroví domu, kam mě zavedl, byla prostorná světnice, na jejíž podlaze byly rozestlány medvědí houně. Napočítal jsem jich pět.

Přes pohovku byla přehozena nádherná tygří kůže a na opěradle visela kožešina pardála. Tyto úlovky dokazovaly, že Petr Čižov patří mezi lovce, kteří se opravdu mohou pochlubit úspěchy a zážitky.

Po trnité cestě jsem se upravil a pak jsme zasedli za bohatě prostřený stůl. Čižov litoval, že se Oleg zdržel v Čitě, a když jsem mu vyprávěl, za jakých okolností jsem se s ním při odjezdu vlaku v Moskvě setkal, srdečně se rozesmál a poznamenal:

„Vždyť jste mohli v Leningradě všechno vyjednat telefonicky! Ale shon vám to zřejmě nedovolil. Do tajgy se ale nejezdí ukvapeně jako na výlet za město!“

Pak jsem podrobně vylíčil příhody, které mě potkaly, sotva jsem vkročil do tajgy. Sibiřský lovec zařídil dopravu jelena i střeleného rysa z Kazačích močálů do osady.

Zmínil jsem se též o tom, že Oleg se chystá na lov sobolů, což podle názoru spolucestujícího z vlaku, znalce kožešin Rogatkina, byla věc téměř beznadějná.

Můj hostitel hned neodpověděl. Zamyslil se a mne se znovu zmocnil pocit, že za touto sobolí historkou něco vězí.

Čižov však přerušil moje úvahy vysvětlením: „Teď, začátkem podzimu, může lovec se soboly těžko něco pořídit. Ale snad má ten vědátor za lubem něco zvláštního.“

„Že by se geolog věnoval tak těžkému úkolu?“

Sibiřan mávl rukou a zahučel:

„Nemyslím na Olega, ale biologa Retkina – a je docela možné, že jeho synovce Olega věc zaujala.“

Tím byla záležitost odbyta, ale přesvědčen jsem nebyl.

Sobol je ovšem vzácné zvířátko a kdo ví, jaké záměry s ním vědci mají.

Hned první den jsem si povšiml v tajze různých znamení na stromech. Čižov tvrdil, že jsou to návěští, která si vzájemně dávají medvědi. Usmál jsem se. Ale Čižov zůstal vážný a pravil:

„Myslíte-li, že jde o mysliveckou latinu, pak se mýlíte. Když budete chtít, můžete se hned zítra přesvědčit na vlastní oči.“

Věc mne opravdu zajímala, neboť jsem se s podobným jevem nesetkal v Karélii, ani v severní části evropského Ruska. Příštího dne ráno jsem se vydal se sibiřským lovcem do tajgy. Než jsme přišli na místo, o které se jednalo, Čižov se rozhovořil:

„Velký míša, vědom si své síly, vstává na zadní tlapy a předními dělá rýhy na strom. Jiný medvěd, který této výšky nedosahuje, vyklizuje loviště silnějšímu. Někdy se stává, že se sejdou dva tvrdohlavci, vládce a vetřelec, a dostanou se do křížku. V tom případě rozhodne síla a…“

Čižov na mě pohlédl:

„Stále ještě nevěříte! Ale hned vás přesvědčím.“

Zvědavý na podivnou organizaci medvědích panství stanul jsem za chvíli u velké borovice a přesvědčil se na vlastní oči, že Čižov si nic nevymyslil. Ve značné výši jsem uviděl na stromě dobře viditelné rýhy, pocházející zřejmě od silných pazourů. Podobná znamení jsem si prohlédl na několika dalších kmenech.

Zůstalo mi však záhadou, jak ostatní medvědi, toulající se po tajze, toto návěští svých silnějších druhů nalézají. Dostalo se mi vysvětlení, že si medvědi k označení vybírají takové stromy, které rozhodně vzbudí pozornost jiného huňáče. Jsou to prý především stromy s rozvětvenou korunou, s dutinami, v nichž někdy hnízdí divoké včely, a kmeny i jinak pozoruhodné.

Cestou se Petr Andrejevič rozhovořil:

„Člověk dobýval prales těžko. Kácel stromy, které odolaly všem bouřím, metelicím, požárům… Stavěl si pevné, živlům vzdorující příbytky. Nejprve vznikaly ojedinělé samoty, pak celá sídliště. Bylo těžké rozorávat panenskou půdu. Naši pradědečkové a otcové skropili půdu potem a krví. Medvědi, vlci, zatoulaní pardáli i tygři hájili své právo na vládu v tajze a nechtěli přenechat lidem své divoké carství.

Šelmy konečně zjistily, že člověk je silnější.

Jak jste poznal sám, je u nás dost medvědů. Každý rok stahuji nejméně půl tuctu medvědům houně z těla, mnozí lovci jich složí ještě víc, prostě medvědů je dost. A snad právě proto si huňáči rozdělují mezi sebou svá loviště.“

Ptal jsem se později na rýhy po medvědech znalců přírody v Leningradě. Někteří krčili rameny, jiní – kteří tajgu výborně znali – potvrdili, že medvědi si tímto způsobem označují svá loviště.

Lituji jen, že jsem neměl dost času, a hlavně trpělivosti, abych chodil a čekal v tajze tak dlouho, až uvidím medvěda, jak si označuje svůj revír.

Vraceli jsme se z obchůzky do vesnice, když nad námi zcela nízko přeletělo letadlo. Čižov sledoval jeho let a zvolal:

„To přistane asi na louce u řeky, hleďte, krouží! Jsem zvědav, kdo k nám zavítal.“

Když jsme přišli do osady, bylo na louce již živo. Obyvatelé, hlavně mládež, běželi k letounu, z kterého vystupovali dva muži. Když jsme se přiblížili, poznal jsem jednoho z nich. Byl to geolog Oleg Ivanovič Feklistov:

„Tak jsem zde a jak vidíte, dokonce jsem si pospíšil, abyste na mne nemuseli dlouho čekat.“

Hned mě napadlo, že přílet Olega do zapadlé osady v tajze je neobvyklá věc. Kde a jak získal letoun a co ho přimělo, aby sem tak spěchal? Měl jsem již na jazyku otázku, zda také let přes tajgu souvisí s jeho soboly. Tu se geolog rozesmál a řekl:

„Měl jsem štěstí! Po cestě do Čity jsem poznal tady našeho letce. Je vedoucím geologické průzkumné čety a má zde provádět letecké mapování. Když zjistil, že jedu k vám, promluvil se svými spolupracovníky. Řeknu vám, že let přes tajgu je něco ohromujícího, málem lituji, že cesta netrvala déle.“

Oleg se ubytoval rovněž u Čižova, ale sotva odložil věci, odešel s hostitelem na návštěvu k nejstaršímu obyvateli osady Rodionu Orlovovi.

Vrátil se po delší době a pak jsme zasedli v prostorné jizbě za stůl, který byl podle sibiřských zvyklostí pokryt takovým množstvím jídel, že jsem nevycházel z údivu, jak hospodyně mohla připravit takovou hostinu.

Stály zde mísy se zvěřinou, smaženou a pečenou rybou, koláč plněný játry mníků, uzená šunka, vepřová pečeně, okurky s divokým česnekem, česnek ve smetaně, kaviár, solené houby a marinované hříbky.

U stolu sedělo mimo mne devět lidí, z nichž jsem znal jen Čižova, Olega, řidiče a pilota. Ostatní mi byli představeni. Byli to: Mladší Čižovův bratr Tit, předseda místního sovětu a zároveň agronom kolchozu. Předseda kolchozu, věhlasný lovec Foma Kuzmič, učitel Boris Antonov a jeho manželka Světlana, felčarka zdravotního ambulatoria.

Pozoruhodným hostem byl starý lovec Rodion Orlov. Přišel zároveň s Olegem, usedl vedle něho a vesele zvolal:

„Vidím, že jste připravili malou trachtaci a plně to schvaluji. Pro hosty ať teče med a mléko. Vždyť tu máme dokonce Olega Feklistova, jeho děd Ivan Feklistov byl bojovníkem proti carismu a vědeckým pionýrem našeho kraje.“

Slova Rodiona Orlova vyvolala potlesk a mne pochopitelně překvapila, neboť jsem o předkovi Olega neměl nejmenší tušení. Než jsem se mohl zeptat na podrobnosti, zvolal náš hostitel vesele:

„Že je mezi námi vnuk Ivana Feklistova, Oleg, můžete děkovat především strýci Olega Feklistova, biologu Retkinovi, který ho poslal místo sebe. Hlavní zásluhu však na tom má přátelství lovců, se kterými jsem se náhodou setkal ve vlaku cestou na Sibiř.“

Jídlo bylo znamenité. Věnovali jsme se mu tak, že rozhovor se na chvíli rozproudil, jen když někdo zvedl číši k přípitku.

Byl jsem najeden až k prasknutí, když přišly na stůl sibiřské pelmeně – malé taštičky, plněné sekaným masem. Jsou chloubou každé hospodyně. Polévají se na talíři podle chuti octem, kyselou smetanou nebo rajským protlakem.

V zimě se pelmeni připravují do zásoby ve velkém množství. Deset až patnáct tisíc zmrzlých pelmení visí na půdě v bílých pytlíčcích a při doteku chřestí jako ořechy. Stačí je hodit do vařící vody a znamenité jídlo je hotovo. Sibiřané tvrdí, že teprve mráz jim dodává pravé chuti. Mně osobně chutnaly pelmeně vždy stejně – v létě jako v zimě.

Jedna věc je však zajímavá: čím více se jich sní, tím více chutnají. Normální jedlík sní asi 60-80 kusů a musím se přiznat, že tuto dávku jsem spořádal i já.

Večeře se protáhla, kalíšky vodky často zazvonily při přípitcích, až konečně přišel na stůl samovar. Tím bylo hodování formálně skončeno. S čajem přišly na stůl různé koláče – pirohy a zavařeniny z černého i bílého rybízu, jahod, malin, ostružin, brusinek, klikvy, trnek a hroznů i růží divoce rostoucích v tajze. Výběr byl tak bohatý, že stačilo z každého pouze ochutnat. Ze samovaru tekla vařící voda do konvice a měnila se ve zlatistý čaj, bez něhož si člověk nedovede představit družný sovětský život. Teď teprve se rozpředla beseda.

Oleg se mne ptal, jaký dojem na mne učinila cesta tajgou a zda jsem náhodou neviděl soboly.

Odpověděl jsem záporně a Petr Čižov dodal, že v okolí Vertlovky se nositelé zlatých kožíšků nevyskytují.

„Chcete-li spatřit teď – k podzimu – sobola, musíte se rychle dostat o padesát až sedmdesát kilometrů hlouběji do tajgy,“ radil s úsměvem předseda kolchozu.

„To mě neodradí,“ řekl Oleg se vzdorným pohledem, jako by byl rozhořčen, že staří lovci pochybují o jeho schopnostech.

„Správně, Olegu. Na koni ujedete tuto vzdálenost za dva dny. Pěšky se po tajze plahočit nebudete,“ povzbuzoval geologa Petr Čižov.

Oleg na to odpověděl, že by se chtěl seznámit s místy, kde žije nejvíce sobolů, a vůbec se všemi zvláštnostmi kraje.

„Těch je u nás dost,“ přisvědčil učitel Antonov a pokračoval:

„Uznejte sám, v jakém kraji žijeme. Kam se člověk otočí, musí počítat na stovky kilometrů. Do okresního města 250 kilometrů, k nejbližší železniční stanici 200, k přístavu na řece Aidan 230, do filiálky loveckých družstev a výkupny kožešin 120 kilometrů. Kolem dokola tajga, kopce, sopky a močály. Zde se zažije leccos. Ale je to náš rodný kraj a přirostl nám k srdci. Viďte, Rodione?“

Starý Orlov se usmál a přitakával:

„Bez tajgy by nám bylo jako rybě bez vody. Vylezeš na kopce, a ať hledíš na jih, nebo na sever, na západ, nebo na východ, všude krása. Ech, ten les, ten náš prales. To nejsou lesy vysázené podle šňůrky, prořezávané, šlechtěné. Z každého hvozdu hledí na tebe staletí. A přece jsou naše lesy věčně mladé. Není divu, že i člověk se cítí mlád, i když mu táhne třebas osmdesátka.“

„Orlov je ještě chlapík,“ dokazoval Tit Čižov, „minulou zimu si s námi vyjel na lov popelek.“

„Mnoho jsem toho nenastřílel. Ale lovecká krev mi nedala pokoje. Jak mohu sedět doma, když celá osada vyjíždí na veverky. A nyní čeká na mne ještě kousek práce, viďte, mládenče, s těmi vašimi… soboly.“

Děd hleděl na Olega, který ale neodpověděl. Působil dojmem rozpačitého mladého muže, ale jeho oči a výrazná tvář prozrazovaly energii a inteligenci. S těmi soboly to bylo stejně divné.

Pak přešla řeč ze sobolů na vlky, o nichž měl Tit Čižov vlastní mínění. Tvrdil, že vlci někdy tropí věci, které je možno označit přímo za uličnické kousky.

Potom nám vyprávěl zajímavý příběh z vesnice Čanovky, která leží sto kilometrů severně od okresního města Aldanu na břehu řeky Leny u výběžku tajgy, vysunutého jako ohromný tmavozelený jazyk mezi pole a luka.

„Náš kolchoz zaváděl chov ovcí a já jsem se odebral do Čanovky, abych tam zakoupil mateřské stádo. V Čanovce je kolchoz Nový život, který si získal věhlas výborným plemenem ovcí. Stáda dobytka, vepřů a ovcí tam ale stále obcházejí vlci. Pastýři byli ozbrojeni, ale to patří k vlčí nátuře, že nezanechají lupu, ani když jim hrozí nebezpečí. Vlci zůstávali tedy v blízkosti ovčích stád, protože jednotlivá ovce se někdy nepozorovaně oddělila od ostatních a zašla hlouběji do tajgy, kde na ni již číhaly vlčí špičáky.

Strážní psi ovčáků nestačili na tak početná stáda a prohnané šelmy.

Konečně se podařilo předsedovi kolchozu získat znamenitého psa Burana, o kterém se tvrdilo, že je křížencem mezi vlkem a čistokrevnou altajskou ovčáckou fenou.

Potvrzoval to ostatně jeho vzhled – pravému vlku jako by vypadl z oka. Měl široce rozestavená světla a zakulacené konce slechů, byl však mohutnější než silný vlk. Přesto však nečinil dojem šelmy.

Koupí tohoto výborného psa skončily pro kolchozní pastýře veškeré trampoty s vlky.

Ovčí stáda se klidně pásla a byla bezpečná před šedými lupiči. Nikdo ovšem nevěděl, jak se Buran mohl vypořádat s vlky tak důkladně, že po nich nebylo ani památky.

Na pastvě se pes choval zcela suverénně. Neúnavně obíhal stádo a nedovolil žádné ovci, aby se vzdálila od ostatních. Skotačivá jehňata Buran šetrně rýpl mordou a hafnutím napomenul, aby neodcházela příliš daleko od stáda. Staré ovce a umíněné berany vyplácel za neposlušnost slabým kousnutím i zlobným vrčením a dva další psy, hlídající stádo, nespouštěl z očí a bezohledně je trestal za nejmenší lenost a neposlušnost.

Brzy se roznesla zpráva o Buranovi po celém kraji a na oblastní přehlídce služebních a loveckých psů byl uznán za kynologickou vzácnost a vyznamenán zlatou medailí. Od té doby přijížděli do Čanovky pastýři z jiných kolchozů, aby dali krýt své ovčácké feny věhlasným psem a zajistili si tak chov dalšího pokolení znamenitých psů. Starý Sidorovič, vrchní pastýř kolchozu, byl na svého čtyřnohého pomocníka nesmírně hrdý a tvrdil o Buranovi, že je nepředstavitelně chytrý a že by se ani nedivil, kdyby se naučil mluvit. O psu kolovaly nejrůznější historky a nechybělo ani tvrzení, že Buran ráno sám otevírá domovní dveře, pak vrata ovčince, seřazuje za pomoci dvou psů ovce a konečně přiběhne k svému pánu, když snídá. Zvláštně modulovaným štěknutím hlásí vrchnímu pastýři, že je vše připraveno na pastvu.

Na jaře vykonal bravurní čin. Zachránil s nasazením života čtyři jehňata před jistým utonutím v rozvodněné Leně. Dravé vody řeky podemlely břeh, na kterém jehňata stála, a unášely je po bouřlivém proudu.

Bez jakéhokoli pobízení skočil Buran do řeky a plaval ze všech sil, neboť byl unášen do středu širokého řečiště. S velkou námahou doplaval k prvnímu jehněti, chňapl po něm a vynesl je v mordě na břeh. Ani si nevytřásl vodu z husté srsti a již běžel po břehu, aby se přiblížil dalšímu jehněti, které unesl proud. Břeh tu byl vysoký, ale pes se nerozmýšlel a skočil znovu do vody. Brzy se však dostal do víru, ve kterém se octlo také jehně, a jen s vypětím sil se mu podařilo zachránit i toto ovčí mládě. Třetí jehně se zachytilo ve větvích stromu, který ničivé vody kdesi vyvrátily a nyní unášely. Strom se točil, takže jehně se octlo vždy na několik okamžiků pod vodou, až je zase větve vynesly na povrch. Když se ovečka octla nad vodou, pokoušela se o plavání, to však znemožňovaly větve a mládě ztrácelo poslední síly. Slabě, zato však tím žalobněji bečelo a další otočení kmene stáhlo je znovu pod vodu. Tomu neušel ani Buran. Když se zase vynořil, držel jehně již v zubech. Pak doplaval šťastně i s třetím trosečníkem na břeh, kde ho očekávali pastýři, kteří tuto vzrušující podívanou rozčileně sledovali. Sidorovič popadl psa kolem krku a byl by ho jistě zlíbal, nebýt dvou dalších pastýřů, kteří pobízeli psa k záchraně čtvrtého jehněte. Buran se nedal dlouho nutit, vyškubl se z objetí svého pána a uháněl po břehu za čtvrtým tonoucím zvířetem.

Jehně se už sotva drželo nad vodou, a než k němu Buran doplaval, zmizelo v kalném proudu. Zachránce několik okamžiků plaval nerozhodně v kruhu a pak se ponořil. Pastýři stáli bezradně na břehu a Sidorovič se div nedal do pláče, neboť byl přesvědčen, že silný vír stáhl jeho nenahraditelného psa do hlubin Leny, odkud není záchrany.

Těžko popsat údiv pastýřů, když Buran znenadání vyplaval ve značné vzdálenosti od původního místa, kde se ponořil, a držel v mordě poloutopené jehně. Radost ovčáků neznala mezí. Nechybělo mnoho a byli by se dali do tance.

Když čtyřnohý zachránce připlaval s ovečkou ke břehu, uchopilo ho šest paží a málem ho odnesli na rukou domů.

Jehňata byla úplně vysílena. Poslední bylo již bez vlády a muselo být s ostatními odneseno do domu Sidoroviče. Tam prováděli s poloutopenými mláďaty umělé dýchání, třeli je ručníkem a přivedli je zase k životu, takže za chviličku se rozléhalo jejich bečení po prostorné kuchyni.

Posléze je umístili na rozehřátý přístavek velké kuchyňské pece, kam za nimi skočil Buran a olizoval jim čumáčky. Byl to patrně projev otcovské něžnosti opatrovníka stáda vůči jeho svěřencům. Je pochopitelné, že po tak odvážném činu považovali všichni kolchozníci Burana za nejvzornějšího psa, který kdy hlídal ovce. Předseda kolchozu napsal o této příhodě do redakce oblastního deníku a za několik dní přijel do Čanovky reportér. Nejdříve si dal celou věc vypravovat od všech pastýřů, pak fotografoval Sidoroviče s Buranem a posléze Burana s jehňaty.

Reportér nešetřil vzletnými slovy a pod titulkem Obětavý strážce vylíčil historii tak krásně a poutavě na stránkách deníku, že o Buranovi mluvil kdekdo.

Musím podotknout, jak někteří psi dovedou vystihnout situaci. Buran zřejmě poznal, že lidé k němu přistupují se zvláštní pozorností, a nápadně změnil své chování. Na dotěrné pokusy o vnucování něžnosti ze strany lidí odvracel hlavu, a když tento projev pohrdání nestačil, vycenil poněkud špičáky a nevrle zavrčel. Jeho chování vůči pastýřům se však nezměnilo a největší přítulnost a oddanost projevoval k Sidoroviči, který bez něho nešel ani za humna.

V osadě se žertovně vyprávělo, že Sidorovič pravděpodobně přečetl svému psu pochvalný článek z novin a ukázal mu uveřejněné fotografie, a tím se pes stal domýšlivým. Všichni však byli v Čanovce zajedno v tom, že daleko a široko se nenajde pes, který by se vyrovnal věrnému a odvážnému Buranovi.

Zatímco se v Čanovce žádná šelma neodvážila lupu, měli v sousedním kolchoze právě v tom ohledu velké starosti. Někdy jim vlci unesli jehně přímo z pastviště a v poslední době se odvážili loupit dokonce i v ovčíně.

Jedné letní noci se vloudila škodná do ohrady a zardousila dvě jehňata, zjistili to teprve ráno, neboť v noci byl klid. Bylo nepochopitelné, proč ovce nebečely a strážný pes neštěkal – vždyť k přepadení došlo za tmy, kdy noční ticho prozrazuje každý hluk.

Při ohledání jehňat bylo zjištěno, že jim byla prokousnuta hrdla a vysáta krev. To nasvědčovalo, že pachatelem byl zvláště nebezpečný vlk, který rdousí své oběti hlavně proto, aby se nalokal teplé ovčí krve. Mezi vlky se totiž vyskytují zvrhlí jedinci, kteří v době, kdy mají dost potravy, žízní ještě po krvi.

Místní lovci se několik dní ploužili po okolí a prohledávali rokle, les a pole, aby našli úkryt vlka nebo alespoň jeho stopy. Vlk, aby se vyhnul prozrazení, neloupí zpravidla v bezprostřední blízkosti svého doupěte, a proto lovci hledali i ve vzdálenějších místech, kde se dříve vlci zdržovali. Ale jejich námaha zůstala bezvýsledná, nikde nenašli po vlcích ani stopy. Nakonec se shodli na tom, že šlo zřejmě o toulavou šelmu.

Toto mínění však dlouho neobstálo, neboť hned příští noci se přepadení opakovalo za stejných okolností jako předešlé. Dvě jehňata byla zardoušena, aniž stádo nebo jinak velmi ostražitá strážná fena ztropily poplach. Záhadný případ projednávalo předsednictvo kolchozu a usneslo se požádat sousedy z Čanovky, aby jim zapůjčili věhlasného ochránce ovcí – Burana.

Čanovští však této žádosti nevyhověli z obavy, že toulavý vlk najde cestu i k nim, a nechtěli své stádo nechat bez bystrého hlídače.

Proto nezbylo postiženým nic jiného, než zavést pravidelné noční stráže, které převzali místní lovci. Zřídili si u ohrady dobře maskovaný posed a trávili tu střídavě celé noci v očekávání drzé šelmy.

Ta však na sebe nechala čekat. Uplynulo několik nocí a žádný vlk nerušil klid spícího stáda. Proto se lovci rozhodli zanechat zbytečné snahy. Sotva však zůstalo stádo dvě noci bez pozorných strážců, byl tu tajemný škůdce znovu, zardousil dvě jehňata, nalokal se teplé krve a beze stopy zmizel.

Drzý přestupek přivedl pochopitelně do varu všechny místní lovce, a to zejména proto, že se jim ostatní kolchozníci smáli a chtěli od nich, aby se vypořádali s nebezpečnou škodnou.

Nyní šlo o dobrou pověst loveckého kolektivu, a proto jeho členové dali hlavy dohromady, aby se dohodli, jak konečně ulovit vychytralou šelmu.

Podle všech náznaků měl vlk pozorovatelnu, odkud slídil, zda je vzduch čistý.

Proto lovci nově upravili zásedku u ohrady a zřídili ještě jednu u skupiny stromů, které stály mezi výběžkem lesa a ovčínem. Kromě toho byla každý večer kolem ohrady políčena nášlapná železa a lovci byli nyní přesvědčeni, že učinili vše, co je nutné.

Logické lidské úvahy nesdílel však záhadný lupič a znovu se nepozorovaně dostal do ohrady. Tentokrát se však nespokojil s tím, že zabořil své tesáky do měkkých krků jehňat, ale vrhl se ještě na starou ovci, kterou však nemohl tak lehce a bezhlučně usmrtit. Napadená pronikavě bečela, jiné ovce se přidružily a za několik okamžiků se rozléhaly v nočním tichu ustrašené hlasy a dupot celého stáda. Silný beran ve strachu o život prorazil dokonce ohradu, šlápl však na útěku do želez a bolestí pronikavě bečel, jako by nadešla jeho poslední hodinka. Zároveň se ozval strážný pes a vysokou fistulí rozštěkal všechny psy vesnice.

Tento hlas zburcovat ovšem lovce v zásedkách. V noční tmě neviděli sice dále než na dosah ruky, nicméně rychle doběhli k ohradě právě v okamžiku, kdy se roztrhla mračna a měsíc zalil krajinu slabým svitem. Podívaná, která se jim naskytla, je roztrpčila do nejvyšší míry. Dvě jehňata byla v posledním tažení, stará ovce silně krvácela a za ohradou naříkal beran, chycený do želez. V modravé dálce noční krajiny se míhala u lesa postava krvelačné šelmy – velkého vlka. Jeden z lovců, vybavený polním dalekohledem, zaostřil skla, chvilku se díval a pak s údivem vykřikl: ‚U sta hromů, snad ten vlk nemá obojek…‘ Než předal dalekohled druhému lovci, aby ověřil to, co se mu zdálo absurdní – zmizelo záhadné zvíře v malé roklině.

Zatím přispěchali kolchozníci, vyburcovaní hlukem ze spánku, a ptali se, co se stalo. Lovci krčili pouze rameny, neboť prý nepoznali tak prohnaného vlka, který nosí dokonce obojek, aby mohl být považován i za psa…

‚Počkat‘, pronesl kolchozní kovář, ‚v Čanovce mají přece věhlasného vlčáka Burana, který je podobný vlku, jako by mu z oka vypadl. Že by on…? Víte co, jdeme do Čanovky, a hned!‘

Někteří nesouhlasily jiní se smáli, ale konečně se dva lovci a kovář rozhodli, že navštíví své sousedy.

Starý Sidorovič vyslechl mlčky obvinění, které přednesli pozdní návštěvníci, a když skončili, dal se do smíchu. Vstal a otevřel dveře do sousedního pokoje, kde spala jeho dcera Zoja. Mlčky ukázal nečekaným hostům na podlahu, aby se přesvědčili o nesmyslnosti svého podezření.

Před Zojinou postelí klidně ležel Buran, a když uviděl lidi, hlasitě zívl, roztáhl koutky své mordy jakoby k úsměvu a přívětivě poklepával oháňkou po podlaze. Sidorovič pak zavřel dveře, zakabonil poněkud čelo a důrazně řekl:

‚Od prvního dne, co ho máme, si ho dcera oblíbila, a proto je na noc vždycky u ní v pokoji. V ohradě hlídají ostatní psi. Vaše domněnka je směšná a nebudu o ní vůbec mluvit…‘

Sousedé si vzpomněli, s jakou láskou a obětavostí pečoval Buran o vlastní stádo. Pochopili, že se přenáhlili, a proto chvilku rozpačitě přešlapovali v pokoji, až se konečně omluvili a odešli.

Ráno Sidorovič rozhořčeně vyprávěl své dceři, jak si lovci ze sousední vesnice dovolili pomlouvat Burana jen proto, že nebyli schopni pravého pachatele zneškodnit. Zoja vyprávění otce pozorně vyslechla, dala mu za pravdu, pak pohladila Burana a spěchala do kolchozní kanceláře, kde pracovala.

Práce jí však nešla od ruky a stále přemýšlela o podivném případu. Jak jen mohli sousedé přijít na myšlenku, že Buran rdousí ovce? Spí přece celé noci vedle její postele…

Náhle v ní však procitla slabá vzpomínka na jednu z minulých nocí, kdy se jí v polospánku zdálo, jak někdo otvírá okno, které nechala pootevřené. Rozhlédla se, ve tmě však nic neviděla. Spustila ruku, aby pohladila Burana, který spával vedle postele – ruka však hrábla do prázdna. Patrně ležel v koutě pokoje na koberečku…

Po chvilce se Zoja uklidnila, zabořila hlavu do peřin a spala dál.

Náhle se znovu probudila, neboť se jí zdálo, že slabě řinčí okno, pak následoval tlumený zvuk a zazněly tiché kroky v pokoji.

Několik okamžiků si dívka nebyla jista, zda se jí to zdá, nebo zda se skutečně někdo vplížil do pokoje. Leknutím otevřela oči. Pak se rychle otočila a hmátla do tmy. Její ruka se zabořila do husté srsti psa, který ležel tam, kde většinou býval – vedle postele.

Teprve teď se úplně probudila a musela se zasmát. Kdo by se opovážil vloudit do pokoje, kde leží věrný strážce. Roztrhal by vetřelce!

Když však o věci přemýšlela nyní, vloudily se jí do hlavy pochybnosti. Co když spala pod jednou střechou s rdousícím dravcem? Ale pak potřásla hlavou a rozesmála se tak, že účetní zanechal práce a s údivem na ni pohlédl. Když mu řekla, oč jde, svraštil obočí.

‚Hlouposti,‘ prohlásil, ‚pročpak se nechat ovlivnit zbrklouny, kteří nedovedou rozeznat psa od vlka. Povídáte obojek? V noci za chabého světla měsíce se zdá, že leckterý vlk nosí obojek na krku. Je to však jen světlejší pruh chlupů na krční hřívě starých vlků, který dobrý lovec rozezná od obojku na první pohled. Ale ti packalové asi jaktěživi neviděli starého vlka a blouzní o obojku!‘

Večer vyprávěla Zoja otci, jak se účetní vyjádřil o sousedech, a Sidorovič se smál.

Uplynulo několik dní a celý případ byl zapomenut.

V kolchozním klubu se promítal nový film. Když se pozdě večer Zoja vrátila domů, nemohla dlouho usnout. Film v ní zanechal hluboký dojem. Tiše ležela a hleděla na strop, kde se odrážely vzorky záclon z okna, které se koupalo ve studeném světle měsíce.

Buran ležel na svém místě u postele a zdálo se, že spí. Nečekaně však vstal, prošel tiše k oknu, pak se vrátil k posteli, a opřel zadní běhy o pelest. Prohlížel si dívku a jeho pohled byl jiný než obvykle.

Světla mu hořela zelenavým odleskem a pysk mordy měl nadzvednutý tak, že se v polotmě blýskaly jeho velké zuby.

Zoja chtěla psa okřiknout, ale cosi jí našeptávalo, aby zůstala nehybná a pozorovala jeho další chování. Podle všeho se chtěl přesvědčit, zda spí, k tomu musel mít důvod. Na vysvětlení nemusela dlouho čekat. Buran šel k oknu, které bylo zavřeno na zástrčku. Sotva věřila vlastním očím, když viděla, jak Buran stiskl zuby zástrčku, posunul ji a otevřel okno. Jasně uslyšela slabé skřípnutí zubů po kovu. Zatím pes zmizel jedním skokem ve tmě.

Zoja chvilku váhala, pak seskočila z postele a běžela k oknu, aby se podívala za tulákem.

Ale noc již Burana pohltila. V dálce se ozýval plačtivý křik sýčka, jinak tonula krajina v naprostém tichu. Mohutné stromy stály jako řada strnulých obrů, neboť vítr jim v tuto noc nekolébal větve ke spánku. Zoja stála dlouho u okna, hledíc do prázdna, až ji roztřásl chlad vanoucí od řeky. Chtěla zavřít okno, aby vytrestala tuláka za noční výlet. Ať spí tam, kde ostatní psi! Měla však Burana tak ráda, že okno pouze přivřela a ulehla.

Nemohla však usnout, stále se marně pokoušela najít vysvětlení pro jeho podivné chování. Lehkost, s níž otevřel okenní zástrčku, dokazovala, že v této věci měl cvik a zkušenost, které nabyl bez jakékoli drezúry.

Měl velmi dobrý postřeh a zřejmě odkoukal od otce a Zoji, jak se okno otvírá. A jaký byl prohnaný, ten dobrák Buran – dokonce se nejdříve přesvědčil, zda Zoja spí.

Co ho vábí, aby si otvíral okno, kradl se z domu a kamsi běhal? Šel snad na námluvy k některé feně ze sousedství?

Z přemýšlení ji vyrušily staré nástěnné hodiny, které chraptivě odbíjely druhou po půlnoci a připomínaly, že je nejvyšší čas spát. Zoja si však umínila, že na tuláka počká.

Čas běžel, a když už ji málem přemáhal spánek, zaslechla u okna šramot. Spatřila Burana, jak se šplhá na okno, které bylo příliš vysoko, než aby se mohl jedním skokem dostat do pokoje. Pes se vyhoupl na okenní římsu, zůstal stát, větřil a naslouchal.

V tichém pokoji se rozléhal jeho silný dech, přerušovaný krátkým mlaskáním, což nasvědčovalo, že pes dlouho běžel a notně se udýchal. Když zjistil, že v pokoji je klid, opatrně seskočil z okna a chtěl ulehnout v koutě.

Tu Zoja rychle rozsvítila, vstala a vykřikla: ‚Kde jsi byl, Burane?‘ V prvním okamžiku Buran leknutím ustrnul, ale vzápětí se vzpamatoval.

Zdálo se, že náhle ztratil všechny způsoby psa a ozvala se v něm vlčí krev. Snad se v jeho mozku otevřela skrytá dvířka, kterými proklouzla zběsilost a zuřivost vlka. S hrozivým vrčením si sedl a v příštím okamžiku se vrhl mohutným skokem na dívku.

Zoje se leknutím podlomila kolena, a to ji také zachránilo, neboť jinak by pes zaťal své špičáky do jejího hrdla. Tak se ale minul cíle a sklapl čelisti do prázdna, že to zaznělo, jako by cvakl silný zámek.

Tento zvuk připomněl dívce, že před ní nestojí věrný Buran, ale nebezpečné zvíře, ve kterém se ozvaly pudy jeho praotců – vlků. Byl celý změněný.

Světla mu blýskala zelenavým ohněm a nenávistí, morda byla široce rozevřena a z hrdla se mu dralo zuřivé chrčení.

Zoja nekřičela, neboť hrůza jí sevřela hrdlo. Ale to jí také přidalo odvahy. Než se Buran nadál, silně ho udeřila botou do čenichu. Pes zařičel a odskočil. Zoja toho využila, aby rychle vytáhla ze zásuvky příborníku špičatý nůž, kterým krájela chléb. Teď byl pro ni zbraní. Vše trvalo jen několik vteřin, ty však Buranovi stačily, aby se znovu na ni vrhl. Stačila se trochu uhnout a vlčí zuby se zaťaly do jejího ramene. Bolestí vykřikla, ale neztratila duchapřítomnost a bodla útočníka nožem. Vlčák zařval, chňapl po ní znovu a vahou svého těla ji strhl na zem. Nůž jí vypadl z ruky a bezbranná zabořila prsty křečovitě do hřívy krvelačného tvora. V tomto okamžiku smrtelného nebezpečí křičela ze všech sil o pomoc.

Řev psa a křik Zoji vyburcoval otce ze spánku, ale v prvním okamžiku nepochopil, co se děje. Záhy však poznal, že křičí dcera, a vyskočil z postele. Rychle doběhl ke dveřím a prudce je otevřel.

V prvním okamžiku zůstal překvapením stát, neboť nepoznal svého psa, kterého zběsilost úplně změnila. Zoufalý křik Zoji ho však ihned vyburcoval. Železným hmatem uchopil zvíře za zadní běhy. Nepočítal však s mrštností a úskočnosti. Buran se prohnul jako ocelová vzpruha a kousl Sidoroviče tak silně do ramene, že bolestí zasténal a Burana pustil. Vlčák se znovu připravil ke skoku, aby zaťal zuby do hrdla svého pána. Jeho skok nebyl tak prudký jako obvykle, neboť bodnutí nožem mu poranilo kyčel, vzalo jistotu a Sidoroviči se podařilo odrazit ho pěstí, uchopit ho a vší silou jím mrštit na truhlu, která stála v koutě pokoje. Ale ani to nepomohlo. Buran protáhle zavyl, přemetl se na zem, ale stále jektal zuby a snažil se kousat. Sidorovič se rozhlédl a spatřil na zdi svou pušku, kterou i doma míval nabitou. Tento poněkud nebezpečný obyčej se dochoval z doby, kdy vlci chodili v zimě okolo domu a slídili po ovcích. Nyní se osvědčil.

Bez váhání ji strhl ze zdi, natáhl kohoutky, zamířil a stiskl spoušť. Hromová rána se rozlehla pokojem.

‚Kde se tu vzal vlk?‘ vyhrkl rozčilený a udýchaný Sidorovič. Zoja neodpovídala. Ležela na zemi a prožitá hrůza jí svírala hrdlo. Jen slzy se jí lily proudem a ustavičně vzlykala.

Sidorovič ji zvedl, uložil na postel a konejšil, jak mohl. Pak jí otíral mokrým ručníkem čelo. Zoja se pozvolna vzpamatovávala.

Když uslyšel, co se přihodilo, byl jako omráčený, neboť považoval Burana za vzteklou šelmu. Teď spustil ruce a seděl zdrcen na pelesti postele. V pokoji páchl střelný prach a tísnivé ticho přerušovaly jen staré hodiny, které odměřovaly čas.

Konečně Sidorovič vstal a váhavě přistoupil k mrtvému psu. Chvíli zůstal nad ním stát, pak se naklonil a třesoucí rukou rozepjal přezku obojku, jehož žluté cvočky se leskly na zakrváceném krku mrtvého Burana. Otevřel truhlu, a aniž setřel stopy krve, uložil jej do přihrádky, v níž choval své nejcennější věci.

‚Tati, tatínku,‘ ozvala se Zoja. ‚Netrap se, vždyť Buran nás zradil!‘

Sidorovič mávl rukou a utřel si zvlhlé oči. Pak se otočil, a než vyšel z pokoje, řekl jen: ‚Tomu, dcero, nerozumíš…‘

Ještě v noci vykopal hlavní pastýř kolchozu v zahradě pod starou lískou jámu pro Burana, a když házel na tělo psa první lopatku hlíny, plakal jako dítě. Oplakával svého ztraceného pomocníka, svého druha, jemuž kolovala v žilách krev vlků a probouzela v něm pudy, které byly silnější než zákony lidí.

Snad tento případ patří k záhadám, které lze těžko vysvětlit. Buran žil dvojím životem. To vyžadovalo značný stupeň ‚inteligence‘, notnou dávku chytrosti, drzosti a přetvářky. Navíc musel tento kříženec psa s vlkem vynakládat mnoho sebezapření a vynalézavosti.

Uvážíme-li ještě, že Buran se sám naučil otvírat okenní zástrčku, aby se dostal v noci z pokoje, pak musíme přiznat, že jeho schopnosti přesahují meze toho, čemu někdy říkáme ‚instinkt‘ a jindy zase ‚zděděné vlastnosti‘.

Zajímavá byla též okolnost, že praví vlci Burana respektovali a patrně ho počítali mezi sebe, neboť mu přenechali loviště kolem kolchozu, kde dříve sami loupili.“

Tit Čižov se na chvíli odmlčel a pak dodal:

„Musím přiznat, že jsem leccos na této příhodě považoval za poněkud přehnané. Avšak předseda kolchozu i agronom plně potvrdili pravdivost této události. Zavolali Zoju, která poněkud zesmutněla, když jsem se dotazoval na Burana. Potom se však rozhovořila a líčila vše tak, že zmizely všechny mé pochybnosti.

K večeru jsme stáli před Sidorovičovým domem a čekali, až se vrátí s ovcemi. Byl to statný kmet, přívětivý a nebyl skoupý na slovo. I on vyprávěl o věhlasném psu poněkud zatrpkle – bylo zřejmé, že ještě málem po roce se plně nevyrovnal s jeho ztrátou.

Když řekl vše, co chtěl, zavedl mne do zahrady. Zde, pod vysokou lískou, jsem uviděl malý hrob, zdobený vyřezávanou deskou, která byla opřena o velký kámen. Nápis vyřezaný na desce zněl:

Syn vlka – Buran,

byl svým ovcím pastýřem

a cizím – rdousící šelmou.

Zaplatil to životem.“

Tit Čižov skončil své vyprávění a v pokoji zavládlo ticho. Byla to opravdu nejpodivnější příhoda, jakou kdo v těchto krajích pamatoval.

Nebude na škodu dodat něco o vlcích, protože u nás v Československu, kde vlci nežijí, nemáme představu, jakou škodu způsobují národnímu hospodářství tam, kde je jich mnoho. Na nepřehledných stepích, v horách, v lesích i na polích Sovětského svazu žily tyto šelmy vždy v hojném počtu, i když byly stále odstřelovány.

Za Velké vlastenecké války vrhl sovětský lid všechny své síly do boje proti německým fašistům, a není divu, že se vlci rozmnožili. Statisíce lovců bylo mobilizováno do armády a úsilí zázemí směřovalo především k zajištění potřeb fronty. Pro vlky nastala tučná léta, a teprve po válce, když lovci opět vyměnili samopaly za lovecké zbraně, byl boj s vlky obnoven.

Vlci se zdržují tam, kde se pase dobytek, koně, vepři a ovce. Najdeme je však i v tundrách, kde přepadávají soby, a vyskytují se dokonce i v Arktidě. V roce 1938 bylo uloveno 9 vlků na Wrangelově ostrově, kam se tito nebezpeční tuláci dostali 200 kilometrů dlouhou cestou přes ledová pole a kry. V horách žijí vlci i v zimě, neboť sníh je tam tvrdý nebo jinde je svát větrem, a to jim umožňuje úspěšně pronásledovat muflony, kozorožce, kamzíky, jeleny a divočáky.

Podle oblastí, kde se vlci vyskytují, je také třídíme, neboť životní podmínky zanechávají na jejich zevnějšku typické znaky.

Severní vlci jsou největší a jsou světle šedí. Silní jsou i lesní vlci, kteří jsou tmaví, kdežto vlci, žijící ve stepích a kolem pouští, jsou poměrně malí, odlišují se velkými slechy a poněkud nazrzlou srstí. V horách Sibiře a na Dálném Východě žijí takzvaní rudí vlci, kteří dostali své jméno podle tmavorezavé srsti. Zabajkalští mají dlouhé oháňky a nosí je zatočené jako někteří psi – třeba špicové, kdežto u ostatních vlků je oháňka krátká a visí jako poleno nebo je natažená.

Na rozdíl od psů mají všichni vlci na zadních bězích krátkou srst. Dlouhé chlupy by jim v zimě byly jen na obtíž, neboť sníh, ve kterém se pohybují, by přimrzal a vadil v běhu.

A přece se najdou lidé, kteří se vlků zastávají a uvádějí na jejich obhajobu dva pochybné důvody. Ukazují především na skutečnost, že před mnoha tisíciletími prokázal vlk lidstvu velkou službu tím, že byl praotcem mnohých odrůd loveckých, služebních a strážných psů. Dále jejich zastánci tvrdí, že vlci provádějí v přírodě ‚přirozený výběr‘, ničí slabé a nemocné tvory a nechávají na plemeno jen silnější a odolnější exempláře, s nimiž se nemohou tak lehce vypořádat.

Rozumní lidé jsou však jiného názoru. Výběr defektivní a slabé zvěře provádějí lovci, nikoli vlk, který často hubí těhotné samice a mláďata. V době náledí ničí vlci veškerou spárkatou zvěř, od srnce až po losa, a nezajímají se o jejich zdravotní stav.

Jakákoli sentimentalita vůči vlkům je škodlivá.

Podle toho, co jsem slyšel od lovců, střílí se v Sovětském svazu ročně asi jen 50-55 procent stavu vlků. Jejich počet zůstává tedy stále tak velký, že boj s nimi je nutný.

Na jaře, kdy se probouzí příroda a po měsících bílého ticha se všude ozývají radostné hlasy ptactva, leckterý člověk přidá večer za vesnicí do kroku, když z lesa zazní vytí vlků. Vlk vyje basem, vlčice tenorem a vlčata kňourají nebo vyjí se štěkotem. Tento podivný koncert znamená, že celá rodina vyšla na lov a vlk s vlčicí zaučují potomstvo přepadávat a rdousit své oběti. Zpočátku loví okolo brlohu, později se vzdalují stále více a více a konečně se do doupěte vůbec nevracejí. Staří si hledí svého a k mladým se připojují vlčata rodiny z předešlého roku. Ta žila v létě již samostatně, leccos znají a mladá smečka začíná kočovat. Cizí vlci se považují za vetřelce a zle by doplatili na pokus bližšího seznámení. Proto se vyhýbají těmto sedmi až desetičlenným smečkám mladých, kteří jsou výbojní a každým okamžikem připraveni na rvačku i se starým vlkem, který by jim zkřížil cestu.

Léto je pro vlky doba hodování, když však napadne sníh a stáda hovězího dobytka, ovcí, koní a vepřů jsou ustájena, rozšiřují vlci svá loviště do 50 a více kilometrů.

V hlubokém sněhu se vlkům těžko běhá. Proto běhají za sebou a kladou běhy jeden druhému do stop. Za soumraku, když zabarvení vlčích kožichů splývá s okolím, vycházejí na lup a pohybují se po cestách mezi vesnicemi.

„Vlka v zimě krmí běhy,“ praví staré ruské pořekadlo a odpovídá plně skutečnosti. Za dlouhé zimní noci je vlk nucen proběhnout mnoho kilometrů, než něco uloví, nebo pronikne do ovčince. Zřídka se podaří smečce strhnout a zadávit paroháče – losa nebo opatrného divočáka. Vlk často proběhá celou noc bez úlovku a zalehne hladový v hlubokém lese do sněhu. Než zalehne, dlouho se točí na jednom místě, aby si ve sněhu ušlapal hlubší pelech. Tento zvyk zdědili po svých praotcích vlcích i psi a směšně působí, když se pes dlouho a bezúčelně točí na parketové podlaze nebo koberci, než ulehne. Spánek šedých lupičů je lehký a každou chvíli zvedají a spouštějí slechy. Čím silnější mráz, tím lehčí mají spánek.

Jsou podivuhodně otužilí a vytrvalí. V zimě vydrží vlk týdenní půst, aniž by pozbyl sil, když se mu však podaří vydatný úlovek, spořádá na posezení 20-25 kilogramů masa. Nažere se tedy do zásoby a pak se snaží co nejdříve zalehnout. I v tomto případě si počíná velice opatrně. Několikrát obejde svou skrýš, bedlivě větří, a teprve, když se přesvědčil, že vzduch je čistý, schoulí se a přikryje čenich koncem oháňky. Měl jsem příležitost několikrát pozorovat, jak organizovaně lovili vlci v zimě zajíce a jinou zvěř. Jedna část smečky nadhání a vytlačí zajíce na nějaký palouk, kde číhají ostatní. Za světlých zimních nocí honí vlci zajíce na polích a běda ušákovi, když je má v patách. Většinou je osud zajíce zpečetěn.

V lednu a únoru začínají vlčí svatby a okolo vlčic se shromažďují cizí samci, kteří mezi sebou svádějí urputné boje. Vítěz nemilosrdně zardousí slabšího protivníka, který ztratil tolik sil, že se již nedovede zachránit útěkem. Někdy mu při této exekuci pomáhá vyvolená vlčice. Za 60-63 dní po páření vlčice vrhne pět až osm slepých a hluchých vlčat. Slechy mláďat jsou přirostlé zvláštní kůží, která odpadává teprve za 8-10 dní, v době, kdy začínají vidět. Během tří týdnů obstarává vlk krmení potomků i starostlivé mámy, která teprve ve čtvrtém týdnu opouští doupě a nechává vlčata o samotě.

Výchovu obstarává vlčice a vlk se jí zcela podřizuje. Často stačí jen zlobný pohled, aby „hlava rodiny“ odešla a ulehla na své místo. Díky starostlivé péči rodičů rostou vlčata rychle a záhy se zúčastňují výprav. Průměrný věk vlka je 12-15 let. Někteří vlci dorostou do úctyhodné velikosti – na Altaji byl v roce 1942 uloven vlk, který vážil 72 kilogramů. Chytil se do želez, která dovedně položil student moskevského mysliveckého ústavu M. Dovnar.

Bylo by nesprávné považovat vlka za vysloveného masožravce. Vlk žere všechno možné a tropí často škody na polích, kde se pěstují melouny a dýně, nebo vstává na zadní běhy a očesává nízké větve ovocných stromů. Někdy dokonce vyhrabává brambory a okusuje řepu. Při pohledu na krotké vlky, kteří jsou často věrní jako psi, začínáme chápat, proč před mnoha tisíci lety naši dávní předkové ochočili právě vlky, z nichž se za změněných podmínek života podařilo vypěstovat cestou výběru nejrůznější plemena dnešních psů.

Některé zděděné vlastnosti zůstaly psům podnes a vynášejí jim mimořádný výprask. Vzpomeňme si třeba na zvyk, který se nám zdá na první pohled nepochopitelný. Jinak způsobný pes se začne válet někde na smetišti nebo na zdechlině. Tento zvyk zdědili psi po vlcích, žijících rodinným životem. Starý vlk, který našel někde mršinu, se po ní válí a „navoní“ si tělo, aby vlčata podle zápachu našla vydatné sousto.

Ještě dnes se provádí křížení vlků se psy, ovšem hlavně z výzkumných důvodů. Výsledky těchto pokusů bývají někdy podivné, jak o tom svědčí případ vlčáka Burana. Vlk je také často hlavní postavou v mnoha ruských pohádkách i lidových bájích.

Nevím, a málokdo snad vysvětlí, proč vlci na svých potulkách náhle usednou a začnou výt. Někteří tvrdí, že vyjí hladem, ale proč vyjí právě za soumraku a v noci, a nikdy ve dne, kdy jsou opravdu hladoví? Připomeňme si, že i sytí psi vyjí. Tvrzení, že psi a vlci vyjí na měsíc, neobstojí, neboť i za tmavé noci se ozývají jejich žalostné hlasy, které přecházejí do vysokých výhrůžných tónů. Vlčí písně vyvolávají tesknotu, a když za mlhavého podzimního večera zazní žalostné a táhlé hlasy vlků a měsíc nesměle vyhlédne mezi mraky, pak přejde po zádech lehký chlad a ruka mimoděk pevněji stiskne ručnici.

Vlci jdou a volají své bratry na lov.

Bylo již dlouho po půlnoci, když se naše společnost rozešla. Starý lovec Rodion Orlov se mi zdál nejpozoruhodnější. Řekli mi o něm, že žil mnoho let sám v hluboké tajze a prožil neobvyklé příhody. Při rozloučení mě pozval na zítřek k sobě.

Pouhé dva dny v tajze mi přinesly zajímavé zážitky a z vyprávění lovců jsem se dozvěděl mnohé příhody.

Ráno mě probudilo volání. Byl to Oleg, který si přivstal.

Rychle jsem se oblékl a seběhl do přízemí. Po snídani jsme si prohlédli usedlost našeho hostitele a pak jsme navštívili starého lovce Orlova.

Obýval nový dům, postavený po Říjnové revoluci, neboť dříve žil v hluboké tajze. Hospodářství mu vedla vnučka Tamara, černooká krasavice.

Přijala nás srdečně, takže jsme se cítili jako doma.

Orlov nás pohostil podle svého. Tamara přinesla na stůl uzené ryby, sibiřské lososy čili tajmenky a uzené divoké kachny. Vodka byla zbarvena do zelena několika stébly trávy vloženými do láhve. Děd o nich tvrdil, že je to medvědí koření.

„Míšové bývají labužníci,“ vysvětloval, „a hledají tuto trávu s podivuhodnou vytrvalostí, protože je pro medvědy asi lékem při zažívacích potížích, jak o tom svědčí hromady zanechaného trusu na paloucích, kde tráva roste.“

Rozesmáli jsme se.

„Jen se smějte, ale medvědi vědí, co je prospěšné, vyzkoušel jsem to. Moje vodka je pravý elixír – na zdravíčko!“

Připili jsme si tedy medvědí vodkou, jež chutnala opravdu příjemně, a souhlasili jsme s Orlovem, že medvědi vědí, co jé dobré i pro lidi.

Po vydatné přesnídávce se mluvilo právě o tom, co mě obzvláště zajímalo – o sobolech.

„Naše zlatá zvířátka – soboli, jsou všemi mastmi mazaná,“ začal Petr Čižov.

„To jsou,“ potvrzoval Orlov, „a ještě k tomu krvelačná a nenasytná. Říká se, že bůh trkavé krávě nedá rohy. Kdyby sobol byl tak velký, jako dejme tomu ovčácký pes – pak běda nám. Bylo by strašné vkročit do tajgy. Vrhl by se na člověka bez nejmenšího důvodu, trhal a dávil by jeleny, srnce, černou zvěř a vysával své oběti. Jedním slovem – loupil by na potkání. Byl by to nejstrašnější dravec na světě. Stačí, co vyvádí nyní. Tam, kde žijí soboli, není veverkám, hrabošům a menší zvěři do smíchu. Ani pernatá si není jista. Tiše jako duch se plíží nebo leze po větvích. Znenadání skočí z vysokého stromu na jiný nižší, kde si hoví hlušec, jeřábek či tetřívek. Ušáci si nejsou jisti životem ani na chvíli, neboť sobol dovede rozluštit jejich nejzamotanější stopy. A sám? Řekl bych, že za sebou zametá své stopy takřka oháňkou. Asi ví, že jeho kožešina se cení nad zlato!“

„Živé zlato vábí víc než to pravé, ale běhej za ním. Nohy si uchodíš,“ smál se Petr Čižov.

„Mám je zdravé, jen kdybych byl již tam – 135-61…“

„Co povídáte?“ vyhrkl jsem.

Oleg se zarazil. Zavládlo ticho a všichni čekali na vysvětlení. Místo Olega však promluvil Orlov. Mluvil pomalu, s rozvahou a rukou přitom opisoval kruh na stole:

„Inu, oč tu jde? O místo, o určité místo na mapě. Šířka, délka a puntík. Co je na tom divného?“

„Ano, o místo – kde žijí soboli!“ koktal Oleg.

Pohlédl jsem na Čižova, který pokrčil rameny a s úsměvem dodal:

„Jde tedy o toulavý poklad tajgy. A ostatně, co si tu hrát na schovávanou. Jsme mezi sebou. Vás, Olegu, pokládáme za hlavní osobu a jedině tuhle Rudolf Rudolfovič je mezi námi nový. Ale zavál ho sem dobrý vítr. Dovedu ocenit u člověka lásku k přírodě; která ho neodradila od dlouhé cesty z Leningradu jen kvůli tomu, aby poznal tajgu. A proto nevidím důvod, abychom i jemu otevřeně všechno neřekli. Oleg přivezl totiž dopis od svého strýce, podle něho zachránil tady Orlov kdysi Olegova děda. V těžkých dobách mu pomáhal starat se o rodinu.“

Oleg se rozpačitě usmál a přikývl.

Hleděli jsme tázavě na starého lovce. Po jeho vrásčitém obličeji proběhl úsměv. Pak přesedl na židli, podepřel si bradu, a než začal vyprávět, potřásl hlavou:

„Připisuješ mi, Čižove, zásluhy, které jsou povinností každého – pomáhat bližnímu. Pro nás, lidi z tajgy, je to zákon. I ty ho znáš a podle něho bys také jednal.“

Čižov neodpověděl a zahleděl se do prázdna. Pak si přejel rukou oči, jako by chtěl lépe vidět do dálky, kde se ve světle poledního slunce modrala nepřehledná a tajemná tajga.

S ní byl spjat jeho život a vzpomínky.

Když začal Orlov poněkud dutým hlasem vyprávět, bylo to, jako by budil svědky, které pohltil neúprosný čas.

Jedinými němými pamětníky byly mohutné stromy, které tu stály tenkrát jako dnes…

VZPOMÍNKY NA MINULOST

Bylo to roku 1896.

V tajze žil neohrožený lovec sobolů a medvědů Rodion Orlov. Byl to sotva čtyřicátník, štíhlé postavy, jehož každý pohyb prozrazoval sílu.

Žil v tajze sám, nebyl však samotářem a společnosti se nevyhýbal. Dojížděl se svým povozem nebo na loďce do bližších osad a faktorií, aby prodával ulovené kožešiny a doplňoval své zásoby. Tyto cesty trvaly mnoho týdnů, protože nejbližší osídlená místa byla vzdálena několik set kilometrů. Byl všude vítaným hostem a jeho upřímnost mu získala mnoho přátel. Jednu věc mu však vyčítaly zvláště dohazovačky. Marně se pokoušely o námluvy, Orlov tvrdil, že má na ženitbu dost času.

A tak dlouho zůstal svobodný, aby mohl žít ve své tajze.

Přišlo jaro a leckde na výsluní rašila již mladá tráva. Pupence stromů plnily vzduch kořennou vůní, jež se mísila s výpary země a pachem hnijícího listí.

Táhly sluky.

Orlov byl tak unesen krásou jarního večera, že propásl první sluky, které se objevily nad lesem. Nelitoval toho. Nechtěl rušit ticho výstřelem. Avšak na obzoru se ukázaly další sluky a jedna z nich táhla tak blízko, že se neudržel a vystřelil. Zasažený pták se přemetl a padl na zem. Tichem tajgy se nesla ozvěna rány a zdálo se, že mu příroda naslouchá.

Sluky skončily své svatební lety a na tajgu se snesla noc. Bylo chladno. Lovec rychle nasbíral dříví a za chvíli plápolal táborák a osvětloval blízké břízy. V malém kotlíku se brzy uvařil čaj a Orlov odbyl večeři hrstí sušeného chleba a kusem uzené medvědí kýty.

Bekáním se ozval v houštinách srnec a kdesi na sopce mu odpověděl jiný. Teskné hlasy sov doléhaly zdálky, když se Orlov chystal ke spánku. Přiložil na oheň dříví a ulehl na svůj plášť.

Náhle se ozvalo v nočním tichu protáhlé volání bahenní sovy. Znělo tak jasně a hlasitě, jako by sova seděla někde nablízku. V okolí však žádné močály nebyly! Lovec několik okamžiků napjatě naslouchal, a když se volání opakovalo, uchopil ručnici a rychle odešel od táboráku.

Tušil nebezpečí. Volání znělo sice téměř přirozeně, ale ostrý sluch lovce přece jen rozpoznal, že je imitováno člověkem. Podobná znamení nevěstí v noční tajze nic dobrého. Zpravidla se tak domlouvají lidé, pro něž je noc vhodnější než den. Dobrodruhové a lupiči, před nimiž je radno se mít na pozoru.

Lovec se pohodlně usadil za vyvráceným stromem a čekal, co bude dále. Za chvíli zapraskaly v lese větve a v suchém listí se ozvaly kroky. Ze tmy houštin se vynořila postava člověka. Chvíli se ohlížel, pak přešel palouček a zastavil se u táboráku. Otáčel se na všechny strany, shodil z ramenou velký vak a pak hlasitě zavolal:

„Hej, člověče, kde jsi? Vylez, jsem přítel.“

Orlov váhal, nakonec však přece jen vyšel ze své skrýše k ohni.

„Ech – lovec… Dokonce lovec ze Sugurské doliny – a bojí se lidí. Znám tě, hochu. Několikrát jsem tě pozoroval, jak chodíš tajgou. Lovíš zlatá zvířátka. Mne jsi ale nikdy neviděl, viď?! Kdo by také uviděl takového trpaslíka, jako jsem já!“

Orlov se nuceně zasmál, neboť neznámý byl o dvě hlavy vyšší a nejméně dvakrát mohutnější.

„Nediv se,“ pokračoval obr s pošklebkem, „znám prostředek, jak zůstat nezpozorován.“

Vzápětí se znovu ozvalo volání bahenní sovy.

Neznámý šprýmař zvážněl, přiložil ruce k ústům a zahoukal.

„Přijde sem několik lidí, kteří jsou mými přáteli. Uděláš dobře, když budeš i ty jejich přítelem. Musí se na čas někde zdržet. A tys mi přišel do cesty jako na zavolanou. Chtěl bych, aby se u tebe ubytovali. Nebudeš toho litovat.“

Než mohl Orlov odpovědět, vytáhl mluvčí několik bankovek.

Lovec se zamračil, změřil pohrdavým pohledem velikána a vyhrkl:

„Za koho mě považuješ? Když si přátelství chceš kupoval, pak si hledej někoho jiného. Ten snad za pár rublíků půjde s tebou do spolku.“

Orlov vstal a chtěl odejít.

Silák zvedl ruku a položil mu ji na rameno. Stál nehybně s poněkud nakloněnou hlavou a šíjí, jako by se ohýbal pod těžkým břemenem. Celý postoj a výraz obličeje tohoto člověka prozrazovaly jeho rozpačitost, že Orlov zůstal stát a čekal, co řekne.

„Nechci tě urážet a nejde tu o nic špatného. Na někoho působí mamon, na jiného dobré slovo. Sedni si, pohovoříme si.“

Orlov několik okamžiků váhal, avšak nakonec přece usedl k ohni.

„Jsem felčar okresu Nikolaj Bobrov. Vedu několik vysílených pacientů. Zeslábli dlouhou cestou a potřebují odpočinek. Do nejbližší osady by nedošli.“

Orlov se tvářil nedůvěřivě, bylo nepochopitelné, proč se felčar plahočil s nemocnými pěšky po tajze, když si mohl sjednat koňský potah.

„Nedošli by,“ tvrdil felčar své, „a kromě toho jsou tu důvody… aby se osadě raději vyhnuli…“

Orlov tiše hvízdl. „Uprchlíci?“ otázal se.

„Ano… z katorgy,“ odpověděl krátce Bobrov.

Zavládlo ticho, přerušované praskáním haluzí, jež požíral táborák.

„Političtí?“ dotazoval se lovec.

„Přesně tak,“ zněla lakonická odpověď.

„Neptám se ze zvědavosti. Když je mám ubytovat, chci vědět, oč vlastně jde. Nechci přijít do křížku s četníky kvůli… bůhvíkomu.“

„Zbytečné obavy. Jsme Sibiřané a nebudem se balamutit. Nikdy bych nestrkal prsty do něčeho, co zavání sprostým zločinem. Podle paragrafů jsou to sice trestanci a hnili na katorze pět let, ale zač? Byli členy organizace, která chce zničit výsady šlechty, fabrikantů a velkostatkářů. Stačí ti to?“

„To mi stačí. Ale jak jsi přišel na nápad, že právě já se mám o ně postarat?“

Než mohl Bobrov odpovědět, zahlomozilo něco v houští a pak se ozvaly pomalé kroky. Na palouček vyšli tři muži. Šli pomalu, široce rozestavovali nohy a opírali se při chůzi o hole. Na první pohled bylo zřejmé, že jsou zcela vysíleni a stěží se drží na nohou.

„Tady je máš, lovče, a teď mi řekni, co bude s ubytováním?“

Orlov mlčel a pozoroval zubožené muže, jak si navzájem pomáhají.

Jeden z nich se pokusil o úsměv a vysvětloval:

„Nohy nám už nechtějí sloužit, ačkoli je máme jako sloupy.“

Pak vyhrnul nohavice a třel si rukou znetvořené nohy. Byly silně oteklé, tmavočervené a poseté hnědými skvrnami.

„Kurděje v nejtěžším stadiu,“ vysvětloval felčar, „s příznaky elefantiasis – to je ta neforemná tloušťka, ty sloní nohy. Takové jsou následky útrap v carské katorze. Těžká práce v dolech a nedostatečná strava. Cévy ztrácejí pružnost, nevydrží krevní tlak a praskají. Nejdříve tenké cévy v ústech a pak i velké, hlavně na nohou. Krev se pak rozlévá pod kůží a tvoří podlitiny a otekliny. Do takového hrozného stavu přivádějí lidi!“

Orlov nade vše miloval svobodu – a snad proto se usídlil v hluboké tajze, kam zřídka přicházela nějaká úřední osoba, aby připomněla jejím obyvatelům přísnost carské samovlády.

Dále neváhal, nežádal už vysvětlení, a když jeden z uprchlíků se ptal felčara, kdy a kam se konečně uchýlí, odpověděl za něho:

„Ke mně, do mé samoty. Odpočiňte si zde u ohně, přijedu pro vás s potahem.“

Bobrov vstal, mlčky potřásl Orlovovi rukou a pak mu poklepal na rameno tak srdečně, až se lovec shrbil.

„Věděl jsem, že nás nenecháš na holičkách, máš srdce na pravém místě, lovče!“

V Orlovově srubu našli uprchlíci konečně potřebný odpočinek a péči. Druhého dne odvezl Orlov felčara, aby se co nejrychleji vrátil do obvodního centra, kde by jeho delší nepřítomnost mohla vyvolat podezření. Rozloučili se ještě v lese, aby je nikdo neviděl a jejich spojení zůstalo utajeno. Nebylo totiž vyloučeno, že carští četníci a ochranka budou po uprchlících pátrat i zde, téměř 300 kilometrů od místa, odkud vězni uprchli. Proto byla opatrnost na místě.

Útěk se podařil díky pomoci felčara, vzdáleného příbuzného jednoho z trestanců. Známý lékař, jenž dohlížel na trestanecké doly, šel Bobrovovi na ruku. Dal tři kurdějemi onemocnělé trestance umístit do primitivního lazaretu na léčení. Zde byli zbaveni okovů – v lazaretě byl kázeňský režim i dohled poněkud mírnější. Nikoliv z lidumilnosti, ale proto, že sem přicházeli jen trestanci, kteří málokdy opustili chmurný srub jinak než na márách.

Útěk trojice byl dobře připraven. Jeden ze strážců lazaretu byl podplacen, přinesl vězňům pilníky a klíče od bran. Zdržel noční střídání dozorců a tím umožnil nepozorovaný útěk. Na břehu blízké řeky čekal Bobrov v loďce se známým tunguzským lovcem, který znal řečiště a byl výtečným veslařem.

Měli namířeno na jih k transsibiřské železnici. Všechny řeky východní Sibiře tekou na sever, takže je čekala namáhavá cesta. Tu se plně uplatnila obří síla Bobrova. Neúnavně čeřil vesly vodu. Na rozhraní řeky a hornaté části tajgy opustili uprchlíci plavidlo a pokračovali v cestě pěšky.

Pro nemocné to byla cesta plná utrpení. Přecenili své síly, jež se v první den útěku pod vlivem nervového napětí zdánlivě rychle vracely, avšak právě tak rychle mizely. Poslední den se uprchlíci takřka vlekli, a proto se Bobrov rozhodl vyhledat Orlovův srub, o němž věděl, že je někde poblíž v zapadlém koutě tajgy. Zde našli zasloužený klid a Orlov je obětavě ošetřoval. Staral se o jejich obživu a první dobu také o vaření.

Tajga je štědrou zásobárnou pro toho, kdo zná její bohatství – Orlov je znal dokonale. Jako vždy mu pomáhali jeho tři psi, čiperné lajky, a ve spíži viselo dostatečné množství zvěřiny: hlušci, tetřívci, jeřábci, divoké kachny i opatrné husy. Z faktorie přivezl další zásoby potravin, a tak bylo postaráno o vydatnou stravu pro nemocné.

Jejich těžké kurděje se zlepšovaly jen pomalu. Skutečná podstata nemoci byla tehdy neznámá. Ale obyvatelé tajgy byli bedlivými pozorovateli přírody a zažehnávali nemoc různými rostlinami, divoce rostoucím česnekem, žvýkáním jehličí a pitím tuleního tuku. Felčar Bobrov aplikoval tyto způsoby léčby a tvrdil, že příčina kurdějí je nedostatek chlorofylu – listové zeleni, kterou musí mít člověk vždy v potravě. Nebyl se svým tvrzením příliš daleko od pravdy, neboť dnes známe, že příčinou kurdějí je nedostatek vitamínu C, který je obsažen v čerstvé zelenině, ovoci a syrovém mase.

Felčar radil uprchlíkům koupat oteklé nohy v teplé vodě s jehličím.

Díky Orlovově starostlivé péči se nemocní zotavovali a za dva měsíce pomýšleli na další cestu. Jejich pobyt na samotě zůstal utajen.

Občas přijížděl felčar, prohlížel nemocné a přivážel léky. Zároveň se snažil uprchlíkům zaopatřit dokumenty pro odjezd do ciziny, neboť carská ochranka měla rozvětvenou síť agentů.

Nejvášnivějším lovcem z této trojice, která podnikala krátké lovecké pochůzky po tajze a střílela hlavně tetřevy, jeřábky anebo lovila ryby, byl Ivan Feklistov, povoláním školní inspektor, zanícený milovník přírody a výborný geolog. Na svých pochůzkách zkoumal nerosty a oklepával geologickým kladívkem skály. Prováděl také primitivním způsobem sondy půdy a kreslil si plánky určitých míst. Jednou přišel zvlášť rozradostněn ze své pochůzky: našel ve vyschlém korytě potůčku zlatonosný písek. Druhého dne se vydali všichni obyvatelé samoty k nalezišti a počali těžit drahocenný kov. Výtěžek byl však nepatrný a za několik dní bylo rýžoviště vyčerpáno.

Orlov tvrdil, že v okolí je podobných ložisek více. Již před lety tu zkoušel štěstí nejeden zlatokop, ale nálezy byly tak malé, že od dalších pokusů upustili. Přesto Feklistov zanechal nyní lovu a věnoval se výhradně hledání zlata. Uprchlíci odložili odjezd, neboť pro cestu a život v daleké cizině bylo zlato vítanou pomocí.

Den ze dne procházela trojice přátel tajgou, zlézala skály a sopky, proplétala se houštinami. Několikrát uvázli v močálech, odkud se zachránili jen s velikou námahou.

Brzy nahlédli, že pátrání po nalezištích zlata není ani při geologických znalostech snadné. Namáhavé pátrání vyčerpávalo rekonvalescenty a jeden po druhém se vzdávali. Nakonec pokračoval v průzkumech jen Feklistov. Jednoho večera se vrátil a s úsměvem zvěstoval:

„Našel jsem místečko, kde by něco mohlo být. Ještě to tam důkladně prohlédnu.“

Ostatní mu přisvědčovali, sami však již ztráceli naději a trpělivost. Místo, o kterém Feklistov mluvil, byl úsek pralesa o rozloze více než dvou čtverečních kilometrů. Několik rozeklaných skal vtisklo krajině zvláštní divokou krásu. Malá bublavá říčka trpělivě hlodala v kamenných hradbách a tam, kde si neprorazila cestu, podemlela je a přinutila k pádu. Pak přinášely prudké vody kamení, nejtěžší – mezi nimi i zlato – se usazovalo na dně v prohlubních.

Tyto přírodní pochody určil Feklistov podle seskupení skal, podle rozsedlin a záhybů terénu. Vyprávěl o tom tak živě a přesvědčivě, že se všichni přes dřívější nechuť dali znovu do práce. Kopali a rýžoval, ale výsledkem celodenní těžké práce bylo jen několik zlatých zrnek. A tak brzy opět zanechali marné námahy kromě Feklistova.

V neděli se dostavil felčar Bobrov s radostnou zprávou, že za týden budou ve Vladivostoku pro uprchlíky připraveny cestovní pasy a lístky do Kanady.

Feklistov vyhledával i v posledních dnech před odjezdem svůj zapadlý kout.

Při návratu z jedné pochůzky zaslechl na úpatí srázného svahu sténání, a když se přiblížil, spatřil ležícího člověka, který měl bolestí zkřivený obličej a ohmatával si nohu. Byl to tunguzský lovec, celý ověšený střelenou pernatou. Klopýtl na úzké cestičce, pozbyl rovnováhy, spadl ze svahu a zranil si kotník.

„Jsem Chatangin,“ vysvětloval přispěchavšímu Feklistovovi, „z kmene Beltyr. Náš čum leží cestou na Altyš-Mar – je to devět verst, ach, noha, noha…“

Feklistov lovci bez váhání pomohl. Převzal jeho kořist a pořídil mu nouzový obvaz. Cestou mu pomáhal v chůzi a celý zpocený s ním konečně dorazil do tábořiště Tunguzů.

Zde byl srdečně přivítán a uctěn podle zvyklostí kmene. Pozvali ho do stanu šamana Soleuta, který se Chatangina ihned ujal. Šaman byl zároveň ranhojičem a léčil všechny neduhy.

Po ošetření postiženého předvedl nečekanému hostu zaklínání zlého ducha, jenž podle jeho názoru byl příčinou Chatanginova úrazu.

Šaman otevřel dvě malé dřevěné klícky, v kterých věznil po tuctu žab a velkých ještěrek, o nichž tvrdil, že jsou to služebníci nízkých šejtanů tajgy. Za doprovodu bubnu jednu žábu po druhé otáčel na záda a ukládal na lýkový kobereček.

Žáby zůstaly nehybné, ještěrky se zkroutily do podivné nepřirozené polohy. Soleut stále něco mumlal, rozdělal na malém kamenném podstavci oheň a házel do něho pryskyřici a jakési aromatické trávy. Pak se nahnul k nehybně ležícím živočichům a pronášel tiše nesrozumitelná slova. Chvíli naslouchal a rozjímal, potom ukázal na strnulé tvory a vysvětloval:

„Tyto děti nejnižších šejtanů tajgy usnuly na můj příkaz. Ve spánku mně prozradily, že šejtani líčí pasti na ruské muže. Chodíš a hledáš kolem vody. Hledáš žlutá semena, zasetá šejtanem pro chamtivé lidi. Příroda a její pán – člověk, jsou ve věčném protikladu. Obrazem přírody je tygřice. Pod hřejivými prsy chová smrtící drápy. To platí zvlášť pro naši tajgu. Proto rozvaž každý svůj krok!“

Pak se dotkl strnulých ještěrek a žab, které se okamžitě vzpamatovaly, vyskočily a rozlezly se po stanu. Tím skončilo čarování a hostu byl podán čaj, připravený podle tunguzského způsobu. V malém kotlíku se vařila voda, do níž byla hozena kostka lisovaného čínského čaje a velký kus másla. Nápoj se podával v dřevěných koflících zvaných pial.

Soleut se zahalil v mlčení a Feklistov přemýšlel o předvedeném kouzlu.

Trik s uspáváním žab a ještěrek neučinil na něho žádný dojem. Věděl, že jde v podstatě o hypnotické znehybnění způsobené rychlým otočením zvířete a tlakem na určitá nervová centra. Bubnováním bylo utlumení nervového centra ještě zesíleno.

Feklistov sám takto dříve uspával holuby a králíky, ovšem bez doprovodu bubnu a zaklínání. Pokusy předváděl žákům vyšších tříd, aby je odměnil za dobrý prospěch v přírodopise.

Zamyslil se však nad tím, že šaman věděl o jeho častých pochůzkách podél řeky. Patrně byl zpozorován některým Tunguzem a ostatní se dalo lehce domyslit. Kopání a promývání písku je zcela obvyklý postup při hledání zlata. Nicméně požádal, aby Tunguzové o věci nemluvili. Aby mu Chatangin vyhověl, daroval mu svou pušku. Stejně už ji nepotřeboval – za několik dnů měl odjet do Vladivostoku.

Tunguzský lovec ji však nechtěl darem přijmout. Feklistov byl nucen přijmout dvě sobolí kůže, které mnohonásobně vyvážily cenu ručnice. Odřeknutí by bylo bývalo považováno za urážku.

Pak se přátelsky rozloučil s lovci a šamanem. Nabízený doprovod odmítl, neboť byl přesvědčen, že nezabloudí, a vydal se na cestu.

Tunguzové ukázali Feklistovovi úzký ochoz zvěře, který vedl nejkratším směrem k řece, jež byla pak vodítkem k Orlovovu srubu. Feklistov si na úzké stezce vesele vykračoval a hvízdal si do kroku.

Díky své bezstarostnosti klopýtl a spadl do velké jámy. Zjistil, že jáma vznikla vyvrácením prastaré jedle, jež nevydržela nápor vichřic, řádících v tajze na podzim a v zimě. Vylezl z jámy s velkou námahou, odřený a celý umazaný. Dával vinu Tunguzům, že mu tuto stezku doporučili, a rozhodl se ji opustit. Orientoval se podle malého kapesního kompasu a pustil se napříč tajgou.

Feklistov byl člověk mírný, ale jinak rozhodný, někdy dokonce tvrdohlavý. Tato vlastnost se projevila, když stanul před neproniknutelným houštím, které bylo nutno obejít. Něco mu našeptávalo, aby se vrátil na ochoz, ale jeho umíněnost ho vedla dál. Chůze byla stále obtížnější, místy byl nucen prodírat se hustým křovím a podrostem, a teprve po hodinové cestě přišel k názoru, že chybil, když opustil stezku.

Čas od času vyplašil hlušce a jeřábky a několikrát uslyšel, jak se vzdaluje zvěř. Místa, jimiž procházel, vynikala divokou krásou a pestrostí. Břízy stály vedle světle zelených modřínů, z vysoké trávy a křoví se zvedaly skalky a bludné balvany. Krajem se proplétala malá říčka. Podivuhodné panoráma tvořily tmavé kopce, porostlé téměř modrými jedlemi, nad nimiž se tyčily ojediněle ohromné borovice.

U malého potůčku Feklistov usedl, aby si odpočinul. Rozhodl se pokračovat v cestě podél jeho toku, který jistě ústil do známé zlatonosné říčky. Přešel na druhý břeh, a sotva učinil několik kroků, uslyšel zlobné bručení a spatřil před sebou medvědici, která ležela v brlohu s medvídětem. Když pominulo první leknutí, chtěl Feklistov rychle přeskočit potok. Ale sotva učinil krok, huňatá máma zuřivě zabručela a vstala na zadní tlapy.

Vrhl se ke košaté bříze a vyšplhal se na ni. Medvědice něco podobného asi nečekala, neboť zakývala ohromnou hlavou, jako by tak vyjadřovala svůj údiv nebo uspokojení, že pouhý její zjev stačil zahnat vetřelce.

Medvídě vyskočilo z pelechu, avšak máma ho obratným pohybem tlapy shrábla pod své huňaté břicho.

Feklistov pozoroval vše se zájmem a byl jist, že medvědice za ním na břízu nepoleze. Dosud nikdy se mu nepodařilo vidět medvědy v jejich intimním životě. Teď se mu naskytla nečekaná příležitost. Zdálo se, že medvědice je dobromyslná a medvídě bylo roztomilé. Starostlivá máma si zde připravila na noc pelech a nyní se necítila jista. Chvilku větřila, pak pohlédla na vetřelce a konečně vykročila k potoku. Při chůzi bručela a tiše mumlala, jako by malého pobízela, aby šel pěkně za ní. U potoka se zastavila a znovu se ohlédla po Feklistovovi. Medvídě začalo dovádět v mělké vodě. Vyneslo mu to pořádný pohlavek, na který reagovalo žalostným kňučením. Medvědí dvojice pak rychle zmizela v lese.

Z opatrnosti Feklistov ještě chvíli vyčkal, pak slezl ze stromu a šel si prohlédnout pelech medvědice, který vznikl tak, že medvědice vytrhala drny a trávu drápy svých silných tlap a v tomto kotlíku si potom hověla. Na medvědím pelechu nebylo jinak nic zvláštního, a přece se Feklistovovy oči upřely na jedno místo. Cosi se tam třpytilo v lesku zapadajícího slunce.

Feklistov nevěřil očím. Před ním ležela hromádka zlatých zrn.

Na chvíli se ho zmocnilo rozčilení. Rukama rozhrabával hlínu, propouštěl mezi prsty zlatá zrnka i obyčejné kaménky. Oddychoval při tom, jako by konal těžkou práci.

Pomalu se uklidnil, ale nemohl utlumit radost z bohatého nálezu. Znenadání se dal do zpěvu, ihned se vzpamatoval a rozhlížel se na všechny strany, jako by se bál, že jeho zpěv by mohl někoho přivábit.

Zlata tu bylo takové množství, že je ani nemohl pobrat. Měl s sebou jen malý kožený váček, který nosil na řemenu, a pytlík s tabákem. Vzpomněl si na sobolí kůže, které nesl v síťce proti komárům, pečlivě je převázal a naplnil zlatem. Pak začal zahrabávat medvědí pelech, v němž ještě zůstalo značné množství žlutých zrn, oblázky a pískem, který nosil z řeky v čepici. Potom usekl sekerkou, kterou nosil vždy za pasem, několik slabých smrčků a naházel je na pelech. Zdálo se mu však, že tím se místo stalo nápadným, proto smrčky odnesl a nanosil z lesa suché jehličí a listí. S velkou námahou navalil na naleziště ještě několik těžkých kamenů. Teprve pak měl pocit, že zahladil stopy bohatého nálezu.

Okolí si označil nenápadnými záseky na stromech. Pak se teprve vydal na cestu domů.

V tajze si člověk není nikdy jist, zda ho nečeká překvapení. Hlavně od dobrodruhů, kteří za carského Ruska hledali v tajze lehkou obživu.

Podle zákonů tajgy lovci tyto živly nemilosrdně potírali. Překročení psaných i nepsaných zákonů se vyřizovalo často kulkou, ale ani to nezabránilo loupežím a vraždám.

Nyní, když Feklistov nesl nalezené zlato neznámými místy, litoval, že je bez pušky. Sotva zlato dobyl, zmocnila se ho obava, aby je opět neztratil.

Vzpomněl si na šamana, jenž nazval zlato šejtanovým semenem. Starý prohnaný Soleut byl v jistém smyslu dobrý psycholog a věděl mnoho nejen o životě v tajze, ale o životě vůbec.

Zaujat těmito myšlenkami, Feklistov ani nezpozoroval, že jako přízrak se za ním plížil v těchto místech opravdu vzácný – pardál.

Pardál, vzrostlá žlutohnědá šelma s tmavými skvrnami, které tvoří kruhy na lesklé srsti, žije většinou v horách a do tajgy se pouští jen v zimě, aby tu lovila muflony, kabary a jeleny, kteří hledají v době mrazů v nížinách obživu. Tento pardál však lovil v tajze i nyní, na sklonku léta. Šlo o šelmu, která vyvedla svá mláďata dříve než obvykle, a samice s nimi neodešla, dokud mláďata nevyspěla tak, aby mohla loupit na vlastní pěst.

Samec právě strhl kabara a nesl ho do brlohu samici a dvěma mláďatům.

Pardál váží přes 80 kilogramů, měří 2 1 metru, (z toho oháňka 60-70 centimetrů). Není tak dravý, aby se vrhl na člověka, toho napadá jen zřídka. Co mu však chybí na drzosti, nahrazuje chytrostí a zákeřností. V době, kdy se zvířata starají o své potomky, jsou velmi zlá a zuřivě je brání proti každému vetřelci, včetně člověka.

Nic netuše, přiblížil se zamyšlený Feklistov k pelechu, kde ho navětřila samice.

Tiše zakňourala a v příštím okamžiku vjela mláďata do komory brlohu. Máma se plížila k místu, odkud zazněly kroky člověka.

Pardálí dvojice napadá nepřítele zvláštním způsobem. Samice se snaží dostat soupeři do zad, zatímco samec ho vede tak, aby ho měl sám za sebou. Na okamžik se ukáže nebo lomozí v lese, aby na sebe upoutal pozornost. Zpravidla napadá ze zálohy nejdříve samice.

Zatím se mladí pardálkové, hraví jako všechna mláďata, chvilku v brlohu potýkali a pak vyběhli ven. Zde skotačili právě v okamžiku, kdy se Feklistov blížil. Samice ho obcházela, a proto nezbedné chování svých potomků neviděla. Tak se Feklistov octl přímo před mláďaty. V prvé chvíli se zalekl, když ale poznal, že jde o vzácná mláďata, jediným skokem byl u nich. Ozvala se v něm lovecká vášeň. Chtěl jedno chytit. Bez dlouhého rozmýšlení se vrhl na nejbližší mládě, padl na ně a přitlačil je k zemi. Pardálek žalostně ječel, škubal sebou, zatímco druhý zavřeštěl – a vzal do zaječích.

Skřeky mladých zaslechli ovšem staří. Přispěchali ohromnými skoky a bez rozmýšlení se vrhli na vetřelce.

Útok byl tak nečekaný, že Feklistov ani nechápal, kdo se to na něho vrhl. Uslyšel divoké zařvání a ucítil silnou bolest v rameni. Samice zaťala své drápy do jeho boku.

Zlatem naplněné sobolí kůže, zavěšené přes lovcovo rameno, ho zachránily před jistou smrtí. Pardál se snažil zatnout drápy a velké špičáky do jeho šíje. Při pádu se improvizované kožešinové vaky zapletly šelmám do drápů, zuřivě je rvaly a trhaly zuby, takže zlato se rozsypalo. Feklistov se snažil vyprostit svou sekeru. Nebylo to snadné. Obě šelmy na něho tak zuřivě dorážely, že se bezmocně zmítal s jedinou snahou chránit svůj obličej.

S vypětím všech sil se konečně zvedl na kolena, uvolnil sekeru a ťal se zuřivostí člověka, hájícího svůj život.

Zasáhl samce do hlavy tak prudce, že s divokým skřekem odskočil a několikrát se přemetl. Samice od lovce neupustila. Zaťala své ostré drápy do jeho stehna.

Rány sekerou je však přece obrátily na ústup. Zběsile chrčela a odlezla pozpátku. Toho okamžiku využil Feklistov a vysílený klopýtal z osudného místa. V ruce křečovitě svíral sekeru.

Cítil nesnesitelnou bolest v boku i na zádech a rány na stehnech mu bránily v chůzi. Krev, stékající z čela, mu zalila oči a neviděl, že se blíží ke strži. Náhle ztratil půdu pod nohama a zřítil se do hlubiny.

Pocítil prudkou bolest a ztratil vědomí.

Zatím se vzpamatoval pardál a připlazil se až k strži. Zuřivě mrskal oháňkou a neustále si otíral tlapou hlavu, v níž cítil tupou, nezvyklou bolest. Drsným jazykem si olizoval mordu, po níž mu tekla teplá barva z rány, a pohazoval hlavou.

Zíral do strže, kde ležel nehybně člověk. Jako by se chtěl přesvědčit, zda jeho odvěký nepřítel člověk mu již nemůže být nebezpečný. Potom se začal pozpátku vzdalovat a záhy ho pohltily houštiny.

Na tajgu se snesla černá, neprůhledná noc.

V Orlovově srubu chyběl u večeře Feklistov. Přítomní se dohadovali, s jakou se vrátí. Žertovali, že možná přišel na ohromný poklad a bude jej hlídat po celou noc. Když však Feklistov nepřicházel, zmocnily se jich obavy.

Orlov podotkl, že pro nezkušeného není noc v tajze příjemným zážitkem, neboť v těchto pralesích visí život člověka často na vlásku.

Rozhodli se, že ještě před svítáním zahájí společné pátrání po chybějícím příteli.

I lovečtí psi, včetně tunguzských lajek, bývají nezbední. V tunguzském tábořišti bylo několik desítek čtyřnohých loveckých pomocníků, z nichž dva se v noci rádi potulovali.

Byl to Kombo a Kežma, všetečné a nezbedné lajky, na lovu neúnavné, obratné a nebojácné. Proto se těmto výtečníkům prominulo leccos, za co by jiní psi utržili výprask.

Když v jurtách vše zmlklo a nad čumem se snesla noc, vyšli si na lov.

Léto je pro lajky většinou dobou odpočinku, neboť pochůzky lovců za lesní pernatou nejsou namáhavé a snad jen ještě víc podněcují u psů loveckou vášeň, jíž jsou právě lajky jako posedlé.

V tmavé noci běželi Kombo a Kežma tiše tajgou a větřili. Noční život je v tajze nenápadný, ale rušný. Z doupat a pelechů vylézají jezevci, lišky a norkové. Ojedinělí soboli se setkávají se svými méně nápadnými příbuznými – kunami, zatímco v houští se ohání majestátní los proti dotěrným komárům.

Lesem jde na noční lov i samotářský medvěd, jemuž stáří a bolesti v kloubech zahánějí spánek. Mezi stromy a na větvi roztřásá své peří výr.

V tomto ovzduší podivných přitlumených zvuků je prasknutí suché větvičky výstražným znamením a leckterý noční tulák trne a naslouchá, zda nehrozí nebezpečí.

Lajky zpomalily běh, neboť navětřily neurčitý pach zvěře. Kombo vysoko zvedl čenich a sotva slyšitelně zavrčel, neboť Kežma šel dále. S naježenou srstí skočili oba psi do houští a prodírali se bezhlučně dále. Neprojevovali nejmenší bázeň. Byli ve svém živlu – lov byl pro ně nutností, náplní jejich života. Vždyť i po dlouhých a namáhavých pochůzkách přinášel jim spánek vidiny lovu. Kňourali ve vysokých tónech, poštěkávali a pohybovali ve vzduchu rychle běhy, jako by šli po stopě zvěře. Tak jejich sny byly naplněny tím, co jim přinášel život – lovem.

Náhle se stalo něco nečekaného.

Ozval se zlobný a výstražný štěkot Komba. Kežma poskočil jako uštknutý. To znamenalo cosi neobvyklého, neboť noční lovy se odbývaly bez hluku. Někdy se ozvalo jen krátké vrčení buď na výstrahu, nebo v boji s menší šelmou. Zde šlo o něco jiného.

Šlo o pána psů. O člověka.

Jemu sloužily lajky věrně a oddaně, pro něho nasazovaly život a umíraly v boji s velkými dravci. Kombo navětřil stopy pardálů a pach jejich krve. Pak našel sobolí kůže, a když se svezl do strže, octl se vedle Feklistova, který ležel stále ještě v bezvědomí.

V téže chvíli se přiblížil medvěd, který rovněž navětřil vůni krve. Medvěd zabručel – ale tu se již Kombo na něho vrhl a zakousl se mu do zadku. Než se stačil ohnat, byl tu Kežma, který se mu zakousl do šíje. Medvěd se rychle vztyčil na zadní tlapy a rozdával rány, ale útočníky nezasáhl. Mrštné lajky uskakovaly, sotva se jejich běhy dotkly země.

Znechucen bezvýslednou potyčkou, dal se medvěd na ústup. Odcházel pomalu, téměř vážně, jako by podobná rvačka byla pod jeho důstojnost.

Psi to však chápali jinak. Ústup medvěda jim přidal odvahy i drzosti a Kombo se zakousl do jeho kelky s takovou dravostí, že postižený leknutím zařičel. Kombovy čelisti svíraly krátký ocas huňáče jako železa. Kežma také neotálel. Jedním skokem byl na širokém hřbetě a zaťal do něj znovu své ostré zuby.

Medvěd se otočil, klopýtl přes velký kámen a převalil se, takže útočníka div nezalehl. Kombo se v posledním okamžiku pustil ocasu, zanechali dalších útoků a provázeli nyní míšův ústup sípavým láním.

Ozvěna dohasínající noční šarvátky se ztrácela v hlubokých hvozdech a zapadala do houštin a mechů…

Feklistov se začal zvolna probírat z bezvědomí. Rozechvěl ho chlad a pocítil tupou bolest v hlavě. Chtěl si ji ohmatat, ale nemohl zvednout ruku. Dýchal jen stěží. Ležel obličejem k zemi a proto měl v ústech hlínu, která se smísila s jeho vlastní krví. Ztratil jí tolik, že se jen s námahou obrátil naznak, aby se zbavil tíže vlastního těla, jež mu svírala hrudník.

Pojednou se ho dotklo cosi příjemně teplého a vlhkého. V prvním okamžiku nic neviděl, neboť měl oči zalepené zaschlou krví i blátem. Doteky provázelo sípavé chrčení, jež mu nahánělo hrůzu. Zdálo se mu, že to funí šelma. Byla to však upřímná snaha uříceného Komby olízat ležícímu člověku obličej.

Lovečtí psi jsou s člověkem spjati úžeji než ostatní rasy. Lov je sbližuje, mají s lovcem takřka stejné snahy a zájmy, někdy i vášeň. Často s ním sdílejí nebezpečné okamžiky. Snad proto nemohou lajky zůstat netečné, když uvidí člověka v zuboženém stavu.

Zakrvácenému a nehybně ležícímu člověku projevují svou příchylnost a všemožně se snaží ho přimět, aby vstal. Tam, kde jejich pokusy selhávají, projevují se u lajek zděděné vlastnosti jejich praotců. Usednou a žalují tuto zvěst svému okolí: vyjí. Vyjí pronikavě, dlouze a žalostně.

Tak se nyní zachoval i Kombo. Usedl vedle Feklistova, zvedl hlavu a vyl. Jeho hlas se rozléhal pralesem, odrážel se od skal a ztrácel se v zeleném moři stromoví.

Kežma přešlapoval, pak začal pobíhat kolem ležícího a netrpělivě ňafal. Pobízel ho, aby vstal. Posléze se u psů projevila další příznačná vlastnost. Najdou-li nezvyklou zvěř nebo jinou zvláštnost, běží s hlášením k svému pánu a přivedou ho na místo nálezu.

U severských lajek se tento těžký a složitý úkon zvláště cvičí. Vyžaduje od psa téměř samostatnou práci a to každá lajka nedokáže. Jen některé se tomu naučí a jsou pak považovány za skvělé psy. Těmito schopnostmi byli obdařeni Kombo i Kežma, nerozluční přátelé, kteří se navzájem doplňovali.

Když psi vyslídí a usadí nějakou vzácnou zvěř, hlásí ji štěkotem. Nepřichází-li lovec, vzdálí se jeden z nich, vyhledá ho a přivede na místo, kde druhý pes štěkotem poutá zvěř.

Podle tohoto zvyku se zachovali psi i nyní. Bystřejší Kombo krátce zakňučel, pak se rozběhl a zmizel ve tmě. Kežma se nehnul od Feklistova, větřil na všechny strany, přesedával z místa na místo a vrtěl prutem, jako by chtěl raněnému člověku vyjádřit své přátelství.

V tábořišti tunguzských lovců ztropil Kombo hotový poplach. Přiběhl do jurty svého pána Chatangina, poskakoval a kňučel, až vzbudil celou rodinu. Rozespalý lovec psa okřikl, když se však probral, poznal, že přišel s hlášením.

S pohmožděnou nohou se Chatangin nemohl vydat za psem, a proto poslal pro svého bratra Ordžana. Ten za chvíli přišel, nejevil však žádnou chuť prohledávat v noci zapadlé kouty tajgy. Podle jeho názoru mohli psi najít kdovíco. Chatangin však trval na svém, že Kombo by nepřišel s hlášením, kdyby šlo o něco bezvýznamného.

„Máš toulavého hafana,“ vyčítal Ordžan, „dal bych ho na řetěz, aby neslídil po nocích. A kde máš Kežmu?“

„Ten jistě zůstal tam, kam tě Kombo přivede. Což nevíš, jak moji psi pracují?“ řekl poněkud povýšeným tónem Chatangin.

„Ech, jako by jiní psi byli horší! I moji psi hlásí, co uloví – ale nejsou to noční sovy!“

„Bratře, jsi ještě zelenáč, proto špatně oceňuješ mé psy. Ti i v noci loví, zatímco tvoji spí jako dudci.“

„Uvidíme, jaký poklad vyslídili.“

„Uvidíš,“ řekl jen Chatangin a vyprovodil bratra z jurty.

Noc ještě visela nad tajgou, když se Ordžan vrátil, vzbudil Chatangina a celý udýchaný vyprávěl:

„Stalo se neštěstí. U Černé břízy leží člověk a má smrt na jazyku. Jdu zapřáhnout soby a vzbudím někoho, aby mi pomohl. Kombo a Kežma tam zůstali. Ti tuláci jsou lepší, než by člověk myslel…“

Sotva dořekl, opustil jurtu a zanechal bratra v údivu a přemýšlení.

Za chvíli byl zapřažen silný sob do jednoduchých postrojů. Táhl za sebou dvě dlouhé žerdě, spojené pletivem.

Tento primitivní dopravní prostředek, kterému Tunguzové říkají „ňulga“, má jednu výhodu, projede všude, kde projde tahoun, a ani na nejhorší cestě nemůže zlámat kola.

S Ordžanem šel ještě další lovec. Lajky je přivítaly radostným štěkotem. Raněného uložili na ňulgu a pod pažemi ho, aby nespadl, přivázali širokými měkkými řemeny, zhotovenými ze žil mořské ryby běluhy.

Jeli pomalu, vyhýbali se srázným místům. Po příjezdu do čumu se raněného ujal šaman, který léčil u Tunguzů všechny bolesti a neduhy. Následkem velké ztráty krve upadl Feklistov znovu do bezvědomí, z kterého se probíral, jen když mu šaman ošetřoval rány.

„Jen veliký bůh tajgy Toryn ví, zda srdce ruského člověka bude zítra ještě tlouci,“ pronesl vážně šaman Šoleut.

Ordžan přikyvoval, zřejmě přesvědčen, že jen Toryn může Feklistova uzdravit.

„Snad by pomohly oběti k usmíření vládce tajgy. Ruský člověk pomohl mému bratrovi; pomodli se za něho.“

„Toryn pomáhá jen nám, synům Arkanzaje-Evenkům,“ mínil Šoleut. „Když si chceš naklonit vůli velikého, přines obětní dar.“

Ordžan odešel a přinesl dvě sobolí kůže. Jednu šaman uložil ve své jurtě a druhou obřadně trhal a házel na malý kamenný oltářík, na němž hořel oheň.

Zatím se Chatangin, podpírán svou sestrou, mladou Majiul, dobelhal k šamanovi a hleděl se shovívavým úsměvem na obětní oltář. Tam požíral oheň drahocennou kožešinu a zápach spálené kůže a srsti se mísil s vůní pryskyřice. Kouř se plazil po oltáři, vířil kolem, než jej vítr odnesl do tajgy.

Feklistov ležel nehybně na loži, vystlaném sobími kůžemi, a těžce dýchal. Tunguzský lovec usedl, soucitně kýval hlavou a šeptal, jako by domlouval raněnému:

„Ruský muž neměl chodit po tajze beze zbraně, neměl chodit sám, kde nikdy nebýval. V tajze nepomůže učená hlava z velikého města…“

Majiul čekala, až jí šaman pokynul, a pak vešla do jurty. Usedla vedle lože nemocného, aby nad ním bděla. Bratr pomalu vstal, dívka mu pomohla k východu a vrátila se k loži.

Bylo sice proti zvykům kmene, aby se svobodná dívka starala o cizího muže, ale Chatangin prosadil svou vůli s odůvodněním, že Feklistov se k němu zachoval jako k rodnému bratru a sám pak přišel k úrazu. Pro druha v nouzi neplatí staré přežité zvyky.

Šaman zprvu nesouhlasil, avšak když mu lovec přislíbil, že se postará o důstojné obětní dary, dal se přemluvit. Majiul si prohlížela raněného muže a odháněla malou metličkou dotěrné komáry a mušky. Cizinec se jí zdál tak ubohý, že se nezdržela a pohladila ho po tváři.

Nemocný otevřel oči, a když před sebou spatřil dívku, cosi zašeptal. Mluvil tak tiše, že mu nerozuměla. Naklonila se k němu, až se její bohaté černé vlasy dotkly jeho obličeje. Zeptala se raněného něžným hlasem, co si přeje.

Horečkou rozpukané rty ležícího se sotva pohnuly, když slabým hlasem opakoval:

„… vodu… pít… vodu…!“

Majiul se usmála, přikývla a vyšla ze stanu, aby přinesla osvědčený nápoj proti žízni: studený čaj se šťávou klikvy.

Sotva se začalo rozednívat, když se Orlov a jeho společníci vydali hledat Feklistova.

Dvě čiperné lajky pobíhaly velkými kruhy kolem nich, čas od času se vracely a zase mizely mezi stromy. Orlov rozhodl, že s pátráním započnou u zlatonosné doliny, vedle bezejmenné říčky, kde Feklistov konal průzkumy.

U říčky bylo živo. Psi vyplašili hejno divokých hus, které zde na noc zapadly. Byl čas podzimních přeletů a vodní pernatá táhla ze severu do teplejších krajů. Orlov a jeho společníci si nedali tuto příležitost ujít a z úkrytu střelili sedm hus. Uložili je do sítěk, které se v tajze nosí místo tlumoků, a pokračovali v cestě.

Orlov byl zkušený stopař. Všímal si každé maličkosti, nepřehlédl nejmenší stopu a našel brzy místo, kde Feklistov přešel říčku. Dohadoval se, že asi hledal přítoky říčky – v naději, že najde bohatší zlatonosná koryta, třebas vyschlá.

Došli až k malému potoku. Tu se náhle ozval zuřivý štěkot psů, kteří navětřili stopy pardálů. Podle štěkotu Orlov poznal, že našli něco jiného než opeřence, a šel rychle ve směru, odkud se psi ozývali.

Čím více se blížil, tím byl opatrnější, ale když došel k lajkám, byl zklamán. Dolovaly – rozčileně slídily čenichem při zemi a běhaly v kruhu.

Po chvíli se Orlov přiblížil s připravenou puškou až ke psům a v údivu se nezdržel výkřiku. Na zemi ležely roztrhané sobolí kůže a rozsypaná zrna zlata. Stopy zaschlé barvy svědčily o tom, že se zde odehrál krvavý boj. Když přiběhli ostatní, stanuli jako přimrazení.

„Co se tu stalo?“ tázali se jeden druhého.

„Jistě nic dobrého. V tajze se sice kvůli zlatu prolévá krev, pak ale zůstává na místě po ní jen stopa. Zde zůstalo i zlato, a to je podivné,“ řekl Orlov.

„Proč?“ dotazovali se společníci.

„Nechci sýčkovat, ale zdá se mi, že ten, kdo tu zlato zanechal, ho již nepotřeboval.“

Zavládlo tísnivé ticho, jež přerušovali svým funěním jen psi, neúnavně sledující krvavé stopy.

Orlov upřel oči na několik nízkých keříků vlochyně. Pak se náhle sehnul a zvedl něco ze země. Byl to pytlík na tabák, který všichni dobře znali. Patřil Feklistovovi.

Chvíli postáli v zamyšlení, až Orlov navrhl pečlivě prohledat okolí.

Psi běhali a větřili s naježenou srstí, zlobně vrčeli a ňafali. Z toho Orlov usoudil, že tu byla šelma. Pobídl tedy psy, aby hledali dále, a sám se svými společníky prolézal houští, až konečně přišli ke strži. Zde lajky zvětřily stopy medvěda a daly se znovu do ohlušujícího štěkání.

Opatrně všichni slezli po příkrém srázu do strže, kde v měkké půdě našel Orlov konečně stopy lidí, psů, soba i ňulgy.

„Tady byli dva lidé, sob, psi – a zde něco leželo!“ ukazoval lovec svým společníkům, kterým otisky a stopy pranic neříkaly.

„Zde ležel člověk!“ pokračoval Orlov. „Tyhle rýhy v měkké půdě, to jsou stopy od smykadla, zvaného ‚ňulga‘. Používá se v tajze místo povozu, hlavně u místních kmenů. Tak, a tady na ňulgu něco nakládali, rýhy jsou hlubší. Myslím, že vím, na čem jsme. Půjdeme po této stopě, je to jediná možnost dozvědět se něco o osudu našeho přítele Feklistova!“

Šli rychle a Orlov nespouštěl stopy z očí.

Když dorazili do tunguzského čumu, uvítalo je několik lovců, kteří je pozvali do Chatanginovy jurty, kde podrobně vyprávěli, co se přihodilo.

„A zlato?“ ptal se Orlov.

O zlatě Tunguzové nic nevěděli a lovec jim věřil.

„Evenkové jsou pravdomluvní, to vím,“ řekl svým společníkům. „Chatangina znám. Setkal jsem se s ním v zimě několikrát na lovu a jsme dobří přátelé.“

„Svatá pravda,“ přisvědčil Tunguz, „kdyby každý ruský lovec byl jako ty, dobře by se nám žilo. Ale velcí a malí náčelníci cara nám nedají žít. Nedají! A kupci! Špatně nám platí za kůže, míň než Rusům. O každého sobola aby se náš lovec handrkoval, než dostane polovinu toho, co chce. A kde najdeme zastání? Zákony pro Evenka neplatí, ty dělají náčelníci pro sebe.“

„Máš pravdu, Chatangine. Ale věčně tomu tak nebude. Dojde na všechny. Na náčelníky, na kupce i na cara. I ruský lid trpí. Kupci a náčelníci je šidí jako vás,“ řekl jeden ze společníků Orlova.

„Car že nebude?“

„Nebude, uvidíš. A pak bude lepší život pro všechny. Ale o tom moc nemluv. Víš, jaké mají náčelníci zákony.“

„Vím, dobře vím,“ přisvědčoval Chatangin.

„Kde je náš člověk?“ ptal se Orlov.

„Pojďte, leží v šamanově jurtě,“ vybídl je Tunguz.

Šaman stál u lůžka nemocného a cosi mumlal. Majiul klečela před stoličkou a cedila do malé dřevěné nádoby sobí mléko, jedinou potravu, kterou šaman dovolil podávat svému pacientovi.

Když se Orlov a jeho společníci objevili ve vchodu do jurty, kývl na ně Šoleut rukou, aby šli dále, a pokračoval v obřadu.

„Co to šaman dělá?“ ptal se jeden z revolucionářů.

„Mluví s Torynem, nerušte ho.“

Chatangin se usmál a vysvětloval, že Toryn je bůh tajgy, jehož uctívají věřící Evenkové.

U těchto kmenů lze těžko říci, kde končí víra a začíná pověra. Někteří byli dokonce formálně pravoslavní, to jim ovšem nebránilo zachovávat dále obřady staré víry. Chatangin byl ale skeptik a jeho přesvědčení bylo, že přes veškerá kouzla musí člověk především věřit sám sobě.

Po chvíli se Feklistov pohnul, a když uviděl své přátele, pokusil se o úsměv. Všichni se seskupili kolem něho a vyptávali se, jak se cítí, co ho bolí, co by chtěl a čím mohou pomoci.

„Střelte ty pardály…,“ řekl tiše.

„Mluví z horečky,“ mínil jeden z druhů.

Orlov se nahnul k raněnému a ptal se:

„Pardáli… ti vás napadli?“

Slabé kývnutí hlavou bylo jasnou odpovědí.

„A zlato, čí to bylo zlato?“ tázal se lovec dále.

Feklistov s námahou ukazoval na sebe a zašeptal: „Našel…“

Pak zavřel oči, zřejmě ho přemohla slabost.

Jeho přátelé nevycházeli z údivu. Jaké to dobrodružství prožil Feklistov za jediný den a noc? Radili se, jak mu pomoci. Na převoz nebylo zatím pomyšlení, proto se rozhodli co nejrychleji vyrozumět felčara Bobrova a požádat ho, aby přijel do tábořiště Tunguzů.

Zatím Majiul opět usedla vedle lůžka, držíc v ruce nádobu s mlékem.

„Snad ho, děvče, nechceš budit?“ ptal se Orlov.

Dívka pohlédla velkýma mandlovýma očima na tazatele a přisvědčila s takovou samozřejmostí, jako kdyby péče o nemocné byla jejím denním chlebem.

„Taková sestřička je věru nad zlato,“ řekl s úsměvem Orlov. „Hlavy vzhůru, přátelé. Bobrov nám pomůže a víte, že náš přítel má železné zdraví. Přečkal kurděje nejrychleji z vás a z tohohle se také dostane!“

Pak se rozloučili s tunguzskými lovci a šamanem, požádali ho, aby se o Feklistova staral co nejlépe, přislíbili mu slušnou odměnu a vydali se na zpáteční cestu.

Spěchali k místu, kde pardáli napadli Ivana Fomiče. Podle mínění zkušeného Orlova nebylo pravděpodobné, že by tam setrvali, nicméně opatrnost byla žádoucí. Psy uvázali na řemen a pustili je teprve v blízkosti strže. S puškami připravenými k výstřelu šli přátelé v krátkých rozestupech a netrpělivě čekali, až se ozvou lajky. Konečně se ozval jejich zuřivý štěkot.

Orlov zvedl varovně ruku, aby se jeho společníci zastavili, ale nechal ji zase klesnout. Štěkot přestal. Psi sice zvětřili staré stopy pardálů, sledovali je, ale na palouku je ztratili, neboť vlivem slunce a větru pach již vyprchal.

Bylo po lovu.

Pardáli, vyrušeni potyčkou s Fefklistovem, patrně odtáhli s mláďaty na jiné místo. Hledat šelmy nemělo smysl. Tajga poskytuje takové úkryty, že by k tomu bylo třeba mnoho času a trpělivosti. A přátelé měli naspěch.

Důkladnou prohlídkou místa, kde pardáli Ivana Fomiče napadli, si ověřili celkový průběh boje a pak se dali do sbírání roztroušeného zlata. Dalo jim to mnoho práce, neboť těžká žlutá zrna zapadla do trávy a mezi mech.

Nejvíce se divil Orlov. Znal okolní tajgu a nechápal, kde mohl Feklistov, člověk v těchto místech cizí, najít tak bohaté naleziště. Vrtěl hlavou a bručel: „Kde jen mohl najít takovou haldu zlata… Vždyť je toho málem pud!“

Po návratu do usedlosti se ukázalo, že se Orlov o mnoho nemýlil. Zlato vážilo téměř 14 kilogramů.

Ještě večer odjel sibiřský lovec Orlov do sídla okrsku a vyrozuměl felčara o neštěstí, které Feklistova potkalo. Bobrov byl touto zprávou vyveden z míry, neboť cestovní doklady pro všechny tři uprchlíky měl již připraveny a také byl pevně stanoven den odjezdu.

„Doufejme, že vyvázne i z této šarvátky. Víte, tihle geologové mají někdy život jako ty skály,“ řekl Bobrov. „Ale může nám pomoci vzácný kořínek…“

„Snad nemyslíš kořen života,“ přerušil felčara lovec.

„Tak jest. Ženšen pomohl mnohým, kteří už sotva dýchali. Měli bychom to zkusit.“

„A já myslel, že pomáhá jen těm, kdo v něj věří: Číňanům, Korejcům, Indům a snad ještě Japoncům. Že by ale pomohl i ruskému člověku, to se mi zdá trochu směšné.“

„Máš, Orlove, podivné názory o lidech. Co Číňan, to Rus. Co Korejec, to Ind. Stejné maso, stejné kosti. Pojedu s tebou, Orlove, hned, a po cestě si něco o tom kořenu ženšen povíme. Škoda že ho nemohu vzít s sebou.“

„Což se nedá přepravovat, divotvorče?“

„I dá! Ale mám ho jen v úschově pro toho, kdo jej může zaplatit. Kde bych já vzal libru ryzího zlata? Hledači ženšenu jej prodávají jen za zlato. Bankovky neberou, ani zlaté mince. Náhodou není příliš drahý. Jinému by jej prodali mnohem dráž. Mne si váží, vyléčil jsem dvěma hledačům tohoto podzemního pokladu polámané kosti, a proto mi ho nabídli laciněji. Jinak jsou to spekulanti.“

„Zlato by bylo, čisté, v zrnech,“ řekl Orlov.

„To je ovšem jiná.“

Za chvíli se felčar vrátil s dřevěnou schránkou a postavil ji na stůl. Když ji otevřel, spatřil lovec drahocenný kořen života ženšen. Ležel v hlíně, v které rostl dlouhá léta, než nabyl velikosti průměrně veliké petržele. Byl nažloutlý a nejzajímavější na něm byla podoba s lidským, mužským tělem. Z malého trupu vybíhaly ruce a nohy, na malém krčku seděla hlava s copem, podobným, jaký nosili Číňané. Na jedné ruce tvořily malé kořínky dokonce podobu prstů.

„Tak tady ho máme,“ pochvaloval si felčar. „Něco o něm vím. Na naší zemi právě dožili svůj věk Obrovití zubatí veleještěři, a on tu již byl – tehdy, v třetihorách, jak by řekli učenci. Vím také, že kořen ženšen rostl tenkrát v lesích, proti kterým je naše tajga dětskou zahrádkou. Od té doby se všechno na zemi změnilo k nepoznání, ale on tu zůstal. Říká se, že býval v mládí naší planety mnohem větší. Snad v něm vězí ta síla nesčetných tisíciletí. A něco z té síly pomáhá člověku – co, to se dá těžko říci. Jsou tu možná nějaké šťávy, které vysává pomalu ze země. Je to poklad tajgy. Přece víš sám, s jakou vytrvalostí ho hledají. Čínští lékaři si bez něho nedovedou ani představit léčení těžkých chorob a následků stáří.

Pomáhá prý někdy i to, když ho člověk nosí na těle. To je ovšem báchorka. Avšak prášek nebo kašička z kořene pomáhá často i tehdy, když všechny léky selžou. Kořenem ženšen, říkají mu také kořen-člověk, jsem zachránil život několika lidem. Naposled kupci Pugovkinovi. Asi ho znáš, pupkáče, má velkoobchod s kožešinami. Jel za obchodem skupovat po faktoriích kožešiny, a splašil se mu kůň. Nemohl ho udržet, a než se odhodlal skočit z vozu – vyletěl a spadl do rokle. Našli ho teprve druhý den. Samá rána a modřina. Okresní lékař radil poslat pro popa. Kupcova žena naříkala a slibovala půl majetku, jen kdyby mu někdo pomohl. Chytrá kupcová, pro všechny případy jen půlku. Já na to, že bych to zkusil vzácnou medicínou z kořene ženšen. Doktor se mi vysmál a pop nechtěl o pohanském kořenu ani slyšet. Nedovolí prý znesvětit duši pravoslavného křesťana v jeho poslední hodince satanskou bylinou. Já trvám na svém a dokazuji, že medicína je pro tělo a duši neublíží, ačkoli vím, že duše a tělo jedno jsou. Kupcová konečně souhlasila, pop se pokřižoval a lékař pokrčil rameny, ať prý ukážu, co umím. Připravil jsem tedy lék z kořene a týden jej kupcovi podával. Zotavoval se a místo na hřbitov jsem ho za měsíc doprovázel na dráhu. Jel si pěkně do lázní, aby se tam doléčil.“

„A co bylo s tou půlkou majetku, kterou slíbila obchodnice?“

„Co můžeš od kupců čekat – byla to jen slova. Zaplatila kořen a za léčení jsem dostal nějaký ten rubl, ale mnoho toho nebylo. Nu, nechme toho. Napadá mě veselá a současně smutná věc…“

„Copak?“

„Říká se, že v Číně za dávných dob musel lékař, kterému umřel nemocný, vést jeho pohřeb. To víš, Orlove, že pro lékaře to nebyla příjemná cesta. Nechtěl bych za nic na světě podle čínského zvyku kráčet v čele pohřebního průvodu. Proto konec řečí a jdeme!“

Kořen ženšen je čínský název rostliny, odborně zvané Panax ginseng. V Mandžurii se jmenuje pancuj a Nanajci jí říkají orchoda.

Je to rostlina až 50 centimetrů vysoká, roste jednotlivě, ve stínu limb a jiných stromů na mírně vlhkých půdách. Na pevném stonku roste podle stáří až pět lístků, které se podobají lidské ruce. Kvete pozdě na jaře a její květy nejsou nápadné. Jsou téměř světle zelené jako celá rostlina. Teprve k podzimu se vyvíjejí plody, malé růžové nebo jasně červené bobule. Nejzajímavější je kořen, podle něhož rostlina dostala své jméno ženšen neboli kořen-člověk, kořen života. Je tlustší na vrchní části, aromatický a hořkosladký. Jeho podoba lidskému tělu dala podnět k pověrám a legendám. Ženšen je velmi citlivý k vlivům prostředí a roste velmi pomalu. Teprve za 10-15 let se vyvine tak, aby jej bylo možno použít. Dorůstá do váhy 50-70, zřídka do 200 gramů. Podle velikosti se také prodává a je velmi drahý. Za průměrně těžký kořen se platilo 2500-4500 rublů ve zlatě. Hledáním kořene se zabývali hlavně Číňané, Korejci a některé sibiřské národnostní menšiny. S hledáním bylo spojeno mnoho pověr a obřadů a místo, kde kořen roste, se udržovalo v tajnosti.

Lékaři a farmakologové východních národů připravovali z kořene ženšen prášky, odvary a masti, které se užívají proti příznakům stáří a proti tělesné slabosti. Vzhledem k tomu, že zázračný kořen byl velmi hledaný a jeho cena stále rostla, dobýval se tak intenzívně, že se vyskytoval stále méně. Byly proto zřizovány ženšenové plantáže, avšak kořeny takto vypěstované nemají takový účinek jako divoce rostoucí.

Ovšem na počátku století nebylo v Evropě složení kořene a jeho působení na lidský organismus vědecky prozkoumáno a lékaři se stavěli proti jeho používání.

Do tábořiště Tunguzů přijel Orlov s felčarem kvečeru.

Šamanovu jurtu osvětlovaly dva kahánky.

„Spí,“ přerušila Majiul ticho. „Spí celý den, a když se probudí, stále by jen pil.“

„Rozumím, děvče. Děláš mu ošetřovatelku, jak mi řekli. A to je pro něho štěstí.“

Orlov felčarovi přisvědčil a pocítil náhle vřelou sympatii k dívce, která se proti zvykům jiných Tunguzek chovala nenuceně a s jistou hrdostí.

Feklistov se probudil, a když poznal svého přítele, několikrát si přejel jazykem suché rty a zašeptal:

„Je mi zle.“

„Věřím, věřím, chlapče, že ti není do tance. Ale vždyť jsi se sekerou ubránil pardálům, a teď bys ztrácel víru sám v sebe? Tak zatni zuby, prohlédnu tě a ošetřím ti rány.“

Feklistov nebyl slaboch, ale ošetření snášel těžce. Bolestí skřípal zuby a nezdržel se občas výkřiku. Majiul mu hladila vlasy a něžně ho chlácholila. Velké rány felčar zašil, menší pouze obvázal. Když skončil, byl pacient blízek mdlobám.

„To nic, hrdino, hned ti ulevíme,“ domlouval Bobrov nemocnému – a skutečně, obklady a vodka pomohly.

Na převoz raněného nebylo pomyšlení. Jeho stav vyvolával i nyní u felčara obavy, a proto u něho setrval až do druhého dne.

Z kořene ženšen připravil prášek, který mu měl být podáván dvakrát denně.

Šaman si nedal ujít příležitost přidat také své slovo a felčar mu děkoval, že se právě v první, nejtěžší chvíli o nemocného tak výborně postaral. Pro Majiul měl jen slova chvály a prosil ji, aby dbala všech jeho pokynů.

„Co bude dál?“ ptali se Feklistovovi přátelé.

„Tak daleko můj rozum nesahá. Nevím! O tom, myslím, rozhodne dnešní noc. Zůstaňte zde, u něho.“

Pak stiskl všem mlčky ruce a odjel.

Noc proběhla pro raněného dobře. Překonal krizi a uzdravení bylo nyní otázkou pečlivé léčby a času.

Obrat k lepšímu vyvolal u jeho přátel upřímnou radost. Ale do odjezdu do ciziny zbývaly už jen dva dny. Kamarádi seděli u jeho lůžka a těšili ho, že se s ním neloučí, že za měsíc, za dva za nimi přijede. Bobrov a jeho soudruzi se jistě o něho postarají.

„Přijedu,“ přisvědčoval Feklistov. „Čekejte mě. Zde v kraji zatracenců carské zvůle bych se zalkl. Povezete s sebou zlato a…“

Protestovali, avšak Feklistov byl neoblomný a dokazoval, že v nalezišti zůstalo ještě mnohem více, než odnesl.

Konečně se dali přemluvit a dohodli se, že zlato prostřednictvím Bobrova zpeněží, aby si v cizině zajistili pro první dobu existenci. Ze zbytku utvoří malý podpůrný fond pro jiné, kteří budou nuceni opustit svou vlast.

Pak se loučili, jako muži, krátce a prostými slovy, z nichž však zněla pevná naděje v budoucnost.

Feklistov v jurtě osaměl. Majiul provázela jeho přátele. Vrátila se rozradostněna, až to v něm vzbudilo údiv.

„Tvoji lidé mě prosili, abych tě dále ošetřovala i tam, kam tě převezou, chybí jim tam prý ženská ruka. A já mám hned dvě… Naši tomu místu říkají Zpěvavé údolí. Tam bude jistě veselo.“

„Ach, k Orlovovi. A ty souhlasíš?“

„Ráda. Přijdu do jiného světa. Do světa, který neznám. A chci ho znát. Chci vědět, jak žijí ruští lidé, jak žije Orlov…“

Majiul nedořekla a začervenala se. Byla prostá a nedovedla utajit své city. To je žena, která se nedovede přetvařovat, pomyslil si Feklistov a rozesmál se. Hned nato však bolestí zkřivil obličej a zasténal. Majiul mu pohrozila prstem a připomněla, že mu felčar nařídil úplný klid.

„Víš, co to znamená, zůstat zde v hrozné tajze, zatímco moji přátelé odjíždějí,“ povzdechl nemocný.

„Nezůstaneš tu sám. Říkáš, že tajga je hrozná. Já myslím, že hrozní jsou jen někteří lidé, kteří v ní žijí. Tajga nám dává málem všechno, co potřebujeme. Nemáme lehký život a někdy závidím lidem, kteří žijí ve velkých dřevěných, nebo dokonce kamenných čumech. Pravda, šaman říká, že jsou jako ptáci s přistřiženými křídly – nikam neletí. Sedí ve svých peleších a nevědí, co je volnost a široká, daleká tajga…“

„A proč chceš tedy mezi ně?“

„Všichni přece nemají přistřižená křídla. Třeba Orlov…“

Feklistov zvážněl. Co jsou přistřižená křídla, zakusil na vlastním těle. Vzpomněl si na své soudruhy, kteří opouštějí zemi, kde není volnost pro lid. Vzpomínal na Petrohrad, na zářící Něvský prospekt, na krasavici Něvu… na Petropavlovskou pevnost a její kobky, kde trpí vězni carské ochranky, jako kdysi on sám, než ho odvezli na katorgu. Při vzpomínce na loučení se ženou a synem mu zvlhly oči. Kolik žalu lehlo na jeho rodinu, na jeho ženu Olgu a syna Andrjušu! Kolik starostí a zklamání prožili! Jak by byli šťastni, kdyby se byl zdařil jeho útěk do ciziny. Přijeli by za ním… A zatím tu leží bezmocný…

Z přemýšlení ho vyrušila Majiul. Položila mu ruku na čelo a tiše se zeptala:

„Bolí tě něco?“

„Proč?“

„Zarosily se ti oči – a to u našich mužů znamená, že mají žal.“

Hleďme, uvažoval Feklistov, jak dovede dívka, vyrostlá v tajze, vystihnout city.

Do jurty vstoupil šaman.

„Jak tvůj lékař poručil, nesu ti lék. Lék pro velké náčelníky. Tisíckrát tisíc let je rozemleto v tomto prášku. Jistě vyslyšel Toryn mé prosby, jinak by kořen-člověk nenašel k tobě cestu. Nevíš ani, kolik sil nabral ženšen z tajemných úžlabin tajgy, z útrob země. Ani já to nevím. Jen šedý pták s černou kresbou na těle střeží kořen-člověka, aby nezmizel nebo se neproměnil v jinou rostlinu. Země, která nosí tajgu, ti dává sílu z tohoto vzácného kořene. Uzdraví tě. Věř, že tajga ti nevezme život, když v ní pro tebe vyrostl kořen života.“

Šaman podal nemocnému prášek z kořene ženšen s úklonou, neboť považoval nyní Feklistova, jemuž přivezli zázračný kořen, za velkého náčelníka.

Feklistov byl vážnou řečí Šoleutovou udiven. O kořenu-člověku dosud jen četl. Překvapilo ho, jakou velkou naději kladl felčar na jeho účinek a jakou úctu vyvolal u chytrého šamana.

Tedy šaman a patrně i jiní Tunguzi považují jeden druh kukaček, který žije v tajze, za strážce tajuplného kořene. Kdo by to o kukačce řekl, pomyslel si, bezděky se usmál a polkl prášek.

Měl zvláštní chuť.

Nejdříve byl hořký a posléze se zdál sladký. Jeho vůně byla však tak příjemná, že nemocný dýchal plnými ústy, aby ji plně vychutnal.

Nadešel večer, v tábořišti utichly lidské hlasy. Jen občas zaštěkali psi.

Majiul se naklonila nad nemocným a upravovala mu přikrývku.

Feklistov spal. Na jeho tváři se rozprostřel výraz úlevy a uspokojení.

„V Číně se považuje již tři tisíce let kořen ženšen za nejcennější lék…,“ četl hlasitě Feklistov a pohlédl na své posluchače.

V prostorné jizbě seděli za stolem Orlov a Chatangin. Majiul prošívala kůži z mladého soba a pozorně naslouchala.

„Jen čti dál,“ pobízel lovec, „člověk nikdy neví dost o tom kořenu, který ti tak rychle pomohl na nohy, i když stále chodíš ještě jen pomaloučku.“

„Fomič nemá naspěch. Chodit po tajze, na to je zima a v teple se rány rychleji hojí,“ smál se Chatangin.

„A lékař by to ani nedovolil,“ dodal Majiul, „můj nemocný se musí ještě šetřit. Rány se sotva zahojily, a ty chceš, aby běhal! To si ještě počkáš, můj náčelníku…“

Majiul se usmála tak mile, že Orlov k ní přisedl, položil jí ruce na skráně a mlčky jí hleděl do očí.

Mnohé se změnilo za dva měsíce. Feklistov byl na radu felčara převezen do Orlovova srubu a Majiul převzala se svolením bratrů a tety i zde ošetřování nemocného. Vžila se do nového prostředí velmi rychle a Orlov, na něhož dívka hned z počátku učinila silný dojem, záhy pocítil, že s jejím příchodem přišlo ještě něco jiného, co dříve nepoznal. Stal se poněkud ostýchavým a nesmělým. Snažil se mluvit nenuceně jako jindy, ale nedařilo se mu to. Někdy dokonce koktal. Feklistov záhy poznal důvod této změny a při vhodné příležitosti s Orlovem promluvil.

„I na ostříleného zálesáka přijde slabá chvilka. Pozoruji, že se přetvařuješ, že v sobě potlačuješ to, co bys měl dívce dávno, říci…“

„Vždyť ani nevím, co by mi odpověděla.“

„Je vidět, že láska činí slepými a hluchými nejen hlušce, ale i neohrožené lovce medvědů. Což nevidíš, že Majiul na to čeká? Snad nechceš, aby ti sama padla kolem krku?“

„Ale jsem o pár let starší, krasavcem jsem nikdy nebyl a ona… je jako kvetoucí mák. A pak, je Evenka. Nevím, zda by se tu někde v okolí provdala Tunguzka za Rusa. Snad tomu brání nějaký zákon kmene.“

„Tvé obavy jsou zbytečné. Když odejdeš na lov, vyhlíží z okna a nemůže se dočkat, až se vrátíš. A zákonů kmene, myslím, se obáváš zbytečně. Majiul je pravoslavná a její bratři též, jaké tu mohou být překážky?“

Jednoho dne zařinčely před domem staré tety Orlovové rolničky a zastavily sáně. Často se to nestávalo, a proto běžela zvědavě k oknu.

Tu přede dveřmi stála neznámá žena a za ní její synovec Orlov.

„Buďte zdrávi,“ vzpamatovala se a vítala příchozí, „jen pojďte, prosím, dál!“

Majiul byla oblečena do sobího kožichu, ozdobeného sobolím límcem, a na černých, bujných kadeřích měla sobolí čepičku.

„Tetičko,“ zvolal už ve dveřích vesele Orlov, „vezu vám nevěstu!“

Tetička ztratila na chvilku řeč.

Pak si prohlížela Majiul, která stála poněkud zaražená uprostřed jizby.

„Nu, přivezl jsi mi krasavici. Je jako panenka, tuze zvláštní, zdá se mi, že ani není Ruska…“

„Jsem z kmene Evenků. Říkají mi Majiul.“

Teta byla velmi zvědavá a Orlov byl nucen podrobně vyprávět celou historii seznámení a vše, co předcházelo.

„Tak, tu to máme. Ještě štěstí, že ti pomohl kamarád! Jinak bys žil ještě dlouho v tajze sám jako výr. Nu co, dívenko, líbíš se mi. Můj synovec nemá rodiče, a tak vám dám požehnání já. A co u vás doma?“

„Rodiče nemám. Před deseti lety přišla na kmen zlá nemoc a mnozí zemřeli. I rodiče. Mám jen dva bratry a tetu. Ti mne vybaví.“

Celý týden hostila teta Agafeja snoubence a zaučovala nevěstu do všech tajů domácnosti, o kterých příslušnice kmene, který žil většinou kočovným životem, neměla představu.

„Měsíc před svatbou mi sem nevěstu ještě přivezeš, musí se ještě lecčemus z domácnosti přiučit. A svatbu vystrojíme u mne. Žádné odmlouvání! Snad bys nechtěl mít svatbu pod jedlí tam u svého doupěte v tajze! Co by tomu řekli lidé! A ty, dívenko, se postaráš, aby přišli vaši. Slyšela jsem, že si u vás na slávu potrpíte. Vystrojíme svatbu, že o ní deset let budou povídat!“

„Ano, na to si u nás potrpí. Jen aby jim přál lov. Jinak by jich asi mnoho nepřišlo. Každý den zimy je drahý, když je kořist hubená, vždyť je to náš chléb a svatba trvá u nás šest dnů.“

„A naše bude sedmidenní,“ dodal vesele Orlov a loučil se.

„Aj-ja belapi taúra!“ volala Majiul.

„Copak to znamená?“ zeptala se teta.

„Buďte zdráva, tetičko!“ vysvětloval Orlov.

Při této úmluvě zůstalo. Starosti s přípravou svatby vzala na sebe tetička.

Feklistov přestal číst a zamyšleně listoval v malé ošuntělé knížce, která zřejmě prošla mnohýma rukama, než se dostala k felčarovi a pak až do Zpěvavého údolí.

„Nech toho přemýšlení,“ vytrhl ho Orlov. „Vím, že jsi myšlenkami u rodiny. Copak ale nevíš, že každé ovoce zraje v jinou dobu. Ten tvůj stromek je přinese později…“

Feklistov se nuceně usmál a mávl rukou. Pak četl dále:

„Čínští lékaři tvrdí, že ženšen posiluje lidský organismus a dokonce i omlazuje. Umírající, kteří vypili odvar z kořene, nabyli vědomí a nějakou dobu žili. Někdy hodinu, jindy i několik dní.

Staré i nové lékařské knihy uvádějí, že tento kořen vyléčí třetinu nemocí.

Stará proslavená farmakologická příručka, kterou napsal jeden věhlasný lékař za vlády minské dynastie v roce 1596, uvádí přes 100 receptů pro výrobu léků z tohoto kořene.

V Lhase, hlavním městě Tibetu, se v hlavním klášteře vyšší lamaiské duchovenstvo školilo v léčení pomocí léků z kořene ženšen. U čínského císařského dvora existovalo zvláštní lékařské kolegium, které zkoumalo účinek, působení a sílu kořene.

Prostý lid, pro nějž byl ženšen nedostupný, skládal o zázračném kořenu po staletí různé legendy.

Jedna z nich vypráví:

Kdysi dávno žily dva staré rody, Sun-Sin-li a Sin-Sao-Vyn. Byly znepřáteleny. Nejstarší syn rodu Sun-Sin-lin byl chrabrý bojovník Žen-Šen. Měl dobré srdce, hájil chudé a slabé. Tyto vlastnosti zdědil po svých předcích, kteří odvozovali svůj původ od vládce lesní zvěře – tygra. Nejstarší syn rodu Sin-Sao-Vyn, bojovník Ši-cho, vynikal krásou, jinak však byl pravým opakem Žen-Šena.

Byl hrubý, nemilosrdný a krutý. Loupil a pálil usedlosti sedláků a ničil úrodu na jejich polích. Pobouřený lid přišel k Žen-Šenovi a prosil ho o ochranu. Žen-Šen přislíbil pomoc, vystihl vhodnou chvíli, napadl Ši-choa, odzbrojil ho a přikoval ke skále. Jednoho dne přivedl svou sestru Liu-Lu a ukázal jí zajatce. Dívka se do něho zamilovala a v noci, když všichni spali, se vykradla z tábora, osvobodila Ši-choa a uprchla s ním do hor. Žen-Šen však uprchlíky vystopoval a vyzval protivníka k boji. Byl krutý a dlouhý. Žen-Šen byl silnější, neboť v něm žil duch tygra, a podařilo se mu zasadit Ši-choovi smrtelnou ránu. Liu-Lu, která pozorovala boj z úkrytu, zděšeně vykřikla: Žen-Šen se ohlédl a v tomto okamžiku sebral Ši-cho své poslední síly a vrazil dýku do srdce hrdiny. Vzápětí oba bojovníci skonali.

Žalem zoufalá Liu-Lu se sklonila, políbila bratra a milého a odešla do lesa. Šla a plakala. A všude, kam padly slzy krasavice, vyrostla zázračná květina ženšen, mohutný a zázračný zdroj života.

Jiná legenda vypráví, že ženšen se rodí z blesku. Uhodí-li blesk do křišťálového horského pramene, ztratí se voda hluboko v zemi a na onom místě vyroste kořen života, obdařený silou nebeského ohně. Proto se také v písni ženšen někdy označuje hieroglyfy žen-daň-šen, což znamená kořen-blesk.

Legend o divotvorném kořenu je několik set a naplnily by tlustou knihu.

V Číně bylo svého času dobývání kořene ženšenu monopolizováno. Stalo se to v roce 1709 za císaře Chan-Ci, nařízení platilo až do první poloviny 19. století. Podle tohoto řádu přiděloval císařský dvůr místodržitelům krajů každoročně sedm tisíc povolení k dobývání kořene. Hledače, jimž byla povolení přenechána, odvedla vojenská eskorta do tajgy nebo do hor, kde každému z nich byla vyznačena plocha, na které měl hledat. Aby se hledači nezdržovali déle, než bylo určeno, byla jim omezena zásoba potravin, jež brali s sebou.

Koncem podzimu, když se hledači vraceli z tajgy, byli kontrolováni vojenskými hlídkami a jejich nálezy zapsány. Pak jim byl určen nejkratší směr další cesty do hlavní císařské sběrny.

U bran veliké čínské zdi byli podrobeni další kontrole a zde platili daň podle počtu a váhy nalezených kořenů. V hlavní sběrně přijímali kořeny zkušení odborníci. Nedali se oklamat ani podplatit, neboť měli sami neobyčejně vysoké platy. Když se snažil dobyvatel zvýšit váhu kořene tím, že do něho zapustil zrno olova, nebo spojil-li porouchaný kořen tenounkými dřevěnými tyčinkami, byl vždy odhalen, neboť každý kořen byl pečlivě zkoumán. Nic neušlo císařským kontrolorům. Při odhalení podobných podvodů byl hledač okamžitě zatčen, předán soudu a uvězněn.

Nejtěžší tresty stíhaly osoby, které mezi kořeny nalezené v tajze podstrčily exempláře vypěstované na tajných plantážích. Takový případ byl ihned hlášen samému císaři, jenž nařídil přísné vyšetřování. Lékaři totiž zjistili, že uměle vypěstované kořeny nemají takový účinek.

V císařské sběrně byly pak kořeny roztříděny. Nejcennější zůstaly u dvora. Byly to především veliké kořeny s dobře vyvinutým tělem a s příznaky mužského pohlaví.

Horší kořeny šly do prodeje. Ale i ty byly tak drahé, že si je mohli kupovat jen bohatí. Obyčejně je kupovali lékaři, lékárníci a zámožní lidé pro osobní potřebu nebo jako svatební dar pro syna.

Ceny kořene byly vysoké. Kupující jej musel vyvážit pěti – až šestinásobně zlatem nebo třiadvacetinásobně stříbrem. To ovšem byly ceny, které platil hledačům císařský dvůr. Obchodníci platili ještě více.

Během několika tisíciletí vyzkoušeli čínští, tibetští a indičtí lékaři blahodárný účinek tohoto podivného kořene na nesčetných pokoleních.“

Feklistov dočetl a odložil knížku.

„Tak vida, co se člověk všechno nedoví. A ostatně – na tobě máme neklamný důkaz, jak kořen pomáhá,“ liboval si Orlov.

„Cítím se tak dobře, že za týden vstanu. Málem tři měsíce jsem proležel a čekají nás vážné věci. Pojedeš na svatební cestu do Petrohradu k mé rodině!“

„Na svatební cestu? To se hodí jen pro městské lidi, u nás to není zvykem.“

Feklistov nakonec Orlova přesvědčil a tak, ačkoliv to bylo proti místním zvykům, vydal se Orlov s mladou ženou na svatební cestu do Petrohradu.

Svatba se vydařila jako málokterá. Šedesát hostů, mezi nimi patnáct Evenků, hodovalo celý týden. Zvláštní podívanou připravili Evenkové. Provázeli nevěstu do domu tety, obstoupili dům a ženich se musel podrobit zkoušce smělosti, chytrosti a věrnosti. Tři Tunguzové, převlečení za šejtany a strašidla tajgy, na něho doráželi a házeli po něm provazové smyčky. Konečně přiklusal čtvrtý, oblečený do medvědí kůže, a za řevu ostatních se vrhl na ženicha. Když Orlov všechny útočníky zdolal, předstoupili tři další Evenkové a kladli mu různé otázky.

Konečně přiklusalo spřežení sobů, kteří táhli ňulgy. Na jedněch byly naloženy kožešiny a na druhých seděla svátečně oblečená dívka. Tunguzové ženichovi nabízeli kožešiny a dívku, chválili její krásu a ctnosti a přemlouvali ho, aby si ji vzal za ženu. „Je hezčí, lepší a bohatší!“ volali.

„Majiul je nejhezčí a nejlepší a bohatství nepožaduji. Jsem bohatý tím, že budu mít ji!“ odpovídal ženich.

Pak rozhazoval drobné mince na důkaz, že má všeho dost a opovrhuje nabízeným bohatstvím.

Tím byla zkouška u konce. Bratři Majiul položili před něho medvědí kůže, po kterých kráčel k domu. Zaklepali holemi na dveře a hlasitě se domáhali vstupu. Teta Majiul s líčeným údivem vyhlédla z okna a ptala se:

„Kdo jste?“

„Děti tajgy!“ zněla odpověď.

„Co chcete?“

„Tvou dceru!“

„Jděte k tygru!“

„Toho jsme zastřelili!“

„Pak buďte vítáni, drazí!“

Dveře se otevřely a na prahu se ukázala Majiul, oblečená do svatebního šatu, a pozvala ženicha a družbu do domu.

Svatební cestě předcházela výprava k nalezišti zlata v medvědím pelechu.

Zde Feklistov s Orlovem pracovali do úpadu čtyři dny. Země byla zmrzlá na kost a bylo nutno zapalovat velké hranice dříví, aby roztála. Pak teprve mohli kopat a prosévat písek, oblázky a hlínu. Orlov nebyl s prací spokojen, přestože vytěžili téměř 40 kilogramů ryzího zlata v zrnech.

„Děláme špatnou práci,“ tvrdil, „bez použití vody k promývání naleziště tu zůstalo ještě mnoho drobných zrnek zlatého písku. Na ty sem přijdeme až na jaře. Odvedeme potůček, zřídíme řádné rýžoviště a vytěžíme vše, co jsme nemohli teď v zimě.“

Když mu Feklistov nabízel polovinu nálezu, Orlov odmítl.

„Neznáš naše zvyklosti? Je to tvé naleziště. První výtěžek je nedělitelný. Patří tobě. Vezmu si jen to, co mi náleží za práci.“

Nepomohly žádné úmluvy. Za pomoc přijal Orlov 2,5 kilogramu zlata a domluvili se, že jarní těžbu si rozdělí rovným dílem.

Celých 20 kilogramů zlata vezl Orlov do Petrohradu. Větší část byla určena pro rodinu a část měla sloužit revolučnímu hnutí.

Mnozí carští úředníci, od nejnižších až po vysoké činovníky, nedali na dobrá slova ani úpěnlivé prosby, když šlo o to, přimluvit se na vysokých místech za prominutí nějakého přestupku nebo zmírnění trestu. Měli však porozumění, když se jim dal úplatek.

Feklistovova manželka Olga a syn Andrej žili u rodičů. Žili skromně. Syn studoval a Olga vyučovala na dívčí škole. Po odsouzení manžela ztratila místo profesorky na gymnáziu. Příjezd Orlova a Majiul znamenal převrat v jejich životě.

Orlov jí přivezl psaní, sám podrobně vylíčil vše, co prožil Feklistov od chvíle útěku, a Olga nevycházela z údivu.

Vždyť jí četníci řekli, že se utopil při pokusu o útěk.

„Asi to hlásili z katorgy, aby nemusili přiznat, že jim uprchli tři vězni,“ mínil Orlov.

Olga Petrovna by se nejraději za manželem rozjela. Na to ovšem nebylo ani pomyšlení, neboť by mohla přivést na stopu uprchlíka.

Když jí Orlov odevzdal zlato, nevěděla, co s ním počít. Orlov jí doporučoval, aby se zařídila podle přání a rad Feklistova.

Po mnoha intervencích, při nichž se objevovaly na stolech úředníků nenápadné obálky se šustícím obsahem, se podařilo zmírnit Feklistovovův trest. Pět let katorgy bylo změněno na pět let vyhnanství na Sibiři.

To byl přímo neslýchaný úspěch.

Vysoký úředník ministerstva vnitra, který osobně znal Feklistova, se věci „ujal“.

„Je to křikloun a povstalec,“ řekl Olze. „Zasluhoval by těch pět let katorgy. Ale budiž. Máme zde několik nových doporučení, aby byl omilostněn, a kromě toho hlášení, že vyšetřování četnického velitelství nebylo zcela objektivní. Proto také bylo možné jeho trest zmírnit. Mohu vám blahopřát. Mám však podmínku. Vím, že váš manžel je velký milovník geologie. Žádám proto, aby nám prozkoumal místa, jež mu jsou určena k vyhnanství. A pojedete-li k němu, pak mu vyřiďte osobně ode mne, ať se polepší a zanechá buřičství. Potřebujeme klid. Jsem, jak vidíte, člověk pokrokový a liberální, ale vážím si pořádku…“

Pěkný pořádek, pomyslela si trpce Olga, když svobodomyslní lidé úpějí ve věznicích. Z budovy ministerstva vyšla jako ve snu. Pojede ke svému manželovi!

Byla jako znovuzrozená a plná naděje. Nejraději by odjela hned, ale z vděčnosti se věnovala Majiul, navštěvovala s ní divadla, koncerty a výstavy a seznamovala ji s životem velkoměsta. Dva měsíce pobytu v Petrohradě otevřely Majiul nový svět, a ačkoli vyrostla v tajze, podivuhodně rychle se přizpůsobovala velkoměstskému životu.

„Majiul je velmi pozorná a důvtipná. A má velký malířský talent a byla by škoda nechat ho zakrnět. Viděla jsem, jak kreslila vzory pro ozdobu kožešin. Vždyť je to přímo umělecká práce! Potřebovala by školu a zase školu. Slibuji vám, že pokud budu s vámi, pomohu jí, aby získala aspoň základní znalosti.“

Když se Orlov s Majiul vracel zpět, blížilo se už jaro.

„Přivezeme ho na Sibiř,“ smála se Majiul, když nastupovala s manželem, Olgou a Andrejem do vlaku.

„Ano, jaro a radost!“ dodala Olga Petrovna.

„Máte pravdu. Četnická správa a katorga byly sice již vyrozuměny o rozhodnutí úřadů, ale nevědí, kde se uprchlík schovává. Nemohou mu tedy tuto zprávu sdělit,“ řekl Orlov.

Nepočítali však s Bobrovem, který byl ve stálém styku s lékařem katorgy. Od něho se felčar dověděl o úspěchu, jímž byla korunována Orlovova cesta, a hned to sdělil Feklistovovi. A tak se stalo, že uprchlík, úřady prohlášený za mrtvého, se jednoho dne přihlásil u okresního četnického velitelství.

Velitel ho přivítal posměšně. „Kdepak jsme se potulovali a přezimovali?“

„V hrobě mezi mrtvými, kam jste mě zapsali,“ odpověděl s úsměvem Feklistov.

„Mlčet! Tady se nežertuje! Chci vědět, kde jste se skrýval.“

„V tajze, pane setníku.“

„Ještě mi řekněte, že jste spal v medvědím brlohu.“

„Málem to tak bylo. Žil jsem v opuštěné chýši a živil se, jak se dalo. I šelmy mě napadly, hleďte…“

Než mohl četnický důstojník odpovědět, Feklistov se svlékl a ukazoval hrozné, sotva zahojené rány.

„Hm, právě takový buřič a zbojník má život jako kočka. Ale kdopak vás léčil?“

„Ujali se mne neznámí kočující Tunguzové, vzali mě po řece Leně až k pobřeží Severního ledového moře a tam mě doléčil lékař imperátorského loďstva.“

„Že tyhle Tunguzy nesmete čert někam do moře. Všude se nám pletou pod nohy!“

Feklistov mlčel a oblékal se. Hrubý četnický velitel zatím vyhledal jeho spisy, chvíli v nich listoval a pak se zeptal:

„Které místo si vyberete pro vyhnanství? I tato milost vám, bohužel, byla dána, abyste si mohl sám určit, kde se chcete usadit.“

„Když dovolíte, vybral bych si právě zdejší okres. Doufám, že ve vás, milostivý pane, budu mít vždy blahovolného zastánce,“ ironizoval Feklistov.

Tupý a domýšlivý strážce carského samoděržaví to však nepostřehl. Přesedl na židli a shovívavě pohlédl na omilostněného. Pak si odkašlal a vážně řekl:

„Nevím, jaké zastánce máte v Petrohradě, nejsem na to zvědav. Pokud se mého zastání týče, bude se řídit vaším chováním. Hlásit se budete každý měsíc, osobně u mne. A varuji vás. Žádná agitace, tajné politické kroužky a podobný nešvar. Tady podepište.“

Když Feklistov vyšel z velitelství, zhluboka si oddechl.

Na samotu do Zpěvavého údolí však hned neodjel. Zdržel se několik dní u svého přítele Bobrova a netrpělivě čekal na Orlovův návrat. Neměl tušení, že s lovcem a Majiul přijede i Olga a Andrej.

Bobrov doprovodil staré i nové přátele až do Zpěvavého údolí.

Tichá samota se změnila k nepoznání. Z otevřených oken zněl stále smích, zpěv a hudba. Pro Feklistovovu rodinu byly dostavěny dva pokoje a z okresního města přivezeno nové zařízení a nábytek pro celý dům.

Plány na cestu do ciziny, které Feklistov spřádal v horečkách, patřily nyní minulosti. Neustal v revoluční činnosti, zpočátku si ovšem musel počínat velmi opatrně. Prozatím se omezil na udržování spojení a případnou pomoc i jiným uprchlíkům. Olga se zdržela u manžela až do podzimu, pak odjela za synem do Petrohradu.

Feklistov nebyl úkolem, který mu uložily petrohradské úřady – provádět geologický průzkum – nadšen.

„Mám pracovat pro své žalářníky, pro pány fabrikanty, spekulanty a šlechtu? Počkají si…“

Spolu s Orlovem, Chatanginem a dvěma dalšími Tunguzy se Feklistov dal do budování rýžoviště v medvědím brlohu. Za čtrnáct dní namáhavé práce byl odveden potůček do nového koryta a zřízena malá přehrada. Výsledek však nebyl takový, jaký očekávali. Po třech týdnech vytěžili sotva 2 kilogramy zlata a místo bylo již zcela jalové.

„Tedy zase jen hnízdo. To dokazuje, že zde působily ještě jiné síly než voda, která rozrušovala a odplavovala horniny. Tomu musím přijít na kloub.“

A na rozřešení tohoto problému vynaložil pak Feklistov veškeré úsilí. Den co den procházel tajgou, zkoumal a kopal, prováděl pokusné vrty, zakládal malé kutací šachty. Ve svých tunguzských přátelích měl dobré pomocníky. V létě, když opět zavítala na samotu jeho rodina, přiměl ke spolupráci i syna. Andrej sice hleděl využít každé chvíle k lovu, nicméně provázel otce na jeho pochůzkách.

Čas ubíhal a Feklistov se sžíval s tajgou.

Orlov, jemuž často sděloval svá pozorování a poznatky, kýval hlavou a s úsměvem tvrdil: „Jsi ztracen. Kdo se takhle ponoří do života tajgy, nedovede se od ní už odpoutat. Uvízneš tady.“

A měl pravdu.

Feklistov zůstal, i když vypršela lhůta jeho vyhnanství. Prováděl geologické průzkumy ve stále větším měřítku, sestavoval geologické mapy a dopisoval si s několika vědeckými společnostmi.

Zejména v zimě, kdy se nemohl věnovat svému oblíbenému zaměstnání, zabýval se neúnavně lovem kožešinové zvěře. Nejvíce ho lákal lov sobolů. Často se zúčastňoval naháňky na medvědy.

Když se ženil jeho syn Andrej, jel mu na svatbu do Petrohradu, zdržel se tam několik měsíců, ale vrátil se znovu do Zpěvavého údolí. Vrátil se s Olgou, neboť i ona našla zalíbení v mlčenlivých hvozdech tajgy, kde věkovité stromy stály jako němí strážci bohatství, ukrytého v hlubinách země.

Olga byla nenahraditelnou rádkyní Majiul, která porodila Orlovovi syna a dceru.

Čas ubíhal a také mladí Feklistovovi v Petrohradě se dočkali radostné události – narodil se jim syn, jemuž dali jméno Oleg.

Šťastný děda a babička se přijeli na vnouče podívat. Avšak tentokrát museli v Petrohradě zůstat, neboť Olga vážně onemocněla. Byl to nepochybně následek krutých a dlouhých sibiřských zim, které těžko snášela.

Lékaři doporučovali pobyt na jihu, na Kavkaze. Srdeční choroba, kterou trpěla, se však v lázních nezlepšila. Nemocná se vrátila do Petrohradu a přes všechnu lékařskou pomoc a obětavou péči chřadla.

Řeka Něva unášela poslední zbytky zimy, rozdrcené ledové kry. Olga Petrovna ležela v tichém pokoji a křečovitě svírala ruku svého muže.

„Drahý můj,“ šeptala bázlivě, „slyšíš, jak řeka hrozně hučí? Děsí mě, zdá se mi, že mě chce unést od tebe, od Andrjušky a malého Olega. Nevystupuje z břehů? Podívej se…“

Feklistov šel k oknu a pohlédl do dravých vod.

Tu se od lože nemocné ozval hluboký, těžký vzdech. Rychle se obrátil a zalkl se leknutím. Olga, jeho Olga hleděla na něho nepřítomným pohledem. Její zrak bloudil po pokoji a ruce hladily peřinu. Ztrácela vědomí.

„Olgo, Olinko!“ volal zoufale. „Jsem zde, u tebe…“

Ale Olga hleděla do prázdna. Její oči byly upřeny na okno, pod nímž bouřila kalná řeka…

Smrt manželky Feklistovem hluboce otřásla. Vysedával u okna a zamyšleně hleděl na Něvu. Proklínal carský režim a stále opakoval, že Olze podlomily zdraví starosti o něho, když byl odsouzen a deportován na katorgu.

Když příštího roku, v lednu 1905, vzplanula v Rusku revoluce, vrhl se vášnivě do ilegální práce. Pomáhal organizovat tajnou dopravu zbraní z ciziny pro dělnické bojové družiny v Moskvě. Jeho činnost však nezůstala utajena, ochranka začala cosi tušit a Feklistovovi nezbylo než rychle odjet do tajgy, aby se vyhnul novému vyšetřování.

Ve Zpěvavém údolí byl přijat s otevřenou náručí. Vrátil se ke svým nedokončeným výzkumům a v houževnaté práci se poznenáhlu oprošťoval od těžkého hoře nad smrtí Olgy Petrovny. Žil v tajze celé týdny. Pořizoval geologické mapy a popisy nalezišť různých nerostů. Orlov se ho často ptal, jaký smysl má celá jeho práce, když o ní nikdo neví a není podle zásluhy oceněna.

„Ech, kdo si cení naší práce? Kdo ti řekne děkuji, když prodáváš kožešiny? Obchodníci se tě snaží ošidit, kde jen mohou. Kdybych nyní uveřejnil své objevy, ruský lid by z toho nic neměl. Ale věř, že přijde čas… ostatně, přečti si Puškina.“

Odkvapil a za chvíli se vrátil s knížkou Puškinových básní. Zaníceně předčítal:

„Věř, soudruhu, že přijde den,

kdy Rusko střese těžký sen

a vzplanou nad ním nové řády.

Tu v trosky chmurné samovlády

lid vpíše značky našich jmen.“

„Co tomu říkáš? Tahle báseň je ovšem na indexu. Je to věštba, která se opírá o zcela reálnou sílu. O lid a národ. Až se věštba naplní, pak teprve předám veřejnosti výsledky své práce, aby sloužily všem.“

„Zdá se mi, že s tím budeš muset hezky dlouho počkat,“ řekl Orlov.

V létě zavítali do Zpěvavého údolí mladí Feklistovovi se synáčkem Olegem.

Andrej někdy doprovázel otce na jeho pochůzkách, ale hleděl si hlavně lovu.

„Andreji,“ domlouval Fomič synovi. „Co tu v tajze chodí, běhá a létá, to najdeš i jinde. Ale co je ukryto lidským zrakům pod zemí, ve slujích, skalách a horách, je mnohem cennější a hned tak se nenajde. Chtěl bych, abys pokračoval v mém díle, aby bohatství tajgy sloužilo lidu. Nevím, dočkám-li se dne, kdy vzplanou nové řády, jak píše Puškin. Ty se však jistě dočkáš, a proto bych chtěl, abys věděl, o jaké poklady jde.“

Andrej se zamyslil. Ale v otcových slovech viděl jen prvek podivínství.

„Našel jsi zlato, otče?“

„Zlato… což není na světě nic cennějšího? Tajga skrývá jiné poklady a užitečnější než zlato. Škoda že nejsi geologem…

Malý Oleg jím musí být… Bude-li to nutné, svěřím ti důležitý úkol, třebas se týká geologie.“

Více se o věci nemluvilo a za několik dní nato jeho syn s vnukem odjeli.

Ivan Fomič je doprovázel k železniční stanici a na zpáteční cestě se zastavil u Bobrova.

Felčar nebyl sám. V pohodlném křesle seděl obtloustlý muž s vyholenou bradou, velkými ústy a knírkem pod nosem. Byl to velkoobchodník kožešinami Pugovkin.

„Jdete jako na zavolanou, vážený pane,“ volal pisklavým hlasem. „Právě kvůli vám jsem zde. Abyste rozuměl, jsem přispívajícím členem Imperátorské geografické společnosti. A proč bych také nebyl? Člověk mého stavu je povinen podporovat užitečné instituce. Jsem ostatně členem ještě jiných korporací, ale to je vedlejší. Právě jsem se vás chystal navštívit v tajze a prosil jsem tady pana Bobrova, aby jel se mnou.“

Bobrov přikývl a neznatelně se ušklíbl.

Feklistov to uviděl.

Pugovkin ani nečekal na odpověď a pokračoval:

„Čtu vaše myšlenky. Neznáte mne a divíte se, že s vámi mluvím s takovou samozřejmostí. Jde o velmi důležitou věc…“

Nato vytáhl Pugovkin z kapsy jakýsi dopis, nasadil si skřipec a četl:

„IMPERÁTOBSKÁ GEOGRAFICKÁ

SPOLEČNOST

SE SÍDLEM V PETROHRADĚ

Jeho Blahorodí

panu Feofanu Parfenoviči Pugovkinovi, nositeli kříže Za občanské zásluhy III. stupně, dodavateli Jeho Výsosti velkoknížete Sergeje Nikolajeviče atd. atd.“

Obchodník se na okamžik odmlčel, aby nabral dech, a pak pokračoval.

Feklistov se dověděl, že geografická společnost pověřuje Pugovkina, aby od něho získal informace o výsledcích svých výzkumů v tajze. Geologický výbor společnosti se odvolával na dávný požadavek, aby Feklistov prováděl geologické bádání a hlásil výsledky. Jelikož během let žádná větší práce nedošla, žádala společnost veleváženého Pugovkina jako přispívajícího člena, aby se obtěžoval navštívit pana Feklistova a požádal ho, aby laskavě sdělil, co všechno objevil. Feklistov chvíli mlčel. Pohlédl na obchodníka, pokrčil rameny a rozmýšlel se, co má odpovědět.

„Jsem udiven, že se na vás obracejí,“ řekl podrážděně, „před časem jsem poslal obšírný materiál.“

„To je možné, ale snad čekali něco jiného.“

„Jinými výsledky svých pozorování se zatím nemohu chlubit.“

„Přesně takto jim mám odpovědět?“

„Ano, v tomto smyslu.“

„Čekal jsem od vás ovšem víc…“

„Práce geologa není snadná a přináší často zklamání,“ vmísil se Bobrov.

Po Pugovkinově odchodu vyhrkl Bobrov rozhořčeně:

„Přišel na zvědy, chce se zavděčit panstvu. Vydělává celé jmění na lovcích, platí prachmizerně za kožešiny a nyní by chtěl přijít k dalšímu lacinému výdělku a zároveň ke slávě!“

Feklistov tiše přemítal. Náhle se jeho tvář rozjasnila.

„Když panstvo tak usiluje o nějaký nález, má ho mít…“

Feklistov vypracoval dlouhou a podrobnou zprávu, bohatě doplněnou mapami a popisy geologických útvarů, v níž uvedl takové horniny a minerály, jež z hlediska užitkovosti byly zhola bezvýznamné.

Když Pugovkin přejímal tento obsáhlý materiál, byl nadšen množstvím map, náčrtů a tabulek.

Feklistov dosáhl svého cíle – petrohradští boháči rázem ztratili zájem o oblast, z které jim nekynul velký prospěch.

Jednoho letního večera zahrčel před Orlovovým srubem povoz. Když Majiul vyhlédla z okna, spatřila Bobrova.

Sotva vešel do domu, všichni ho přivítali, zvláště děti, chlapec a děvčátko. Bobrov ale zůstal vážný:

„Nesu špatnou zprávu… Chtěl jsem si promluvit s Feklistovem, co o tom soudí… Snad není zase někde na průzkumu?“

„Již desátý den se nevrací. Odjeli s Chatanginem na koních k Surunganským horám. Pracují tam již celý měsíc. Provádí zkušební vrty a sondy. Práce je tam namáhavá, hlavně Feklistov zhubl k nepoznání. Není již mladík, má šedesátku dávno za sebou a měl by se šetřit. Ale nedá si říci. Měl bys mu domluvit z lékařského hlediska.“

Ale s Feklistovem bylo těžké jednání, když šlo o jeho osobu. Zpráva o všeobecné mobilizaci ho vyvedla z rovnováhy. O žádné prohlídce nebo léčení nechtěl slyšet.

Když došel dopis jeho syna Andreje, že je povolán do armády, hned si sbalil svoje věci, aby se vydal do Petrohradu, chtěl syna zastihnout před odjezdem na frontu. V Petrohradě Andreje dlouze zasvěcoval do výsledku svých prací. Umínil si, že Andrej musí po návratu z války zanechat svého zaměstnání a věnovat se pokladům tajgy, které nalezl a střežil pro lepší, svobodnější časy.

„Jsem již stár a vyčerpán. Pamatuj si dobře, co jsem ti řekl – pro případ, že by se se mnou něco stalo. A tady si na cestu vezmi Puškina,“ podával mu svazek básní. „Zažene každou chmuru a tesknotu. Buď zdráv a brzy se nám vrať…“

Když Andrej odjížděl, znovu mu připomínal důležitost svých nálezů v tajze.

Feklistov se potom zdržel v Petrohradě ještě několik měsíců, aby všechno o tajze a svých objevech vyprávěl také vnukovi Olegovi. Zanícené vyprávění dědečka malého Olega tak nadchlo, že slíbil studovat na geologa. Tento slib splnil, měl v úmyslu pomáhat dědečkovi, kterého si zamiloval, v jeho práci.

Když se Feklistov vrátil na Sibiř, k tajze se již blížilo jaro. Po několik nocí táhli nad Zpěvavým údolím stěhovaví ptáci. Snad právě pod dojmem vzkříšení nového života pocítil Feklistov tísnivý smutek. Sám, zase bude sám prožívat jaro. Kolikáté to již bylo a kolik jich ještě bude, než mu vypoví zemdlené srdce? Ale dokud síly stačí, dokud svaly vydrží námahu práce, musí žít! Žít zde v tajze, ve štědrém moři zeleného rostlinstva, uprostřed skal a hor, skrývajících poklady…

Jaro skončilo, přešlo léto, byl tu podzim.

Feklistov s Chatanginem sjížděli z kopce do doliny. Koně byli celí ověšení babím létem. Tunguz poznamenal:

„To je špatné znamení. Čím více pavouků, tím více nás v zimě čeká starostí.“

„Pavouci nemohou za lidské starosti. Děláme si je i bez pavouků… Než udeří mrazy, musíme založit druhou pokusnou šachtu na Vlčí hoře.“

„Já teď s tebou pracovat nemohu,“ řekl Chatangin. „Víš, jaké jsem objevil bohaté loviště sobolů. To je skoro důležitější než tvá druhá šachta. Máš nějak moc naspěch, jako bys měl strach, že se nedočkáš jara…“

Jara se Feklistov dočkal, druhá pokusná šachta na Vlčí hoře byla také, ale jeho síly byly podlomeny. Těžce dýchal a otékaly mu nohy. Přesto pokračoval v práci na Vlčí hoře. Bobrov i Orlovovi mu radili, aby všeho nechal a jel do lázní na léčení.

„Lázně, povídáte? Cožpak pomohly Olze Petrovně? Tuhle zimu nesfouknu světlo života asi žádnému sobolu ani losu. Kdoví, zda moje světélko už nedohořívá.“

Dohořívalo.

Přestože Feklistov byl vážně nemocný a jeho síly byly podlomeny, stále pracoval. Na jaře skutečně byla vyhloubena druhá pokusná šachta na Vlčí hoře. Námaha při této práci podlomila ještě víc jeho síly.

Když lovci odjížděli do hluboké tajgy na zimní lov popelek, lišek, kun a sobolů, seděl Feklistov již jen v křesle a četl svého milovaného Puškina. Těžce nesl, že se nemůže brouzdat hlubokým sněhem v tichých hvozdech a zákoutích pralesa a naslouchat zvonivým hlasům čiperných loveckých psů – lajek.

Zbyla jediná naděje: koncentrovaný odvar ženšenu.

Silná dávka tohoto léku, kterou připravil Bobrov, zapůsobila. Starému geologovi se ulevilo, ale zároveň si uvědomil, že náhlé zlepšení jeho stavu nebude trvalé.

„Křísíš mě, ale neléčíš. Podej mi, prosím tě, psací mapu, napíši Andrejovi. Chci mu ještě jednou připomenout, jaké povinnosti ho čekají, až zdědí mé poklady v tajze.“

Psal pomalu, těžkou rukou a často zavíral oči, jako by usilovně přemýšlel. Když dopsal, řekl Orlovovi:

„Svěřuji ti tento dopis. Slib mi, že jej osobně doručíš, kdybych se nedožil setkání se synem. Víš dobře, kolik času a úsilí jsem obětoval, než jsem vyrval tajze její poklady. Chci, aby zůstaly tak dlouho utajeny, dokud nenastane jiná, lepší doba. Po mé smrti se věci ujme Andrej. Leccos jsem mu již vysvětlil a zde mu dávám poslední pokyny. Slib mi, že splníš mou prosbu.“

„Dobrá, příteli. Andrej tvé psaní dostane, i kdybych měl jít pěšky až do Petrohradu. Ale na tak důležitém dopise nesmí chybět pečeť. Počkej chvíli, přinesu pečetní vosk.“

Feklistov osaměl. Znaveně přivřel oči a brzy ho přemohl spánek. Tu se tiše otevřely dveře a do pokoje vstoupil Pugovkin. Když spatřil na stole popsaný papír, ohlédl se po dřímajícím Feklistovovi a ze zvědavosti začal číst. Sotva přečetl první věty, nasadil si chvějící se rukou skřipec. Vzrušeně přeletěl široce otevřenýma očima řádky dopisu. Měl právě tolik času, aby dočetl a odstoupil k oknu. V té chvíli se vrátil Orlov doprovázen Bobrovem.

„Jsme zde,“ hlásil vesele Bobrov a přistoupil k posteli. „Ale náš pacient usnul. To je dobře.“

Velkoobchodník spustil chvalozpěv na Bobrovovo lékařské umění. Četl prý kdesi, že již staří Řekové si vysoko cenili spánku.

Z lože nemocného se nečekaně ozval smích. Halasná slova PugOvkina zřejmě Feklistova probudila.

„Nechtěl byste něco pojíst? Vedle na vás čekají,“ řekl Bobrov.

„S radostí,“ děkoval Pugovkin, ale v duchu ho mrzelo, že nemůže být přítomen zapečetění dopisu. Byl zvědavý, zda do obálky nebude vloženo ještě něco jiného.

Sotva přátelé zapečetili dopis, Feklistov znovu usnul. Bobrov to připisoval účinku kořene ženšen.

„Jen kdyby srdce nebylo tak oslabené… Skoro bych věřil, že ani tentokrát kořen života nezklame.“

Zklamal. Vyčerpané srdce Ivana Fomiče dotlouklo ve chvíli, kdy se probouzel nový den, kdy rudá záře zalila nebe, ale slunce se ještě nezvedlo nad obzor…

DOBRODRUŽSTVÍ V TAJZE

Nyní, když jsem znal životopis Rodiona Orlova, hleděl jsem na něho ještě s větší úctou a obdivem než při prvním seznámení. Divil jsem se jen, že nebyla přítomna jeho manželka Majiul, které zřejmě péče o domácnost nebránila v rozvíjení jejího malířského nadání. O tom svědčily četné oleje, akvarely i kresby, které visely na stěnách pokojů, kuchyně, verandy i předsíně. Se zájmem jsem si prohlížel různé motivy z tajgy, lovecké výjevy a studie ze života Evenků.

Orlov mi vysvětloval jejich historii nebo zvláštnosti.

Starý lovec se usmál, pročísl si plnovous a řekl:

„Moje manželka svou zálibu přehání. Není mladá. A vedle malování také Majiul pověřují mnoha úkoly. Teď připravuje výstavu sibiřské lidové tvořivosti. Proto není doma. Tak je to stále. Znáte to: výbory, komise, porady, schůze, návrhy a kdoví co ještě. Organizuje, koordinuje a radí malířům a já s Tamarou sedíme jako sirotci.“

„Jen, dědečku, nepomlouvejte!“ smála se vnučka. „Sám tam babičku posíláte a radíte jí, které obrazy má vystavovat. Jen to nezapírejte!“

„Já to povídám proto, aby řeč nestála a netočila se kolem mne. Beztak se toho o mně namluví ažaž…“

O životě Rodiona Orlova jsem se dozvěděl mnoho, ale co se stalo s dopisem Feklistova? Doručil ho Orlov?

Ujal se Andrej otcova dědictví v tajze?

Všechny tyto otázky zůstaly nevysvětleny a nikdo se ani nesnažil na ně odpovědět. Patrně byl starý Feklistov přece jen podivín a tak nadšený geolog, že dával svým nálezům mnohem větší význam, než opravdu měly. O jaké poklady se asi jednalo? O zlato nebo o soboly, snad o ženšen. Došel jsem k závěru, že pouhými dohady se nic nedozvím. Podlehl jsem zvědavosti a zeptal se Petra Čižova, neboť jsem se nechtěl dotazovat přímo starého lovce Orlova.

Ale ani Čižov mi nemohl dát uspokojivou odpověď.

„Moc se mne ptáte, nic přesného nevím. Andrej Feklistov padl za první světové války, krátce po smrti svého otce. Co bylo dále, nevím. Ale asi vše skončilo smrtí otce a syna. Nelamte si tím hlavu. Snad se to někdy vysvětlí, ačkoliv já sám nemám o všech těch ‚pokladech‘ valné mínění. Jinak by o nich Orlov něco věděl a po Říjnové revoluci by jistě učinil vše, aby Feklistovovo dědictví bylo zužitkováno.“

„A co vnuk? Přijel sem zřejmě za určitým cílem, a že by mu šlo jen o soboly, to se mi nezdá.“

„Ani jsem nevěděl, že jste tak nevěřící. Mám přece dopis od jeho strýce – biologa Retkina. Výslovně mě prosí, abych synovci umožnil cestu do míst, kde jsou soboli; jde hlavně o to, zjistit možnost odchytu živých sobolů a jejich přemístění do míst, kde dříve žili, ale byli bezohledně vyhubeni. Tohoto úkolu se chtěl Retkin ujmout sám, ale jak víte, zabránila mu v tom služební cesta do Švédska. Obrátil se tedy na svého synovce, což je zcela přirozené…“

„… až na to, že synovec je geolog a jeho vědomosti o sobolech asi nebudou dostatečné. Pro něho bude, podle mého názoru, Martes sibellina tvrdý oříšek.“

„To jste, milý příteli, na omylu, latinským názvem sobola ho nezastrašíte. Oleg má za ušima. Dokázal nám, že děláme při odchytu sobolů v zimě velkou chybu, když je necháváme třeba jen přes noc v pasti. Nemají možnost pohybu, nastydnou, dostanou zápal plic a často zajdou. Ukázal mi dokonce nové pasti na soboly. Chce je vyzkoušet již teď na podzim. Včera se domluvil s naším vesnickým truhlářem, aby mu ještě několik pastí rychle vyrobil. Pochybuji však, že se mu teď za teplého počasí podaří něco chytit. Pro mne je věc jasná: jdeme hledat sobolí ráj v Surunganských horách, o kterých kdysi vyprávěl a snad i psal Feklistov.“

„Jaká cesta vede do toho ráje?“

„Žádná. Jako na každé zaslíbené místo vedou tam jen uzounké pěšinky, zatarasené nejrůznějšími překážkami. V létě a na podzim za normálních okolností nikoho nenapadne tam cestovat.“

„Podle toho, co jsme slyšeli, býval tam starý geolog v každé roční době.“

„To ovšem dovedl jen Feklistov. Ale nepouštěl se tam sám. Doprovázel ho jeho přítel Chatangin, zkušený tunguzský lovec. Chatangin však dnes už nežije a od smrti Feklistova se i v tajze leccos změnilo. Vždyť od té doby uplynulo více než dvacet let. Orlov tam býval také. Snad dvakrát, ale vždy v zimě, když zamrzly řeky, říčky a močály. Část cesty jel na saních, zbytek na lyžích. Poví nám všechny podrobnosti.“

Hned večer nám Orlov dal obšírný výklad o svých cestách k Surunganským horám. Měl dobrou paměť; upozorňoval na neschůdná místa, přechody, brody, močály, kruté strže a těžce průchodné houštiny i lesní hřbitovy. Podotkl však, že všechny údaje platí pro cestu v zimě. Neskrýval své obavy, zda se nám začátkem podzimu podaří tak obtížnou cestu projít.

Oleg si zpočátku Orlovovy údaje zapisoval, pojednou však zavřel sešit. Chvíli hleděl mlčky na starce, pak si prohrábl rukou vlasy a tiše řekl:

„Doufal jsem, že nás doprovodíte…“

„To bude omyl, chlapče, o cestě se mluvilo, to je pravda. Ale neřekl jsi, chceš jet teď, k podzimu, na to už nemám léta. Ještě tak na saních, ale v sedle, a často dokonce pěšky: Kdepak…“

„Proč pěšky?“

„Protože bys zmrzačit koně ve stržích, utopil ho v močálech, polámal mu nohy a rozpáral břicho o špičaté balvany, které ve vysoké trávě kůň nevidí.“

„Kdo nás tedy povede?“ ptal se Oleg a visel očima na rtech starého lovce.

„O tom se poradíme s Čižovem.“

Čižov se rozpakoval převzít vedení výpravy, neboť nikdy k Surunganským horám nedošel. Lovil někdy, ovšem v zimě, u pahorků zvaných Losí hřívy, ale ty ležely asi v polovině cesty.

„V celé vesnici nenajdete člověka,“ tvrdil, „který by se zaručil, že nás tam přivede živé a celé. Můj bratr Tit mi poradil, abych se pokusil získat průvodce v osadě Evenků. Zítra tam s ním pojedu.“

Když druhého dne oba bratři odjeli, dělal si Oleg vážné starosti, zda se vůbec podaří plánovanou cestu uskutečnit. Nemohl se dočkat jejich návratu a krátil si chvíli v mé společnosti. Chytal jsem lipany v potoce přímo u vesnice. Přidružila se k nám Orlovova vnučka, a sotva uviděla Olega, rozesmála se a vyčítavě volala:

„Co se kaboníte jako bubák? Ani trochu vám to nesluší. Podívejme se, hned při prvních těžkostech ztrácíte náladu. Nemůžete se dočkat? A jestliže se domníváte, že se v tajze jezdí jako po Něvském prospektu v Leningradě – pak se mýlíte.“

„Co víte, Tamaro, o našem Něvském prospektu?“

„Rozhodně víc než vy, Olegu, o naší tajze. V Leningradě jsem studovala.“

„V Ústavu národů severu?“

„Ano, a jsem učitelkou pro národnostní školy Evenků.“

Zasekl jsem velkého lipana, který mi ohnul prut téměř do polokruhu. Snažil se dosáhnout protějšího břehu a uniknout ve spleti kořenů. Oleg a Tamara přerušili rozhovor a s napětím sledovali boj lipana o svobodu a život. „Přetrhne šňůru nebo vám zláme prut!“ volala Tamara.

„Ten vydrží!“ tvrdil Oleg. „Udice je pružná a při její výrobě bylo vše propočítáno podle formule o pružnosti. V tomto případě tedy tah ryby, který se rovná váze jejího těla a motorické síle svalů a…“

Tamara se hlasitě rozesmála, až se malé rybky na mělčině polekaly a rozprskly. Zatím se mi podařilo lipana udržet v malé tůňce a za chvilku vyvést do mělké vody. Bez dlouhého rozmýšlení jsem skočil do říčky a v podběráku ho vynesl na břeh.

„To bylo nádherné!“ jásala Tamara. „Je vidět, že věci rozumíte. Chytám také ryby, ale tohle bych se svou lískovou udicí nedokázala.“

Když jsem se večer vrátil do vesnice, obtížen slušným úlovkem lipanů, bylo o výpravě do kraje sobolů již rozhodnuto. Chatanginův vnuk, mladý tunguzský zootechnik Jemenka Namynki svolil vést naši výpravu až k Surunganským horám.

Pečoval o chov sobů a vedl zároveň pokusný úsek maralů, jejichž paroží, černé panty, se používá k výrobě léků.

Jemenka provázel ještě jako chlapec po tajze svého dědu Chatangina a stal se časem nejlepším lovcem v tábořišti Evenků. Kmen kočoval ještě dlouho po Říjnové revoluci a nemohl se vyprostit ze starých rodových zvyků, hlavně přičiněním bohatších příslušníků a šamanů.

Pro ně znamenal sovětský řád konec pohodlného života. Proto kde mohli, mařili přechod k usedlému životu.

Avšak cílevědomá práce sovětských orgánů přinesla ovoce i v nejzapadlejších koutech tajgy. Mladí Evenkové navštěvovali školy, studovali v Leningradě, Moskvě, Omsku a Vladivostoku a přinášeli do rodných tábořišť nové názory na život a práci.

Koncem roku 1924 se Evenkové rozhodli pro trvalé usídleni a kromě lovu se počali zabývat zemědělstvím, chovem dobytka a tradičním chovem sobů.

Organizovali lovecká družstva, prováděli plánovaný odstřel i hájení zvěře a kožešinového zvířectva, zřídili farmu pro chov stříbrných i polárních lišek, a později i pokusnou rezervaci pro skvrnité jeleny i jeleny maraly.

Charakter hospodářství vyžadoval potřebné odborníky a Jemenka Namynki byl jedním z nich. Byl nadšeným pracovníkem a propagátorem nových způsobů chovu a ošetřování sobů a s velkou horlivostí a energií se věnoval zřízení rezervace, která, ač malá, přece již přinášela družstvu značný finanční zisk.

Hned od prvního okamžiku byl všem sympatický. Byl vysoké postavy, ramenatý, a z jeho obličeje se neztrácel slabý úsměv. Lícní kosti mu vystupovaly jen zcela nepatrně. Jiné typické příznaky Evenků, kteří patří k velké rodině mandžuských národnostních skupin, neměl.

Jemenka znal lépe než kdo jiný odlehlá místa, neboť při zjišťování výskytu skvrnitých jelenů byl nucen projít tajgu křížem krážem. Cestu k Surunganským horám vykonal s dědem Chatanginem několikrát, a jednou dokonce i sám. Zjistil tam prý také stopy velké tlupy divočáků a tygra.

„Co, stopy tygra jsi zjistil?“ divil se Čižov. „To se ti snad jen zdálo.“

„Víš dobře, že nikdy nepřeháním. Stopu amby jsem sledoval velmi pozorně a přesně tak, jak mě tomu naučil můj děd. Ale spustil se liják, tygr přešel na skalnatá místa a bylo po stopách.“

„Proč jsi mi o tom, u všech všudy, nic neřekl? Víš přece, že si již dlouho dělám zuby na tygra?“

„Vím, ale byl jsi právě v Moskvě.“

S tím se Čižov spokojil a vyptával se Jemenky na schůdnost cesty. Jemenka tvrdil, že jeho děd některá místa značkoval.

Oleg rozložil na stole mapu a žádal zootechnika, aby mu vyznačil směr cesty. Ale Jemenka mávl rukou:

„Co mi, soudruhu, ukazujete mapu, podle níž bychom se nikam nedostali? Vidíte tohle bílé místo? To je kraj kolem Surunganských hor. Není vůbec zakreslen.“

Oleg nad tím kroutil hlavou a ptal se, zda ony neznámé končiny pralesa jsou zazvěřené a vyskytují-li se tam medvědi.

„Těch tam najdete,“ odpověděl lhostejně Jemenka. „Za Černou hřívou potkáme jistě každý den tři až čtyři huňáče.“

Hovor se stočil na možnosti lovu. Beseda o nastávající cestě, která byla plánována na šestnáct až osmnáct dní, se protáhla až do půlnoci. Důležitý byl výběr koní, neboť pro tak těžké a namáhavé jízdy se každý kůň nehodí. Záleží na tom, aby kůň znal tajgu a měl potřebné fyzické schopnosti, dobrou povahu a chápavost, aby uměl chodit po úzkých stezkách na příkrých sklonech nebo kamenitých stržích a zdolávat močály, aby se neplašil a nevyhazoval před překážkami. Život lovce závisí někdy i na chůzi koně.

„Kolik těch koní vlastně potřebujeme?“ dotazoval se Oleg.

„Nejméně půl tuctu,“ odpověděl Orlov.

„Půl tuctu?“ divil se geolog. „To je snad mnoho.“

„Jen si to spočítej: jede vás pět a pro náklad – stany, nářadí a potraviny potřebujete dva soumary.“

„Pokud dovedu počítat,“ vmísil jsem se do rozhovoru, „jsme jen čtyři a Jemenka i Čižov mají vlastní koně. Kdo by byl pátý?“

„Hádejte,“ řekl Čižov.

„Že by Orlov přece jen neodolal?“ dohadoval se Oleg.

„Hádáte špatně, Orlov posílá svého zástupce.“

„Zástupce? Koho?“

Oleg hleděl tak bezradně kolem sebe, že jsme se rozesmáli.

Byla to Tamara.

Nenechala se odradit obtížností cesty a umluvila dědečka, aby jí dovolil zúčastnit se výpravy.

„Co s ní mám dělat?“ bědoval Orlov. „Celý den mi hučela stejnou písničku: chtěla bych jet, vidět neznámá, tajuplná místa – i tygra, ale toho jen zdálky. Je prý dost stará, aby věděla, co může a zmůže. A tak jsem povolil. Jeď si, povídám, ale nevrať se mi s pláčem.“

„Pátý jezdec, sedmý kůň,“ řekl jsem krátce.

Oleg byl na rozpacích. Měl zřejmě radost, že Tamara pojede, ale pokoušel se o lhostejný výraz.

„Ano, sedmý kůň,“ potvrdil Orlov. „Ale náš valach se pro tak obtížný podnik nehodí, a proto budeš muset vypomoci, Tite Čižove. Těžké to nebude, máš přece v kolchoze koně k pohledání.“

Konečně bylo dojednáno, že nám kolchoz zapůjčí tři jezdecké koně a dva soumary. Tit rozhodl, že nám přidá ještě jednoho jezdce, kolchozního stájníka, který se bude o koně starat.

„Kdo to bude, Tite?“ ptal se jeho bratr.

„Žádné obavy. Pojede zkušený zálesák Timofej Staroborcev, krátce zvaný Starobor. Nabídl se sám, když slyšel, že se chystáte k Surunganským horám.“

„To je výborné. Ten zbrázdil tajgu křížem krážem.“

Bylo už pozdě, když jsme se rozešli a ulehli.

Příští den jsme se připravovali na cestu. Zkušený Petr Čižov nám radil. Každá věc prošla jeho rukama, zbytečnosti vyřadil, aby soumaři nebyli přetíženi.

Důležitým nákladem byly stany, bez kterých není cesta do tajgy myslitelná. Byly to malé stany pro dvě až tři osoby, velmi praktické a naprosto vodotěsné. Spací pytle byly rovněž nepostradatelné. Tamara měla malý stan sama pro sebe.

Nečekaně zavítal v poledne k Čižovovi host.

Fedor Šulgin, vedoucí polesí, které se rozkládalo na mnoho set kilometrů kolem Vertlovky. Dozvěděl se o naší výpravě a prosil Čižova, zda by se nemohl přidat.

Chystal se již delší dobu do dalekých míst u Surunganských hor, aby tam provedl odhadem taxaci lesa, zjištění množství dřevní hmoty, stáří porostů, druhů dřevin a tak dále, neboť o lesích této části tajgy nebyly vůbec žádné záznamy. Na obtíž nám prý nebude, má svého jezdeckého koně i soumara, který není zatížen a může nést i část našich nákladů.

Na Čižovův dotaz, zda souhlasíme s Šulginovou účastí, nikdo neodpověděl. Oleg se tvářil nerozhodně, Tamara pokrčila rameny a mně bylo lhostejné, bude-li naše výprava početnější. Konečně se ozval Starobor, vysoký, ramenatý muž v nejlepších letech, s velkou jizvou v obličeji, památkou na střetnutí s medvědem:

„Polesný zná tajgu a je dobrý lovec.“

Téhož mínění byli i oba Čižovové a to rozhodlo. Šulgin jel s námi.

Byl to urostlý, obratný člověk. Jeho tvář prozrazovala energii a široká brada tento dojem ještě zdůrazňovala. Měl husté černé obočí a šedé oči vyjadřovaly chytrost. Mluvil hlasitě a slova provázel živou gestikulací.

Tamara se odvrátila a tiše řekla:

„Ten je chytrý jako lišák.“

Oleg se smál a náš průvodce Jemenka, jenž tuto poznámku zaslechl, dodal:

„Vždyť je to lesák a ti jsou pohotoví. Jenže tenhle se zdá, že asi nekouše.“

První dojem někdy klame – Šulgin se projevil jako vtipný společník. Byl snad jen příliš hovorný. Vyprávěl o svém otci, jenž ulovil čtyřicet medvědů, o lovu živého pardála a o nálezu kostry mamuta. Býval na Kamčatce a Sachalinu a koupal se při třicetistupňovém mrazu v jezírku, které zásoboval gejzír horkou vodou. Dokonce měl doma tak vycvičeného lišáka, že ho často používal místo psa na lovu. Zřejmě proplétal pravdu s mysliveckou latinou, což mu ale nikdo nezazlíval. Jen Tamara se k němu chovala odměřeně a prohlásila, že je žvanil.

Kvečeru bylo vše připraveno k odjezdu a časně zrána se naše karavana vydala na cestu do neznámých končin hluboké tajgy.

Před odjezdem nám starý lovec dal ještě několik ponaučení. Upozorňoval nás na možná nebezpečí a uložil nám, abychom projetou cestu zřetelně značkovali. Počítali jsme, že se vrátíme za osmnáct dní, ačkoliv Olegovi se tato doba zdála nedostatečná. Čižov však tvrdil, že osmnáct dnů bude úplně stačit, aby nás komáři, muchničky a klíšťata zřídili tak, že zatoužíme po návratu.

V den odjezdu již od rána zalévalo slunce zemi zlatou září, která poznenáhla přecházela do barvy taveného stříbra.

První jel Jemenka a poslední Šulgin. Klusali jsme po dobře sjízdné cestě, která se po několika hodinách rozvětvila. Čižov vysvětloval, že v zimě se zde na všechny strany rozjížděli lovci z Vertlovky do tajgy na lov kožešinové zvěře.

Nyní se loví organizovaně. Lovecká družstva si rozdělila tajgu na úseky a ty přidělila jednotlivým skupinám lovců. V nich loví určitou dobu a pak postupují do dalších úseků. Tento pořádek zaručuje racionální odstřel kožešinové zvěře a zamezuje „vytloukání“ veverek-popelušek.

Mezi řečí jsme ani nezpozorovali, že se naše karavana roztáhla do délky. Timofej Starobor se zlobil, že se nedodržují domluvené vzdálenosti, Tamara a Oleg zůstali daleko vzadu, a na jednom rozcestí se dali špatným směrem.

„A co značkování cesty?“ ozval se Čižov.

Starobor odpověděl: „Značkování bude provádět Šulgin. Domluvili jsme se o tom. Nechápu ale, kde se zdržel. Značkování je přece jednoduchá věc – udeřit sekerou, vytesat šipku na stromě a jede se dál. A je to lesák!“

Čižov doporučoval na všechny počkat.

Chtěli jsme sesednout, ale Jemenka radil jet až k prameni, kde napojíme koně. Les tu byl řídký a rostl v hluboké úžlabině. Nebyla to příjemná cesta. Všude byly bažiny, prosáklé vodou. Nejhorší byly „visící“ bažiny, zcela nepřirozené zjevy, neboť se vyskytovaly na příkrých stráních. Stezka, po které jsme se spouštěli, měla tak ostré zatáčky, že naši koně přisedali na zadní nohy, aby neztratili rovnováhu, neuklouzli a nezřítili se do hlubiny. Měl jsem chuť z koně seskočit, ale včas jsem si uvědomil, že by přitom kůň mohl snadno ztratit rovnováhu a zřítit se nebo padnout na bok a zavalit mne. Proto jsem raději seděl jako pěna.

Konečně jsme překonali krkolomný úsek cesty a stanuli jsme na dně úžlabiny. Zde jsme koním sňali sedla a pustili je na palouk. Starobor uvařil čaj. Teprve po delší době se objevili první opozdilci – Tamara a Oleg. Na pokraji úžlabiny zůstali stát a zřejmě se rozmýšleli, jak sjet do údolí. Když k nám konečně dorazili, Čižov je napomenul, že zdržují ostatní.

Oleg tvrdil, že jeli těsně za Šulginem, kterého však v jednom zákrutu cesty zcela nepochopitelně ztratili z dohledu.

To bylo podivné, neboť Šulgin měl jet poslední.

„Tak to také bylo. Ale značkoval cestu, a tak nás někdy i předjížděl, zatesával šipky na stromy.“

Nezbývalo než čekat. Za dvě hodiny se Šulgin objevil na kopci, volal na nás a sjížděl sráznou stezku tak prudce, že se soumar, vedený na dlouhém řemenu, div nezřítil.

„Kam jste se ztratil,“ káral ho Čižov.

„Děláte si zbytečné starosti, já se v tajze neztratím, ale můj soumar mě podvedl. Zatímco jsem značkoval cestu, otočil se a hajdy zpět. Je to poměrně mladý kůň a takové roupy bych mu nezazlíval – ovšem kdybych ho byl hned našel.“

Tamara se nezdržela poznámky, že jeho přičiněním zabloudili, protože se jim ztratil jako duch.

Nad horami se již skláněl večer, ale Jemenka navrhl jet dále, neboť úžlabina se pro nocleh nehodila. Kolem bažin bylo tolik komárů a muchniček, že bychom v noci nezamhouřili oči.

Pokračovali jsme v cestě, jež vedla po mírné pahorkatině. Oleg se ptal, zda tu nepracovala nějaká geologická expedice, neboť podél stezky a na stráních byly vykopány četné jámy. Čižov nám vysvětlil, že to je práce medvědů. Vyhrabávali zde burunduky čili sibiřské deňky, hlodavce velice podobné veverkám. Na rozdíl od veverek žiji však v zemních norách, kde si zřizují zásobárny.

Maso burunduků medvědům chutná a mimoto vydrancovaná skladiště jim zpestřují jídelní lístek.

Projeli jsme úzkým sedlem mezi dvěma kopci a před námi se rozevřel pohled na nádhernou krajinu. Na mírných svazích rostly vysoké smíšené lesy a celek se podobal ohromnému amfiteátru, jehož obrysy se ztrácely v modrozelené dálce.

Vše tonulo v smířlivém tichu.

Jak špatně jsem znal tajgu!

Zatímco jsme obdivovali půvab krajiny, zazněl kdesi řev. Pak následovalo táhlé zakvílení – a vše ztichlo.

Tak vida. Krása a ticho jenom na první pohled. Zatím se odehrával v hlubinách tajgy stále boj o život.

Odsedlali jsme koně a za veselého hovoru jsme postavili stany.

Naši psi, tři čiperné a nebojácné vogulské lajky, běhali po louce a rozhrabávali malé nory syslů. Celou cestu se chovali nenápadně a šli vedle koní jako přivázaní. Když se ozval řev, měli sto chutí vrhnout se do houštin, ale na okřiknutí Čižovem a Jemenkou zůstali stát. Lovecká horečka je však roztřásla, jak by to nedokázal ani třeskutý mráz.

Zatímco jsme stavěli stany, šel Oleg hledat suché palivové dříví. Po chvíli volala Tamara: „Oleg se vrací, něco se mu asi přihodilo!“

Geolog běžel po palouku, ohlížel se a živě gestikuloval. Když k nám přiběhl, byl udýchaný, že sotva mluvil.

„Setkal jsem se s medvědem!“ vyhrkl. „Nesl jsem z houští plnou náruč dříví, když se přede mnou najednou vynořil medvěd. Stál nehybně a prohlížel si mne. Tu jsem se neudržel a vykřikl, načež zmizel, jako by se propadl do země. Vše se odehrálo tak rychle a nečekaně, že jsem neměl ani čas se rozhodnout, jak se zachovat.“

Olegovo vyprávění vyvolalo všeobecnou veselost, neboť se zřejmě snažil dokázat, že běžel k táboru jen proto, aby se rychle chopil pušky, a ne snad proto, že se bál…

Naši psi znovu zavětřili a jejich slechy se otáčely jako větrné růžice na všechny strany. Vítr jim patrně donesl něco, na co lidské smysly nestačily. Na Čižovovo vybídnutí zmizeli v tajze, Čižov, Jemenka a já jsme nabili pušky a rychle sledovali lajky.

Padl na nás stín staletých stromů. Pod nohama praskaly suché větve. Občas jsem zakopl o kořen. Moji společníci byli již daleko vpředu, když zazněly zvonivé hlasy psů. Lajky jsou nenahraditelné pomocnice lovců. Jsou hbité, rychlé a nebojácné. Nepracují jen běhy, ale i hlavou. To ukázaly i nyní. Dupot a hluk se blížil k nám, zatímco štěkot doléhal z dálky. Z toho jsme usoudili, že lajky nadběhly zvěři a hnaly ji na nás. Stoupl jsem si za keř, který dává dokonalejší kryt než strom. Najednou jsem uviděl skvrnité jeleny. První šel silný jelen a bylo divné, že s tak ohromným parožím mohl běžet mezi stromy, aniž o ně zavadil. Ještě než se přiblížil na dostřel, ozvalo se volání Jemenky: „Nestřílet!“

Jeleni reagovali na křik tím, že zabočili přímo ke mně. Psi je doháněli – paroháči měli naspěch, a proto jsem asi ušel jejich pozornosti. Teprve nyní jsem zjistil, že stádo vede stará laň. Proběhla na pět kroků ode mne. Nevím, co mě to napadlo – postoupil jsem o krok kupředu. Laně a jeleni zabekali a v plném běhu zastavili tak prudce, že jehličí a prsť létaly na všechny strany. Mladý kolouch uklouzl, přemetl se a teprve u mých nohou se postavil na běhy. Strhl jsem z hlavy klobouk a udeřil jím koloucha po hřbetě. Ten překvapením zaječel – a zůstal stát. Byl jsem výsledkem svého zákroku více udiven než kolouch, který na mne upíral svá krásná hnědá světla. Zřejmě neviděl nikdy člověka a necítil, jaké nebezpečí mu od něho hrozí. Stál nehybně a otočil jen slechy, když se ozvalo varovné lákání laně. Pak dupl několikrát předním během, odskočil na stranu jako dovádivé kůzle, zapištěl a pomalu následoval tlupu.

Zvědavost však byla větší než bázeň před neznámým, neboť se několikrát otočil a prohlížel si mne.

Divil jsem se, kde zůstali psi. Nepřiběhli ani neštěkali. Nevěděl jsem ovšem, že jsou ukázněnější než jiné lajky, třeba karalské. Ty by tak rychle nezanechaly pronásledování vysoké zvěře. Na zapísknutí svých pánů se sice bez velké ochoty, ale přece jen vrátily.

Ptal jsem se Jemenky, proč mě varoval, abych nestřílel. Vysvětlil mi, že tito jeleni jsou chráněni. Dřívějším bezohledným pronásledováním byli téměř vyhubeni. Nyní respektuje každý lovec zákon odstřelu, neboť ví, jaký poklad nosí jeleni na hlavách: bílé panty. Každoročně se organizuje v době, kdy paroží jelenů je v lýku, omezená naháňka v některé části tajgy. Jeleni se zatlačí do uzavřených odchytných úseků, které ústí do ohrady. Musí projít úzkou uličkou mezi zamaskovanými ploty až do malého boxu, kde je propadliště. Jsou spoutáni a pak se jim odřezává měkké paroží. Provádí se to velmi opatrně, aby se neporanily výčnělky čelních kostí. Jelenům se přivazují i hlavy a operátor obvykle sedí jelenu na hřbetě. Operace je krátká, ale bolestivá. Mladí jeleni ječí a řvou, staří však nenaříkají. Většinou nepohnou ani brvou a neponižují se před člověkem. Po tom se jeleni opět pouštějí na svobodu.

Paroží skvrnitých jelenů se opatrným vařením sterilizuje, suší a připravuje k odeslání. Ve farmaceutických laboratořích se z těchto pantů vyrábějí účinné a cenné léky.

Stavba plotu pro odchytné úseky je složitá i nákladná a vyžaduje mnoho důmyslu a práce. Jemenka se zmínil o tom, že podal návrh na zřízení velké obory pro chov skvrnitých jelenů na základě nejnovějších vědeckých poznatků. Okresní organizace tento projekt již schválily.

Potřeba léků vyráběných z pantů je značná, a proto bylo také přislíbeno, že se stavbou se začne již příští rok. Jemenka vyprávěl s takovou zaníceností, že jsme pochopili, jak miluje své povolání, své jeleny a vše, co s tím souviselo. Nešetřil sil, aby zvýšil stavy těchto vzácných paroháčů, a neúnavně pronásledoval jejich nepřátele. S rysy, medvědy, pardály neměl slitování a každého pytláka předal úřadům k potrestání.

Vyprávěl nám také o Tygří hoře, které se kdysi vyhýbali Evenkové i Rusové. Bývala tam tygří doupata a kolébky mláďat. Tygři žijí vždy jednotlivě, ale tato hora byla výjimkou. Tam rok co rok hnízdily dvě i více tygřic a okolí se nazývalo Zlé místo tygrů.

Kamenný hřbet hory je prolamovaný jako krajkovina a tvarem se podobá podkově. Původní název hory byl v roce 1913 pozměněn na Tygří, když na jejím úpatí byl střelen tygr překvapující velikosti. Vážil 340 kilogramů. Podobné exempláře se již nevyskytují, neboť následkem pronásledování dosahuje nebezpečná šelma zřídka hranice svého stáří a fyzické mohutnosti. Většina tygrů, které se podaří střelit jsou takřka mladíci, sotva 15-20 let staří a průměrné váhy 150-200 kilogramů. Tygří hora je 1200 metrů vysoká, strmá a těžce dostupná. O Tygří hoře kolovalo mnoho legend, spjatých s uctíváním tygra. Zaostalé sibiřské národy v něm viděly mocného, zlého ducha. Pro těžkou schůdnost, ale i z pověry, že na vrcholu hory žije zlý duch v podobě tygra, se lovci ze zaostalých kmenů hoře vyhýbali.

Nyní se tam tygři vyskytují hlavně koncem zimy, kdy divočáci přecházejí z limbových lesů do dubových, které rostou na úpatí hory. Na jaře a částečně i v létě tam vychovávají svá mláďata. Když se na podzim v lesích rozlehne hluk motorových pil a pásových traktorů, přecházejí do klidnějších míst hluboké tajgy.

Čižovovi a Jemenkovi se přece jen podařilo přelstít nebezpečnou šelmu. Od starého Golda, který u Tygří hory hledal ženšen, se Jemenka dozvěděl, že ve skalní rozsedlině narazil na tygří doupě s mládětem, které nebylo větší než psík. Jemenka věděl, že tradiční kult starému Goldovi zakazoval sáhnout na brloh tygra. Přijel k Čižovovi a sdělil mu, co se dozvěděl. Čižov se rozmýšlel, zda se má s ním vydat na lov, protože už jednou podnikli lovci cestu k hoře bezvýsledně, a proto Čižov váhal, posléze se přece rozhodl znovu zkusit štěstí.

K hoře dorazili navečer. U koní nechali Jemenkova synovce, který jel s nimi, a sami se opatrně šplhali po příkrých stěnách. Šli tak dlouho, dokud viděli. Když nastala noc a nad horami zahořely hvězdy, ulehli k odpočinku v malé úžlabině u horského potoka. Věděli, že se tygřice vydává na lov až na sklonku noci. Sotva se na obloze objevil šedý nádech, dech probouzejícího se jitra, pokračovali v cestě. Šli v polotmě, krok za krokem, s ručnicemi připravenými k výstřelu. V labyrintu kamení a rostlinstva se dostávali jen pomalu kupředu. To je znepokojovalo, neboť museli přijít k doupěti dříve, než se tygřice vrátí z lovu. Podle popisu, kterého se Jemenkovi dostalo od starého dobyvatele kořene života, usoudili, že tygří kolébka musí být již blízko. Šli shrbeni, často se zastavovali a hledali stopy. Konečně je našli v měkké půdě a písku u horské říčky. Podle všeho je dělila od doupěte jen nepatrná vzdálenost. Stanuli a naslouchali. Ale ani jediný zvuk nenarušil ticho nízkého lesa. Před lovci se zvedal ze spleti trav a keřů velký balvan. Vedle něho stála shrbená, větrem ošlehaná borovice.

Jemenka se vyšplhal na balvan a pozoroval okolí. Podle výrazu jeho tváře Čižov pochopil, že ho něco upoutalo, a vylezl za ním. Když se octl nahoře, ukázal mu Jemenka pod přístřeškem skály doupě tygřice. Čižov se obdivoval zraku svého společníka, který za ranního přítmí dovedl mezi keři, trávou a kameny postřehnout otvor, jenž vedl do hloubky skály.

Vše nasvědčovalo tomu, že se tygřice z lovu dosud nevrátila. Tunguzský lovec odložil pušku, vytasil nůž a opatrně sklouzl z balvanu. Vědomí, že nastal rozhodující okamžik, roztřáslo lovcům poněkud ruce, ale odhodlaně se blížili k doupěti. Čižov s připravenou ručnicí, Jemenka s nožem a pytlem.

Co když se hrozná šelma náhle vrátí? Tato úvaha prolétla Čižovovi hlavou jen jako slabý signál. Když stanuli před doupětem, uslyšeli žalostné mňoukání. Tygří mládě je uvidělo a zalezlo do nejvzdálenějšího kouta obydlí, kde se přitisklo ke stěně. Srst se mu zježila, syčelo, prskalo, škrabalo a třáslo se strachem. Jeho divoká světla vyjadřovala nesmírný úžas. Poprvé v životě uzřelo neznámého tvora – člověka, a nevědělo, co si počít.

K rozmýšlení nebylo času.

Jemenka hodil obratně na tygříčka pytel a zadrhl jej řemínkem. Mládě ztichlo. Patrně mu vzal strach veškerou sílu a vůli.

Čižov stál zatím u vchodu do brlohu s prstem na spoušti ručnice. Již se docela rozednilo a každým okamžikem se tygřice mohla vrátit. O toto setkání nebylo co stát. Jemenka si rychle přehodil pytel s mládětem přes rameno, uchopil pušku a co nejrychleji se vzdaloval od doupěte. Čižov mu šel v patách. Každou chvíli se obracel a kryl ústup, který se podobal spíše útěku. Lovci běželi z hory přes trní, bodláčí a kamení, jen aby co nejdříve dosáhli koní, kde je netrpělivě očekával třetí společník. Skokem se vyšvihli do sedel a uháněli pryč.

Šťastně dovezli tygříčka do Vertlovky, kde vzbudili pochopitelně velký zájem. Bylo to poprvé, kdy se někomu z místních lovců podařilo ulovit živého tygra.

Ptali jsme se na osud uneseného tygříčka. Sibiřský lovec ukázal na Tamaru: „Zeptejte se, jaké povyražení s ním měla.“

„Škoda mluvit,“ povzdechla si Tamara. „Trvalo dlouho, než si zvykl na lidi. První dny nejedl a nepil, a teprve když byl tak hladový, že sotva stál na nohou, cucal z láhve mléko. Pak se začal rychle přátelit s okolím, byl roztomilý a velmi hravý. Brzy se v něm začaly probouzet divoké pudy. Pronásledoval drůbež, kousal ovce a proháněl podsvinčata. Jednoho dne ho nechali v zahradě a milý tygříček utekl do tajgy. Dva dny ho hledali psi. Pak dostal obojek a běhal na dlouhém řetízku. To ho rozzlobilo, a proto jsem se ho ujala. Vodila jsem ho všude, kam jsem šla nebo jela.

Tygříček rychle rostl – a nebylo divu. Dědeček ho velmi dobře krmil a staral se, aby měl každodenně čerstvou zvěřinu. Dlouho jsme ho drželi v domě. Ale v noci chodil po kuchyni, mňoukal, vrčel, konečně začal řvát a budil nás každou noc. Nechávali jsme ho tedy přes noc v kůlně, ale tam řádil ještě víc. Zřejmě se mu hlavně v noci chtělo ven, do volné přírody. Kolem dokola byla tajga. Stával se nebezpečným cizím lidem, dorážel na ně a neposlouchal. Museli jsme se s ním rozloučit. Proto ho Čižov odvezl na nádraží a odeslal do moskevské zoologické zahrady.

Za rok jsem přijela do Moskvy a hned v prvních dnech jsem navštívila našeho tygra. Říkali jsme mu Tasso. Ve volném výběhu v zoo se pohybovalo a leželo kolem skalky několik tygrů, ale našeho jsem nepoznala. Nevím ani, co mi to napadlo – postoupila jsem až na kraj příkopu, který dělil lidi od šelem, a zavolala: ‚Tasso, Tassíčku!‘ V příštím okamžiku vyskočil jeden z tygrů, natáhl krk a větřil. Kolem mne stálo mnoho lidí, a proto mě patrně nemohl hned poznat. Ale představte si, že si zapamatoval můj hlas! Zaměstnanec zoo, který scénu se zájmem sledoval, přispěchal, slovo dalo slovo, a zavedl mě do příkopu. Neptejte se, co Tasso vyváděl. Lehl si na okraj stěny, naklonil hlavu a mručel tak žalostně, že mi bylo do pláče. Ostatní tygři se divili, jaké to má jejich kamarád známosti, otáčeli hlavu a jeden z nich, nejzvědavější, se nahnul přes okraj příkopu. Prosila jsem o žebřík, abych mohla Tassa pohladit, ale zaměstnanec odmítl. Nechtěl převzít takovou odpovědnost – co kdyby… ‚Jděte, občanko, k řediteli…‘

Šla jsem. Ředitel mě vyslechl. Konečně se přece dal přemluvit a nařídil, aby byl Tasso vpuštěn do zvláštního oddělení, kde se izolovali tygři při zvěrolékařské prohlídce. Dva zaměstnanci stáli před mřížemi s hasičskými hadicemi, aby v případě nebezpečí vrhli na tygra silné proudy vody. Stála jsem u mříže a čekala, až se Tasso objeví. Sotva vběhl, hned mě poznal, třel hlavu o mříže, kňoural, a když jsem poněkud váhavě prošla dvířky, přiskočil, div mě neporazil. Sedla jsem si vedle něho, jak jsem to dělávala ve Vertlovce. Rozkoší přivíral světla, když jsem ho škrábala na krku, a několikrát mě tlapou tak ‚pohladil‘, že jsem na ramenou i na zádech měla modřiny.

Nejhůře bylo, když jsem chtěla odejít. Tasso vstal a zahradil svým tělem východ. Strkala jsem do něho, domlouvala mu, až si dal konečně říci a ulehl. Ředitel pozoroval po celou dobu chování tygra, rychle otevřel padací dvířka, a tak jsem vyklouzla. Tasso svěsil hlavu, pak ji zvedl a přikročil ke mřížím. Ještě naposled jsem ho pohladila a slíbila jsem mu, že zase přijdu.

Mou návštěvou odborný zájem o tygra značně stoupl. Ujali se ho vědečtí pracovníci zoologického ústavu – a víte, kam to náš Tasso dotáhl?

Je miláčkem všech zaměstnanců v zoologické zahradě. Několikrát dokonce vystupoval sólově ve státním cirkusu. Pak se vrací zase do volného výběhu v zoo. Po celou dobu mého ročního pobytu v Moskvě jsem každý týden tygra navštěvovala. Seznámila jsem se přitom se známým krotitelem šelem Borisem Ederem. Měl o tygra velký zájem. Jen třikrát přišel k mřížím, aby se s ním seznámil, a počtvrté tam vstoupil se mnou. Tasso ho očichal a snad proto, že přišel se mnou, si ho valně nevšímal. Eder mu domlouval a žertoval s ním. Nakonec Tasso hrábl hravě po krotiteli a usedl proti němu. Od té chvíle byli přáteli.

Až se vrátíte do Moskvy, jděte se na našeho Tassa podívat a vyřiďte mu srdečné pozdravy.“

„S vámi, Tamaro, bych se ani já nebál jít k němu do klece,“ řekl z ničeho nic Oleg a přejel si rozpačitě rukou po čele.

Bylo již dávno po půlnoci. Rozešli jsme se do stanů a ulehli.

Táborák dohoříval a vrhal stíny kolem stanů, kde bděli psi nad naším klidem a bezpečností.

Ranní budíček byl neobvyklý – kdosi mi lízal obličej. Byl to pes, zvaný Věrný. Jeho pán Čižov stál u vchodu do stanu a volal: „Snídaně!“

S chutí jsme pojedli šašlik, šťavnaté kousky skopového masa opečeného s cibulí na rožni, zapili ho čajem, složili stany a vydali se na cestu. Koně klusali po úzké stezce a psi každou chvíli plašili z porostů hlušce nebo jeřábky. Zastavili jsme se. Čižov, Oleg a já jsme se rozešli podle hlasu lajek – každý k jedné. Tito psi „usazují“ totiž lesní pernatou na stromy. Běhají po lese velmi rychle a díky dobrému čichu, sluchu a zraku nepropustí žádného loveckého ptáka, jehož stopu navětří nebo postřehnou. Okamžitě jsou v jeho blízkosti a překvapený pták nemá na vybranou. Musí vzlétnout, jinak se octne za ním, nepouští ho z dohledu, usedne pod opeřencem a začne rytmickým štěkotem hlásit. Hlušec, tetřívek i jeřábek sedí, naslouchá a pozoruje nebezpečného tvora pod sebou. Po hlasu psa se lovec rychle přišoulá, rozhlédne se po stromech a zjistí, kde se opeřenec usadil. Pak už jde jen o dobrou mušku.

Za hodinu jsme ulovili osm jeřábků a čtyři hlušce. To plně stačilo pro nasycení sedmi hladových krků.

Cestou Oleg tvrdil, že v noci viděl slabou záři táboráku.

„To se vám zdálo,“ odpověděl Čižov. „Tady se v létě a na podzim neukáže jediný lovec. Nemá také proč. Hlušců, tetřívků, jeřábků, sluk a lesních koroptví je jinde mnohem více než zde. Jen v zimě sem někdy přijdou lovci, když se střílejí popelky.“

Oleg však trval na svém.

Tamara ho podpořila. „Já jsem také ten oheň viděla. Sotva jsem ulehla, vzpomněla jsem si, že jsem u našeho táboráku nechala loveckou brašnu. Šla jsem pro ni a určitě si pamatuji, že na jihu blikal oheň, na který někdo právě přiložil suché haluze a ty hned vzplanuly.“

„Co by tu kdo hledal?“ řekl nechápavě Čižov.

„A pak,“ dodal Starobor, „proč by se utábořil někde jinde, když rozhodně viděl náš táborák. To by se nám musel někdo vyhýbat…“

„Hlouposti,“ zahučel polesný Šulgin. „Viděli jste bludičky na močálech, a bájíte o táboráku. Vyznám se tu a vím, že do těchto míst nevkročí na podzim lidská noha.“

Tak zůstala otázka táboráku nevyřešena.

Cesta se zase zhoršila, lépe řečeno – zmizela vůbec.

Kolem nás se prostírala černá tajga – hustý limbový prales. Překonávali jsme místa, jež činila dojem, že tu mamuti vydupali jámy, polámali stromy a natropili nepořádek, že příroda ani po tisíciletích je nebyla s to urovnat. Nevzhlednost, mračnost a chaos – to jsou příznaky černé tajgy. Jemenka sliboval, že nás brzy vyvede po stezce, kterou vyšlapali jeleni.

Náhle klopýtl soumar a svalil se jako žok. Uvázl v malém močálku. Trčel v hnědé kaši až po krk a řehtal strachem. Rychle jsme odstranili z jeho sedla náklad a usekli několik stromků, kterými jsme koně nadzvedli a vysvobodili z nebezpečné pasti.

Ubožák se celý třásl a kýval hlavou, jako by nám děkoval za záchranu. Mechem a trávou jsme ho trochu očistili od bahna, naložili na něj náklad a jeli dále. Jemenka se mračil na Šulgina, protože koně vedl nepozorně.

„Ty nás zase vedeš cestou, která je opravdu jen pro šejtany. To neznáš lepší?“

„Tady nikdo jinou cestičku nenašel. Přijde ještě horší.“

Toho jsme se také brzy dočkali. Černá tajga nám připravila další nesnáz – cestu lesním hřbitovem.

Prostíral se před námi tak, že se nedal objet. Kdysi zde hořela tajga. Hořela dlouho a požár se rozšířil na mnoho čtverečních kilometrů.

Zůstal černý, nepřehledný hřbitov. Cesta byla nebezpečná. Některé kmeny byly vyvráceny a polámány větrem a tvořily hotový labyrint. Stromy zde ležely jednotlivě i ve skupinách. Často z nich trčely silné suché větve, připomínající jelení parohy. Ty byly nebezpečné zejména pro koně, protože se o ně mohli snadno poranit. Průchod hřbitovem je obzvláště nebezpečný za větru. Některé stromy, jež si uchovaly vertikální polohu, padají nečekaně pod náporem větru k zemi.

Když jsme se na chvilku zastavili, zjistili jsme, že opět chybí Šulgin. Jako obyčejně jel poslední a snad někde bloudil po černém hřbitově. Naše karavana zanechávala zřetelné stopy. Šulgin tajgu znal jako málokdo, takže jeho zpoždění bylo nepochopitelné. Chvíli jsme na něho čekali, pak ale Čižov rozhodl, abychom jeli dále.

Cesta byla stále horší. Začal jsem ztrácet trpělivost a prohlásil, že podobné cestování by bylo vhodným doplňkem pro Tantalova muka. Oleg se smál a odpověděl, že Tantalos by si mohl blahopřát, kdyby mu Olymp udělil podobnou milost.

Na malém kopci nás očekávali Jemenka a Čižov. Ukazovali do dálky. Vítr dokonal zkázu požáru a vyvrátil všechny ohořelé stromy, takže nic nebránilo rozhledu.

„Vidíte ten modrý pás na obzoru? Tam začíná světlá tajga, tudy teče řeka Alugan. Podél ní pojedeme až k Medvědímu jezeru.“

Konečně jsme dojeli k řece. Průzračné vody proudily širokým korytem, kroužily, vířily a přetékaly přes nesčetné balvany a kameny. Voda nebyla hluboká, ale zrádná. Její proudy a víry vyhloubily výmoly i jámy a stálo nás to mnoho námahy i času, než jsme se přebrodili.

Na protějším břehu se však nedalo pokračovat v jízdě podél řeky, neboť ji vroubily skály a velké kameny. Museli jsme se tedy proplétat hustým lesem. Naštěstí jsme se dostali na stezku, kterou zde prošlapali medvědi. Ta nás vyvedla na vysoký břeh.

Úzká cesta však byla místy zatarasena vyvrácenými stromy. Zátarasy jsme museli odstraňovat sekerami. Konečně jsme vyjeli do vysokého borového lesa, jehož půda byla porostlá zeleně zářícími mechy a množstvím různých jahod. Řeka zde však tvořila několik záhybů.

V jednom místě jsme byli nuceni ze srázného břehu sestoupit do vody. Koně to provedli přímo bravurně, ale když vstoupili do vody, ponořili se do ní až po krk. Připravili nám tak nepříjemnou lázeň. Pak se koně dostali do mělké vody, avšak u protějšího břehu museli přeskočit ještě několik poloutopených kmenů a vyšplhat se na příkrý břeh.

Konečně jsme se přeplavili a před námi ležela hustá, zdánlivě neprůchodná tajga. Tvořily ji rozsáhlé porosty modřínů. Teprve nyní nás dohnal Šulgin a vysvětloval, že soumar přetrhl břišní popruh a roztrousil náklad po lese. Trvalo prý velmi dlouho, než všechno spravil.

Napadlo mě, že měl smůlu už podruhé.

Potom jsme pokračovali dál.

Jemenka a Čižov jeli napřed a hledali stezku, abychom se dostali z hustých porostů modřínů. Našli úzký ochoz zvěře. Sotva jsme se octli v mlází, sesypali se na nás komáři a muchničky, jimž poskytoval porost skrýši před větrem a nečasem.

Tento bič tajgy se na nás vrhl s neuvěřitelnou zuřivostí. Muchničky lezly do očí, úst, uší i nosu. Komáři bodali do obličeje, šíje a rukou a ani síťky, které jsme si přetáhli přes hlavy, nám nepřinesly úlevu. Bylo v nich nesnesitelné horko a pot nám tekl po obličeji. Naštěstí zafoukal vítr a naše trapiče rozehnal.

Čekala nás ale další zkouška vytrvalosti. Jeli jsme tak hustým lesem, že jsme ztráceli orientaci. Kolem nás nebylo vidět nic jiného než nekonečné množství slabých kmenů a větví světle zelených modřínů. Jemenka měl takzvaný šestý smysl. Vedl nás se zarážející jistotou. Každý z nás jen pozoroval bedlivě ocas předního koně, který v tomto zeleném moři byl jediným orientačním bodem a zárukou, že neztratíme jeden druhého z očí.

Sotva jsme po nekonečné době projeli hustým mlázím, začala „měkká“ místa. Tempo jízdy, beztak pomalé, se ještě více zmírnilo. Koně vázli v černé špíně, klopýtali přes shnilé pařezy a kořeny vyvrácených stromů.

Podle slov Jemenky bylo Medvědí jezero vzdáleno již jen asi čtyři až pět kilometrů. Pojednou vyběhla na palouk tlupa skvrnitých jelenů. Zastavili se udiveně sotva sto kroků před námi.

Nebyla mezi nimi ani jediná laň. Jejich ohromné parohy se leskly na slunci. Lovecká vášeň mi rozechvěla ruce – ale jeleni byli tabu. Udivovalo mě, že nejevili nejmenší příznaky bázně a klidně nás pozorovali. Pojednou vůdce tlupy pohodil hlavou a pomalu odklusal. Ostatní ho následovali. Sotva jeleni zmizeli, přehnal se před námi rys. Krvelačnost ho zřejmě zbavila opatrnosti, nevšímal si nás a šel po stopách jelenů. Tichý povel Čižova stačil, aby se naše lajky rozběhly velkými skoky za dravcem. Než je zpozoroval, bylo pozdě. Rychlé lajky mu byly hned v patách. Rys poznal hrozící nebezpečí a mohutným skokem se octl u nejbližšího modřínu a šplhal po jeho kmeni. Pobídli jsme koně a přenechali další osud krvelačného dravce nejmladšímu lovci – Olegovi. Ten již za jízdy strhl ručnici z ramene, asi třicet kroků od stromu zastavil a přímo ze sedla vystřelil. Kůň se ani nepohnul a geolog, nečekaje na výsledek první rány, stiskl spoušť podruhé.

Rys vydal táhlý skřek, poskočil a křečovitě se pokoušel udržet na stromě. Visel několik okamžiků na haluzi, pak mu smrt rozevřela tlapy a rys hlučně dopadl na zem. Svaly pohybovaly jeho běhy, jimiž rozhrabával půdu, tělo se vytahovalo a krčilo. Z hrdla chrlil barvu a chraptivé zvuky, jako by žaloval tajze na svůj náhlý konec.

Psi se na něho vrhli s takovou zuřivostí, že je Čižov musel odvést, aby ho neroztrhali.

Byla to obrovská šelma. Délka jejího těla byla 140 centimetrů. Měl ještě letní kožich, který není plnocenný, ale Oleg si ho přece jen chtěl ponechat.

„Hoďte si ho přes sedlo, kůži mu stáhneme až u jezera,“ radil Čižov.

Bez dalších příhod jsme dorazili k Medvědímu jezeru. Leželo před námi a v jeho hladině se odrážely vysoké břehy a rozmarně roztroušené skály. Za své jméno vděčilo medvědům, kteří se zde vyskytovali ve větším množství než jinde. Na jaře tady medvědi lovili ryby, které táhly k trdlištím do dvou přítoků jezera v takových houfech, že se voda vařila jako v kotili. Medvědi se spouštěli z kopců a hor, opouštěli hvozdy a houštiny a celé dny u ústí řek lovili ryby. Stáli na břehu nebo ve vodě a rychlým úderem tlapy je vyhazovali na břeh. Každý z nich si nejdříve nalovil pěknou hromádku a pak se dal do hodování. Z bohatého stolu zůstalo mnoho zbytků. Přicházely sem i různobarevné lišky, kuny, soboli i jiná čtvernohá a okřídlená havěť.

V malebném místě na malé pobřežní louce stála lovecká chata, zvaná na Sibiři balagan. V zimě sloužila lovcům za příbytek.

Podle nepsaného zákona musel každý použivatel opustit balagan v takovém stavu, v jakém ho našel. Musel naštípat i dříví pro dalšího, třeba neznámého návštěvníka.

Tentokrát však byl zákon tajgy hrubě porušen. Balagan byl v hrozném stavu. Vše nasvědčovalo, že zde hospodařili ničemové. Strhli kus střechy, rozházeli palandy a palivové dříví pod přístřeškem. Velká solnička, vyřezaná z březového špalku, byla převrácena a sůl vysypána na zem. To byla velká bezohlednost, protože sůl je v odlehlých končinách tajgy důležitou věcí. Některý lovec své zásoby vypotřebuje na lovu, přijde do balaganu a připravená sůl mu umožňuje připravit jídlo. Jiný lovec zase solničku doplní, a tak se udržuje v chatě vždy zásoba soli, mouky i palivového dříví.

Uvedli jsme balagan poněkud do pořádku, ale pro pohodlí jsme společně s Olegem a pro Tamaru postavili stany.

Zatím Jemenka vařil čaj. Vzal z krabičky špetku rozřezaných žlutozelených listů neznámé rostliny a zavářel. Vůně „čaje“ připomínala zahradní jahody. Také tak chutnal.

Tunguzský lovec vysvětloval, že to jsou listy horského keře, který kvete nádhernými růžově fialovými květy a v místním nářečí se jmenuje „vonný proutek“. Hlavní jeho přednost spočívá v tom, že prý zahání příznaky únavy. Tento čaj pijí lovci při vysilujících pochodech.

Nikdo tento keř neznal, ani polesný Šulgin, ačkoliv tvrdil, že zná v tajze kdeco. Zajímaly nás nejvíce jeho účinky proti únavě, patrně se podobaly vlastnostem čínského citroníku nebo africkému stromu z druhů sterkuliacenů – kola, jehož oříšky jsou světoznámé.

Při úklidu balaganu se nečekaně ozval smích a Starobor zvolal: „Víte, kdo tady hospodařil? Medvěd! Jezero přece nese jeho jméno.“

Zatímco Tamara a Starobor vařili večeři, prohlíželi jsme si okolí.

Na vysokých březích jezera hořela tajga v hýřivých barvách pozdního léta a mezi mohutnými vysokými borovicemi prosvítaly obrysy dalekých hor.

Pestrý podzim je v tajze krátký. Ale zde, u velkého jezera, se ledový dech nastupující zimy na chvíli zaráží. Snad proto vybavila příroda jezero takovou dlouhotrvající krásou, aby poskytla posledním poutníkům příjemný odpočinek. Od severu letí tisíce různých stěhovavých ptáků. Když začíná zima, mohou si zde na cestě k jihu odpočinout – a zatesknit po kraji, jejž opouštějí, než se zase vrátí!

Do zimy bylo ještě daleko, ale teď jsme si na ni vzpomněli. Bývala zde bohatá loviště sobolů a i dnes se zde tito nositelé zlatých kožíšků vyskytuji Oleg chtěl nalíčit několik pastí, ale Jemenka i Čižov ho odradili. I kdyby se některý sobol chytl, zašel by hlady, než se vrátíme k jezeru.

Byla to obrovská vodní nádrž. Rozprostírala se v délce padesáti kilometrů a její povrch se ztrácel zrakům v zeleném stínu vysokých porostů. Protější břeh se sléval se světlým pozadím skal.

„V tomto místě je šest kilometrů k protějšímu břehu a tam za mysem dvacet. Dvakrát jsem jezero přeplul na voru,“ řekl Čižov.

Vyprávění o bohatství ryb mě přivedlo do pokušení vyzkoušet rybářské štěstí. Připravil jsem si prut a vybral třpytky, jimiž jsem chtěl přelstít zdejší ryby.

Již jsem spěchal k vodě, když mě volala Tamara. Neochotně jsem se vrátil, neboť rybářská horečka někdy zapůsobí silněji než lovecká. Tamara ukázala na sedla a řekla:

„Polesný Šulgin nám tvrdil, že se soumaru přetrhl popruh sedla, a proto zůstal dlouhou dobu na lesním hřbitově. Podívejte se!“

Pozorně jsem si prohlížel sedlo Šulginova soumara. Bylo v pořádku až na několik velkých stehů, šitých „horkou jehlou“.

Nevrle jsem namítl: „Nechápu, proč si takových maličkostí všímáte. Je zřejmé, že popruh byl opravován. Ale že nebyl přetržen – tím lépe. Snad si Šulgin někde zdříml a vymluvil se na sedlo.“

„Možná že máte pravdu,“ odpověděla poněkud podrážděně. „Ale jeho výmluvy se mi nelíbí.“

Mávl jsem rukou a šel. Táhlo mě to k jezeru, kde podle slov Jemenky rejdili pstruzi, zde zvaní lenoci, a nádherní tajmeni. Záleželo mi hlavně na tajmenech.

U jezera byly příkré a neschůdné břehy. Šel jsem tedy k ústí řeky a tam jsem našel vhodné místo k vrhání třpytky. Naviják zabzučel, šňůra prořízla fistulí vzduch a třpytka pleskla na vodu. S napětím jsem čekal, ale nic nezabralo. Házel jsem znovu a znovu a stále bezvýsledně.

Zřejmě nebyla třpytka pro zdejší dravé ryby přitažlivá. Přešel jsem i na jiná místa, ale všechny pokusy přelstít tajmena končily neúspěšně.

A to je vychvalovaná voda v hluboké tajze, kde prý dosahovali náhodní rybáři bez pořádného nářadí neuvěřitelných úlovků. Já se svým štípaným prutem, multiplikačním navijákem s převody rychlosti, ideální šňůrou a celým arzenálem třpytek jsem nechytil nic.

Najednou trhlo něco prutem, div mi nevypadl z ruky. Zcela reflexívně jsem zasekl.

Že zásek „seděl“, to potvrdilo další zuřivé trhnutí a rychlé odvíjení navijáku. Pokusil jsem se prudký tah zabrzdit, až se prut ohnul do oblouku. V místě, kde šňůra končila, zavířila se voda a na trojháčku se objevil zuřící losos. Proletěl vzduchem jako šíp, prohnul se a žbluňkl zase do vody. Tato vzdušná salta opakoval několikrát. Hluk, který tím způsoboval, přivábil dokonce Olega. Běžel po břehu a volal: „Co se děje?“

Pohrozil jsem mu rukou, aby zbytečně nerámusil, a pak jsem se věnoval opět rybě. Po dalších skocích losos zeslábl a za zdánlivě nekonečných deset minut jsem ho konečně vedl ke břehu. Poodvedl jsem ho až na dosah háku, a tak jsem jej šťastně vytáhl na souš.

Byl to nádherný exemplář. Lišil se poněkud od evropských lososů barvou svého ošupinění, byl štíhlejší, světlejší, stříbřitě lesklý.

Oleg odhadoval lososa na 10-12 kilogramů, ukázalo se, že vážil plných čtrnáct. Úlovek vzbudil v tábořišti všeobecné uznání, snad proto, že mým rybářským schopnostem nevěřili.

Večeře nám chutnala znamenitě. Polévku z hlušců a pečené jeřábky doplnil nákyp s jahodami, které se podobaly ostružinám.

Až do západu slunce jsme pak pili nepostradatelný čaj. Modrofialový tón oblohy se proměnil v barvu hyacintu, která postupně mizela za tmavou nebeskou klenbou. Srpek měsíce plul jako stříbrný luk večerními oblaky a z nekonečných dálek světélkovaly hvězdy.

Byl jsem velmi unaven, a přece jsem nemohl usnout. Také Oleg se neklidně převracel ve svém pytli. Zeptal jsem se ho proč nespí.

„Nevím, něco mě tíží,“ povzdechl.

„Asi Tamara. Abyste mohl lépe spát, prozradím vám něco, co bych vlastně neměl, protože si to Tamara nepřála.“

„Tamara?“ zvolal Oleg a vyprostil se ze spacího pytle. „Něco vám řekla?“

„Řekla i neřekla. Ale nevěděl jsem, že jste jako tokající hlušec: nevidíte, neslyšíte.“

Geolog se rozesmál, vstal a rozsvítil stanovou lucernu. Pak si sedl a zkřížil ruce na kolena.

„Tamara na vás může oči nechat a vy – zvyklý hledat poklady v zemi, si všímáte všeho možného, ale že vedle sebe máte živý poklad tajgy, to nevidíte. Bude pro vás nejlépe, když si v hlavě urovnáte všechny hydrosféry, tektoniky i petrografii a přejdete z bádání o různorodém uložení hornin na poznání vlastního nitra.“

„Musím se vám přiznat, že se několik let věnuji výhradně vědecké práci a nemám snad ani čas si všímat dívek.“

„Nežertujete?“ ptal jsem se nedůvěřivě.

„Nikdy jsem nemluvil vážněji. Pochopte, prosím, přiznání, že nejsem Tamaře lhostejný, je pro mne překvapením. Mám plnou hlavu myšlenek o očekávaných nálezech, snad i neobvyklých… a proto se nedivte.“

„Nálezy, povídáte. Jaké nálezy to musí být, když i pouhá myšlenka na ně dovede utlumit vaše city?“

Mimoděk jsem si vzpomněl na starého zaníceného školního inspektora a geologa Ivana Feklistova a jeho bádání v tajze. Že by vnuk zdědil jeho vlastnosti?! Možná že jde za určitým cílem a nás jen balamutí lovem živých sobolů.

Oleg si odkašlal a pomalu promluvil:

„Bál jsem se, že se zesměšním, když Tamaře projevím něco víc než pozornost. Pomohl jste mi, Rudolfe Rudolfoviči, jako málokdo…“

„Nechte chvalozpěvů. Teď budete jistě klidně spát.“

„Snad ještě hůř. Nevím totiž dobře, co zítra…“

Řekl jsem na to jenom: „Dobrou noc!“

Únava a ospalost mi konečně zavřely oči a spal jsem tak tvrdě, že jsem se probouzel velmi neochotně, když se mnou někdo uprostřed noci zatřásl. Byl to Oleg. Cosi volal, ale nevnímal jsem, neboť jsem ještě zcela neprocitl.

„Slyšíte, co se děje?“ opakoval chvějícím se hlasem.

Neslyšel jsem nic a chtěl jsem ho napomenout.

Náhle zazněly v tichu noci podivné zvuky, připomínající táhlé troubení, které se stupňovalo až do řevů.

„Slyšíte ty příšerné zvuky?“ ptal se geolog.

V prvním okamžiku se i mně zdály zvuky děsivé, ale pak jsem se rozesmál:

„Olegu, což jste nikdy neslyšel říji jelenů? Ale počkat… zdá se mi, že to nejsou jeleni…“

Vstal jsem a vyšel před stan. Měsíc dávno zapadl a byla naprostá tma. Naslouchal jsem hlasům divočiny a poněkud jsem se zachvěl. Snad to bylo zimou – ale přispěly k tomu i nové zvuky, které doléhaly od ústí řeky. Z protějšího břehu znělo táhlé troubení a ryčení. Tyto hlasy jsem poznal. Byla to ranní říje losů. Majestátní králové lesů volali své soky k boji o manželská práva. Tuto bojovou fanfáru jsem znal z Karélie i Severu. Ale to, co se ozývalo od jezera, by nahánělo bázlivému člověku hrůzu.

Skřehot i funění se mísilo s hučením a ke všemu se zdálo, že někdo s klokotem polyká vodu. Pak vše ztichlo a ozvaly se hluboké tóny chraptivých varhan.

Z balaganu vyběhli naši přátelé a mlčky naslouchali nočnímu koncertu.

Rozespalý Jemenka stál nerozhodně se svítilnou v ruce a Starobor i Šulgin se ujali koní, kteří neklidně řehtali a napínali provazy, jimiž byli přivázáni.

Psi vrčeli, srst se jim naježila, a sotva zazněl krátký povel „vpřed“, zmizeli ve tmě.

Čižov zašel do chaty a vrátil se s puškou. Jemenka ho však od pochůzky zrazoval, protože v neprůhledné tmě nebyla sebelepší zbraň nic platná. Za chvíli zazněl zuřivý štěkot psů, jehož ozvěna zanikala kdesi v zákoutkách jezera. Pak se ozvalo svištění a ječení, následované hlubokým tónem a řevem. To se několikrát opakovalo.

Za chvilku k nám dolehlo supění a pak přiběhly lajky, bafaly a kňučely, jako by se chtěly omluvit, že se vracejí s nepořízenou.

„Ech, vy – ťulpasové,“ domlouval jim Čižov, „nač vás máme, lehnouti“

Psi se však neuklidnili, jeden z nich se válel na zemi, a když si na něho Jemenka posvítil, uviděli jsme, že má velkou ránu na zádech a silně barví.

„Nenaříkej, když se necháš bít,“ chlácholil ho Čižov. „Pojď, ošetřím tě.“

Bylo zřejmé, že psi se vrátili po šarvátce s neznámým nepřítelem, na něhož jejich síly nestačily.

Pak zvedl Čižov lucernu, aby nás lépe viděl, a řekl:

„Zítra ráno se podíváme k ústí řeky. Dobrou noc.“

Vrátili jsme se tedy s Olegem do stanu.

Již jsem usínal, když se ozval geolog:

„Což kdybychom se pokusili odstřelit losa.“

„Losa, povídáte. To by stálo za pokus, ale pak nám mnoho spánku nezbývá. Musíme vyrazit ještě za tmy, a to znamená budit ostatní. Nevím, co tomu řeknou.“

Oleg rezolutně prohlásil: „Nejsme přece malé děti, půjdeme sami. Troufáte si?“

„Pochybujete o mých zkušenostech?“

„To ne! Ale jsme v tajze poprvé, místo neznáme, což kdybychom zabloudili?“

„Zbytečné starosti, okolo jezera zabloudit nemůžeme, a abychom nezaspali, natáhnu si budíček. A teď už budem spát!“

Zvoneček kapesního budíčku uslyšel jen Oleg, který spal asi jen jedním okem, jak to bývá před prvním lovem na krále lesů.

Když mě vzbudil, rychle jsme se oblékli a vyšli ze stanu. Tma prořídla, ale nad tajgou ještě vládla noc. Naši psi, kteří leželi před chatou, se zvedli. Měli sto chutí jít s námi, ale po tichém povelu si opět lehli. Prošli jsme mlčky až k jezeru. Nyní záleželo na tom, zda bojechtiví losi zahalasí, než nastane den. Netrpělivě jsme naslouchali, ale kromě občasného šplouchnutí ryb tonulo vše v tichu a neprůhledné, jednotvárné šedé tmě.

Teprve za dlouhou chvíli se ozval kdesi na kopci zvuk, přecházející do řevu, potom se snižoval, až se vyrovnal do táhlého basového troubení. Mezi řevem zněl jakoby nářek.

Oleg stál jako začarovaný a napjatě naslouchal.

Hlas říjícího losa zněl z jižní strany našeho břehu. Rychle jsme vykročili a šli po hlasu. Brzy jsme nemohli dále. Marně jsme se pokoušeli proniknout houštím, nakonec jsme museli pokračovat v cestě podél břehu jezera. Šli jsme po úzkém ochozu zvěře a troubení losů nám sloužilo jako vodítko směru. Čím blíže jsme přicházeli, tím opatrněji jsme šli.

V hustém lese panovala ještě tma, ale mezi korunami stromů již prosvítala obloha.

Los přestal náhle troubit. Oleg hleděl s obavou na mne, já mu však vysvětlil, že asi naslouchá, zda jeho výzva k boji nachází odezvu.

Tentokrát našla. Zazněl řev, podobný hlasu vyzývatele, který byl odpovědí druhého bojechtivého losa. Řev pokračoval a sílil a podle něho jsme řídili své kroky.

Již svítalo, když jsme konečně uviděli mohutného losa na horské stráni. Hlavu s ohromnými lopatami měl vztyčenou a stále se rozhlížel, jako by něco čekal.

V křoví se cosi pohnulo, los se prudce otočil a sklonil hlavu. Byla to však jen losice, která vyzývavě poskočila a dala se na útěk. Lopatáč zafrkal a následoval ji. Teprve nyní jsme zpozorovali, že na kraji lesa stály další čtyři losí laně. K nim se koketní laň přidružila a rozpustile poskakovala.

Vášeň hnala losa kupředu, ale náhle se zastavil a z hrdla se mu vydral řev. Byl výstražný, ale zněla z něho i neukojená touha, která mu nedopřála klidu.

Stáli jsme jako očarovaní a neodvažovali se učinit ani krok.

Nečekaně se v protějším křoví objevil druhý los. Měl silnější krk než vládce říjiště a zřejmě byl připraven změřit své síly o právo stát se pánem laní. Náš los zlobně zafrkal, otevřel svírák a vyhodil na stranu jazyk. Výstraha neučinila na soupeře dojem, naopak ho přiměla k tomu, aby vykročil. Losice otáčely hlavy a se zájmem sledovaly bojechtivé kavalíry, kteří se rozběhli a zaklesli se parohy.

Vládce říjiště couvl, ale udržel se na bězích. Údery širokých lopat se rozléhaly po tajze a musel jsem Olega uchopit, aby odtrhl zrak od bojujících a využil vhodný okamžik k rychlému přiblížení.

Sotva jsme proběhli několik desítek kroků, losi od sebe odskočili a připravovali se k novému útoku. Oba chroptěli a stáli hrozivě proti sobě, připraveni vrazit parohy do boku nebo do srdce protivníka.

Znovu se srazili a my jsme doběhli na kraj mlází. Když jsme zalehli, řekl jsem geologovi, kterého losa si má vzít na mušku. Sám jsem nechtěl střílet, neboť jeden los nám úplně stačil. Nač zbytečně mařit život i druhého, který se přišel bít a nasazovat život pro nová losí pokolení!

Třaskla rána a jeden z losů klesl, ale vzápětí se nečekaně zvedl a s vypětím posledních sil zasadil svému soku takovou ránu, že zasažený se zapotácel a upadl.

V nejistotě, zda Olegův výstřel byl smrtelný, jsem zamířil na komoru a stiskl spoušť. Los se chtěl ještě zvednout, ale kule ho zasáhla v okamžiku, kdy klečel. V této poloze se vzepjal, zachrčel a těžce dopadl na zem.

Druhý los, vzrušený bojem a naplněný vášní, pochopil teprve nyní, že jeho protivníka vyřídil neznámý a strašný tvor, který se objevil na pokraji houští.

Los zlobně zafrkal, udeřil předním během do země, sklonil hlavu a vzhlédl k nám pohledem, který nevěstil nic dobrého. Zvedl jsem již pušku, ale lopatáč se vzpamatoval, rychle se otočil a pádil pryč. Losice varovně zahalasily a zmizely v blízkém porostu limb.

Přistoupili jsme k zhaslému losu a Olegovi jsem řekl, aby si dobře zapamatoval tuto chvíli. Byl to jeho první sibiřský los. Ani se moc nelišil od evropského. Mohutné lopaty byly téměř bílé, krk silný a krátký. Masívní hlava byla dlouhá s jasně zřetelným hrbem na nose. Vrchní pysk, jako u každého losa, byl silně vyvinut a visel přes spodní. Měl velký podbradek, porostlý dlouhým vlasem, jemuž se říká náušnice.

Olegovi se třásly ruce. Lovecká horečka se ho zmocnila tak, že musel usednout. Prohrabával prsty losovu srst a hladil jeho ohromné parohy. Srdečně jsem mu blahopřál ke krásnému úlovku, ulomil jsem větvičku, smočil ji v losově barvě a podal mu ji podle tradičního zvyku českých myslivců.

Oleg podání zálomku neznal, a když jsem mu vysvětlil, co znamená, zakoktal:

„… ale vždyť jste zastřelil losa vy.“

„Mýlíte se, já ho pouze dostřelil. To jste mohl sám. Snad jsem se i trochu unáhlil, neboť jsem na vaši druhou ránu nečekal.“

Vývrh jsem provedl sám. Drob, játra, plíce, srdce a ledviny jsme uložili s chvojím do batohu, ostatní vnitřnosti Oleg zahrabal. Pak jsme losa přikryli větvemi a spěchali k tábořišti, kde o nás měli starosti.

Bylo rozhodnuto, že Oleg dovede Jemenku a Starobora ke složenému losu, naloží ho na smykadla a koněm dopraví do tábora.

„Co si počneme s takovým množstvím masa?“ ptal se před odchodem Oleg.

„Něco upečeme a vezmeme na cestu, ostatní zasolíme, uložíme do lednice a na zpáteční cestě odvezeme domů,“ vysvětloval Jemenka.

„Kde by se tu vzala lednice,“ divili jsme se. Jak se ukázalo, byla v blízkosti lovecké chaty hluboká studna. Lépe řečeno šachta, vykopaná před lety zlatokopy, kteří zde dolovali. Na dně byl led, který tál jen v nejteplejších letních dnech.

Než byla zhotovena smykadla, ujal se Čižov přinesených losích drobů. Podle místního zvyku rozřezal játra, srdce a ledviny, posolil, popepřil, přidal k nim cibuli a navlékl na březové pruty. V ohni táboráku pak droby pekl. K tomu připravil Jemenka ještě „divokou“ omáčku, do které se opečené kousky ponořily. Losí „šašlik“ chutnal všem výborně.

Oleg a ostatní odešli, aby přivlekli losa. Šla s nimi také Tamara. Já s Čižovem a Šulginem jsme odešli k ústí řeky, abychom zjistili stopy tvorů, kteří nás připravili o spánek.

Po delším hledání jsme nalezli stezky, kterými zvěř chodila v noci k vodě. Břeh řeky byl kamenitý, písku bylo málo a to velmi ztěžovalo hledání stop. Po chvíli jsme konečně přišli na malou písčinu, na níž Čižov poznal stopy medvědů. Ti však nemohli natropit tak příšerný hluk, a proto jsme hledali dále. Šulgin se několikrát vracel, posléze skočil na velký kámen a hleděl do vody.

„Petře Andrejeviči,“ volal, „něco jsem našel…“

Písečné dno bylo poseto různými stopami, ale proudící voda je částečně smyla. Přesto však bylo zřejmé, že to nebyly otisky medvědích tlap. Stopy byly kulaté, jinde oválné a konečně se oba Sibiřané shodli, že to byla kočkovitá šelma.

„Rys to nebyl,“ podotkl jsem, „jeho stopy znám, ty jsou menší.“

„V tom máte pravdu, o rysa se zde nejedná. Uvažujte, zda to byl pardál nebo tygr.“

Musím se přiznat, že při tomto konstatování jsem ucítil lehké šimrání na zádech. Nedal jsem ovšem na sobě nic znát, chodil jsem po mělčině a hledal zřetelnější otisky tlap. Ale voda již všechny smyla.

Cestou jsme uvažovali, co se u napajedla asi odehrálo. Podle všeho se zde setkali medvědi s pardály nebo tygrem. Že noční setkání neskončilo tragicky, bylo zřejmé z toho, že všichni účastníci zmizeli.

Přítomnost kočkovitých šelem však nabádala k opatrnosti.

V táboře již rozřezávali přivedeného losa. Jemenka a Starobor oddělovali jednotlivé části zvěřiny a třídili je.

Kýta a bederní pečeně se upekly loveckým způsobem. Maso se osolilo, opepřilo, přidalo se různé koření, pak se jednotlivé části obalily jílem, vložily do rozžhavených oharků táboráku a zahrabaly popelem. Ostatní zvěřinu jsme nasolili a odnesli ke studni. Jednotlivé kusy jsme spustili po provazech do hloubky, kde byly stěny pokryté jíním.

Čižov uvažoval o celodenním odpočinku u jezera, Jemenka se však ohradil:

„Nemáme ještě nárok na odpočinek – dnes musíme dorazit až k Černému vrchu, jinak by nám chyběl den.“

Čižov se lehce uklonil a se strojenou vážností pronesl:

„Nedám o svém návrhu ani hlasovat, jedeme dále.“

Oleg byl ve výborné náladě a po cestě mi líčil rozmluvu s Tamarou.

„Vidíte, příteli,“ řekl jsem. „Šťasten ten, kdo má lásku v srdci a nemusí ve hvězdách hledat odpověď.“

Oleg se spokojeně usmál, pobídl koně a doháněl Tamaru. Zůstal jsem pozadu. Přidružil se ke mně Šulgin.

„O vaší zemi jsem četl a poznal jsem mnoho vašich krajanů. Ano, nedivte se. Jeli přes Sibiř, to byla cesta!“ zvolal a v očích mu zablýsklo.

„To mluvíte o československých legiích za občanské války?“

„Ano, právě o těch. Mnoho nechybělo a mohl jsem být dnes ve vaší stověžaté Praze.“

„Litujete toho?“ ptal jsem se.

Šulgin na mě pohlédl, odkašlal si a zářivě se usmál:

„Jak jste na něco takového přišel? Jsem Sibiřan, miluji tajgu a ve vaší kamenné Praze bych se asi zalkl. Ostatně se říká, že v životě lidé těžko vědí, kdo vyhraje. Rozumíte? Co tomu říkáte?“

Obrátil jsem se k němu a pozvedl ruce:

„Na tuto formulaci mohu jen říci, že vyšla z módy. Dnes se cení každý podle toho, co umí a co dokáže. U vás, v sibiřské tajze, je to snad jiné než v Leningradě?“

„Nuže, je a není. Jsme pozadu, zvláště v tajze, a není ani divu. Posuďte sám například mé polesí. Měří 180 000 hektarů. Biologů a technických pracovníků mám na tuto rozlohu málo. Snad druhá pětiletka se u nás projeví tím, že dostaneme to, na co jste zvyklí v lesích Karélie, Leningradské oblasti i jinde. Motorové pily, traktory a ostatní mechanizační prostředky, bez kterých nemůžeme v tajze racionálně těžit. Lesní hospodářství je zde dosud extenzívní.“

„Dočkáte se. Druhá a další pětiletky vás i zde vybaví vším potřebným.“

Nevěděl jsem, co si mám o Šulginovi myslet. Jeho poznámka o možném odjezdu za občanské války byla velmi podivná – ale skutečnost, že zůstal, i jeho úvaha o potřebách lesního hospodářství mluvily o tom, že mu práce leží na srdci. Patrně to byl jeden z těch příslušníků inteligence, kteří teprve po jistém váhání v prvních letech sovětské éry se plně zapojili do budovatelské práce.

Pobídli jsme koně, neboť ostatní nás již čekali u brodu řeky. Přechod se odehrál bez jakékoliv příhody a naše kavalkáda se dala do klusu po širokém palouku podél břehu. Na konci palouku jsme sjížděli k řece a pokračovali v cestě po písečném okraji vody.

Čižov si liboval, že nám přeje počasí, a Oleg předpovídal, že zůstane stálé. Svoji prognózu určoval podle cestovního barometru. Tato skutečnost měla velký význam pro zdar naší cesty, neboť není nic horšího než déšť v tajze. Za chvíli promokne člověk na kůži a mnohé cestičky i stezky jsou za několik hodin téměř neschůdné. Naše veselá nálada záhy pohasla. Zajeli jsme na místa, odkud nebylo východu. Příkré skály nám zahradily cestu a velké balvany i vodopád nám znemožňovaly cestu řečištěm. Sotva jsme se poohlédli, zvedlo se s křikem velké hejno divokých hus. Všichni jsme je začali střílet, i Tamara. Pohotovost k střelbě je u lovců tajgy přímo zarážející. Husy padaly na vodu s hlasitým plesknutím.

Za několik vteřin se rozloučilo s řekou a tajgou osm velkých šedých ptáků. Naši psi skákali do vody, plavali a běhali za okřídlenou kořistí. Dvě se snažily zachránit plaváním. Ale lajky jim nadběhly po břehu a vzaly je „do kleští“.

„Osm hus, co s nimi uděláme?“ ptal se starostlivě Oleg.

„Než se vyspíte, budou uzené,“ řekl Jemenka. „Pak je uložíme do pytle, který vysteleme natí divokého česneku a některý den je upečeme. Od pouhé vůně se vám budou sbíhat sliny.“

Když se zase rozhostil klid, rozhlédli jsme se, kam nás Jemenka zavedl. Řeka zde byla zaklíněna mezi dvě skály a proudila s hukotem přes velké balvany. Nezbývalo nic jiného, než se vrátit, znovu se potloukat po tajze a hledat schůdnou cestu.

Konečně našel Jemenka s Čižovem něco, co se podobalo stezce. Po malé chvilce jsme se dostali na pahorek, kde se tunguzský lovec orientoval a vedl nás přímo na západ.

Ještě dlouho jsme jeli hustou, tmavou tajgou, až se okolí konečně změnilo a kolem nás prosvitlo. Procházeli jsme rozsáhlými porosty borovic. Na obzoru svítily v odlesku zapadajícího, slunce růžové hory.

Ptal jsem se, zda tuto barvu vykouzlily večerní červánky, ale Jemenka tvrdil, že hory jsou ve skutečnosti téměř červené. Jsou porostlé rudým mechem a takovým množstvím klikvy, že se na podzim zdá, jako by krvácely. Na jedné louce seskočil Jemenka z koně a smekl klobouk.

„Zde na tomto místě jsem zamlada lovil se svým otcem. Tam stál náš balagan. V zimě se zde otec roznemohl a celý týden ležel, než souhlasil, abych ho odvezl do našeho tábořiště. Brzy nato zemřel. Bylo mu osmdesát osm let a zdálo se, že se dožije sta let.“

Opravdu, pod vysokou skálou stála lovecká chata. Byla sice zvětralá a pokřivená stářím – ale přečkala všechny vlivy větrů, mrazů a bouří. Okolí bylo nádherné. Louky s nepředstavitelně pestrou květenou a vysokou trávou se prostíraly kolem nás a vedle světlých a veselých bříz jen limby působily mračně a tísnivě. Místo bylo proti severním větrům chráněno skalním hřbetem, na jehož úpatí klokotal potok a hlučným vodopádem omýval dvě velké trhliny.

Místo plně zasluhovalo název „rajský kout“. Jemenka prohlížel chatu. Starobor připravoval palivové dříví a ostatní byli zaměstnáni stavěním stanů a vytvořením co největšího pohodlí.

Večeře se protáhla. Opékané kusy lososa a v hlíně pečené losí maso nám tak chutnalo, že jsme si nemohli odepřít několik kalíšků vodky.

Čižov nám vyprávěl zajímavou věc o losech. V kolchoze sousedícím s Vertlovkou se konaly již dva roky pokusy s ochočením losů. Nebyla to nahodilá akce, vedla se ve větším měřítku, zvláště na státních farmách, statcích a výzkumných stanicích. Losi se prý lehce krotí. Zdomácnění tohoto silného lopatáče, jehož váha dosahuje půl tuny, má zcela reálný význam a sleduje vypěstování zvláštní odrůdy zvířat pro dopravu v lese. Los nezná téměř žádné překážky. Prochází bez nejmenších potíží i místa, která jsou pro koně neschůdná. A to jak v létě, tak i v zimě. Silní losi se používají jako tahouni a též k jízdě v sedle. Pevně jsem si předsevzal, že po návratu do Vertlovky zajedu do sousedního kolchozu a zajezdím si v sedle na hřbetě majestátního losa, kterého jsem zatím znal jen jako velmi plachého a někdy i nebezpečného krále hlubokých lesů, jehož lov byl vždy spojen s velkou námahou.

Pak přešel hovor na zvláštnosti „rajského koutku“, v němž nejzajímavější byl vodopád. Vytékal z trhlin vysoké skály a bylo nepochopitelné, odkud proudilo tak velké množství vody, že postačilo plynule zásobovat široký potok. Ukázalo se, že na vrcholcích skal se prostírá jezero, jehož odtok byl kdesi na dně. Voda tekla asi podzemní chodbou až do trhlin a odtud se řítila do hloubky. Tímto zjevem byl obzvláště zaujat Oleg a chtěl příštího dne zlézt skály. Když byl upozorněn, že příkré stěny se těžce zdolávají a vzestup i sestup by nás zdržoval více než půl dne, jen nerad upustil od svého záměru. Možnost vzniku jezera na vrcholcích skal vysvětloval Oleg dlouze a zajímavě.

Tamara naslouchala velmi pozorně a zřejmě byla potěšena zaníceností, s jakou mluvil. Pokročilá doba nás však nutila ulehnout do spacích pytlů, neboť podle Jemenkových slov nás zítra čekal perný den.

Těžkosti začaly hned zrána. První vstával Čižov a budil nás kokrháním. Napodobení zpěvu kohouta bylo věrné a v prvním okamžiku se mi zdálo, že se probouzím v selské usedlosti. Plácání křídel imitoval Čižov údery dlaní o kožené kalhoty.

Oleg se smál, rychle se oblékl a běžel k potoku, aby se umyl. Sotva však odběhl, ozval se jeho křik.

Vyběhli jsme ze stanů, abychom zjistili, co se přihodilo, ale psi nás předběhli. S ohlušujícím láním se vrhli do houští a doráželi tak zuřivě, že Jemenka a Čižov uchopili pušky. Oleg utíkal zpět a něco volal.

Než jsem přispěchal k místu, zazněly dva výstřely, pak třetí a psi s chraptivým štěkotem harašili v houští.

Oleg nám potom vyprávěl, co se mu přihodilo.

Sotva se přiblížil k potoku a nahnul se k vodě, vyskočila proti němu šelma, podobná medvědovi. Zlobně zafuněla a Oleg bez dlouhého rozmýšlení vzal do zaječích.

Jeho obava, že šelma se na něho vrhne, byla pravděpodobně zbytečná, neboť to, co ho vylekalo, byl rosomák, šelma z rodu kunovitých. Je mnohem větší než jezevec a nelze mu upřít vzdálenou podobu s malým medvědem. Je velmi krvelačný a v případě hrozícího nebezpečí se vrhá i na člověka. Má velkou hlavu a silný krk. Délka těla dosahuje jednoho metru a váha až pětatřicet kilogramů. Srst šelmy je dlouhá, lesklá a tmavohnědá. Velké tlapy jsou ozbrojeny světle žlutými drápy a stopy, které zanechává, se podobají stopám medvíděte. Pohybuje se rychle, poskakuje a někdy se skutálí z příkré stráně a zanechá na ní charakteristickou stopu, podobnou brázdě. Napadá a trhá mladé losy, jeleny, srnčí. Loví zajíce i pernatou, ničí jejich hnízda a nepohrdá ani jahodami a různými bobulemi.

Ten tedy vylekal Olega. Patrně číhal u potoka na kořist, aniž mu vadilo sousedství lidí a psů.

Než jsme posnídali, stáhl Starobor z rosomáka kůži a Čižov ji přenechal Olegovi na památku prožitého dobrodružství.

Slunce se již zvedlo nad vrcholy stromů, když jsme se vyšvihli do sedel a vydali na další cestu. Tajga nás obklopila a zdálo se mi, že na nás ze všech stran číhá nebezpečí. Svůj dojem jsem řekl Čižovovi, jenž mi jednoduše odpověděl:

„Smrt přichází jen jednou za život. Když se člověk opotřebuje tak, že nepomohou žádné záplaty, tehdy není ani škoda ji přijmout. A dříve není třeba o ní vůbec uvažovat. Je pravda, že se v tajze potuluje smrt okolo člověka mnohem blíže než jinde, a proto je třeba se ohlížet na všechny strany. Ale nechte pohřebních řečí a raději se kochejte krásou.“

Zvedl jsem hlavu a s rozkoší vdechoval aróma mnoha stromů, rozličných keřů a květeny. Ranní paprsky slunce se odrážely na nesčetných kapičkách rosy i mlhy. Slunce tajgu rozehřálo a k polednímu ustal i slabý vánek.

Vzduch plnila celá mračna drobounkého hmyzu – muchniček, tiplic a komárů. Kousali a bodali tak hrozně, že ruce, krk a obličej jsme měli jako v ohni. Koně frkali, třásli hlavou i tělem, a dokonce i otužilí psi stále přisedali a stírali si je běhy z očí, uší a čenichů.

Nikdo z nás toto trýznění nevydržel. Jeden po druhém jsme seskakovali z koní, usedali na zem a přikryli se tím, co bylo po ruce.

„Jemenko,“ volal Šulgin tlumeným hlasem, neboť seděl pod přikrývkou, „zdá se mi, že nás zase vedeš tou nejhorší cestou. Brázdím tajgou často, ale něco podobného se mi stává zřídka.“

Do našich povzdechů se vmísil Čižov a s kyselým úsměvem se na nás obořil: „Fňukání nepomůže. Raději si rychle uděláme doutnáky a vymaníme se z toho pekla.“

Nalámali jsme haluze, upevnili na ně suchý mech a lišejníky, které jsme zapálili. S těmito doutnajícími pochodněmi, které vydávaly hustý dým, jsme jeli dál.

Konečně vystřídaly černou tajgu rozsáhlé porosty bříz a našim zrakům se naskytl nezvyklý obraz. Kůra bříz byla stříbrošedá, popraskaná a tvořila fantastické ornamenty. Zvětralá kůra visela z kmenů v dlouhých cárech, leckde byla propletena dlouhými lišejníky. Přes tuto světlou tajgu jsme se dostali na vysokou náhorní plošinu a posléze na Černé vrchy. Na některých místech rostly sytě zelené keře, které zdobily růžové květy. Byl to druh vonných rododendronů neboli pěnišníků. Jemenka seskočil z koně a vysvětloval, že z listí tohoto keře se dá vařit čaj podobný tomu, který on pije. Zbavuje lidi rovněž únavy, není však tak dobrý. Natrhali jsme celé dva pytlíky masitých listů tohoto keře.

Zabráni do sbírání listů jsme si jeden druhého nevšímali. Tu se ozval zuřivý, chraptivý a výstražný štěkot psů. Vzpomněl jsou si na svou lajku, kterou jsem míval v Karélii, že s podobnou zuřivostí vždy hlásila šelmy. Spěchal jsem ke koni, kde jsem nechal proti zvyku pušku.

U koní stál Šulgin a Starobor a snažili se je uklidnit. Jinak poslušní vraníci frkali, točili se dokola a tísnili se k sobě. Byl to zřejmý důkaz, že navětřili velkou šelmu.

„Kde jsou ostatní?“ ptal jsem se.

„Čižov a Jemenka jsou kdesi za kopcem a Oleg běžel za Tamarou,“ řekl Šulgin.

Prolézal jsem rychle keře a octl se na malé mýtince. Ve vysoké trávě skákal jeden z našich psů a snažil se strašným štěkotem udržet velkého medvěda, na něhož zuřivě doráželi dva další psi. Mumlání medvěda a štěkot psů se slévaly do drásajícího povyku. Pokračování bitky jsem neviděl, neboť medvěd se rychle vzdaloval. Než jsem proběhl zarostlým místem a přelezl větrem povalené stromy, ozval se ženský křik. Pak houkly dva výstřely a následoval výkřik hrůzy. Běžel jsem, padal, přeskakoval kameny a keře, abych přišel včas na pomoc.

Ale přišel jsem pozdě. Děsivý výkřik Tamary zazněl znovu a hned nato zaduněly zase dvě rány. V běhu jsem zakopl o kořen a upadl. Bolestivě jsem se udeřil do kolena.

Ležel jsem a slyšel tlukot vlastního srdce. Než jsem přemohl chvilkovou bolest, zaprskal vedle mne všetečný tvoreček, podobný veverce: burunduk. Vzpamatoval jsem se a vyskočil. Štěkot psů a lidské hlasy zněly blízko, takže jsem za několik okamžiků byl na místě.

Tamara ležela na zemi a vedle ní klečel Oleg. O krok dále ležel medvěd. Psi drásali jeho mohutné tělo, až z něho létala srst.

Obličej dívky se zdál voskový a z úst jí stékal pramének krve. Při pohledu na ni mi přeběhl mráz po zádech. V prvním okamžiku jsem myslel na nejhorší…

Oleg bědoval.

„Co je s Tamarou?“ ptal jsem se tiše a zděšeně.

„Nic… co by se mnou bylo…,“ ozvalo se nečekaně a Tamara se posadila.

„Vy žijete?“ zakoktal jsem.

„Pochyboval jste o tom?“ ptala se Tamara a utírala si krev, která jí tekla po bradě.

„V prvním okamžiku jsem se obával…“

„Nebýt Olega, bylo by to asi tak dopadlo… On mi zachránil život,“ pronesla téměř slavnostně.

Oleg se usmíval, Tamara na něho vzhlédla a pohladila mu kučeravé vlasy. Tento projev vděčnosti byl tak upřímný a pravdivý, že je sblížil více než cokoliv jiného. Konečně mi oba šťastně vyprávěli, co se přihodilo.

Psi narazili v houští na medvěda a vrhli se na něho. Ten vyběhl na mýtinu, a nehledě na útoky psů, dostal se až do blízkosti Tamary. Vztyčil se na zadní tlapy a setřásl dva psy, kteří se mu zakousli do zadku. Tamara vystřelila, medvěd zařičel, přisedl, pak se ale vztyčil. Lovkyně vystřelila podruhé, ale medvěda nesložila. Právě v okamžiku, když se chtěl vrhnout na Tamaru, skočil mu do cesty jeden z psů. Tím byl medvěd poněkud vyveden ze směru a úder tlapy, určený dívce, šel téměř mimo cíl. Zasáhl ji jen lehce, ale i to stačilo, aby se zhroutila jako podťatá na zem. Ucítila horký dech šelmy, silnou bolest v rameni a ztratila na chvilku vědomí.

Právě v tom okamžiku přiběhl Oleg, a než se mohl medvěd vrhnout na ležící, vypálil dupletem z obou hlavní. Dvě kule provrtaly medvědovi lebku.

Psi zabořili své zuby do jeho těla s takovou zuřivostí, jako by ho ještě chtěli vytrestat za nesmazatelný hřích, že sáhl na člověka.

„Jsem špatný lovec,“ vzdychla Tamara. „Strefím se do všeho možného, a medvěda jsem chybila.“

Zvedl jsem pohozenou ručnici, vytáhl vystřelené náboje a zeptal jsem se jí, čím střílela. Tamara prohlédla svůj pás na náboje a spráskla ruce. Všechny kulové náboje byly na místě.

„Vždyť jste střílela na medvěda broky,“ zhrozil jsem se. „Ranila jste ho a tím jste ho přivedla pochopitelně do zuřivosti. Jaký div, že se na vás vrhl. Máte velké štěstí, že to tak dopadlo.“

„Zapomněla jsem vyměnit náboje,“ řekla stísněně.

„Na lovu medvěda ztrácet paměť a duchapřítomnost se nevyplácí. To si pamatujte.“

„Příště se od Tamary nehnu,“ prohlásil Oleg.

„To bude pro ni nejlepší a pro medvědy také, nemluvě ani o vás.“

Tamara se zarděla, pohlédla však na mne shovívavě a šibalsky se zeptala:

„Vaše rada platí jistě jen pro lov, pro tajgu.“

Potom se usmála a sklonila hlavu. Viděl jsem, že moje přítomnost je zbytečná, a rychle jsem odešel. Na mýtině jsem potkal Čižova a Jemenku. Byli udýchaní a ptali se, co se stalo. Když jsem jim odpověděl, oba lovci se vrátili ke koním. Za nimi odešel také Starobor.

Zůstal jsem se Šulginem sám. Usmíval se a mluvil poněkud nafoukaně:

„Tak vám medvěd připravil horké chvíle. Ale bývá to někdy ještě mnohem horší. To si nedovedete ani představit.“

Byl jsem v pokušení domýšlivému polesnému něco říci o medvědech, které jsem již ulovil v Karélii a Vologodské oblasti, o tygru z povodí řeky Amudarji, ale rozmyslel jsem si to. Ať mě považuje za nováčka – tím větší bude jeho překvapení, až se doví pravdu.

Stahování medvěda a rozrušení z příhody nás zdrželo, tak jsme se utábořili hned pod kopcem u malého potůčku. Z medvěda jsme vzali jen kýty, které Starobor nasolil a obalil chvojím. Jemenka a Čižov se ujali kůže, seškrabali z ní tuk a potřeli popelem.

„Tak, zde máte, Olegu, další památku z tajgy,“ ozval se Čižov, „ale půjde-li to takhle dále, pak vaši kořist náš soumar neunese.“

„Další trofeje, prosím, dávejte klidně na mého,“ volal Šulgin.

Po vydatné večeři jsme všichni pili čaj z „vonného proutku“. Měli jsme žízeň, a proto jsme pili koflík za koflíkem, ačkoliv málokomu opravdu chutnal.

Za chvíli se setmělo. Zvedl jsem se a šel do stanu. Ale spánek nepřicházel. Převracel jsem se ve spacím pytli stejně jako Oleg. Ale proč mně bije srdce silněji než obvykle?

Vtom vidím, jak si Oleg sedá a bručí:

„Nevím, co to se mnou je. Nemohu usnout a něco mě nutí, abych vstal.“

Z vedlejšího stanu se také ozýval hovor a konečně k nám nahlédl Čižov:

„Vy sedíte také jako sovy? Mohu vás potěšit: dnes nikdo z nás neusne. Čaj ‚vonný proutek‘ projevil svůj účinek. Vrací svěžest, ale zahání spánek. Jak vidíte, dovede opravdu zahnat znaky únavy, o které není v tajze nouze, zvláště, když se pronásleduje den nebo dva nějaký živočich s drahocenným kožíškem. Pro případ, že byste někdy takový prostředek potřebovali, víte co použít. A teď dobrou noc, dovedete-li přemoci bdění a přivolat dřímotu.“

Podařilo se nám to až k ránu. Zdálo se mi, že jsem ani pořádně neusnul, když zazněl obvyklý budíček Čižova.

Snídaně byla hotova a za chvíli jsme se vydali na cestu.

Jemenka nás upozornil, že cesta bude obtížná, a proto nás nabádal k ostražitosti. Záhy jsme poznali, že měl pravdu.

Před námi ležely terénní vlny a místy velmi hluboké rokliny. Vše bylo zarostlé hustým lesem.

Stály zde velkolepé limby, které byly místy smíšeny s jedlí a modřínem.

Za chvíli jsme stanuli před vysokou skálou, která se před námi tyčila do výšky jako gigantické křeslo.

Jemenka nám vykládal:

„Vidíte tu cestičku na skále? Tam lovci sobolů často pohřbili své koně. Neslezli ze sedla, kůň s jezdcem se dostal mezi úzké výmoly a hned měl polámané nohy. Bude nejlépe, když si zde chvilku odpočineme a pak se teprve vyšplháme k nebesům. Koně povedeme na uzdách.“

Výstup na horu byl obtížný. Po celém těle nám stékaly potůčky potu. Koně byli zpěněni, těžce dýchali a frkali, ale opatrně šli. Konečně jsme dosáhli vrcholu a před námi se rozprostřelo ohromné protáhlé údolí.

Polovinu údolí ozařovalo slunce, polovina byla ve stínu. Velký mrak na obloze se rychle pohyboval, až zastřel slunce. Za několik minut se setmělo.

Nečekaně zafičel prudký vítr. Začala bouřka s vichřicí.

„Do pěkného místečka jsi nás přivedl, Jemenko,“ volal Šulgin.

„Nyní musíme rychle odtud. Podívejte se na okolní stromy, většina nese stopy blesků.“

Sotva tunguzský lovec domluvil, rozzářilo se nebe oslepujícím ohňostrojem, a než jsme se dali na cestu, prorazil černé mračno blesk a s hrozným rachotem zasáhl vysokou limbu sotva sto kroků od nás. Úder hromu byl přitom tak silný, že jsme se zapotáceli.

Koně nebyli k udržení. Řičeli, vzpínali se a snažili se utéci. Jednomu se nedostatečně upoutaná ohlávka sesmekla, vraník zařehtal a prchal s vysoko zdviženým ohonem po palouku. Hříva mu ve vichru vlála. Přeskočil dva velké kameny a pak se již s vrozenou jistotou proplétal mezi borovicemi.

Nastal poplach.

Každý z nás se snažil nasednout co nejrychleji na svého koně, aby se dostal z tohoto místa. Dva soumaři se však vzpírali a nechybělo mnoho, aby setřásli své náklady.

Bez koně ale zůstal Oleg. Byl to jeho kůň, který uprchl, a proto jsem bez dlouhého přemýšlení u něho zastavil, poposedl v sedle a v příštím okamžiku Oleg už seděl za mnou.

Kůň se ohlédl, co se na jeho hřbetě děje, pak ale poslušně následoval ostatní, kteří se hnali po úzké stezce na severozápad. Klikatá stezka klesala a stoupala a byla čím dál tím neschůdnější.

Zdálo se, že vyústí někde v neprůchodném houští nebo močálu, ale najednou se před námi rozevřela úzká rokle. Malá loučka, porostlá bujnou trávou, prorývaná bystřinou a stezkami medvědů byla příhodným místem pro úkryt. Na polaně stála jako hráz proti severu rozeklaná skála a její přístřešek byl přímo stvořen k tomu, aby nás chránil před nečasem. Za námi se ozval dusot a sypalo se kamení. Byl to Starobor, který sjížděl po příkré stráni a vedl uprchlého vraníka. Byl opravdu obratným jezdcem, a nevím, kdo z nás by něco podobného tak rychle dokázal.

Sotva jsme seskákali z koní a rozmístili se pod kamennou střechou, zdálo se, že na nás spadne těžké, olověné nebe, z kterého šlehaly dlouhé zelenomodré blesky. Děsivý rachot hromu nepřestával.

Divil jsem se, co zde nebe dovede. Podobné grandiózní představení přírodních sil jsem nezažil ani v Kavkazských horách, kde jsou bouřky velkolepou a nebezpečnou podívanou.

„Suchá bouřka je nejhorší,“ křičel Čižov. „Ale bylo by lepší, kdyby vůbec nepršelo, jinak všecko poplave.“

Jeho přání se však nesplnilo. Těžká mračna se protrhla a na tajgu se hrnula voda, jako když se otevřou stavidla. Za chvíli ze skal tekly potoky vody a malé říčky se změnily v dravé proudy. Déšť naštěstí netrval dlouho, vichr roznesl černé mraky a za chvíli prokouklo z mlhavého závoje oblohy slunce.

Naši psi vyběhli z úkrytu, neboť všude bylo živo. Z hor a děr vylezli sysli, burunduci, černohlaví sibiřští svišti, ba i dlouhonozí tarbíci. Voda jim pronikla do obydlí, a tak z nich museli ven.

Potom jsme hledali vhodné místo k táboření a našli je u výstupu skály, kde půda nebyla promoklá.

Večer jsem se ptal Jemenky, jak daleko jsou místa, kde žijí soboli. Pokrčil rameny a řekl, že právě zde začíná sobolí svět, ale že nyní na podzim se nám sotva podaří některého uvidět, nebo dokonce chytit do pasti.

„K čemu tedy vezeme pasti,“ ptal jsem se.

„To nevím. Oleg je vzal s sebou, ale zda něco chytne, to ví snad jen on.“

Oleg mlčel a Šulgin si neušetřil otázku, zda geolog někdy něco do svých pastí chytil.

„Jsou zhotoveny podle návrhu zoologického ústavu a jeden můj kolega – biolog, používal těchto pastí na Šantarských ostrovech.“

Více Oleg neřekl a zdálo se, že vůbec neochotně o sobolech mluví. Znovu jsem měl podezření, že geolog něco zamlčuje. Šulgin mávl rukou, popřál nám dobrou noc a odešel do svého stanu.

Ráno nám Čižov řekl, že Šulgin hned za svítání odjel, aby prý prohlédl zdejší porosty borovic a limb, které jsou zvlášť krásné, a pořídil jejich popis. Čekat ho nemusíme, prý nás dožene, neboť pojede po cestách značkovaných Staroborem.

Od stanů se zvedala pára, neboť byly mokré od rosy a mlhy a slunce rozehřívalo rokli. V dolině jsem uzřel čtyři jeleny – maraly, kteří se klidně pásli, ačkoliv museli vidět náš táborák, slyšet lidské hlasy a zvonění zvonků, které na noc koně vždy nosili. Vůbec si toho však nevšímali.

Začali jsme se chystat k odchodu.

Brzo jsme projížděli roklinou podél řeky, která se náhle rozšířila, a před námi se objevila kulatá dolina, podobná aréně. Bujná vegetace místy ustupovala holinám s vyšlapanými nesčetnými stezkami zvěře.

„Zde je přírodní lázeňské místo pro čtyřnohé obyvatele tajgy,“ vysvětloval Jemenka.

Prýštily zde opravdu četné prameny minerálních vod, a sibiřští lovci tvrdili, že sem z různých míst chodí na léčení jeleni, medvědi, losí a jiná zvěř, i soboli. Stopy zvěře byly tak husté, že v měkké půdě tvořily ornamenty. Sta a sta kopyt jelenů, losů vyšlapala své cestičky vedle zřetelných stop medvědů. Jemenka si pozorně prohlížel stezku a ukazoval nám otisky tlapek sobolů.

Okusili jsme vodu z jednoho pramene, ale nechutnala nám. Kromě toho měla odporný pach.

Za dolinou se zvedala stráň, porostlá vysokou trávou, která převyšovala vzrostlého člověka. Jen některé rostliny měly zelené plody a květy – ostatní byly pestré.

Čižov a tunguzský lovec jeli vpřed velmi opatrně a pomalu. Jen když v džungli vysoké trávy uviděli medvědí nebo jelení Ochoz (stezku), zrychlili tempo jízdy.

Všichni jsme mlčeli.

Náhle se ozval výkřik. Čižovovi se stala nehoda. Jeho kůň se snažil vyhnout malému bahnisku, couvl a uvázl v druhém, z něhož vytékal teplý pramen. Kůň se vysoko vzepjal a pak se převrátil naznak. Jezdec sice v posledním okamžiku seskočil, ale spadl střemhlav vedle koně a zabořil se hlavou do teplého, bublavého bahna a div se nezadusil. Než jsme oba vyprostili, byli obaleni bahnem.

„Prokleté bahnisko! Ale zavinil to kůň. Je mladý a nezkušený. Má stará kobyla dovede po takových místech chodit jako provazolezec a já ji nechal doma! Budu se muset někde vykoupat!“

„Prosím, za mnou!“ pohotově vybízel Jemenka. „Zde kousek dál je teplý pramen, lázně pro všechny případy.“

V malé prohlubni klokotala voda a z hladiny vystupovala klubka páry. Byla téměř horká, a když se do ní Čižov ponořil, rozhostil se na jeho obličeji tak blažený výraz, že jsme přišli do pokušení rovněž se vykoupat.

„Takové zařízení si nechám líbit,“ liboval si Čižov; „to zažene jistě také následky od pokousání komáry. Posedím si zde půl hodiny, než vyschnou mé šaty. Starobore, zapal táboráček.“

Tamara jela dál a Jemenka za ní volal:

„Dámské koupele jsou hned za návrším, vřele vám doporučuji horkou lázeň.“

Zatím jsme se rychle svlékli a jeden po druhém se ponořili do horké vody. Byl to opravdu požitek.

Voda nám pootevřela póry kůže a vyčistila dráždivé látky, které do nás vpustili svými sosáky komáři.

Trvalo nám hodinu, než jsme se vydali na další cestu. Koně šli neochotně. Stříhali ušima, skláněli hlavy a opatrně stavěli nohy na rozbředlou bažinatou půdu. Tito sibiřští klusáci jsou náramně pozorní. Viděli, co se stalo Čižovovi, a patrně si řekli, že na podobné překvapení nejsou zvědaví. Konečně zůstali stát, frkali a otáčeli se po jezdci, jako by chtěli říci: slez!

Nedalo se nic dělat. Seskočili jsme neochotně ze sedel, vzali vraníky za uzdy a šlapali po kolena v bahně „lázeňské doliny“. Za prvním bahniskem následovalo druhé a další, až jsme je přestali počítat. Každé z nich končilo terénní vlnou, porostlou lesem.

Konečně naše utrpení skončilo. V malém potoku jsme se znovu všichni vykoupali, očistili si obuv i šaty a dopřáli si odpočinek. Zde jsem poznal, co dovedou klíšťata. Právem patří k sedmi bičům, kterými prý šejtan švihá tvory tajgy. Muchničky a komáři se dají – byť s námahou – zahnat, ale klíšťata jsou neodbytná. Číhají na stromech, keřích i v trávě, a sotva ucítí člověka, koně, psa nebo jiného živočicha, padají, spouštějí se a lezou ze všech stran na oběť. Sotva jsem vylezl z vody a začal se oblékat, začali na mne tito cizopasníci padat ze stromů. Nezbývalo nic jiného, než se ještě jednou ponořit do vody a oblékat se na takovém místě, kde nestály stromy.

Sotva jsme vyjeli na kopec, začaly nové těžkosti. Úzká cestička se ztratila v labyrintu vysokých trav, které svým vzrůstem přesahovaly i koně. V obrovské trávě byly rozsety velké špičaté kameny, zvláště nebezpečné pro koně. Kůň tyto překážky nevidí, a když šlápne na kámen, lehce se poraní. Jemenka tyto překážky znal a vedl naši karavanu velmi pomalu a opatrně. Přesto se kůň Tamary dostal mezi kameny, ale ztratil při tom jen podkovu.

Konečně jsme nebezpečná místa minuli a zastavili se na kraji jedlového lesa. Mezi stromy prosvítal smaragdový koberec palouků a na jižní straně se třpytily bílé mramorové útesy. Pod nimi tekla dravá řeka.

„Jsou téměř čtyři sta metrů vysoké,“ pronesl Čižov tiše a tunguzský lovec dodal:

„Podle našich pověstí sem postavil mramorové útesy místo zrcadel syn velikého Toryna, Arkanzaj pro své tři ženy: pro jarní, letní a podzimní, neboť žádná z nich se nechtěla zhlížet v zrcadle, které ukazovalo krásu její předchůdkyně. Naši lovci toto místo pojmenovali údolí Třpytů a myslím, že název je přiléhavý.“

„Lepší jméno by se nedalo najít,“ přisvědčoval Oleg a navrhl, abychom se zde utábořili. „Dnešní jízda byla tak namáhavá, že si opravdu zasluhujeme již oddech.“

S návrhem jsme všichni souhlasili a utábořili se nedaleko řeky, proti prvnímu mramorovému zrcadlu.

Zatímco ostatní stavěli stany, složil jsem svůj rybářský prut a šel k řece. Její křišťálové vody tekly tak prudce, že jsem se jen s námahou udržel na nohou, sotva jsem do ní vstoupil.

Z břehu na mne volal Jemenka a Čižov, abych byl opatrný, neboť bouřlivý proud by mě mohl…

Více jsem neslyšel, neboť kámen, na kterém jsem stál, se pohnul, a než jsem se vzpamatoval, spadl jsem do vody. Nyní jsem poznal, co dovedou prudké řeky tajgy. Voda mě otočila, sotva jsem nabral dech, a narazil jsem hlavou na balvan. S velkou obtíží jsem se postavil na nohy, a i když mi voda sahala sotva po pás, musel jsem se držet, aby mi voda znovu nepodrazila nohy.

Naštěstí se mi mezi kameny zachytil také prut, a tak jsem z nečekané koupele vyvázl bez pohromy a ztráty. Nechal jsem se unášet vodou a doplaval ke břehu, daleko od našeho tábora.

Pokud jsem plaval, vyskočily vedle mne z vody třikrát velké stříbřité ryby. Byli to sibiřští lososi – tajmeni. Snad byli zvědaví a chtěli si nad vodou prohlédnout podivného tvora, který brázdil jejich zapadlé království.

To mi dodalo opět chuť k lovu, doběhl jsem do tábora, kde jsem nečekal na další poučení od sibiřských lovců, svlékl se rychle z mokrého obleku, převlékl do suchého a znovu spěchal k řece.

Zvědavost se někdy nevyplácí a to platilo také pro tajmeny. Za celou dobu mé rybářské praxe se nestalo, aby se za jednou pomyslnou návnadou, vytvořenou z niklu, peří a korálků, hnali dva oploutvenci. Zdejší lososi zřejmě takové fantastické vnadidlo nikdy neviděli, a proto také snad z pouhé zvědavosti se jeden z nich do lákavé rybičky zakousl, neboť si v ukvapenosti nepovšiml šesti háčků, které se mu okamžitě zasekly do huby. Vše jsem mohl sledovat, protože voda byla tak průzračná, že v ní byl vidět každý kamínek.

Druhý losos provázel svého partnera až do okamžiku, kdy jsem zasekl. Po patnácti minutách král stříbrných vod dobojoval.

Šulgin nepřijel za námi ani večer, ani v noci. Oleg projevil obavu, že polesný zabloudil. Čižov o tom sice pochyboval, přece však požádal Starobora a Jemenku, aby zapálili na skále velký táborák. Jeho záře mohla sloužit jako vodítko po cestě. Ani toto opatření nepomohlo, a tak jsme ulehli v obavě, že polesný se někde potuluje po tajze, nebo uvízl v močále.

Naše starosti však byly zbytečné. Ráno jsme právě snídali, když se pohřešovaný objevil. Seskočil z koně, přisedl k nám a vyprávěl, že se v noci bál projíždět „lázeňským údolím“, a proto raději přenocoval pod stromem. Náš táborák neviděl, trochu v noci vymrzl, ale ráno se jízdou zahřál a je rád, že nás zastihl u snídaně. Má prý pořádný hlad. Po vydatné snídani usnul. Z ohleduplnosti jsme ho nebudili a zůstal u něho Starobor.

Tamara vyjela o něco dříve, ale když jsme opouštěli údolí Třpytů, kde gigantická zrcadla odrážela na všechny strany ranní záři slunce, zpomalila a zůstala za námi. Oleg se k ní přidal. Dlouho s ní o něčem rozprávěl a potom přiklusal ke mně:

„Víte, co Tamara tvrdí? Že prý Šulgin přijel k našemu táboru zcela z jiné strany, než jsme jeli my.“

„A co z toho vyvozuje?“ divil jsem se.

„To mi neřekla. Zdá se mi, že je to přece jen podivné, nemyslíte?“

Já jsem v tom nic zvláštního neviděl.

„Mále pravdu,“ odpověděl Oleg. „Tamara si dělá zbytečné starosti a opravdu nevím, proč Šulgina stále z něčeho podezřívá.“

Den minul bez zvláštních příhod a na noc jsme se utábořili na malé polaně, kde se rozrostly olše a osiky do podivuhodných rozměrů. Některé kmeny byly tak silné, že je nemohli obejmout ani dva muži. Pustili jsme koně a hned bylo slyšet veselé klinkání zvonců, které měli upevněny na krku. Moudří klusáci se scházeli dohromady a jeden druhému škrabal zuby na těle místa, poštípaná hmyzem.

Ráno přišel až na dvacet kroků od tábora medvěd a zvědavě si nás prohlížel. Byl to zjevný důkaz, že tato tajga nikdy neviděla člověka, a proto se zvířata nebála. Míša vykoukl mezi mladými břízami, zvedl hlavu, větřil, pak se schoval a za okamžik vylezl úplně. Když poznal, že ho pozorujeme, přes štěkot psů se vztyčil na zadní tlapy, vytáhl krk a kýval hlavou. Nemohli jsme se udržet smíchem nad takovým komickým počínáním. Teprve za chvilku se mu naše společnost zdála podezřelá, proto se obrátil a pomalu odešel. Několikrát se však otočil a projevoval zřejmý zájem o tvory, kteří se objevili v jeho revíru. Komicky působilo i to, že míša byl tmavohnědý, ale slechy měl téměř bílé.

„Proč jste nestřílel,“ ptal se Šulgin geologa, „celých pět minut jste ho měl přímo před nosem – a vy nic.“

„Řekli jsme si přece, že budeme střílet medvědy jen v případě, kdyby nám od nich hrozilo nebezpečí. O tomhle medvědovi to rozhodně nemůžeme říci.“

„Ech, Jemenko! To já na medvědy kulemi nešetřím…,“ prohlásil s úšklebkem Šulgin.

„Pak jste špatný lovec,“ odpověděl mu Jemenka. „Potravin máme dost, každý den máme navíc zvěřinu nebo lososí maso, nač tedy střílet medvědy? Kůže se nám nehodí a maso nemůžeme zužitkovat. Střílet jen ze zábavy není přece v tajze zvykem. I medvěd chce žít. Podívejte se na něj!“

Náš míša s bílými slechy se znovu objevil. Vybral si ovšem prapodivnou cestu. Lezl po příkré skále, jež se zvedala na jihu doliny. Neměl patrně chuť prodírat se hustým porostem.

Když dolezl asi do poloviny skály, zastavil se. Šulgin tvrdil, že zde zalehne, Čižov a Starobor však ujišťovali, že se nezastaví ani před téměř svislou stěnou a vyšplhá se až na vrchol.

A také to udělal.

Míša se obratně zachycoval za úzké římsy a výstupky, až se konečně dostal na nejvyšší bod. Zde však tvořila skála přístřešek a k jeho zdolání bylo opravdu třeba značného horolezeckého umění. Zatajil se mi dech. Medvěd visel mezi nebem a zemí ve výši sto osmdesáti až dvou set metrů a pak se mrštným pohybem vytáhl předními tlapkami na přečnívající stříšku, převalil se na bok a jedním skokem se octl na vrcholku skály. Zde chvíli stál a rozhlížel se kolem sebe, jako by chtěl změřit výšku skály a prohlédnout si krkolomnou cestu, kterou zdolal. Pak se otočil a pomalu zmizel mezi kameny. Horolezecké představení medvěda provázel bouřlivým potleskem i zdrženlivý Šulgin.

Nevím ani, proč mě napadlo zeptat se Jemenky, zda v těchto místech roste ženšen.

„Jak jste na to přišel?“ tázal se udiveně.

„Pancuj – tak se přece jmenuje tento kořen v Koreji i Mandžusku – roste prý v místech, kde se odehrávají podivné věci. Hlídá ho zvláštní druh ořešníka – toho jsem viděl. Zvířata se prý vyhýbají místu, kde kořen roste.“

„Co o tom víte?“ ptal se Oleg, který naši rozmluvu sledoval se zřejmým zájmem.

„Málo, ale přečetl jsem útlou knížku o ‚zázraku v zemi‘ ještě v Leningradě. Napsal ji nějaký lodivod, který brázdil na malém pobřežním parníku vody Ochotského a Japonského moře a potom se stal hledačem divotvorného kořene.“

„Zvláštní změna povolání,“ konstatoval Oleg.

„Podle toho, co jsem četl, poznal jsem na prastarých limbách vytesané trojúhelníky, které znamenají v řeči tajgy, že zde nablízku roste ženšen a má nebo měl svého majitele, který ho našel.“

„Správně,“ vpadl mi do řeči Jemenka. „Ale zřejmě jste přehlédl ještě jednu věc. Dlouhé pásy kůry stromů byly kdysi strženy a z nich vyrobeny krabičky, do kterých se nalezený kořen ukládá.“

„Na to jsem ovšem zapomněl. Ale řekněte nám, Jemenko, roste zde v okolí opravdu kořen – člověk?“

Tunguzský lovec se zamyslel a zřejmě váhal s odpovědí. O nalezišti vzácného kořene patrně málokdo ochotně hovořil. Ale mýlil jsem se. Jemenka si pozorně prohlédl zářez na limbě, který byl podle všeho učiněn před mnoha lety, a pak řekl:

„Je to dorozumívací znak chao-šu-chua, v řeči tajgy dřívějších dobyvatelů ženšenu. Byli to většinou Číňané a Korejci. Každý z nich měl svůj určitý znak, kterým označil místa, kde našel drahocenný kořen. Nemýlil jste se. Zde kdysi rostl a snad roste i nyní. Pamatuji se, že můj děd o těchto místech vyprávěl a otec ještě za mého dětství zde kořen hledal – a dokonce i našel. Od té doby však se o místo nezajímal. Zřejmě zde vykopal poslední.“

„Uplynulo mnoho let, snad zde zatím vyrostl nový,“ podotkl Čižov, „a stálo by za to zdržet se zde a řádně prohledat okolní tajgu.“

Tamara byla jiného mínění.

„Zdrží nás to a kdo ví, zda nebudeme hledat zbytečně.“

„Roste-li zde ještě, pak by byla doba pro hledání vhodná. Koncem srpna již zrají jeho červené plody, malé bobule, které se od okolí výrazně odlišují,“ vysvětloval Jemenka.

Protože se mínění rozcházela, navrhl Čižov, že zde uplatní svého oblíbeného koníčka: hlasování.

Vytrhl ze zápisníku sedm lístků, každý z nás napsal své „ano“ nebo „ne“, složil lístek a hodil do připraveného klobouku.

Pět hlasů bylo pro a dva proti. Patrně hlasoval Oleg ze solidarity s Tamarou, byl však mezi prvními, kdo se vydali kořen hledat.

„Tajga nemiluje slabé,“ volal Šulgin a šplhal se na vysokou stráň. Jemenka mávl rukou a řekl: „Ženšen ale miluje vlídné zacházení a čisté srdce, jinak se sáhová a nenajdeš ho.“

„Láry fáry. To jsou tlachy pro malé děti, jen kdyby zde pancuj byl, já bych mu pomohl ze země,“ smál se polesný.

Pro mne, nováčka v tajze, bylo hledání zázračného kořene neobvyklou věcí, a když jsem pomalu kráčel mezi věkovitými stromy a rozhlížel se po všech koutech, rozbušilo se mi srdce.

Pod limbami vládl tísnivý soumrak. V ruce jsem měl dlouhou hůl, kterou jsem rozhrabával trávu, a pojednou jsem uzřel před sebou mezi trávou čtyři zářivě zelené listy, podobné lidské ruce. Skláněly se nad trsy kapradí a byly obtěžkaná růžovými bobulkami.

Radostí jsem se div nezbláznil. Podařilo se mi, co jsem nepovažoval za možné: najít tak snadno zázračný kořen, který dobyvatelé hledají často bezúspěšně celé měsíce. Věděl jsem, že vykopávání kořene je velmi snadné a nesmí se provádět železným předmětem, aby se nepoškodily ani jeho nejmenší vlasové kořínky. Kostěnou lopatku jsem neměl a ani dřevěná by mi nepomohla, neboť jsem neměl potuchy, jak daleko mám začít s vyhrabáváním od těla pancuje. Přiložil jsem tedy ruce k ústům a volal:

„Pancúúúj!“

Mé volání se ještě ani nerozlehlo ozvěnou po tajze, když se z hloubi lesa ozvala odpověď:

„Běžíme – čekejte!“

Byl jsem zvědav, co řekne Jemenka a Čižov mému nálezu. Podle toho, co jsem četl, byly čtyři lístky, jež nosil nad zemí ženšen příznakem, že jde o starý, velmi cenný kořen, tak zvaný „Tantaza“, kdežto trojlistý se jmenuje „Sima“.

Klekl jsem na kolena a opatrně rozhrabával trávu a odstraňoval suché větévky, které ležely v blízkosti, aby ženšen padl příchozím hned do očí.

Za chvíli přišel Čižov, zastavil se a smekl čepici:

„Blahopřeji vám, to se nestalo v našem kraji už sedm let, aby někdo našel kořen života. Ukažte mi toho krasavce.“

Než mohl pohlédnout na téměř zázračný nález, byl zde Jemenka, opatrně se blížil ke kořenu, klekl vedle mne a prohlížel si lístky. Pozoroval jsem, jak asi bude překvapen, ale zklamal jsem se. Tunguzský lovec mávl prudce rukou, pak si postrčil klobouk z čela a zklamaně vzdychl.

„Co se vám nelíbí?“ ptal jsem se vzrušeně.

„Vždyť to není ženšen!“

Zamrazilo mne a udiven rozsudkem nad svým nálezem jsem zvolal:

„Jak to?“

„To, co považujete za ženšen, je horská petržel, neboli ‚psí nožka‘. Poněkud se podobá kořenu ženšen, ale nemá s ním nic společného.“

Moje zklamání bylo tak veliké, že jsem udeřil kloboukem zlostně o zem.

„Nic si z toho nedělejte,“ chlácholil mě Čižov. „To se stává jinému také. Lístky ‚psí nožky‘ jsou sice podobné ženšenu, mají však docela jiné plody. Bobulky jsou růžové a podlouhlé, kdežto u pravého kořene života jsou úplně rudé a kulaté. Tak se nermuťte a pojďte dál.“

Ztratil jsem všechnu chuť, kdežto ostatní pokračovali v hledání. Loudal jsem se za nimi a jen občas jsem zavolal, abych je neztratil v hustém pralese. Tak jsem šel dlouhou chvíli a zase jednou křikl, když znenadání přede mnou vzlétlo hejno jeřábků. Podle rodového zvyku se mladí zavěsili na blízkých stromech. Strhl jsem ručnici z ramene a dobře mířenými výstřely dva opeřence složil. Ostatní, bylo jich celkem devět, zůstali na větvích a jen starostlivá máma zahalasila varovným hláskem a vzlétla. Rychle jsem nabil znovu a dva výstřely znamenaly pro další párek jeřábků předčasný konec života. Teprve potom ptáci zapískali a uletěli.

Posbíral jsem kořist a u staré jedle jsem našel hřib, jehož velikost mě překvapila. Při bližší prohlídce jsem poznal, že mám před sebou hřib křemenáč ohromných rozměrů. Opatrně jsem jej uřízl, uložil ulovené jeřábky do lovecké síťky, hřib vzal do náručí, zase křikl a podle hlasů jsem se přidružil k ostatním.

Další hledání kořene života zůstalo bezvýsledné, a tak jsme se vrátili do tábora s nepořízenou.

Tamara neopomněla podotknout, že nezdar pochůzky předvídala, neboť k dobývání vzácného kořene je nutná dlouholetá zkušenost.

Mezitím oškubával tunguzský lovec jednoho jeřábka, a když jej vyvrhl a rozřízl volátko, překvapením hvízdl. Pak rychle prohlížel jeho obsah, posunul si klobouk z čela a protáhle zahvízdal podruhé.

Všichni jsme vzhlédli, neboť Jemenka začal vesele pískat jakousi neznámou melodii a mlčky nás obíhal, ukazuje na dlani obsah volátka. Mezi mravenčími vajíčky a jahodami vlochyně se pestřilo několik kulatých, křiklavě červených bobulí.

„Pancuj, pancuj – ech tancuj, tancuj, šťastný lovče,“ volal. Pak mě uchopil za ruku a divže se mnou opravdu netancoval. Když ustal, postavil se zeširoka, pohlédl na nás a vysvětloval:

„Tento jeřábek, krátce před tím, než byl zastřelen, zobal tyto bobulky. A to jsou plody vzácného a pravého kořene života ženšen. Omyl je vyloučen, znám je dobře. A proto prohledáme místo, kde ptáček zobal. Záleží však na tom, abyste ono místečko také našel.“

V tom ovšem byla potíž. Pamatoval jsem si právě jen vysokou jedli, vedle které jsem našel obrovitý hřib, který Tamara již krájela, aby jej usmažila – a víc nic.

„Nevadí,“ prohlásil Jemenka. „Nebyl jste daleko od nás, takže kruh se zužuje. Jedlí zde, v limbovém lese, není tak mnoho, a pak zůstal po velikém hřibu bílý, dobře viditelný zbytek kořene. A do třetice – na řemen vezmu svého psa. Má dobrý nos a zavětří stopy jeřábků, kde chodili, zobali, i kde po výstřelu vzlétli. Tam budeme pokukovat po stromech.“

Vše bylo logické a jasné.

U koní zůstal tentokrát polesný Šulgin, neboť Tamara hořela zvědavostí uvidět místo zrodu kořene života, o němž věděla, že prodlužuje mládí a zdatnost.

Hledání bylo obtížné a zdlouhavé. Chodili jsme po tajze, prolézali houštiny, plazili se v mlází a brodili se malými močály.

Teprve kvečeru na mne zavolal Jemenka, který byl stále v dohledu:

„Podle všeho jsme na místě. Podívejte se na psa.“

Lajka Tulaj našla snad již po desáté stopy jeřábků, napínala řemen, ohlížela se po stromech… a tu jsem uzřel vysokou jedli i zbytek kořene hřibu. Svou velkou bílou plochou svítil mezi travou a mechem.

„Všichni sem ke mně! Jděte opatrně, prohlížejte každou píď půdy,“ volal Jemenka.

A tak jsme ho našli!

Nastalo ticho, ticho, plné očekávání. Takové okamžiky snad nikde jinde člověk nezažije, jen v hluboké tajze. Přestože nás bylo šest, měli jsme každý pocit osamocenosti a tísnivé opuštěnosti.

Jemenka mě vzal za ruku a opatrně přivedl k ženšenu. Můj zrak dlouho klouzal po zeleném koberci trav, mechů a kapradí, než jsem uviděl dva sytě zelené lístky kořene. Měly vyloženě tvar lidské ruky a spočívaly na dosti dlouhých stéblech. Na nich zůstala jediná bobulka, všechny ostatní sezobali jeřábci. Tak to byla tedy ona předhistorické rostlina, jež přetrvala statisíce, ba snad i milióny let a uchovala se, nehledě na všechny změny, které prodělala naše zeměkoule. První dojem nebyl nijak překvapující. Kolem stály mohutné limby, modříny a jedle a on – tento dárce životní síly – krčil se jako sirotek, ukrytý slunci, nemohoucí a tak něžný, že mu mohla uškodit náhodou spadlá šiška, ba i slimák. Po nejmenším poškození lístků usíná na dlouhá léta a probouzí se jen nerad…

Nalezený kořen měl dva plně vyvinuté lístky a třetí teprve dorůstal. Byl to tedy pancuj poměrně mladý a Jemenka odhadl jeho stáří na 12-14 let. Mohl být ovšem i starší, byl-li náhodou poškozen a přestal několik let růst.

Co s ním? Vykopat jej?

Jemenka i Čižov byli rozhodně proti tomu, jelikož kořen, který nemá tři dorostlé lístky, nemá plně vyvinuté tělo, žádoucí účinek, ani patřičnou cenu.

Mínění obou lovců bylo pro nás směrodatné a podle rady Jemenky jsme nalezený kořen „zajistili“. Nejdříve Jemenka odměřil dvanáct kroků poloměru kruhu kolem pancuje a označil všechny stromy na jeho obvodu znamením. Podle zákonů tajgy bylo tím naznačeno, že kořen již má svého majitele a kdokoliv by náhodou na toto místo přišel, nesměl se ke kořeni přiblížit. Pak byly z jeho okolí odstraněny všechny větvičky, plevel a kolem zřízen malý plot. Nakonec vylezl Jemenka na blízkou limbu, jejíž větve se skláněly nad kořenem, otrhal všechny šišky, a dokonce uřezal některé větvičky, aby zamezil i v příštích letech růstu nových šišek. Učinil to proto, aby některá ze šišek náhodou nespadla a nepoškodila něžné lístky vzácné rostliny.

Po ukončení všech opatření Jemenka řekl slavnostně:

„Tento pancuj patří vlastně vám, neboť jen vaším přičiněním jsme ho našli. Pamatujte si: roste pro vás a já ho budu opatrovat.“

Na chvíli zavládlo ticho a cosi mě nutkalo promluvit:

„S tím nemohu souhlasit. Nikdy bych kořen nenašel, nebýt vás, Jemenko. Nepoznal bych bobulky ve volátku jeřábka…“

„… nikdy bych je neuviděl, nebýt vašeho jeřábka,“ přerušil mě Jemenka.

„Dobývání pancuje se řídí starými pravidly,“ vysvětloval Čižov, „a nezbude vám nic jiného, než se jim podřídit. Jemenka má pravdu, a ostatně původní nálezce se ani nesmí svého ženšenu odříci, jinak ho stihne neštěstí. Aspoň to tvrdili staří, pověrčiví hledači kořene. A takové nebezpečí přece nechcete na sebe přivolat.“

„Jak vidím, nálezem kořenu mám vlastně o jednu starost víc,“ řekl jsem s úsměvem. „Co když tento všemohoucí kořen života náhodou zajde?“

„Bude to špatné znamení,“ dodal Jemenka.

„To jsou ovšem pověry,“ vysvětloval Čižov. „Dokazují jen, jak mnoho legend, pověr a ceremonií bylo dříve spojeno s dobýváním tohoto vzácného kořene. Nelamte si tím hlavu. Kořen je váš. Až doroste, za pět až sedm let, přijedete a sám rozhrnete kostěnou lopatkou půdu…“

Čižov nedomluvil, když nad námi, vysoko na nebi, přelétl svítící kotouč s dlouhým ohnivým ocasem, z něhož na všechny strany sršely jiskry. Oslepující svit nás donutil zamhouřit oči.

Všichni jsme zůstali jako omráčeni. Psi kňučeli, třásli se a rozhrabávali půdu… Kdesi opodál se ozvaly detonace. Na obloze se znovu rozsvítil ohňostroj, jaký nedovede vytvořit žádný člověk, a pak – vše zmlklo.

Mimoděk jsem vzhlédl na oblohu. Stmívalo se již, ale klenba nebes byla osvětlena hrozivou rudou a zelenou září. Dlouhé šmouhy kouře se táhly ze severu na jih, ponenáhlu se křivily, svrašťovaly a rozlétaly na všecky strany.

Co to všechno znamenalo?

Byli jsme svědky pádu velkého meteoritu. V naší blízkosti – ovšem kdesi vysoko na obloze, se dostal do zemské atmosféry. Následkem odporu vzduchu jeho rychlosti ubývalo a energie pohybu se proměnila ve světelnou a tepelnou.

Tělo meteoritu se na povrchu tavilo a vřelo, přecházelo do stavu rozžhaveného plynu a kosmický tulák se rozletěl na mnoho částí.

To bylo střízlivé vysvětlení neobvyklého a grandiózního úkazu, který jsme viděli.

Vrátil jsem se s Jemenkou ke „svému“ kořenu života, abych se přesvědčil, jak tento dárce síly a zdraví přečkal katastrofu. Podle všech příznaků zůstal ušetřen jakékoliv pohromy a pouze několik suchých větviček padlo do jeho blízkosti. Odstranili jsme je a rychle jsme se vraceli k našemu stanovišti.

Tam jsme našli téměř vyčerpaného Šulgina. Koně se při pádu meteoritu poplašili, dva přetrhli pouta a s řičením běhali kolem. Jednoho se polesnému podařilo chytit, druhý však zmizel. Starobor a Jemenka okamžitě skočili do sedel a vydali se za uprchlíkem, který měl naštěstí na krku obvyklý zvonek. Záhy se s ním vrátili, neboť polekaný vraník se octl v houští a nemohl dále.

To, co jsme právě prožili, patří opravdu snad více do říše fantazie než do všední skutečnosti. Kdy a komu se něco podobného přihodí? Mezi stamilióny lidí jsme snad jediní, kteří našli kořen života a hned nato takový nebeský úkaz. To byla opravdu shoda okolností, na které sotva zapomenu.

Jitro se hlásilo veselým řehtáním koní a protáhlým pískáním jestřábů. Tajga byla po dešti jako vyměněná.

Snídaně nám chutnala lépe než jindy a mně se zdálo, že tak krásný den jsem v tajze ještě nezažil.

Každý z nás měl radost a o žerty a šprýmy nebyla nouze. Cesta nám ubíhala neobyčejnou rychlostí. K tomu ovšem přispěla její výborná schůdnost. Seděli jsme pohodlně v sedlech bez obavy, že se náhle někdo octne na zemi. Stezka byla pro jízdu přímo stvořená.

„Kdopak nám tuto parádní cestičku vyšlapal?“ dotazoval se Oleg.

„Kdo jiný než jeleni,“ prohodil Čižov.

Jemenka přisvědčil:

„Mají zde své stálé stopní dráhy. Přecházejí a přetahují z kopců k vodě a k sytým paloukům. Nevím však, jak daleko nás stezka dovede. Tam, kde se v dálce tyčí skály, je úzký a jediný průchod k Surunganským horám. Doufejme, že se tam nesesuly kameny. Tyto skály bývají jako živé a tak se i nazývají.“

Oleg se nad tím pozastavil a žádal bližší vysvětlení.

Jemenka odpověděl, že skály jsou zvětralé a na jaře při tání sněhu někdy sjíždějí do žlebu celé balvany.

„A když bude žleb zavalen, co pak?“ ozval se Šulgin.

„Nevím. Museli bychom hledat stezky zvěře, prolézat houštiny – ale proč o tom uvažovat již teď. Víte, co se říká: zblízka se věci nezdají tak vzdálené jako z dálky. A proto uvidíme až na místě.“

Tajga vyhlížela přímo svátečně. Všechno bylo veselé, živé, vzhlíželo nebo vzlétalo do výše, k nebi, které se klenulo vysoko nad tajgou jako průzračná báň.

Vzduch byl naplněn nesčetným množstvím vůní, neboť příroda sama brala od každé rostliny něco a míchala vše tak dovedně, že se nám dýchalo lehce a příjemně.

Cesta rychle ubíhala. Dojeli jsme k živým skalám, stály před námi jako nedobytná hradba a úzký žleb byl opravdu jedinou cestou, která vedla tímto kamenným bludištěm. S obavou jsme čekali, co zjistí Jemenka, který jel napřed prozkoumat cestu. Za chvíli se vrátil s radostí. Cesta byla místy zavalena velkými kameny, ale přece jen sjízdná.

Šulgin jel před Olegem, za ním Tamara a pak se opatrně proplétal můj kůň.

Starobor jel poslední a něco domlouval psu, který se patrně pletl koni do cesty. Náhle však pes proběhl vedle mne a zuřivě zaštěkal. Olegův kůň se lekl a poskočil. Vtom zaduněl ohlušující výstřel a hned druhý. Oleg pronikavě vykřikl, zavrávoral v sedle a spadl z koně.

„Přepadení – pozor – lupiči…,“ křičel někdo vpředu tak vzrušeně, že jsem ho nepoznal po hlase.

V okamžiku hrozícího nebezpečí jsem poznal, jak pohotoví a duchapřítomní jsou lovci tajgy.

S podivuhodnou rychlostí strhli ručnice z ramen, přitáhli koním uzdy a stříleli. Směr střelby řídili podle štěkotu psů. Po levé straně žlebu bylo zvláště mnoho puklin a tam se patrně skryli záškodníci. Přenechal jsem sibiřským lovcům obranu proti zločincům, seskočil z koně a spěchal ke geologovi, u kterého již klečela Tamara. Ležel v bezvědomí a krvácel z rány na hlavě.

Tamara měla plné oči slz a stěží zadržovala vzlykání. Opatrně nadzvedla Olegovi hlavu. Uviděl jsem, že má zakrvácené ucho a krví slepené vlasy.

„Žije… řekněte mi, žije…?“ naléhala Tamara.

„Doufejme.“

Střelba pokračovala, psi s děsným štěkotem doráželi na skály. Jen naši znamenití vraníci se nehnuli. Jen stříhali ušima a někteří řehtali. Jejich chování nás uchránilo od další pohromy, neboť poplašení koně mohli v úzkém žlebu podupat ležícího Olega, Tamaru i mne.

Když přestřelka ustala, přiběhli všichni k nám a ptali se jeden přes druhého, co je s Olegem.

Čižov i Jemenka ho nadzvedli a prohlíželi ránu na hlavě. Olegova hlava visela bezvládně na mém předloktí.

V rozčilení jsem zapomněl nahmatat geologovi puls…

Byl živ! Rytmické nárazy krve na stěnu tepny byly zřetelné a raněný byl jen v bezvědomí. Odnesli jsme ho na rovné místo, rozepjali kabát a košili a opatrně ho křísili.

Když Čižov ohmatával ránu na hlavě, raněný zhluboka vydechl, zkřivil obličej a otevřel oči – patrně ucítil bolest.

„Co… co se stalo?“ pronesl pomalu. Sáhl si na hlavu, a když uviděl na ruce krev, údivem vytřeštil oči.

„… krev, jak to?“ tázal se rozpačitě. „Že na mě někdo střílel, že ano?“

„To nic není,“ chlácholila ho Tamara. „Nebolí vás ruce nebo nohy?“

Oleg rozpažil ruce, pak pohnul nohama, pokusil se o úsměv a zamumlal: „Nohy a ruce jsou v pořádku, ale bolí mě hlava, pálí ucho a píchá v kříži.“

„To jsou maličkosti,“ tvrdil Jemenka. „Ucho se zahojí do zítřka, škrábanec na hlavě pozítří a záda – na ně se podíváme také. Nejdříve však ošetříme škrábnutí.“

Při prohlídce rány na hlavě jsme zjistili, že kulka lehce zasáhla ucho a pak sedřela z hlavy proužek kůže.

„Máte, příteli, ohromné štěstí,“ zvolal Čižov. „Úder kulky a pád z koně vás jen omráčil.“

Tamara přinesla lékárničku, omyla Olegovi ránu na hlavě, pak ucho, přiložila sterilní obvazy a přelepila všechno velkou náplastí.

„Zachránil vás pes,“ podotkl jsem. „Asi uviděl nebo zvětřil zákeřníka, neboť znenadání vběhl vašemu koni pod nohy, zaštěkal a vraník leknutím poskočil právě v okamžiku, kdy lupiči vystřelili.“

„Nejde mi do hlavy, kdo nás mohl přepadnout zde, kam po celá léta nepřijde lidská noha,“ uvažoval Čižov.

„Jak je vidět,“ ozval se Šulgin, „chodí zde nějací darebáci!“

„Chodí, chodí,“ opakoval Jemenka, „seděli a číhali tu na nás. Museli vědět, že sem přijdeme, a to je zajímavé.“

„Ano,“ přitakával Starobor, „to je sotva nahodilé přepadení. Dneska se v tajze bandité nevyskytují.“

„To se mýlíš,“ řekl Šulgin. „Právě zapadlé končiny mohou být rejdištěm banditů. Pozorovali nás snad již včera a dostali asi chuť na naši výstroj, výzbroj a koně.“

„To může být pravda,“ přikyvoval po kratším rozmýšlení Čižov. „Ale my si na ně posvítíme. Co tomu říkáš, Jemenko, chceš se hned za nimi vypravit?“

„Ne, na ty ptáčky půjdeme se zástupci Bezpečnosti.“

S tímto míněním jsme všichni souhlasili, a když se Oleg poněkud vzpamatoval, pokračovali jsme v cestě. Učinili jsme však potřebné opatření pro případ, že by se útok banditů ještě jednou opakoval. Vpředu běželi psi. Pak jel Jemenka s připravenou ručnicí k výstřelu a ve vzdálenosti 30-40 metrů následovali ostatní.

Cesta žlabem byla svízelná, koně klopýtali a přelézali s podivuhodnou dovedností kamenné překážky. Místy jsme museli slézt z koní a odstraňovat balvany, to nás stálo mnoho námahy a času. V jednom, snad nejužším místě, zatarasil cestu sesutý kus skály, který nám bránil v další cestě.

„Co nyní?“ ptal se Šulgin.

„Do konce žlebu nám chybí pouhé dvě versty, dobrých deset máme již za sebou. Musíme tu skálu dostat z cesty, kdyby tak byl trhací prach!“ vzdychl hlasitě Jemenka.

„Amonit by nestačil?“ ptal se ledabyle Oleg.

„Amonit? Ten by byl desetkrát lepší. Ale kde ho vzít?“ řekl Jemenka.

„Mám ho v geologické bedně. Tam mám všechno, co je pro geologa potřebné. Přístroje, nářadí a také amonit. Postačí na odstranění tuctu takových kamenů,“ vysvětloval geolog.

„Tato výzbroj patří také k lovu sobolů?“ ptal se polesný Šulgin.

Oleg mu neodpověděl. Založil nálože a rychle jsme odešli. Několik výbuchů otřáslo údolím a ozvěna dlouho bloudila mezi skalami, než zapadla do neprobadatelných úžlabin a klikatých soutěsek skály.

Ohromný balvan se rozletěl na několik kusů. Když se přestalo sypat kamení z příkrých skalních stěn, prohlédli jsme výsledek.

Cesta byla volná. Za půl hodiny jsme se dostali ze žlebu.

Okolí se změnilo. Před námi se rozprostřela dolina a zelené moře tajgy leželo v modravé měkké mlze. Horký vzduch se třepotal a jasně zelená tajga dostala tmavší odstíny.

Oleg si stěžoval na bolesti hlavy, a proto jsme se rozhodli přerušit jízdu. Rozhlíželi jsme se po vhodném táboru – ale museli jsme volit bezpečné místo, které nám zaručovalo přehled.

Tajga zde byla hustá. Vysoké limby a jedle tvořily semknuté porosty, jen na krajích rostly břízy a olše. Teprve když se před námi otevřel široký rozhled na několik lučin, našli jsme to, co jsme hledali: říčku a závětří pod malým kopcem.

Tamara se starala s velkou péčí o Olega a hned po večeři ho přinutila, aby ulehl.

Beseda u ohně vázla, přestože se stále znovu probíralo přepadení. Byl jsem unaven a odešel do stanu. Na improvizované židličce seděla Tamara. Zdálo se mi, že jsem nepřišel vhod. Chtěl jsem odejít, ale Oleg mě zadržel.

„Zůstaňte, Tamara čekala jen na vás, abych zde nebyl sám, a chce jít spát.“

Za chvíli Tamara odešla. S rozkoší jsem se protáhl ve svém loži.

Oleg byl neobyčejně vážný. Rozhlížel se po našem malém stanu, jako by se chtěl přesvědčit, že zde nikdo kromě nás není. Pak řekl prosebně: „Pane Luskač, nepodíval byste se, zda není nikdo okolo našeho stanu?“

Považoval jsem prosbu za vrtoch nemocného a šel jsem se podívat. Táborák již pomalu dohoříval, takže se všichni rozešli do stanů.

To Olega zřejmě uklidnilo, a když jsem zase ulehl, chvilku přemítal a pak přitlumeně řekl:

„Musím se vám s něčím svěřit, co bych za jiných okolností asi neudělal. Ale dnešní případ mi ukázal, že nesmím dál mlčet. Než vám řeknu, oč jde, chtěl bych vědět, co soudíte o dnešním přepadení.“

„Nevím, co si mám o tom myslet. Tajgu neznám, kloním se k mínění Šulgina. Jde tu patrně o nějakou bandu.“

„A není divné, že bandité stříleli právě na mne?“

„To snad byla jen náhoda. Jaký zájem mohli mít na tom, aby v hluboké tajze chtěli sprovodit ze světa právě vás?“

Oleg se zasmušil a téměř šeptem pronesl:

„Právě na mne měli namířeno a mají k tomu velmi závažný důvod…“

Nic jsem nechápal.

Oleg ale vážně řekl:

„Chtěl bych mít jistotu, že o všem, co uslyšíte, zachováte prozatím naprosté mlčení.“

„To vám slibuji. Ale povězte mi, proč chcete právě mne zasvětit do věci, kterou chováte v tajnosti?“

„Dlouho jsem přemýšlel, komu se mám svěřit. Čižov by snad byl nejspolehlivější – ale předal jsem nu dopis od strýce, že jedu za soboly, a proto by mi asi nevěřil. Tamaře? Nechci jí dělat zbytečné starosti. A tak jsem se rozhodl pro vás. Poznal jsem, že to se mnou myslíte upřímně. Důležitou pohnutkou byla také vaše podezřívavost –… že skrývám pravý důvod obtížné cesty k Surunganským horám, správněji horám Sta hlasů. Byl jsem ještě malým chlapcem, když si mě jednou dědeček posadil na kolena a důrazně mi radil, abych se stal geologem, protože na mě čeká v tajze veliká práce, a když budu pilným a dobrým odborníkem, že se stanu slavným…

Tato slova mně nesmazatelně utkvěla v paměti. Přání zesnulého dědečka jsem splnil a po promoci jsem se přímo vášnivě věnoval dalšímu zdokonalení svých vědomostí. Zakousl jsem se do vědy, která se zabývá zemí jako kosmickým tělesem. Tato věda řeší otázky nitra země, nerostného složení, vývoje a stavby zemské kůry – od jejího vzniku až po naše dny. Pátrání po původu hornin mě tak zaujalo, že jsem nenašel čas pro nic jiného.

Jednoho dne ke mně zavítala nečekaná návštěva. Starý, velmi vážně vyhlížející muž, poněkud obtloustlý a shrbený. Představil se mi jako Nikolaj Parfenov, důvěrný přítel mého dědečka Feklistova.

Uvedl tak mnoho podrobností o dědovi, že mě plně přesvědčil o pravdivosti svého tvrzení. Ukazoval mi dokonce od něho psaní. Poznal jsem dědečkův rukopis. To bylo pro mě dostatečným důkazem, že si starý pán mého návštěvníka opravdu vážil.

Po večeři se vysvětlilo, proč mě Sibiřan vyhledal. Do Leningradu přijel kvůli jisté rodinné záležitosti a při této příležitosti chtěl vyhledat mého otce. Když se dozvěděl, že je dávno mrtev, přišel za mnou, aby poznal vnuka věhlasného geologa Sibiře, bývalého politického vězně za cara, a také proto, aby zároveň požádal na památku o jednu knihu. Divil jsem se, ale on s úsměvem opakoval: ‚Ano, potřebuji pouze jednu knihu, a to za carského režimu zakázaný svazek Puškinových básní.‘

Kniha prý měla pro Parfenova velký význam, neboť dědeček ji miloval, často z ní deklamoval a dělal si v ní poznámky.

Byl jsem udiven zvláštním skromným přáním a šel jsem již do knihovny, abych knihu vyhledal. Maminka nám právě nesla čaj, a když uslyšela, co hledám, zamyslela se a pak mi vytkla:

‚Ty jsi, hochu zapomněl, co jsem ti říkala? Jen si vzpomeň na dědečkovo psaní, že v této knize najde tvůj otec cenné údaje o tajze. Jen předčasná tatínkova smrt je příčinou, že leží celá léta nepovšimnuta. Kolikrát jsem ti říkala, prohlédni si ji důkladně. Ale ty ležíš stále jen ve vědeckých knihách a nemáš čas si přečíst knížku, na kterou dědeček tak často poukazoval. Teď pro ni přijde člověk ze Sibiře a ty mu ji chceš dát. Špatně si ceníš památky po dědečkovi, kterému vděčíš za všechno, co dnes máš a čím jsi.‘

Tato slova na mne zapůsobila. Maminka měla pravdu. Pohladil jsem ji a vrátil se do pokoje k návštěvníkovi. Vysvětlil jsem mu, že z piety mu knížku nemohu přenechat. Snad by se spokojil s jinou památkou. Parfenov byl velmi zklamán, a dokonce mi nabídl za ni až kupodivu velký obnos. Prý mě nechtěl urazit – ale knížka je pro něho kuriozitou, a proto by ji zaplatil.

Své rozhodnutí jsem nezměnil, a tak návštěvník za chvíli odešel. Při loučení ještě podotkl, že mé stanovisko chápe, ale kdybych se přece jen rozmyslel, že si dovolí před odjezdem ještě jednou přijít.

Takový návštěvník pochopitelně vzbudil zase po dlouhé době vzpomínky na dědečka. Vyhledal jsem staré písemnosti svého otce a listoval v nich. Byly zde dopisy, které otec psal z fronty za první světové války. I jeho poslední psaní. Psal, že přijede na dovolenou – těšil se na maminku, na mne a na sestřičku, která se právě narodila. Ale nepřijel! Den před nástupem cesty domů – padl.“

Oleg se mimovolně zachvěl, když pomyslil na svého otce. Moje napětí se stupňovalo a netrpělivě jsem čekal, až bude pokračovat:

„Mezi různými dopisy a doklady ležela velká obálka, na níž rukou mé maminky bylo napsáno: Dědův odkaz. Pročítal jsem zažloutlé listy, telegramy i poslední vůli. Vše jsem nyní četl se stále větším zájmem. Bylo tam i psaní pro mého otce:

Drahý synu,

posílám vřelý – a snad už poslední pozdrav a políbení Tobě a mému vnoučeti… Odkazuji ruskému lidu velký poklad, který jsem objevil a o němž jsem Ti vyprávěl… Poklad nesmí přijít do rukou našich nepřátel, a proto nedávej tento odkaz lidu dříve, než bude svobodný a navždy zmizí carská sobolí čapka, zatížená zlatem, drahokamy a krví… Až se naplní prorocká slova našeho největšího básníka, kterého tolik miluji… pak nastane čas. Nezapomeň, že naše malá knihovna chová opravdový poklad, a že kniha je klíčem k bohatství pro budoucí svobodná pokolení…

Tvůj milující otec

Jak vidíte, byl dopis psán neobvyklým, vznešeným stylem. Podle všeho to bylo poslední psaní, které dědeček psal. Byl rozrušen a vložil do každého slova touhu, aby se jeho přání splnilo. Psaní se proto zdá záhadným a je srozumitelné jen těm, kdož znali záliby dědečka a všechny okolnosti, které s nimi souvisely.

Kniha, o které se zmiňoval, byly básně jeho milovaného Puškina. Matně jsem si pamatoval prorocká slova velikého básníka, protože otec mi o tom jednou vyprávěl. Dlouho jsem přemýšlel, až mě přemohla ospalost.

Ráno jsem šel, jako obvykle, okolo pomníku Alexandra Sergejeviče Puškina, ale tentokrát jsem se zastavil a přemýšlel nad slovy vytesanými na podstavci:

ČAADAJEVOVI –

VĚŘ, SOUDRUHU, ŽE PŘIJDE DEN,

KDY RUSKO STŘESE TĚŽKÝ SEN

A VZPLANOU NAD NÍM NOVÉ ŘÁDY.

TU V TROSKY CHMURNÉ SAMOVLÁDY

LID VPÍŠE ZNAČKY NAŠICH JMEN –

– PUŠKIN –

působila na mne slova vyrytá v kameni tak silně, že bych se nejraději vrátil domů a pročetl ostatní dědovy dopisy i poznámky otce. Rozhodl jsem se, že nejdříve prohlédnu Puškinovu knihu a vyhledám právě tuto báseň.

S napětím jsem nalistoval ony verše a tu se mi rozbřesklo. Pod básní byla dědovou rukou připsaná poznámka:

57°25’8” s. š.

128°12’5” v. d.

Surungan. = Zpěvavé h.

Souvrství a deformace.

Časté střídání vrstev. Mladá formace.

Dále byla nakreslena malá mapka a několik nesrozumitelných čísel a čar. Pochopil jsem, že je zde udáno určité místo podle zeměpisné šířky a délky, místní název a upozornění na vlastnosti usazených hornin. Protože jsem doma neměl podrobnou mapu, opsal jsem si veškeré údaje a překreslil mapku do svého zápisníku. Přitom se mi stala malá nehoda. Na psací stůl vyskočil můj sibiřský kocour Vasja a převrhl lahvičku s tuší. Tuš se rozlila na otevřenou knihu a částečně i na báseň. Snažil jsem se velkou skvrnu odstranit, ale slovo Surungan a několik cifer na mapce zůstalo nečitelných. Příštího dne jsem v geologickém výzkumném ústavě, kde pracuji, vyhledal podrobnou mapu Sibiře, abych podle svých zápisů zjistil místo, kde má být Surungan. Nenašel jsem však ani název Surungan ani Zpěvavé h. Myslel jsem, že se jedná o Zpěvavé údolí, kde dědeček dlouhá léta žil. Den nato jsem navštívil svého strýce, biologa Retkina.

Dlouho jsme posuzovali celou záležitost. Strýc přikládal dědečkovu odkazu mnohem větší význam než já. Radil, abych oficiálně požádal o výpravu do těchto míst. Obával jsem se neúspěchu. Kdo ví, co dědeček považoval za ‚poklad‘.

Na naléhání strýce jsem přislíbil, že svou dvouměsíční dovolenou obětuji na cestu do sibiřské tajgy a na průzkum označených míst.

Bylo již dlouho po půlnoci, když jsem se vracel domů. Bydlím ve vlastním domku v předměstí Leningradu, v Lesnom, které jistě znáte. Ve spěchu jsem si ani nevšiml, že vrátka od zahrady jsou otevřená. Teprve když jsem našel i domovní dveře nezamčené, zarazil jsem se. Maminka odjela k sestře na druhý konec města – a dům byl otevřen!

Na prahu seděl kocour Vasja a přivítal mě obvyklým mňoukáním. To mne poněkud uklidnilo, ale když jsem prošel předsíní, zaslechl jsem v pokojích kvapné kroky. Polekal jsem se. Hned nato něco upadlo a zařinčelo okno. Když se zase rozhostilo ticho, vzpamatoval jsem se, uchopil první věc, která byla po ruce – železný pohrabáč od kamen. Otevřel jsem prudce dveře do pokoje, ale nikdo tam nebyl. Do tmavého pokoje pronikal jen odlesk pouliční lampy.

Když jsem rozsvítil, poznal jsem, že u nás byli zloději. Skříně byly otevřené, zásuvky sekretáře a příborníku vytažené a všechno zpřeházeno. Ve vedlejším pokoji, v mé pracovně, byl nepořádek ještě větší. Uzamčený psací stůl byl vypáčen. V nejhorším nepořádku byla knihovna. Většina knih ležela na zemi, má vlastní vědecká pojednání, psaná na stroji, byla rozházená a šňůra telefonu utržená. Když jsem vešel do ložnice, byl jsem udiven, jaký zde panoval pořádek. Jen jedna skříň byla vypáčena, ale zřejmě v ní nic nechybělo. Uchopil jsem loveckou pušku, nabil ji a vyběhl do zahrady. Ale po pachateli nebylo již ani památky.

K mému štěstí šel kolem právě milicionář. Když jsem mu v rychlosti vysvětlil, co se přihodilo, šel se mnou do vilky, aby se přesvědčil, co se stalo. Případ oznámil a za půl hodiny se dostavili úředníci Bezpečnosti se psem.

Ptali se mne, co bylo odcizeno. Trvalo mi pěknou chvíli, než jsem to zjistil. Několik prstenů a fotografický aparát. Úředníci pokrčili rameny a tvrdili, že žádný zloděj by nepřeházel tři pokoje, aby vzal pouze tyto věci a nechal mnohem cennější na místě. V příborníku zůstaly zlaté hodinky s řetízkem a dva další prsteny po mém otci, i několik jiných šperků – dávné dárky od dědečka. Zloději patrně hledali něco jiného.

Služební pes šel po stopě pachatele až k hlavní ulici a tam zůstal stát. Vysvětlilo se, že zloděj odjel na motocyklu. Po sepsání protokolu úředníci slíbili, že se případem budou dále zabývat, a odešli.

Tu noc jsem neusnul. Nedovedl jsem si vysvětlit, co zloděj vlastně hledal, nebo ukradl. Teprve k ránu jsem přišel na myšlenku prohlédnout znovu psací stůl a knihovnu. A k svému překvapení jsem zjistil, že chyběly některé dopisy dědečka – a kniha Puškinových básní. Tu se mi rozbřesklo a zároveň mi přešel mráz po těle! Jak jsem byl slepý, že jsem nepřikládal důležitost odkazu svého děda! Naštěstí jsem ke strýci vzal poslední dopis dědečka s jeho odkazem a deník mého otce o jeho cestách do Zpěvavého údolí. Měl jsem v kapse i svůj zápisník. Do rukou zloděje padlo jen několik dědových dopisů a kniha s označením místa a s mapkou. Díky kocourovi byl záznam částečně nečitelný. Napadlo mě, že návštěva starého Sibiřana byla v nějaké souvislosti s vloupáním. Bylo však nepravděpodobné, že by Parfenov, jehož stáří jsem odhadl na 70-75 let, mohl provést tak riskantní kousek. K vloupání patří drzost, mrštnost a hbitost a nakonec jízda na motocyklu byla pro tak starého člověka prostě nemožná. Pak mě napadlo, že stařec, který tak žadonil o knihu, mohl mít společníky. Chtěl jsem se dokonce poradit s bezpečnostními orgány, ale za dva dny nato jsem od tohoto nápadu upustil.

Sibiřan přišel totiž znovu, aby se zeptal, zda jsem si věc nerozmyslil a knihu mu nepřenechám. Mluvil tak dojemně a s takovou úctou o mém dědovi, že jsem definitivně zavrhl domněnku o jeho účasti na vloupání.

O ztrátě knihy jsem se nezmínil a opakoval jen to, co jsem řekl již při první návštěvě. Parfenov se brzo odporoučel a podotkl, že dveře jeho domu v Čitě jsou pro mne vždy dokořán. Řekl, že by se zlobil, kdybych jel na Sibiř a nenavštívil ho.

Podle pravdy jsem mu řekl, že v létě do tajgy pojedu a podle možnosti se u něho zastavím.

Tím prozatím končila, lépe řečeno začala celá historie s odkazem mého dědečka.

Za několik týdnů odjel můj strýc Retkin služebně na Daleký východ a seznámil se s Petrem Čižovem. Z jeho vyprávění se strýc dozvěděl o Vertlovce a Zpěvavém údolí, i o tom, že blízký přítel mého dědečka Rodion Orlov ještě žije. Z opatrnosti se však Čižovovi o pravém důvodu mé nastávající cesty strýc nezmínil a jen řekl, že přijedu s ním.

Zbývá ještě dodat, že jsem se svěřil řediteli našeho výzkumného ústavu s pravým důvodem své cesty do tajgy. Náš ředitel je velmi rozumný člověk a vážím si ho nejen proto, že je ředitelem a dopisujícím členem Akademie věd, ale hlavně pro jeho vztah ke mně i k druhým vědeckým pracovníkům.

Celá záležitost ho velmi zaujala. Rozhodl, že moje cesta bude služebním průzkumem neznámých končin tajgy pro eventuální další mnohočlennou vědeckou výpravu. Doporučil mi, abych pravý účel cesty prozatím utajil. Na vloupání a odcizení knihy měl svůj vlastní názor a nesdílel mé mínění, že návštěva Sibiřana a vloupání byla jen shoda okolností. Nabádal k opatrnosti a radil mi, abych o všem informoval Bezpečnost.

Považoval jsem to za zbytečnost, dnes však vidím, že jsem udělal chybu. První překvapení jsem zažil v Čitě, kde jsem se zastavil cestou do Aldanu. Do Čity odjela již dříve naše výzkumná výprava, aby probádala Jabloňové hory. Bylo mi uloženo projednat s vedoucím některé dodatečné úkoly. Při této příležitosti jsem chtěl navštívit starého Sibiřana Nikolaje Parfenova, údajného přítele mého dědečka, ale nenašel jsem ho. Nikdo ho v okolních domech neznal. Dotaz na úřadech byl také bezvýsledný. V Čitě žádný Parfenov nežil.

Tato skutečnost potvrdila mínění ředitele našeho ústavu i mého strýce, že Parfenov měl asi ve vloupání prsty. Nedivte se proto, že jsem po příjezdu do Vertlovky zatvrzele mlčel o pravém důvodu cesty. Nikdy jsem však nemyslil, že by drzost pachatelů šla tak daleko, aby se mě pokusili zavraždit. Přepadení však ukázalo pravé úmysly zločinců, k nimž Parfenov bezpochyby patří.

Zůstává však záhadou, jak se mohli o naší cestě tak rychle dozvědět, a dokonce nás předejít a připravit nám nebezpečnou past. Co je to za lidi, kteří se tak dokonale vyznají v neznámých a těžko schůdných místech a zapadlých hvozdech tajgy? Poznali jsme, že cesta k Surunganským horám je těžká a zná ji málokdo. Právě proto považuji přepadení za předem smluvenou věc. Snad jsme byli úmyslně vedeni do úzkého žlebu – a to by znamenalo, že nás Jemenka zradil. Považujete to za možné?“

Byl jsem odhalením Olega překvapen.

„Myslím, že případ hned teď nerozluštíme, ale nevěřím, že by se nám to nepodařilo později,“ řekl jsem po chvíli přemýšlení.

„Později to nebude nic platné. Představte si, že ti ničemové dosáhnou Surunganských hor dříve než my.“

„Po nezdařeném přepadení se sotva odváží nás předejít nebo se ještě jednou ukázat. Víte, co mě teď napadá?… Snad nám po celou dobu výpravy byli v patách. Nejrozumnější bude svěřit se Čižovovi ještě dnes.“

Po kratším přemýšlení Oleg souhlasil. Zašel jsem do vedlejšího stanu a prosil Čižova, aby k nám zašel. V domněnce, že se Olegovi přitížilo, mě hned následoval.

Vyprávění Olega ho přímo ohromilo. Pak kýval hlavou, bručel něco nesrozumitelného, konečně si odkašlal a snažil se, aby mluvil klidně:

„To je hotový román. Znám tajgu, ale nepochopím, jak se ti darebáci tak rychle objevili a co mají za lubem. Je však úplně nesmyslné podezřívat Jemenku a myslet, že by mohl být společníkem těchto ničemů. Dám za něho hlavu na špalek. V tom je někdo jiný.“

„Máte snad již někoho v podezření?“ ptal se s napětím Oleg.

„Zatím ne. Radím vám, abyste si zatím nelámali hlavy a klidně spali. V noci nás nikdo nepřepadne. Naši psi jsou dobří hlídači a okamžitě ztropí poplach, kdyby se někdo přiblížil ke stanům…“

„Toho se neobáváme,“ vpadl mu do řeči geolog. „Nejsme strašpytlové. Ale prosím vás ještě jednou, ostatním o celé věci ani slova.“

„Dobře, vyhovím vám, ačkoli nerad. Bude těžké učinit potřebná opatření a nevysvětlit ostatním proč. Počkejte, dá se to vysvětlit tak, že nemůžeme vědět, zda se neznámá banda nepokusí přepadení opakovat! Vyhlásím prostě zítra výjimečný stav. A nyní dobrou noc!“

Po odchodu Čižova Oleg přemítal a zřejmě nebyl jeho rozhodnutím zvlášť potěšen, neboť řekl nevrle: „Zdá se mi, že na něho učinilo největší dojem vyprávění o věcech, které mám za sebou. Ale z toho, co mě ještě čeká, si velké starosti nedělá.“

„Ten dojem nemám. Musíte pochopit, že je Sibiřan, lovec z tajgy a prožil mnohé těžké chvíle a nebezpečné příhody. Naopak, jeho klid je důkazem rozvahy. Co by vám pomohlo, kdyby byl rozrušený nebo vyvedený z rovnováhy. Buďte ujištěn, že Čižov učiní vše, aby nám zajistil bezpečnost a nejrychlejší cestu do Surunganských hor. Ostatně, co znamená označení ‚Zpěvavé h.‘? Snad Zpěvavé hory?“

„Je to patrně název, který horám dali Evenkové, ačkoliv slovo Surungan je také tunguzského původu. Co vlastně znamená, dosud nevím.“

„Ptal jste se Jemenky?“

„Neptal. Byl jsem rád, že on i Čižov okamžitě věděli, o jaké hory se jedná, ačkoliv na žádné mapě jméno ‚Surungan‘ není uvedeno. Ale zeptám se ho.“

„Myslím, že je k tomu nejvyšší čas. Snad vám název ‚Zpěvavé‘ nebo ‚Surungan‘ něco vysvětlí. A nyní vám radím totéž, co Čižov, spěte. Potřebujete klid a spánek. Dobrou noc.“

Nevím, kdy usnul Oleg, ale mne přemohl spánek hned. Probudil jsem se, až když zazněl obvyklý budíček, kokrhání.

Čižov byl veselý a zdánlivě zcela bezstarostný. Při snídani vstal, zatleskal do dlaní a zvolal:

„Prosím o pozornost. Zahajuji mimořádně důležitou poradu. Podle zásady, že ráno je moudřejší večera, rozhodl jsem se vyhlásit výjimečný stav.“

Při těchto slovech nás přelétl zrakem, nečekal, co kdo řekne a pokračoval:

„Přepadení, které jsme prožili, je podle všeho dílem nějaké bandy. Nebudu se pouštět do dohadů, odkud se vzala a co je to za individua, ale konstatuji nezvratný fakt, že jsou zde. Kdo nám zaručuje, že bandité svůj nezdařený pokus nebudou opakovat? Nikdo. Záměry pobudů jsou nevypočitatelné. My dobře víme, co to znamená, skrývat se v tajze a vyhýbat se lidským obydlím. Podle všeho jim chybí nejnutnější životní potřeby, třeba náboje, ale i pouhá sůl je věcí, bez které se nemohou obejít. Balagany zde v dalekém okruhu téměř nejsou, aby mohli vydrancovat zásoby. Jsou patrně v takovém stavu, že nasazují všechno, aby si uchovali život. Jinak by se sotva odvážili nás přepadnout, neboť tím prozradili svou přítomnost. Dostali se asi do zoufalé situace. Proto navrhuji dodržovat čelní a boční zajištění vzdáleností mezi jezdci a soumary vést hned za prvním jezdcem, protože mají asi pro pobudy největší přitažlivost. A hlavně, nikdo z nás se nesmí opožďovat nebo se vzdálit od ostatních. První pojede Jemenka a kolonu budu uzavírat já. To je vše. Má někdo námitky?“

Zavládlo ticho, neboť něco podobného přítomní nečekali. Jemenka však patrně ze slušnosti a úcty k Čižovovi ihned souhlasil, zatímco Starobor si zajel rukou do vlasů a cosi bručel. Tamara hleděla střídavě na řečníka a Olega, který zarytě mlčel. Jen Šulgin se ozval a tvrdil, že navržená opatření jsou zbytečná. Banda se sotva odváží opakovat přepadení. Zná prý tajgu a pobudové jistě ví, že dříve nebo později jejich existenci oznámíme, a proto určitě zmizeli do jiných míst.

Tyto argumenty byly sice závažné, ale Čižov trval na svém. Podle ustáleného zvyku nechal svůj návrh odhlasovat. Šulgin byl jediný, kdo hlasoval proti, tak se musel podrobit mínění ostatních.

Pak se rychle naložily náklady a vydali jsme se na další cestu.

Bylo horko a bezvětří. Psi s vyplazenými jazyky šli líně vedle koní a tak hlasitě dýchali, že přehlušovali koňské kroky. V dálce se zvedaly nad tajgou tmavé bezejmenné hory, které se čas od času ztrácely za vysokou hradbou stromů. Úzká stezka vedla pod stromy, kam nepronikl jediný sluneční paprsek. K polednímu jsme dojeli k řece, kde jsme se zastavili ke krátkému odpočinku. Než Tamara a Starobor připravili oběd, koupali jsme se v chladné vodě tak dlouho, až nám jektaly zuby. Naše koně si našli hlubší místa a se zřejmým požitkem se ponořili tak hluboko, že jim vyčnívaly jen hlavy. Dovádivý pes Věrný plaval kolem koní a snažil se jednomu usednout na hřbet. Podařilo se mu to jen na chvilku. Když se kůň znovu ponořil, musil zase plavat.

Když se chýlilo kvečeru, vybral Jemenka a Čižov k táboření úzké údolí, kde protékala na jedné straně poměrně široká řeka a na druhé se zvedala strmá skála. Při průzkumu okolí se zjistilo, že za řekou se prostíraly rozsáhlé močály. Ty byly zárukou, že z této strany se nemáme čeho obávat. Strmá skála na jižní straně byla neschůdná, a tak zbýval jen průchod údolím, který hlídali psi.

Na obzoru ponenáhlu hasly rudé barvy zapadajícího slunce. Přebarvovaly se do méně nádherných odstínů, až se konečně přizpůsobily jednotvárnosti nastupujícího soumraku.

Zavanul větřík, zašuměl v korunách stromů a nastupující tma se za chvíli postarala o jiné osvětlení. Začal rej světlušek. Bylo jich tolik, že zelenavé záření nepřestávalo. Chvílemi se shlukovaly do velkých rojů a svítily několik minut. Znenadání zašuměla křídla velkých netopýrů a svatojánské mušky zhasly své svítilničky a skryly se v trávě. Ale opět se zvedly a znovu v takovém množství, že osvětlovaly i okolní les.

Kdesi nablízku táhle křičela sova a pak vše ztichlo. Seděli jsme po vydatné večeři ještě chvíli u táboráku. Ticho tajgy v nás vyvolávalo tísnivý pocit, že všechno kolem nám v příštím okamžiku připraví nemilé překvapení.

Čižov seděl zamyšlený na přikrývce a drtil v prstech stébla trávy. Jemenka byl také zaměstnán vlastními myšlenkami a Šulgin šťáral hůlkou v táborovém ohni. Oleg i Tamara seděli na medvědí kůži opodál a tiše si vyprávěli. Starobor se natáhl vedle ohně, pokuřoval a broukal melodii staré národní písně o Bajkalu.

Tiše jsem vstal a odešel z kruhu osvětleného táborákem. Zdálo se mi, že mě nikdo nevidí, kdežto sám jsem viděl všechny své přátele ozářené rudým plamenem ohně.

O čem přemítali?

Nepozorovaně se ke mně přiblížil pes Věrný a otíral si hlavu o mé vysoké boty. Světla mu ve tmě blýskala, a když jsem usedl a pohladil ho, div mě samou radostí neporazil. Život loveckého psa v tajze je tvrdý, proto je vděčný člověku za každou lichotku. Věrný byl psem živým, veselým a zvláště odvážným. Nyní se však choval přítulně, a když jsem ho přestal hladit, hrábl několikrát běhy po mé ruce, abych pokračoval. Náhle však zvedl hlavu, nastražil slechy a výstražně zavrčel. Zároveň ode mne odskočil a větřil. Chvíli se díval do tmy, pak se uklidnil a znovu usedl vedle mne.

Byl bdělý a reagoval na nejmenší podezřelý šum, který lidské ucho nevnímá. Měli jsme tedy tak výtečné strážce, že jsme se nemuseli obávat žádného překvapení.

A přece jsme se ho dočkali. Ulehli jsme do stanů a jen Starobor ještě něco kutil u koní.

V tuto dobu šel tajgou medvěd. Nevěděl o naší přítomnosti a narazil na téměř vyhaslý táborák. V posledním okamžiku ucítil zápach kouře, přeskočil mohutným skokem vyhaslé ohniště a vrazil mordou do stanu, kde spali Čižov a Jemenka. Tu ho postřehli psi, kteří se vrtěli okolo Starobora. Psi se hnali za huňáčem, Čižov vyskočil ze stanu… S Olegem jsme v prvním okamžiku nechápali, co se stalo. Pomalu nastal zase klid.

Zdálo se mi, že jsem právě usnul, když se rozpoutal nepopsatelný hlomoz. Než jsem se vzpamatoval, vrazilo něco funícího do našeho stanu – nosné kůly praskly a stan se nám zhroutil na hlavu. Když jsme se vyprošťovali, ozývali se kolem nás hlasy kamarádů, dupot, funění a sípavý štěkot psů.

Poznali jsme, co dovede způsobit blízkost nejobávanější šelmy – amby, čili tygra. Jeho blízkost vyvolala paniku mezi jeho „stádem“.

Sibiřští lovci totiž říkají, že si tygr pase tlupy divočáků. Je ovšem hrozným pastýřem, drží se kolem stáda divokých vepřů jen proto, aby je postupně ukořistil a sežral.

Každá tlupa černé zvěře má svého vůdce, hlavního kňoura a ten je velmi ostražitý. Když postřehne nebezpečí, rychle ji odvádí na jiná místa. Tygr jim ovšem visí v patách a svou kořist ve většině případů dostane.

V tuto noc však tygr vyšel naprázdno. Divočáci postřehli nějakým způsobem hrozící nebezpečí a dali se na útěk.

Šli močálem, přebrodili řeku a pokračovali úzkým údolím. Zde jim stály v cestě naše stany. Narazili na ně v plném běhu a nebylo divu, že stany se bortily jako perníkové chaloupky. Vždyť některé kusy černé zvěře dosahují váhy až dvě své padesáti kilogramů.

Pod zhrouceným stanem Čižova bylo obzvláště živo. Pronikavé kvičení dokazovalo, že tam je přírůstek, který k osazenstvu naší výpravy nepatřil. Pohotový Jemenka, nehledě na padající stan, se vrhl na mladé bachyňče. Divoké sele žalovalo srdcervoucím kvičením a chrochtáním na svůj osud. Pak Starobor Jemenkovi pomohl. Hodil řádícímu štětináči přes hlavu přikrývku a svázal mu běhy. Zajatec přestal řvát a jen hlasitě funěl.

O přítomnosti tygra jsme ovšem ještě nic nevěděli, ale po důrazném upozornění Jemenky a Čižova, abychom zachovali naprosté ticho, jsem pochopil, že útěku černé zvěře přikládají zvláštní význam. Mluvili jsme tiše a tlumili smích, neboť prožité okamžiky byly opravdu komické. Tamara nemohla najít své jezdecké boty, Šulginovi chyběl kabát a Oleg byl bez kalhot.

Starobor a Čižov uklidňovali koně, kteří naštěstí byli přivázáni na paloučku poblíže řeky a nepřišli do přímého styku s divočáky. Nicméně řehtali, byli poplašení a shlukli se dohromady.

Pojednou tichem noci zazněl protáhlý, hrozivý řev. Zněl jako burácení vzdáleného hromu.

Řvala největší a nejnebezpečnější šelma tajgy – tygr. Na všechny účastníky výpravy učinil náhlý řev patřičný dojem. Tamara se přitiskla k Olegovi, který nervózně potřásl hlavou.

Zdálo se, že hlas vládce tajgy přinutil i nejmenší bytosti, aby zmlkly, neboť i noční muzikanti z říše hmyzu přestali drnčet a cvrlikat.

Tygr oznamoval své rozhořčení a zlobu nad tím, že mu divočáci uprchli a on zůstal bez večeře. Zároveň to však znamenalo, že je znovu na lovu. Jeho řvaní působí na mnohé tvory v tajze asi tak jako syčení hada: budoucí oběť strne a není téměř schopna pohybu. Tento stav však netrvá dlouho. Když se ozvěna řevu ztratí a zalehne v hloubce pralesa, vzpamatují se jeleni, laně i jiná zvěř a nastane všeobecná panika. Všichni spoléhají na své běhy a hledají záchranu v zběsilém útěku. A právě tehdy se stávají často obětí zákeřné šelmy, která účinek svého hlasu zná a spěchá neslyšně jako duch tajgou, aby ve vhodném okamžiku zaskočila prchajícího srnce, jelena nebo jinou spárkatou zvěř.

Jemenka a Čižov přikládali přítomnosti tygra velký význam, neboť v těchto krajích se téměř nevyskytoval. Podle jejich mínění byl „přivandrovalec“ vždy nebezpečnější a útočnější než „usedlý“ tygr.

Tato největší kočka Sibiře a celé Asie projde za noc velké vzdálenosti, když hledá nové loviště s tlupou divočáků. Pak se potuluje v blízkosti. V našem případě šlo o tygra, který buď již byl pastýřem divokých vepřů, nebo je právě vyslídil, ale utrpěl neúspěch.

Podle názoru Jemenky, když naši cestu už tygr zkřížil, neměli jsme právo se mu vyhnout. Zákon tajgy sice o tom nic neříká, ale čest lovce nedovolí, aby nechal tygra bez povšimnutí. To však znamenalo pro nás ztrátu času, neboť stopování tygra je věcí nesnadnou a obtížnou. Vyžaduje mnoho oasu, námahy i dovednosti. Tyto vlastnosti měli Jemenka a Čižov, ale chyběly ostatním.

Zároveň však byla nečekaná příležitost k lovu největší a nejobávanější kočky celého zemědílu tak lákavá, že jsem nemohl odolat.

Domlouval jsem Olegovi, aby slevil dva nebo tři dny ze svého spěchu k Surunganským horám.

I Šulgin se přimlouval a dokazoval, že by bylo hříchem nechat tygra beztrestně řádit, aniž by se mu dostalo patřičné odplaty.

Jemenka a Čižov ovšem upozornili, že lov na tygra je nebezpečný a namáhavý. Vyžaduje naprostou jistotu a přesnost střelby a vylučuje použití pušky s hladkým vývrtem, protože nezaručuje přesnou střelbu, bez které se hon na tygra podobá pokusu o sebevraždu. Z přítomných měla jen Tamara a Oleg brokovnici, kdežto ostatní měli kulovnice i brokovnice. Přesto prohlásili, že se rozhodně lovu zúčastní, třeba jen jako „záloha“.

Hned zrána se vypravil Jemenka a Čižov na průzkum okolí a hledání tygřích stop. Nechtěl jsem zůstat nečinným, a proto jsem požádal Šulgina, aby se mnou šel po stopách divočáků, a zároveň jsem prosil Starobora, aby mi dovolil vzít s sebou jeho psa Věrného. Prosbě vyhověl s podmínkou, že psa povedu stále na řemenu.

Stopy divočáků byly zpočátku v kamenitém údolí málo znatelné. Nicméně jsme je našli. Pes, který pochopil, co hledáme, nás pak již vedl s naprostou jistotou. Pokud otisky běhů divočáků byly v měkké půdě tajgy dobře viditelné, stopování nám nečinilo obtíže. Horší však bylo, když nás pes přivedl z vysokého pralesa do hustého mlází a konečně pod téměř neprostupné houští. Tu náš elán ochabl, neboť jsme neměli chuť plazit se mezi pichlavými keři a spletí odumřelých stromů. Šulgin navrhl, abychom houštiny obešli a zjistili, kde se z nich zase vylomili. Houštiny však byly tak rozsáhlé, že jsme stopy černé zvěře našli teprve po více než hodinovém hledání. Vedly podél výběžku pralesa až k velké mýtině a ztrácely se na skalistém břehu neznámé říčky. Pes vkročil do vody, větřil, vrátil se, vedl nás podél břehu, pak vlezl do vody a pokoušel se plavat na protější břeh. Nezbývalo nic jiného, než vyhledat mělké místo a přebrodit se. Sotva Věrný střásl vodu z těla a učinil několik kroků, jeho srst se zježila a stanul jako vbitý do země. Větřil na všechny strany, cenil zuby a zlobně vrčel.

Strhl jsem pušku z ramene a odjistil. Místo bylo přehledné a bylo vidět daleko široko. Pes se však nehnul z místa, celý se třásl a doloval čenichem při zemi.

„Co ten pes vyvádí?“ zlobil se Šulgin, pak se ale sehnul, pozorně prohlížel půdu a náhle pronikavě hvízdl.

„Hleďte,“ volal celý rozčilený a táhl mě za rukáv k zemi.

Poklekl jsem a uviděl téměř kulatý otisk tlapy a tenké proužky drápů. Délka stopy měřila asi 16 centimetrů a šířka snad 14 centimetrů. Byl to neklamný důkaz, že tudy prošel tygr. Myšlenka, že může být nablízku, mi nahnala krev do hlavy. Nohy se mi proti vůli chvěly.

Nebyl to strach, který se mne zmocnil, nýbrž překvapení, které vyvolal záchvat lovecké horečky. Šulgin nebyl na tom o nic lépe.

„Tygr… vidíte?“ ptal se polesný.

„Jen otisky tlap,“ řekl jsem.

„To je přesvědčivý důkaz jeho přítomnosti. Tygr není výslovně noční šelma. Plouží se po tajze jistě i teď ve dne – zvlášť když včera zůstal bez večeře.“

„Snad by se na nás nevrhl?“

„Přijde na to. Slyšel jsem již několikrát, že tygr se před lovcem skryl, nechal ho projít a pak se zezadu na něho vrhl. O takové seznámení nestojím, a proto se musíme mít na pozoru. Ještě štěstí, že máme psa.“

Lajka Věrný nám prokázala neocenitelnou službu, bez ní bychom stopy tygra jistě přehlédli.

Na druhém břehu jsme našli stopy divočáků. Teprve po delším hledání se nám podařilo zjistit, že divočáci pokračovali ve svém útěku vodou. Bylo vidět, že je vedl opravdu zkušený kňour, který se snažil ztížit tygru pronásledování. Pes nás vedl podél proudu řeky, pak se vracel proti proudu, přešel na druhý břeh a tam se zastavil. Pak znovu vlezl do vody a přeplaval na protější břeh. Byli jsme úplně promočení, poznali jsme tedy na vlastní kůži, že sibiřský tygr se neštítí vody jako jiné kočkovité šelmy. Podle všech příznaků si tygr dal velkou práci s vyslíděním divočáků a nemělo proto smysli pokračovat v stopování. Vraceli jsme se na původní místo přechodu přes řeku. Ještě jsme ho nedosáhli, když Věrný začal štěkat. Jeho štěkot neznamenal nebezpečí, neboť radostně poskakoval a vrtěl prutem. Navětřil své dva čtyřnohé druhy, kteří k nám za chvilku přiběhli.

Jemenka a Čižov byli překvapeni, že jsme stopy tygra našli dříve než oni. Tygr byl prozíravý, nešel přímo za štětináči, neboť jinak by byl narazil na naše tábořiště. Dělal v tajze velké kruhy, aby si ušetřil námahu se stopováním, a dobře vystihl směr, kterým příslušníci „jeho stáda“ prchali.

Jemenka radil, abychom se vrátili do tábora, naložili náklad a pokračovali v cestě podél řeky, neboť bylo jasné, že opatrní divočáci se blízko nezastaví. Čižov s návrhem souhlasil a nám, nováčkům v tajze zbylo jen souhlasit.

Jak se ukázalo, vedla cesta podél řeky ve směru k Surunganským horám, tak jsme pronásledováním tygra prozatím neztráceli čas.

Tygr byl vytrvalec. Otisky jeho tlap se nacházely na pravém, potom zase na levém břehu řeky, vedly do tajgy a zase se vracely. To dokazovalo, že nesčetněkrát přeplaval řeku, ověřil si břeh a přiléhající prales, aby zjistil, zda divočáci nevyšli z řeky. Ale jejich sledy jako by zavál vítr. Sibiřským lovcům se zdálo neuvěřitelné, že by tlupa černé mohla v řece projít a místy proplout tak velkou vzdálenost. Ale naši psi neúnavně šli po stopě tygra a konečně nám bylo lhostejné, kam se divočáci ztratili, jen když jsme měli jistotu, že jsme neztratili tygří stopu. Teprve k polednímu jsme zjistili stopy divočáků. Zřetelně jsme viděli, kde vyšli z vody.

V měkké půdě vydupali několik pěšinek.

Jemenka a Čižov odhadli tlupu divokých vepřů na čtyřicet až padesát kusů. Proto tedy ji tygr pronásledoval s takovou vytrvalostí. Měl na dlouhou dobu postaráno o vydatnou a chutnou stravu, jestliže mu divočáci neudělají další čáru přes rozpočet.

Pro nás bylo nepříjemné, že se divočáci skryli v bažinách.

V neprostupných místech, kde zvěř a šelmy se pohybují bez velké námahy, my jsme byli v nevýhodě, nemluvě o tom, že bažiny byly místy zcela neschůdné.

Utábořili jsme se u řeky a Jemenka s Čižovem šli na obhlídku okolí. Vrátili se až kvečeru. Zjistili, že tygr několikrát přešel močálem. Zřejmě dělal zase velké kruhy.

Chovali jsme se velmi tiše a připravili jsme večeři jen na několika kostkách tuhého lihu. Bylo pochopitelné, že se mluvilo jen o tygru a o všem, co s ním souviselo.

Každý měl v hlavě jen tygra a docela jsme zapomněli na nebezpečí, které nám, podle slov Čižova, hrozilo od bandy lupičů.

„Jak vidíte, bylo moje mínění správné: banda vzala dávno do zaječích,“ řekl Šulgin.

„Jeden den ještě nedělá počasí,“ odporoval Čižov a Jemenka dodal: „Šelma jako šelma; tím, že jsme se věnovali čtyřnohé, byli jsme připraveni i na dvounohou.“

Polesný kýval hlavou a zeptal se Jemenky:

„Jak dlouho je tomu, co Evenkové považovali střelbu na tygra za smrtelný hřích?“

„Ještě před čtvrt stoletím byl tygr hlavně u Oročů, nepatrné části Evenků, posvátné zvíře. Lov na tygra byl zakázán. Amba mohl být střelen jen tenkráte, když se chtěl vrhnout na lovce, a to jen kulí, buď do srdce, nebo do světla (oka). Když pak již neprojevoval známky života, nesměl se nikdo z lovců k němu přiblížit, nikdo nesměl rušit hluboké ticho, které se rozhostilo v tajze. Rovněž bylo zakázáno dívat se na zhaslého tygra. Oroči se tvářili, jako by vůbec nesáhli na život velikého vládce tajgy. Jako by ho zastřelil někdo jiný. Některý z lovců hleděl dokonce do houští a vyčítal nepřítomnému cizímu lovci, že si dovolil střílet. Za nepřítomného a vymyšleného odpověděl druhý lovec, že tygr byl připraven ke skoku, aby některého z nich usmrtil. Tu třetí zase přisvědčoval, že tygr opravdu ohrožoval jeho život, a volal, aby veliký vládce tajgy svou chybu uznal.

Pak teprve se lovci přiblížili k zastřelené šelmě a činili přípravy k pohřbu. Tygr se musel pochovat oblečený, a proto přinášeli k pohřebišti sváteční zimní oděv. Na zadní nohy mu oblékli kožešinové kalhoty, na přední tlapy rukavice, na hlavu mu nasadili velkou kožešinovou čepici. Nejstarší lovec tábořiště zařízl vedle hrobu obětního mladého psa a pochoval ho vedle pruhovaného vládce tajgy. Nad hrobem zřídili na vysokých kůlech dřevěný oltářík. Od tohoto okamžiku bylo místo pro celé tábořiště Oročů posvátným. Sem každý rok před začátkem zimního lovu přicházeli lovci, prosili, aby jim uštědřil bohatý lov během celého roku. První v průvodu byli vždy lovci, kteří tygra zastřelili…“

Jemenka se odmlčel. Přemýšlel jsem o tom, jak zaostalí a pověrčiví byli lidé různých národnostních skupin Sibiře před Říjnovou revolucí. V negramotnosti a pověře, ve strachu před duchy a čerty je udržovala carská vláda, aby je mohla lépe využívat, vykořisťovat a udržovat v poslušnosti a bázni před vladařskou zvůlí.

„Ještě se mezi některými stanovišti potuluje jeden šaman,“ připomněl Čižov. „Znám ho. Je to stařec a bydlí v malé vesnici nedaleko Vertlovky. Své ‚řemeslo‘ provádí jen pohostinsky a již snad jen ze zvyku. V době zahájení zimního lovu někdy přijíždí do odlehlých sídlišť a provádí tam u zbylých poloshnilých oltáříků své obřady. Nikdo se jich ale nezúčastňuje; přicházejí za ním ze zvědavosti jen děti, obklopují ho a prosí, aby jim půjčil buben a štěrchátka, která nosí k výkonu obřadů.“

„A nyní se vraťme k našemu tygrovi. Co učiníme zítra?“ ptal se Jemenka.

Domluvili jsme se, že se brzy ráno rozdělíme na dvě skupiny a prohlédneme bažiny. Jednu skupinu povede Čižov a druhou Jemenka. Všichni se chtěli lovu zúčastnit, tak rozhodl los, kdo zůstane v tábořišti u koní. Padli na Šulgina, který začal proklínat svou smůlu.

Pak se však smířil, ale vymínil si, že bude pro příště při losování vynechán, když se nezdaří zítřejší lov.

Rozdělení do skupin nebylo snadné. Tamara nechtěla jít bez Olega. Protože ani jeden neměl kulovnici, vypůjčil si ji Oleg od Šulgina.

K Čižovovi se přidružil Starobor, takže tato skupina byla čtyřčlenná. Já jsem šel s Jemenkou.

Ranní červánky nás zastihly již na pochodu. U bažin jsme si určili směr stopování a navzájem jsme si popřáli lovu zdar. Jemenka vzal s sebou svého psa. Čižov druhého a třetí zůstal v tábořišti.

Cesta bažinou byla velmi obtížná. Pes prolézal nízké křoviny, místy jsme se museli prodírat houštím s pichlavými keříky. K polednímu jsme podle stop zjistili, že divočáci postřehli znovu svého nepřítele a chvatně opustili nebezpečná místa směrem k řece.

Chvíli jsme si odpočinuli, pojedli a pak jsme se vraceli velkým obloukem k řece. Bylo horko. Náhle náš pes zlobně zavrčel a se zježenou srstí se přikrčil. Jemenka se vrhl k zemi a naznačil, abych učinil totéž. Ležel jsem ve vysoké trávě a stébla mne lechtala do nosu. Jen stěží jsem utlumil kýchnutí. Opatrně jsem zvedl hlavu a nasadil dalekohled. Ve svitu slunce se před skly mihlo něco, co bylo spíš podobné ohromnému plazu než tygru. Nízký porost nutil tygra plazit se přímo po zemi. Činil to tak dokonale, že se zdálo, jako by ani nepohyboval tlapami, ale klouzal po zemi pomocí neviditelné síly. V tomto pohybu bylo opravdu něco strašného. Byl ode mne sice daleko, ale přesto jsem zvedl kulovnici. Tygr však zmizel jako duch v hustém křoví. Lovecká horečka mi roztřásla ruce. Když jsem se nehlučně připlížil k tunguzskému lovci, nabádal mne k rozvaze a klidu. Co pomůže rozvaha a klid, když jsme tygra více nespatřili. Nad námi bzučeli jen dotěrní komáři a kropenatí ořešníci se nám zřejmě posmívali, že zde zbytečně ležíme.

Divočáci se zatím hnali bůhvíkam. Tygr zůstal tedy dnes bez oběda. Zatímco jsme leželi, uklidnil se náš pes. Všechno nasvědčovalo tomu, že obávaná šelma z těchto míst odešla.

Rozhodli jsme najít znovu její stopy. Zůstal jsem ležet, abych měl místo, kde jsem spatřil tygra, stále na očích. A tak jsem Jemenkovi udával směr až k místu, kde pes okamžitě našel stopu. Vedla klikatě okolo křovisek do hustého mlází, pak se stáčela podél podlouhlého močálu. Cesta byla čím dále tím obtížnější. Konečně jsme zjistili zbytečnost svého počínání. Bylo mnohem účelnější vrátit se k řece a znovu hledat divočáky.

Když jsme se vrátili do tábora, seděl Šulgin vedle stanu a cosi psal a kreslil. Ptal se nás, jak jsme pochodili. Když jsme mu průběh pochůzky vyprávěli, řekl s úsměvem, že příště, až půjde on, bude výsledek zcela jiný.

Teprve kvečeru se vrátil Čižov se svou skupinou a přinesl zajímavé zprávy. Dlouho se jim nepodařilo najít stopy divočáků ani tygra. Pak ale zjistili, že divočáci vyšli z bažin, asi velmi rychle, protože byli zřejmě vyrušeni tygrem. Posléze našli i jeho stopu. Divočáci zřejmě šli znovu podél řeky, místy i řekou, přecházeli z břehu na břeh a to ztěžovalo chůzi.

Přišli jsme k názoru, že by bylo nejlepší plavit se po proudu řeky. Proto jsme si postavili dva vory. Suchých stromů zde bylo dostatek. Za chvíli jsme byli všichni zaměstnáni sekáním a řezáním kmenů. Kvečeru byly oba vory spuštěny na vodu.

Rozhodli jsme se pro noční výpravu, od které jsme si slibovali větší úspěch než od denní.

V táboře zůstala tentokrát Tamara. Ostatní se rozdělili po třech na každý vor, a když hodinky ukazovaly půlnoc, usedl jsem s Olegem na připravené plavidlo, které řídil Jemenka. Dlouhé, narychlo zhotovené veslo sloužilo k řízení, dva dlouhé kůly k odpichování. Jeli jsme první.

Noc byla tmavá a neprůhledná. Ještě v předvečer přihnal vítr ze severu mraky, a když posléze ztichl, nechal je viset nad námi. Jen místy byl černý povlak oblohy protržen, ale ojedinělé hvězdy nemohly slabým třepotavým svitem přidat na viditelnosti.

Byli jsme obklíčeni tajuplnou tmou. Nikdo z nás nepromluvil a každý zíral do tmy, jako by čekal něco neobvyklého. Zatím jsme pluli tiše po proudu. Jemenka řídil naše plavidlo mistrně a bez hluku. Tmavé obrysy stromů a keřů na březích byly sotva znatelné.

Po delší době jsme zajeli do úzké „chodby“ mezi rákosem. Náhle zazněl na břehu šramot. Zdálo se, že někdo rozhrnuje keře, ale když Jemenka zastavil vor, vše zmlklo. Sotva jsme se dali do pohybu, ozval se šramot na břehu znovu. Náš pes jevil známky neklidu. Bylo jasné, že nás pronásleduje nějaké zvíře.

Jemenka sotva slyšitelně řekl, abychom se připravili ke střelbě. Oleg chtěl již posvítit velkou elektrickou svítilnou na břeh, když se konečně roztrhla opona mraků a svit měsíce zalil krajinu.

Vpravo se klonil rákos a ukazoval nám místo, kde se pohyboval náš průvodce.

„Tygr,“ vyhrkl tunguzský lovec.

V okamžiku jsem zalícil. Ozvěna hromového hlasu mé kulovnice se nesla vzduchem, když hned nato zaduněly dva výstřely Jemenky. Oleg byl pomalejší a nedostal se k ráně.

Na břehu se ozval opravdu příšerný řev. Podobal se hlasu silné, ale chraptivé sirény a přešel do hlubokého tónu vzdalujícího se hromu.

„To byly rány do živého,“ zvolal tunguzský lovec a hlas se mu třásl.

Kule z našich pušek opravdu seděly, ale po tygru nezbylo nic jiného než – stopy čerstvé barvy.

Když zavládlo ticho a vše nasvědčovalo tomu, že nám nehrozí žádné nebezpečí, přistáli jsme u břehu. Pes hluše kňučel a šel pomalu kupředu. S připravenými puškami jsme ho následovali.

A tu jsme našli první stopy, zválené rákosí, místy zbarvené barvou ohromné šelmy.

Další stopování nemělo smysl a mohlo pro nás skončit tragicky, neboť postřelený tygr zalehne a číhá na své nepřátele, aby se na ně znenadání vrhl.

Tma sice již řidla, ale přesto jsme neviděli dále než na několik kroků. Jen šílenec se mohl opovážit jít nyní po stopách tygra. Vrátili jsme se k našemu voru, abychom zde čekali na příjezd Čižova a jeho skupiny. Jistě slyšeli naše výstřely.

Za chvíli dorazili a ptali se, kde máme tygra.

Jemenka jim vysvětlil, co se přihodilo. Když se rozednilo, prohlédli jsme místo, kde jsme tygra postřelili. A pak začala nejhorší a nejnebezpečnější fáze našeho lovu: hledání zraněné šelmy.

Běda lovci, když nedá pozor a nemá železné nervy, dobrý postřeh a jistou ruku. Raněný tygr je nebezpečnější než tři zdraví.

Šli jsme opatrně za Jemenkou a Čižovem, kteří vedli své psy na řemenech. Tygr nejdříve prošel bažinami, po kraji hltavých a mokvajících jícnů bažin. Pak zabočil do houštin, kde poprvé zalehl. Zřejmě byl raněn těžce, neboť po sobě zanechal velké barevné lože. Pak si vybral skalistý úsek pralesa, kde dělal veliké kruhy mezi rozeklanými skalisky, a konečně přešel po široké římse na planinu. U malé říčky ztratili psi stopu. Chytrá šelma učinila totéž, co jí provedli divočáci, šla korytem říčky. Šel tygr proti, nebo po proudu? Rozdělili jsme se na dvě skupiny. Patřil jsem k těm, kteří šli proti proudu. Se mnou šel Jemenka, Šulgin. Čižov se Staroborem a Olegem šli na opačnou stranu. Protože jsme měli jen jednoho psa, ztěžovalo to stopování, V pochodu jsme pokračovali jen pomalu. Jemenka mi přenechal psa, zatímco on a Šulgin velmi pozorně prohledávali svůj břeh. Téměř za dvě hodiny pomalé a obtížné chůze našel pes východ tygra z vody. Znovu jsme se přesvědčili, že sibiřský tygr se nebojí vody, zatímco ostatní kočkovité šelmy se jí bez výjimky vyhýbají.

Jemenka nám šeptem kladl na srdce, abychom zachovali naprosté ticho a byli opatrní, neboť tygr se mohl vrátit obloukem zpět a zalehnout v záloze. Tímto způsobem by oklamal i psa a pak by se na nás nečekaně vrhl.

Srdce mi bušilo tak hlasitě, že jsem si mimoděk přiložil na prsa ruku. Třásla se mi. Jemenka se jen usmál a beze slova mi podal lahvičku s jakousi tekutinou.

„Lokněte si,“ řekl šeptem, „to pomůže.“

Na můj zvědavý pohled dodal:

„Je to vzácná medicína: ženšen.“

„Ženšen?“ divil jsem se. „Odkud to máte?“

„Je to dědictví po dědovi a otci. Mám doma ještě tři kořeny. Pijte tento lék, je určen jen pro vzácné případy.“

Poprvé v životě jsem ochutnal tento věhlasný lék. Kořen byl patrně vyvařen, a aby se odvar nekazil, byl do něho přidán líh nebo vodka. Chutnal divně. Poněkud trpká příchuť přešla znenáhla do mdlé a připomínala svou vůní celer a jahody.

Šulgin se usmíval a posuňkem ruky odmítl nápoj ze životodárného kořene. Pak se velkým douškem napil Jemenka. Za chvilku jsem pocítil, že únava je tatam. Měl jsem jasnou hlavu, cítil jsem se lehce a po lovecké horečce nebylo ani památky. Jako by ji odehnal čarovným proutkem. Věru, přímo zázračný účinek!

Zatím jsme šli tiše a opatrně dále. Před námi se prostíralo skalnaté návrší, porostlé keři a řídkým lesem. V tomto nepřehledném místě raněný tygr zalehl.

To nám naznačil náš pes, neboť se roztřásl jako osika a se zježenou srstí se ohlížel na všechny strany.

Prostořecí kropenatí ořešníci pronikavě křičeli a poletovali z místa na místo, aby upozornili na nejhoršího nepřítele všech živočichů tajgy.

Na pokyn Jemenky jsme zalehli, chvíli čekali a pak jsme se plazili ve směru, který větřil pes.

Přestože jsme byli velmi opatrní, tygr nás přece jen postřehl a náhle se vynořil z místa, kde jsme ho vůbec nečekali. Ležel po pravé straně mezi velkými kameny pod padlým stromem, jehož barva téměř splynula s jeho tělem.

S řevem, rvoucím uši, proletěl ohromným skokem ve vzduchu. Než jsem ohnul ukazováček, abych vystřelil z kulovnice, ozvaly se dunivé rány z pušek mých přátel. Tygr se ve vzduchu prohnul jako ocelová vzpruha. Neviděl jsem, kam dopadl.

Ale výkřik člověka dokazoval, že přece našel mezi námi svou oběť. Jako na povel jsem vyskočil, abych zachránil život kamaráda, a tu se mi naskytl hrozný obraz: mezi keři se zmítal tygr a vedle něho ležel polesný Šulgin.

Tygr se znovu postavil na tlapy, s příšerným řevem se přikrčil a chystal se k novému skoku.

Mihlo se mi hlavou: na koho se chce ještě vrhnout?

Snad odvar z kořene ženšen mi přidal chladnokrevnosti a rozhodnosti. Bez rozčilení jsem namířil na hlavu šelmy a stiskl spoušť, jednou, pak podruhé. Potřetí jsem nestačil vystřelit, neboť další dvě rány zaduněly z pušky Jemenkovy a tygr již nedokončil svůj smrtonosný skok. Dráha jeho skoku se náhle zkrátila, přemetl se ve vzduchu a těžce dopadl na zem.

Se strašným chrčením se ohromná šelma křečovitě vzpínala a svými hroznými drápy rvala zem. S hrůzou jsem pozoroval, jaký houževnatý život vězí v těle tygra. Již jsem chtěl běžet k ležícímu Šulginovi, když se tygr náhle převalil a znovu se postavil na tlapy. To byl však jeho poslední pohyb, neboť v příštím okamžiku mu provrtala kule z Jemenkovy pušky lebku. Hned nato následoval zásah z mé pušky v totéž místo. Tyto dva výstřely vyhnaly z jeho těla poslední příznaky života. Bezmocné chrčení i konvulzívní škubání těla byly důkazem, že konečně zhasl.

Co se stalo polesnému? Jemenka byl u něho dříve než já a podle jeho obličeje jsem poznal, že je zle. Šulgin měl hroznou ránu na prsou a v boku. Tygr do něho zaťal své drápy. Zranění bylo velmi těžké. V rychlosti jsme svlékli jeho rozdrásaný kabát a košili a přiložili obvazy, které jsme vždy nosili v loveckých brašnách. Pak mu Jemenka nasadil k ústům lahvičku s životodárnou tekutinou z ženšenu, kterou postižený pil dlouhými hlty.

Upřel na nás oči a sotva slyšitelně šeptal: „Nenechte mě zde zemřít.“

Rozhodli jsme se udělat nouzová nosítka, odnést polesného na vor a co nejrychleji ho dopravit do tábora, kde jsme mu mohli poskytnout lepší péči.

Právě jsme chtěli raněného odnášet, když k nám dorazili s nehorázným štěkotem dva psi ze skupiny Čižova a za chvíli přispěchali i lidé. Slyšeli naši střelbu a hned se k nám vydali.

„Kdo střelil tygra?“ ptal se Čižov.

„My,“ řekl Jemenka, potom ukázal na ležícího Šulgina a dodal: „On střílel dokonce první.“

Na vyprávění však nebyl čas, raněný musil být dovezen do tábora, který nebyl právě blízko. U tygra zůstal Starobor.

Měl jsem obavu, přežije-li raněný obtížnou dopravu, ale ukázal se odolnější, než jsem očekával. Cestou mu Jemenka dal ještě dvakrát několik hltů léku, načež se Šulgin poněkud vzpamatoval. Měl silné bolesti, vzdychal a naříkal.

Střídali jsme se u jeho lože. Když jsem u něho byl já a Tamara, prosil, abychom zavolali Olega a Čižova.

Když přišli, snažil se trochu pozvednout. Pomohli jsme mu, načež se na nás vděčně podíval.

Chvilku mlčel a těžce dýchal. Pak kývl rukou na Olega, aby k němu přisedl. Oleg byl poněkud udiven, ale vyhověl jeho přání. Když se k němu nahnul, uchopil ho Šulgin za ruku a třesoucím se hlasem pravil:

„Myslím, že nepřežiji. Ne, nemávejte rukou – cítím, že mi síly mizí. A kdyby se stal zázrak a zůstal bych naživu, budu mrzák, a navíc ještě psanec…“

„Mluví z horečky,“ řekla tiše Tamara, ale Šulgin pohnul hlavou a pokračoval:

„… mám horečku, ale vím, co mluvím. Na vás, Olegu, jsem se dopustil zrady a pokusu o vraždu…“

Oleg byl slovy polesného tak překvapen, že mimoděk poposedl a položil ruku na jeho hlavu:

„Nemluvte takové nesmysly, máte horečku.“

„Všechny jsem vás oklamal… přepadení jsem organizoval já, slyšíte – já sám.“

„To je holá fantazie a výmysl raněného,“ zvolal Čižov.

„Dopustil jsem se opravdu toho zločinu a vím, že mi ho sotva odpustíte.“

„Ujišťuji vás, že vám předem promíjím vše,“ chlácholil ho Oleg.

Slova geologa dojala zejména Tamaru. Ale pak se zamračila a zašeptala mi: „Kdo ví, co má Šulgin na svědomí.“

Měl toho na svědomí mnoho.

Začal tím, že je synem bývalého průmyslníka, který vlastnil téměř všechny pily a vlečné parníky na řece Leně. Studoval v Moskvě. Po Říjnové revoluci byl za občanské války důstojníkem bílé Kolčakovy armády. Když Rudá armáda rozprášila bělogvardějce a interventy, chtěl uprchnout do ciziny, ale útěk se mu nepodařil, a odjel tedy do Moskvy. Aby dostal výhodné místo v krajské lesní správě, zřekl se naoko otce, který dávno uprchl do ciziny. Zůstal však zapřísáhlým nepřítelem sovětského řádu a využíval svého odpovědného místa k machinacím. Podařilo se mu však vyhnout se soudnímu stíhání, protože se za něho přimluvili známí, kterým sám kdysi pomohl. Odpovědného místa byl však zbaven. Dělal ze sebe kajícníka; pochopil, že musí být opatrný. Přijal místo polesného.

Jednoho dne se setkal s bývalým velkoobchodníkem Pugovkinem, který se vrátil na Sibiř a žil v Irkutsku. Také Pugovkin byl nepřítelem sovětského zřízení, ale přesto i on získal místo zbožíznalce v kožešnickém družstvu. Pugovkin pracoval jenom proto, aby se zapomnělo na jeho minulost. Jinak měl dostatek prostředků z dřívějších dob. V bydlišti ale nechtěl být nápadný. Proto jezdil hýřit do Vladivostoku a Moskvy. Nákladný život pomalu, ale jistě požíral jeho majetek. Děsila ho představa, že jednoho dne bude musit žít střídmě. Tu si vzpomněl na starého geologa Ivana Feklistova, jehož smrti byl přítomen. Byl přesvědčen, že nadšený badatel našel tenkrát v tajze bohatá ložiska zlata, která odkázal synovi. Byl si téměř jist, že poklad dosud leží v hluboké tajze, kde nyní pracoval Šulgin.

Pugovkin si uvědomil, že je starý a sám se nemůže bohatství zmocnit. Pomocníka si našel v Šulginovi. S ním také odjel do Leningradu, kde se dověděl o smrti Fomičova syna, který padl za světové války, i to, že Fomičův vnuk Oleg žije v domě svého otce. Proto Olega vyhledal, představil se falešným jménem a využil psaní, které psal Olegův děda. Felčar Bobrov je kdysi zapomněl u Pugovkina.

Když se mu nepodařilo vylákat knihu, ve které byly zapsány údaje o místě pokladu, navedl Šulgina, aby ji ukradl. Od známého mu vypůjčil motocykl, ukázal mu dům v Lesném a popsal uspořádání pokojů.

Šulgin si netroufal vloupání provést sám. Ale Pugovkin si věděl rady, prostřednictvím svého známého našli člověka, se kterým se Šulgin vloupal do Olegovy vily.

Aby neprozradili pravý účel lupu, odcizili kromě Puškinovy Knihy básní několik šperků, které přenechali jako odměnu najatému pomocníkovi. Když Šulgin předal knihu, Pugovkin v ní našel poznámky a mapku. Velká skvrna tuše ale přikryla důležitá data.

Šulgin ho konejšil, že hledání pokladu bude jen obtížnější.

Když po druhé návštěvě Pugovkina u Olega zjistil, že Oleg odjede do Vertlovky, pochopil, že vnuk se chce vydat za pokladem svého děda.

V mozku bezohledného chamtivce Pugovkina se zrodila myšlenka odstranit Olega.

Šulgina myšlenka na vraždu děsila, Pugovkin mu ale pohrozil, že když s ním nepotáhne za jeden provaz, tak na to doplatí.

Hrozba na Šulgina účinkovala.

Po návratu na Sibiř Pugovkin do svého plánu zasvětil ještě dva zapřísáhlé nepřátele socialistického řádu.

Skutečnost, že oba noví „kumpáni“ Čuvajev a Arbuzov působili v okrese, do něhož patřila Vertlovka, se velmi hodila. Oba byli často na služebních cestách a znali celé okolí. Pugovkin znal též starého lovce Orlova a věděl, že ho Oleg navštíví.

Pugovkin také věděl, že Oleg nemůže podniknout cestu do odlehlých krajů tajgy sám a vyžádá si průvodce. Uložil Šulginovi, aby se za každou cenu zúčastnil výpravy a získal si Olegovu důvěru. Dva další spiklenci, Čuvajev a Arbuzov měli expedici stopovat.

Šulginovi se pak podařilo pod záminkou, že pořídí popisy dosud neznámých porostů, zúčastnit se naší výpravy.

Šulgin také poznal, že Oleg pravý důvod výpravy před všemi utajil. To mu usnadňovalo provedení zločinného plánu a zavraždění Olega – jediného člověka, který o pokladu věděl, mohlo být vyloženo jako dílo náhodné bandy lupičů v tajze.

Pugovkin byl přesvědčen, že Oleg bude mít u sebe přesné údaje o místě, kde se poklad nachází, a upozornil Šulgina, aby se zápisů rozhodně zmocnil.

Dva Šulginovi kumpáni se skrývali v okolí Vertlovky a vyrazili hned za naší výpravou. Značkování cesty, které bylo svěřeno polesnému, jim usnadnilo pronásledování. Šulgin s nimi zůstal ve spojení. Proto také zůstával pozadu. Šulgin se s Čuvajevem a Arbuzovem setkal třikrát. Když zjistil, že pojedeme úzkým kamenným žlebem, uložil jim, aby právě na tomto výhodném místě Olega zastřelili. Předem jim ho také popsal, aby se nemohli zmýlit. Proto jel před ním, aby věděli, na koho mají zaútočit.

Šulgin vyprávěl s delšími přestávkami. Mluvení mu dělalo potíže. Když své přiznání ukončil, řekl s námahou:

„Olegu, než jsem začal svou zpověď, řekl jste, že mi předem všechno prominete… teď, když všechno víte, vím, že je to nemyslitelné a… úplně nemožné…“

Oleg se pomalu zvedl a šel k východu stanu. Tam zůstal stát, rozhrnul závěs a hleděl na světlé břízy na kraji zeleného a zrádného moře tajgy, které skrývalo tolik nebezpečí…

Šulgin zavřel oči a stanem zněl jeho těžký dech a sténání. Oleg se otočil, pomalu usedl vedle něho a třesoucím se hlasem řekl:

„Udělal jste mnoho zlého, ale co jsem řekl, to platí… odpouštím vám!“

Polesný otevřel oči a nadzdvihl hlavu. Koutky úst se mu chvěly, chtěl něco říci a pokoušel se zadržet pláč. Ale prudký nával kašle mu zkroutil bolestí obličej. Tamara se k němu naklonila:

„Uklidněte se. Nesmíte se rozčilovat, škodí vám to. Vzmužte se…“

Dva dny blouznil Šulgin v horečce, třetího dne se mu ulevilo a nabyl vědomí. Tvrdil, že bolesti mu pomíjejí, měl však podivně průzračné oči a často upadal do krátkého spánku. V noci se jeho stav znovu zhoršil.

V poslední chvíli života požádal Čižova, aby za něho napsal krátkou závěť. Přiznával se v ní ke všemu a uvedl své společníky.

Ze spánku se potom již neprobudil. Smrt polesného Šulgina nás postavila před problém. Pokračovat v cestě k horám, nebo se vrátit s mrtvým do Vertlovky a oznámit celý případ?

Po delší úvaze jsme přišli k závěru, že by nebylo účelné přerušit výpravu k Surunganským horám, od nichž nás dělila dvou až třídenní cesta.

Starosti nám činili jen společníci Šulgina, kteří o jeho smrti nevěděli a jistě čekali na další pokyny. Že by se o své vůli znovu pokusili o přepadení, nebylo pravděpodobné. Smrt polesného musí před nimi zůstat utajena.

Proto jsme vykopali hrob ve stanu a mrtvého tam dočasně pochovali. Půdu jsme pečlivě srovnali a hrob zakreslili na plánek. Kromě toho jsme sepsali podrobný zápis, který všichni členové výpravy podepsali. Jeden převzal Čižov, druhý Oleg a třetí byl svěřen mně.

Odstranili jsme též všechny stopy po tygrovi, kterého příštího dne po lovu Jemenka a Starobor přivezli na voru do tábora. Tygr byl mohutný samec překvapující velikosti. Délka těla měřila 235 a oháňka 100 centimetrů. Vážil 150 kilogramů. Byl krásně vybarven. Základní barva jeho těla byla červenorezavá, na ní vynikaly četné příčné úzké černé pruhy. Hlava byla zbarvena složitou kresbou černých proužků. Letní srst byla krátká a hrubá, pět kulí z osmi bylo smrtelných.

Kdo ho tedy vlastně zastřelil?

Staženou kůži Jemenka pečlivě ošetřil a uložil mezi náklad, O tom, komu kůže z tygra připadne, měl po návratu do Vertlovky rozhodnout los. Buď Jemenkovi, nebo – mně. Šulgin již nežil.

S poněkud stísněnými pocity jsme po pěti dnech rozebrali stany a opustili tábor, kde jsme prožili tak vzrušující zážitky. Vydali jsme se na poslední etapu cesty.

POKLAD SURUNGANSKÝCH HOR

„Musíme se poradit, co dál,“ rozhodl Čižov.

Seskupili jsme se, abychom vyslechli, na čem se Čižov s Jemenkou dohodli.

„Podle toho, co řekl Šulgin, budou nám jeho dva kumpáni v patách. Jdou si po dobře značkované cestě, která nám sice usnadní zpáteční cestu, ale jim slouží k pronásledování. Dohodli jsme se s Jemenkou, že je povodíme za nos, a jakmile dosáhneme kamenitého místa, kde stopy našich koní nebudou tak znatelné, zabočí Jemenka do tajgy a označkuje cestu v úplně jiném směru. Tam vydupe pěkně znatelné stanoviště a značkování přeruší. Ať si lámou hlavy, kam jsme se ztratili.“

Myšlenka se nám zamlouvala, a když jsme dosáhli skalnatého návrší, odbočil tunguzský lovec na sever, kde se prostírala nepřehledná černá tajga. Seskočili jsme z koní a Tamara s nimi odjela. My jsme potom zametli beztak málo znatelné stopy kopyt.

Pod návrším tekla říčka. Její řečiště jsme použili pro další jízdu – a voda se postarala o dokonalé smytí našich stop. Po delší době jsme se zastavili, abychom čekali na Jemenku. Dohnal nás teprve odpoledne a vyprávěl, že zajel do tak zrádné bažiny, že se z ní sotva dostal.

Kvečeru jsme dosáhli kopcovitého úseku, který zvolna přecházel do vysočiny. Hřbet vysočiny byl rovný a rostly zde výhradně listnaté stromy. Po vodě nebylo ani památky, a proto jsme pokračovali v cestě, dokud jsme nepřijeli k říčce, kde jsme mohli napojit koně a připravit večeři.

Říčka šuměla a bylo slyšet zvláštní žbluňkání, jako by někdo házel do vody kamení. Již zdálky jsme pozorovali, že se z vody vynořují stříbrné šípy, a když jsme dojeli až ke břehu, uviděli jsme, jak ryby vyskakovaly z vody a lovily hmyz létající nad hladinou.

Byl jsem unaven a začínala již tma, ale nedal jsem si ujít příležitost zkusit rybářské štěstí. Rychle jsem připravil prut a navázal šedou umělou mouchu. Sotva se moucha dotkla hladiny, chycená ryba několikrát vyskočila. Za chvilku se ocitl na břehu lipan o váze 2,5 kilogramu.

Šel jsem tiše podél břehu, abych vyhledal druhou tůňku, a tu jsem zahlédl na protějším břehu něco, co se podobalo sedícímu obru v kožichu.

Téměř proti mně, ve vzdálenosti 8-10 metrů, seděl medvěd a požíral rybu. Můj příchod ho vůbec nevyrušil, žral klidně dál, a teprve když jsem zůstal nehybně stát, zakýval hlavou a postavil se na čtyři tlapy. Pak se ozvalo hluboké bručení a huňáč pomalu a s rozvahou šel dál po břehu.

Přešla mě při takové konkurenci chuť pokračovat v lovu a vrátil jsem se do tábora.

Tak zůstal lipan mým jediným večerním úlovkem.

Po snídani vyjel Jemenka na hřeben vysočiny a rozhlížel se po údolí. Ukazoval na jihovýchod, kde mlhavý pruh ještě částečně skrýval pohled na obzor.

„Olegu, vidíte? Tam v dáli se zvedá Surungan!“ zvolal Jemenka. Geolog hleděl mlčky na obzor, pak zajel k tunguzskému lovci a podal mu ruku.

Jemenka skromně pravil: „Nemáte za co děkovat, zatím jste nic nenašel a čeká nás ještě kus cesty.“

Vzdušnou čáru vzdálenosti do hor jsme odhadli na 25-30 kilometrů. Záhy nám bylo jasné, že stěží dojedeme k úpatí Surunganu dříve než večer.

Oleg se po cestě dotazoval, co znamená název Surungan. Jemenka byl na rozpacích, neboť přesný výraz slova nedovedl vysvětlit. V řeči Tunguzů se nevyskytoval a měl jen vzdálenou podobu se slovem suri, což znamená zlé. Geolog nahlédl do svého zápisníku a dodal: „Mám poznamenáno: Surungan a Zpěvavé h., a to mohou být jen hory. Jsou to názvy různých hor?“

„Zpěvavé – zpěvavé,“ opakoval Jemenka, „zdá se mi, že děd vyprávěl o nějaké skále, která zpívala, ale že by se tak jmenovaly celé hory, o tom nevím.“

Tu se ozval Čižov a otázal se, zda je Oleg přesvědčen, že písmeno h musí znamenat zkratku pro hory. (V ruštině se písmeno h nevyskytuje. Za názvem „zpěvavé“ bylo napsáno „g“. Jelikož se v ruštině hora jmenuje gora, bylo toto písmeno považováno za zkratka pro horu.) Třeba se jedná o něco jiného.

„Proč by však děd označoval pouze jedním písmenem něco, co lze těžko rozluštit? Vždyť to psal pro mého otce!“

„Tucet čárek, půl tuctu podškrtnutí a několik poznámek v knize Puškina, to je věru nedostatečný návod k hledání pokladu,“ konstatovala Tamara.

„Zakreslil jsem na nejpodrobnější mapu této části Sibiře, kterou jsem mohl sehnat, přesně souřadnice polohy místa označeného kruhem. Kromě toho jsem našel v zápisníku otce i popis, jak místo, které s dědečkem navštívili, vypadá.“

„Já se spoléhám ještě na něco jiného,“ zvolal Jemenka. „Svůj předpoklad si mohu ověřit teprve na místě. Spoléhám totiž na starý zvyk našich lovců, že značkovali cesty do odlehlých míst tajgy. Můj děd v tom byl puntičkář, značkoval na lovu i cesty sobolů. Myslím, že tak důležité místo, kde šlo dokonce o poklad, bude jistě označeno.“

„To bych pochyboval,“ prohodil jsem, „hledači zlata nebudou přece zřizovat ukazatele,“ řekl jsem.

„Zapomínáte nebo nevíte, že lovci mívali různé druhy značek. První byly dorozumívací, jiné určené pro druhé lovce kmene, a konečně měl každý lovec své tajné značky jen pro sebe. Ty znal obvykle jeho nejstarší syn. Myslím právě na tyto značky. Dnes se téměř nepoužívají, a proto ani já je všechny přesně neznám. Byl jsem však tak prozíravý, že jsem si je obkreslil doma, než jsme se vydali na cestu. Doufal jsem, že mi usnadní cestu tajgou, a zatím jsem jich našel za celou dobu jen sedm. Ale i to stačí. Vím aspoň, že všechny dědovy značky ještě nesmyl déšť, ani nezarostly mechem.“

Jemenka otevřel brašnu a ukázal nám v malém sešitu asi padesát značek jazyka tajgy. Se zájmem jsme si prohlíželi podivná znaménka, používaná sibiřskými lovci. Některé značky byly určeny k vyřezávání do stromů, jiné k vytesání do skal, nebo jako vzor pro složení určité figury z kamenů. Dvacet z nich bylo „rodinných“, tajných. Cit pro vzájemnou pomoc nutil lovce tajgy upozorňovat se na nebezpečí, a také si ulehčit těžkou práci a námahu v drsných životních podmínkách.

„Jak vidíte, tajné značky mého děda jsou jinak kombinovány, než značky, řekl bych – veřejné. Doufám, že v Surunganských horách některé najdeme.“

Postupovali jsme jen s velkou námahou. Cesta vedla nekonečně jednotvárnými houštinami, koně občas vázli v bažinách a sotva pletli nohama. Jeli jsme po úzké cestičce, vyšlapané zvěří, na dosah stály zelené křoviny pralesa, neproniknutelné a spletené. Slunce sem sice nepronikalo, ale bylo tak horko a dusno, že se nám řinuly potůčky potu. Museli jsme si dopřát oddechu.

Psi rozhrabovali půdu, aby ulehli na chladnější vrstvu, koně se otírali o stromy a pak se váleli, kdežto my jsme se snažili odhánět houfy komárů větvemi a kouřem. Trápila nás žízeň, neboť jsme po cestě vypili z polních lahví všechnu vodu a čaj v domnění, že dojdeme k řece, o které Jemenka tvrdil, že musí být blízko. Ale řeku jsme nenašli.

Nikdo z nás nemluvil a každý toužil dostat se co nejdříve ze zeleného pekla. Abychom ulehčili koním, šli jsme pěšky a vedli je za uzdy. Po dvouhodinové chůzi se náhle Jemenka zastavil a celý rozčilený běhal od jednoho velkého stromu k druhému. Byly to dvě mohutné limby. Vytáhl svůj sešit, hleděl chvíli do něho a zklamaně zvolal:

„Jdeme nesprávným směrem, musíme se vrátit!“

Na mohutném kmenu bylo vyryto šest zářezů, které strom již částečně scelil.

Mezi nimi byla sotva znatelná vlnitá elipsa.

„Co to znamená?“ ptal se Oleg.

Jemenka nám podal sešit a ukázal na podobné, ovšem daleko výraznější znamení, pod kterým bylo napsáno „Stůj, nebezpečí, vrať se!“

Na druhém stromě byla jiná značka: podobala se kruhu a vedle ní byly dvě lomené čáry. Rozluštění v sešitě znělo: „Bažiny, cesta úmyslně značkována pro klamání.“

Oleg několik okamžiků přemýšlel, pak se jeho obličej rozjasnil a řekl skoro vesele:

„Ale to přece znamená, že jdeme po cestě, kterou šel můj děd s vaším dědem, když se jim už podařilo učinit důležitý nález v horách. Snad upravili tuto stezku sami, jen aby spletli nepovolané. To je důkaz, že jsme šli správnou cestou k určenému cíli, přehlédli jsme jen rozcestí, kde jistě bude varovné znamení, a šli do slepé uličky. Vraťme se!“

Znovu jsme se prodírali houštinami.

Cesta se nám zdála nekonečná. Jemenka, Čižov i Oleg bedlivě pozorovali stromy, zda na nich nespatří vytouženou značku. Už více než tři hodiny se namáhali, ale žádný strom neměl na svém kmenu znamení. Koně šli neochotně se svěšenými hlavami a jeden z nich klopýtl, až zazvonila podkova. Jemenka se zastavil a ohlédl.

„Starobore, zdá se mi, že spíš v sedle,“ zvolal vyčítavě. „A tvá kobyla s tebou! Klopýtá na rovné cestě.“

„Nespím, i když mám přivřené oči. A můj kůň zakopl o kamení.“

„Kde by se zde, v měkké půdě, vzalo kamení?“ pochyboval tunguzský lovec.

„Když nevěříš, tak se podívej,“ vybídl ho Starobor.

Jemenka nelenil, seskočil z koně, a když uzřel hromádku kamení v trávě, hvízdl tak hlasitě, že k němu přiběhli všichni psi,

„Vyhráno,“ volal, „máme značku!“

Seskákali jsme z koní a šli si prohlédnout „směrovku“, o kterou zakopla unavená kobyla. Jemenka rozhrnul trávu a před námi se objevila hromádka kamenů. Byly složeny do nepravidelného kruhu, některé z něho vyčnívaly. Tunguzský lovec je hlasitě počítal a konečně řekl:

„Devatenáct kroků na jih…“ Aniž dokončil, rozběhl se a zmizel za tmavozelenou stěnou porostu.

Vrátil se za chvíli usměvavý s tím, že našel potvrzení své domněnky – správnou cestu.

To dokazovalo, že zde před mnoha lety Ivan Feklistov s Chatanginem udělali úctyhodný kus práce a upravili nahodilý ochoz zvěře tak, že ještě po dvaceti letech zlákal nezasvěcené jít falešným směrem. S námahou jsme vedli koně spletí stromů a křovin, až jsme vyšli na schůdnou cestičku, která vedla na východ. Naše únava byla tatam, jeli jsme rychleji a kvečeru jsme dorazili k malému prameni, který stékal s tichým bubláním ze strání do údolí, téměř ukryt pod zelenými úponky. Ani jsme nepoužili nádobí, nabírali jsme vodu prostě do dlaní a konečně utišili žízeň. Pak jsme si umývali ruce a dlouho chladili obličeje osvěžující průzračnou vodou.

Dvě hodiny jsme se namáhali, abychom našli místo, odkud se dala přehlédnout celá krajina.

Konečně jsme stanuli na hřebenu svahu. Před námi byly Surunganské hory! Jejich vrcholy se ztrácely ve večerním šeru, ale přesto bylo patrno, jaký mohutný masív se před námi zvedá do výše.

Hory nápadně vystupovaly nad údolím a hlavní hřbet se táhl od východu na západ. Byl prorván několika průsmyky. Svahy byly místy porostlé lesem, jinde se černaly jen holé skály.

Přes noc jsme nemohli na návrší zůstat, a proto jsme se rychle spouštěli po jižním svahu, až jsme dojeli na zelený palouk. V trávě zurčely praménky chladné vody.

Místo pro stany jsme dlouho nevybírali, postavili jsme je narychlo na místě, kde jsme se zastavili, a po večeři hned ulehli.

Ráno začala nejzajímavější část naší cesty: pátrání po místě, které Olegův děd na náčrtu v knize označil kruhem… Oleg položil před sebe mapu, ve které měl zakresleny hory, a snažil se určit naše stanoviště. To se mu však pro velké měřítko a nepřesnost celé mapy nepodařilo. Nezbylo nic jiného, než se spolehnout na Jemenku, který se zaručil, že nás přivede až k úpatí hory a tam se bude již snadněji podle mapy orientovat. Značnou pomoc mohly poskytnout též zápisy Olegova otce o cestě, kterou vykonal za svého mládí s dědem, neboť se zmiňoval o konfiguraci různých částí hor, o jejich geologickém složení i o jejich bizarních tvarech. V zápise byla uvedena i tři jezera, která se nacházela v různých výškách, z nichž pravděpodobně bylo nejzajímavější jezero nejvýše položené a označené názvem Čertovo oko.

Dali jsme se na pochod po palouku podél pramenů, až jsme dosáhli úpatí příkré stráně. Zde se nám naskytl krásný pohled na horský hřbet, který jsme museli zdolat, abychom se doslali k úpatí Surunganu. Podívaná se však zdaleka nevyrovnala námaze, s kterou byl náš výstup spojen.

Horské louky přešly do mechovišť, na nichž rostly ostrůvky nízkých limb, modřínů a skupinky bříz. Šli jsme podél skalního hřbetu, pokud se nám nepodařilo dojít k úzkému průsmyku.

Když jsme průsmykem projeli, Surunganské hory ležely před námi v celé mohutnosti a kráse.

„Rychle postavme stany, co nejdříve začne pršet,“ zvolal Jemenka a ukazoval na mračna, která znenadání zahalila vrcholy hor neprůhledným závojem. Než jsme byli se stavbou hotovi, pouze na východě zůstalo v šedé obloze modravé okno. Kdesi daleko od nás svítilo slunce, ale tady se setmělo. Hned nato se strhl prudký liják, až se stany prohýbaly pod tíhou vody. Nestačili jsme ani odsedlat koně, takže zmokla i naše sedla.

Po dešti jsme narychlo postavené stany přemístili blíže ke skalní stěně, kde nás široká římsa chránila od náladového počasí i od padajících kamenů. Zbytek dne jsme strávili rozborem zápisů Olegova otce a luštěním náčrtu okopírovaného z Puškinovy knihy veršů. Jemenka s Čižovem se vypravili na hledání „rodinných“ značek starého tunguzského lovce.

Podle Olegova mínění bylo nutno nalézt v první řadě Zpěvavou horu, neboť toto místo bylo na náčrtu označeno kruhem a podtrženo. Od něho vedlo několik přímek na sever, severozápad a západ. Masív hor se ve skutečnosti prostíral na desítky kilometrů od východu na západ a jeho hloubka nebyla známa. Zeměpisnou šířku a délku uvedenou na náčrtu v zápise jsme mohli jen odhadnout, protože jsme neměli potřebné přístroje. Určitým vodítkem byly zmínky o jezeře Čertovo oko.

Starobor poslouchal naše úvahy a prohodil svým basem:

„Lámete si zbytečně hlavy, hledáte zeměpisnou šířku a délku na minuty a vteřiny. Zítra obejdeme hory a budeme hledat staré Feklistovovy značky. Hned večer si obkreslíme těch dvacet rodinných Jemenkových znaků, naučíme se je a vydáme se na cestu. Jeden na východ, druhý na západ, třetí na sever, čtvrtý na jih. Na pátého již žádná světová strana nezbude, ten se bude šplhat tam na ty vrcholky. Šestý – myslel bych, že by to mohla být naše Tamara – by zůstal zde u našeho hospodářství…“

Večer se vrátil Jemenka a Čižov s nepořízenou. Projeli téměř patnáct verst na západ, ale žádnou značku nenašli.

„Nebude to jednoduché, najít v horském masívu nepatrná znaménka,“ starostlivě řekl Čižov.

„Právě proto bude rozumnější spoléhat se více na zápisy a mapku než na náhodu,“ dodal Oleg.

„Můj děd nevyprávěl mnoho o těchto horách,“ uvažoval Jemenka, „pamatuji si však, že se zmínil o jezeře, ve kterém se koupal a div neutonul. Zachránil ho, Olegu, váš dědeček Ivan Fomič. Proto myslím, že bude nejlépe, když se vydáme do hor k jezeru. Tam docela určitě najdeme nějaké značky!“

Oleg přisvědčil: „Podle zápisů mého otce byl s dědem u tří jezer, myslím však, že nejdůležitější bude najít Čertovo oko. Horniny jsou součástí pevné zemské kůry a pro jejich vznik platí geologické zákony. Horninu třeba však odlišovat od nerostu či ryzího prvku, který se vyskytuje v přírodě. Jelikož zde pravděpodobně jde o zlato, musíme vzít v úvahu možnost jeho výskytu. O říční náplavy se patrně jednat nebude, spíše o zlatonosné žíly, které se vyskytují ve starých formacích křemenných žil.“

„Máte všechny karty v ruce, Olegu,“ tvrdil Čižov, „kdo jiný než vy, s tak bohatými vědomostmi, by mohl nalézt Feklistovův poklad?“

Navrhl jsem, abychom nehledali značky, ale šli do hor podél říčky, která nás určitě dovede k jezeru. Můj návrh byl přijat a pro příští den jsme stanovili plán průzkumů. Nikdo ovšem nechtěl zůstat v táboře, aby dohlížel na koně a připravil oběd, a proto rozhodl los.

Štěstí mně nepřálo a vytáhl jsem z Čižovovy čepice lístek s křížkem. Tvářil jsem se tak, že se všichni rozesmáli a slíbili, že podruhé budu z losování vypuštěn.

Šli jsme spát, ale za chvilku nás probudil silný rachot, pod našimi lůžky se lehce chvěla země. Vyběhli jsme ze stanů a byli jsme svědky silné eroze hor. Velebné ticho rušil hromový pád ohromných úlomků skal nedaleko od nás. Měli jsme velké štěstí, že jsme si vybrali stanoviště u skalní stěny s římsou.

Oleg nám vysvětlil, že holé skály, vystavené účinku slunce, se roztahovaly silným teplem ve vrchních vrstvách více než ve spodních. Včerejší liják přispěl podstatně ke zvýšení rozdílu teplot, a tak vzniklo vnitřní napětí, po němž pukaly skály.

Ráno se moji přátelé vypravili do hor. Vzali s sebou též dva psy a třetího, čiperného Polkana mi nechali v táboře. Musel jsem ho ovšem přivázat, aby se nevytratil za svými čtyřnohými společníky.

Protože se výprava chtěla vrátit až večer, měl jsem celý den čas. Koním jsem spoutal nohy a pustil je na palouk, chvíli jsem seděl před stanem a pak jsem se rozhodl jít k blízkému vodopádu na ryby. Připravil jsem si prut, třpytky a umělé mouchy, přehodil si přes rameno pušku a se psem na řemeni jsem šel k horské řece.

Na naše tábořiště jsem viděl. Kdo by ostatně mohl zde, v odlehlé divočině, přijít k našim stanům?

Řeka byla dost široká a nebylo vyloučeno, že se zde mohli vyskytovat sibiřští lososi – tajmeni. Namontoval jsem tedy vhodnou třpytku, zpestřenou vábně vypadajícím chomáčkem barevných per, a zkusil své štěstí v jedné tůni.

Házel jsem udici křížem krážem, měnil třpytky, ale výsledek žádný. V trávě poskakovaly velké kobylky. Vyměnil jsem povodek, přešel blíže k vodopádu a hodil jsem udičku s kobylkou doprostřed druhé, poněkud větší tůně. Šňůra byla lehká a preparovaná zvláštním tukem, takže plavala na vodě, s ní i kobylka. Upevnil jsem ji na háček tak, že byla živá a hrabala nožkami ve vodě. Najednou se z vody vynořila s hlasitým plesknutím podivuhodně velká rybí hlava. Uchopila tak rychle kobylku, že jsem jen taktak nepřišel pozdě se zásekem. Poznal jsem, že jsem chytil větší exemplář, neboť prut se ohnul do oblouku a silný tlak mě nutil povolovat šňůru z navijáku. Neměl jsem potuchy, jak je tůň hluboká, a proto jsem se divil, když ryba odmotala téměř půl navijáku a neopustila tůň. Když tah ryby přestal, pokusil jsem se navíjet, ale ryba se zřejmě opřela na dně. Chvilku jsem čekal, pak jsem ztratil trpělivost a podrobil prut a veškeré příslušenství zatěžkávací zkoušce. Navíjel jsem šňůru bez ohledu na prut, který se povážlivě prohýbal, až konečně ryba v hloubce nevydržela a – povolila. Vynořila se z vody jako šíp, aby mohutným skokem proletěla vzduchem a o kus dále se ponořila zase do svého živlu. Těchto parádních skoků provedl losos šest, sedmý se mu už nepodařil, protože jsem ho silným tahem přivedl ke kamenitému břehu a zasekl do něho připravený hák. Byl to nádherný exemplář vážící šest kilogramů.

Zdařilý lov mě povzbudil, a proto jsem se rozhodl v něm pokračovat. Řeka tvořila ve skalách ostrý záhyb, a já jsem musel toto místo obejít, než jsem se dostal k další tůni. Šplhání po skalisku si vyžádalo mnoho námahy a času a z nového místa jsem již na tábor neviděl.

Zde byli lososi opatrnější. První se vynořil a již se chystal nabídnutou kobylku spolknout, když zpozoroval něco podezřelého a mocným úderem ocasu mi srazil kobylku z háčku. Ponořil se, ale za několik vteřin bleskurychlým výpadem z hloubky přece jen zhltl nyní již volně plavající kobylku.

Tímto manévrem vychytralých lososů jsem přišel o tři kobylky, a teprve čtvrtá přinesla žádoucí úspěch. Poučen nezdary upravil jsem návnadu na háčku tak, že ji lososi nemohli srazit. Byli nyní patrně přesvědčeni, že to, co se jim nabízí, nečpí čertovinou, a když jsem dohodil návnadu téměř až na druhý břeh, zasekl jsem konečně druhého lososa. Byl zřejmě tak překvapen, že se mi podařilo v prvním okamžiku dovést jej téměř do poloviny řeky. Pak se však vzpamatoval a připravil mi těžké chvilky. Dvakrát jsem již zasadil hák, abych jej zasekl a vytáhl na břeh, ale vždy mi unikl. Teprve po čtvrthodinovém boji byl unaven a vzdal se osudu. Losos vážil deset kilogramů a byl největší ulovenou rybou během celé naší výpravy.

Právě jsem se chystal zkusit své štěstí potřetí, když ke mně dolehlo hlasité řehtání našich koní. Nebyl bych tomu věnoval zvláštní pozornost, kdyby můj čtyřnohý společník neprojevoval známky neklidu.

Vítr vanul od tábora, pes ho nabíral do nosu a ježil srst. Když řehtání koní přešlo do řičení, pochopil jsem, že nejde o nic dobrého, uchopil jsem své rybářské náčiní, pušku i druhého lososa a tak rychle, jak mi dovoloval skalnatý břeh, pospíchal zpět. Sotva jsem dosáhl první tůně, kde jsem zanechal prvního lososa ve stínu skal, naskytla se mi zvláštní podívaná. Na palouku se shlukli koně do kruhu. Hlavy měli sehnuté a z nepochopitelného důvodu neustále vyhazovali zadníma nohama. Řičeli, občas zvedli hlavy a ohlíželi se. Věděl jsem, že podobné chování projevují koně, když jim hrozí nebezpečí od velké šelmy. Nic takového jsem však nepozoroval, a proto jsem odvázal psa a pustil ho s povelem „vpřed! – hledej!“

Polkan větřil a pak se rozběhl. Než dosáhl stanů, spustil nehorázný štěkot a zabočil k místu, kde byly složeny naše náklady, přikryté stanovým plátnem. Zrychlil jsem krok, a teprve, když jsem se ocitl asi padesát kroků od tábora, poznal jsem důvod poplašeného chování koní.

V našich nákladech hospodařili se zarážejícím klidem tři medvědi. Dva z nich se tahali o včera střeleného kabara, jehož břišní dutina byla vycpána zeleným klestím, aby se nezapařil. Medvědi je rozhazovali na všechny strany. Druhý kabar byl již rozčtvrcen a jednotlivé kusy zvěřiny připraveny k pečení. Na těch si pochutnával třetí medvěd.

Při vší drzosti, kterou medvědi projevili, byl jsem rád, že nesáhli na naše koně.

Nejdříve jsem vykřikl, a když se výstraha minula účinkem, vystřelil jsem.

Kule zasáhla medvěda, jenž spořádával zvěřinu připravenou k pečení. Zabručel, skočil mezi naše kuchyňské nádoby, které se s břinkotem rozkutálely. Reakce na výstřel se dostavila i u dvou dalších huňáčů. Okamžitě nechali kabara a vstali na zadní tlapy. Byl jsem si vědom, že tři medvědi jsou pro jednoho lovce nepříjemnou záležitostí, i když je vyzbrojen prvotřídní kulovnicí na pět ran. Proto jsem několika skoky dosáhl skupiny bříz a rychle jsem si vyhlédl jednu, na kterou jsem mohl snadno vylézt. Nečekal jsem, k čemu se rozhodne medvědí trojlístek, přehodil si pušku přes rameno a s nezvyklou zručností jsem se vyšplhal po kmenu. Celý udýchaný jsem usedl na tlustou větev. Z tohoto vysokého posedu jsem začal huňáče zbrkle ostřelovat. Ruce se mi třásly rozčilením, a proto se tři vypálené rány minuly cílem. Stačily však k tomu, aby je vylekaly, že zanechali hodů a rychle se vzdalovali. Postřelený zůstával pozadu a odháněl od sebe dorážejícího psa. Vzal jsem si ho znovu na mušku. V zásobníku mi zůstal jediný náboj, a proto jsem pečlivě mířil. Rána však přece jen nezasáhla míšu tam, kam byla mířena – do hlavy. Projela mu krátkou šíjí a vyvolala u něho náhlé strnutí. Nebojácný pes toho využil a drásal postřeleného tak silně, že huňatá srst lítala na všechny strany. Dosáhl však tím toho, že se medvěd rychle vzpamatoval a uštědřil malému, ale zdatnému protivníkovi silnou ránu tlapou. Pes proletěl několik metrů vzduchem, a sotva se dotkl země, převaloval se, jako by jím otáčela neviditelná síla.

Zatím jsem nahmatal v kapse poslední dvě patrony, které jsem vždy nosil pro nepředvídané případy, a znovu jsem nabil pušku. V duchu jsem se zařekl, že v tajze už nikdy neudělám ani krok z tábora bez loveckého pásu se sumkou na kulové náboje.

Dvojice medvědů, která vzala do zaječích, se zastavila a pozorovala počínání raněného. Možná že byla na vahách, zda mu nemá přiklusal na pomoc. Z toho jsem poznal, že šlo o příslušníky jedné medvědí rodiny. Buď o mámu se vzrostlými potomky, nebo o tak zvaného pěstouna nebo vychovatele, který v zastoupení mámy pečoval o mladé. Abych jim usnadnil rozhodnutí, zamířil jsem na jednoho z nich a vystřelil. V posledním okamžiku se však medvěd náhle otočil, a tím se mi „svezl“ z mušky. Zasáhl jsem ho, avšak zřejmě jen lehce, neboť zařičel a vyhodil zadními tlapami tak, že se až přemetl. Těžce raněný třetí medvěd bručel, řičel a nejistou chůzí se přibližoval k bříze, na které jsem seděl. Tu se mi vrátila chladnokrevnost a rozvaha, opřel jsem pušku v rozvětví haluzí a vyčkal, až se medvěd přiblíží na dvacet až třicet kroků. Poslední náboj byl také pro medvěda posledním okamžikem jeho života. Zasažen do hlavy se zhroutil, škubal křečovitě tělem, rozhraboval půdu a táhle chroptěl.

Za chvíli zhasl.

Slezl jsem a první mou starostí bylo prohlédnout raněného psa. Měl velkou ránu na kyčli. Silně krvácel a neustále si ji olizoval. Pokusil jsem se ho ovázat, ale pes obvaz strhl, a proto jsem ránu dezinfikoval Rivanolem, který jsme měli v lékárničce. Zastřelený medvěd byl téměř vzrostlý samec světle hnědé barvy, ale tlapy měl mnohem tmavší. Jeho váhu jsem odhadl na 140-150 kilo. Později jsem však zjistil, že vážil 160 kilogramů. Třetí kule, která mu provrtala lebku, byla smrtelná. Dva předešlé zásahy ho jen těžce poranily. Jedna střela mu prošla břišní dutinou a druhá prostřelila šíji.

Běžel jsem ke koním, kteří se dosud neuklidnili, domlouval jsem jim, vzal dva za ohlávky a vedl na druhou stranu tábora. Ostatní nás následovali, stříhali ušima, frkali a divoce kouleli očima po ležícím medvědu, který, ač mrtvý, přece jim naháněl strach.

Potom jsem se věnoval našim zásobám. Medvědi všechno přeházeli, některé pytle roztrhali a podrobili důkladné prohlídce i kuchyňský inventář. Část zvěřiny zůstala ušetřena, a proto jsem se rozhodl, že ji upeču k večeři. Tu jsem si vzpomněl na jednoho lososa, kterého jsem nechal ve skalním výklenku, a doběhl jsem k řece.

Když jsem přišel na místo, kde jsem ho uschoval, zjistil jsem ke svému překvapení, že krasavec – tajmen – byl pryč. V prvním okamžiku jsem si myslil, že jsem se v místě úschovy zmýlil, ale po hledání jsem poznal, že úlovek byl ukraden. Rozhlížel jsem se na všechny strany, ale po pachateli nebylo žádné stopy. A přece!

V písku řeky jsem nakonec našel zřetelné otisky medvědích tlap.

Dva medvědi, z nichž jeden byl lehce postřelen, na útěku – měli ještě čas ukrást uloveného lososa. Aby se ho zmocnili, musel se jeden z nich vyšplhat na skalní konzolu, kam jsem lososa uložil do chládku. Plně to potvrzovalo, že medvědi mají velmi rádi rybí maso, i za neobvyklých okolností, když jim hrozilo nebezpečí – dali přednost chutnému soustu s rizikem dostat ránu do kožichu.

Večer se vrátila z hor celá výprava společně.

Divil jsem se, neboť ráno šla každá skupina jiným směrem. Vysvětlili to snadno, určili si místo srazu na horské pláni, aby věděli, zda někdo nezabloudil.

S napětím jsem poslouchal jejich vyprávění o tom, že Surunganské hory jsou rozeklané a těžko schůdné. Oleg a Tamara našli jedno jezero, Čižov druhé a Jemenka se Staroborem dvě značky – jedna ukazovala do vyšších poloh hor. Druhá upozorňovala, že cesta vede dále přes průsmyk na sever a pak odbočuje na východ. V cestě podle vyznačeného směru nemohli pokračovat, neboť se blížil večer.

Rozhodli jsme se tedy, že příštího dne se vypravíme do hor s koňmi i soumary.

Opékaný losos a pečínka ze zvěřiny, kterou jsem připravil, všem chutnala a hned po nezbytném čaji jsme ulehli.

Jitro nás zastalo již v horách. Bylo chladno a místy visela na skalách mlha. Koně jsme vedli za uzdy. Šli opatrně, zastavovali se a rozmýšleli si každý krok.

Po strmých stezkách, srázných svazích, přes balvany a kotliny, divokými skalnatými úžlabinami jsme se jen těžce dostávali kupředu. Často nás obklopovaly ostré hřebeny, fantastické pyramidy a barevné stráně, na nichž horské rostlinstvo vykouzlilo pestré ornamenty jedinečné krásy. Pyšné a chladné kamenné království v nás zanechávalo nepopsatelné dojmy. Kdesi nad námi křičeli okřídlení dravci, mraky se tvořily, trhaly i mizely. Kdesi v dáli hučela voda, padající do bezedné hloubky.

Před polednem jsme dosáhli prvního jezera. Vzniklo podle Olegova názoru činností ledovců ve čtvrtohorách. Ledovce vyhloubily ohromné kotle, kde po ústupu ledovců vznikla jezera.

Velké modré jezero leželo v kotlině, ve které jsme si krátce odpočinuli. Skalnaté štíty vroubené klikatou linií ostrých vrchů, dosahovaly tak závratné výše, že se zdálo, jako by se ztrácely v mračnech. Druhé jezero jsme obešli obloukem po horském návrší, z kterého se rozbíhaly jako široké smaragdové stuhy horské palouky, vroubené nízkým lesem.

Konečně jsme dosáhli vytouženého místa, kde byly dvě značky, zanechané Olegovým dědem pro potomky. Byly vytesány na velkém balvanu u strmé skalnaté stěny. Zanechaná tajná znamení tunguzského pomocníka nadšeného badatele Ivana Feklistova nás konečně zavedla na cestu, kterou kdysi tito muži našli po dlouhém hledání a s velkou námahou upravili. Za dvacet let se však hory následkem mechanické eroze změnily. Horské potoky nestačily odnášet kamení, které se nahromadilo a místy nám zatarasovalo cestu.

Večer nás zastihl na horské terase u mírně zvlněné lučiny. Ze skály tryskal pramen a stékal po hladkých kamenech do přirozené nádrže, jež se podobala velké vaně.

Začala sháňka po palivu na táborák. Obezřetný Jemenka naložil sice ráno na Šulginova jezdeckého koně větší množství suchého dříví, ale nemohli jsme je hned první den spálit, protože jsme nevěděli, zda u Čertova oka nějaké palivo bude.

Slunce již zapadalo, ale vrcholky hor ještě planuly v růžovém světle. Vysoko nad námi, na úzkém přechodu mezi dvěma skalami, se znenadání objevily siluety sibiřských kozorožců. Hlavy kozlů byly zdobeny ohromnými rohy, které se klenuly téměř obloukovitě dozadu až nad polovinu hřbetu. Stáli nehybně jako sochy a pozorovali nás. Byli mimo dostřel, a tak jsme se mohli jen kochat jejich graciózními pohyby a tvary těla, plného síly a obratnosti.

Sibiřští lovci si velmi cení maso kozorožců i jejich kůži, ze které se šije měkká a trvanlivá obuv, zvláště vhodná pro chůzi v horách.

Když růžová záře na vrcholcích hor pohasla, zmizeli kozorožci, jako by se rozplynuli v šedé tmě nad Surunganskými horami.

Náš táborový oheň vrhal na stěny skal fantastické stíny. Kdesi s hlukem padalo kamení a dunivá ozvěna se pomalu ztrácela v úžlabinách hor. Naši psi se chovali jako všechny sibiřské lajky.

Při jídle nás neobtěžovali, seděli v uctivé vzdálenosti a čekali, až na ně přijde řada. Jen z netrpělivosti kňučeli – náhle ztichli. Otočil jsem se a viděl, že stojí ve střehu a větří. Než jsem mohl pronést slovo, zmizeli bez hlesu ve tmě. Vyskočil jsem a uchopil pušku. To vzbudilo u mých společníků takový dojem, že za několik okamžiků měli všichni v rukou pušky a zírali do tmy.

Ozvalo se hlasité prskání a zuřivý skřek. Ze tmy se vynořilo zvíře podobné rysu, za ním běželo druhé. Zadunělo několik výstřelů.

„Karakal, karakal,“ křičel Čižov, „střílejte, to je krvelač…“

Další slova lovce přehlušily nové výstřely, ale obě šelmy zmizely.

Psi zuřivě štěkali a šli po stopě. Oleg a Čižov vyhledali své elektrické svítilny a spěchali za psy.

„Vidíš, leze po skále…?“ najednou zvolal Starobor. Dva kužely světla ozářily karakala.

Následovaly další výstřely a velká kočka se s táhlým řevem svezla po skále.

Ze tmy svítila její planoucí světla. Krvelačná šelma byla smrtelně raněna, přesto tak zuřivě řičela, že psi začali ustupovat.

„Žádné dlouhé rozmýšlení,“ radil Jemenka, „nebo najde ještě někde díru a zaleze.“

Snop světla znovu ozářil karakala. Svíjel se, chrčel, ale na útěk již nepomýšlel, jeho loupežnický život uhasínal. Aby zkrátil jeho muka, střelil ho Čižov dobře mířenou ranou mezi slechy.

Když jsme karakala vytáhli – div ho psi neroztrhali. Věděli dobře, jakého krutého dravce jsme zneškodnili. Překusuje kabarům, kozorožcům i jelenům krční tepny, loká jejich teplou krev a požírá jen nejchutnější maso. Potom hledá další oběť.

Střelený karakal byl vzrostlý samec. Jeho tělo měřilo 85 centimetrů, výška u lopatek byla 55 centimetrů a ocas měl délku 25 centimetrů. Vážil 18 kilogramů. Jeho běhy byly vysoké, zašpičatělé, slechy ozdobeny, jako u všech druhů rysů, štětičkami. Tělo bylo mohutné a mocné tlapy připomínaly tlapy levharta. Barva srsti byla červeně šedá, na břiše a hrdle světlejší a podobala se barvě skal. Neměla ale tmavší skvrny jako u rysa obecného. Jen od kraje nosu k oku se táhl černý proužek a také slechy byly téměř černé.

Karakal je škůdce, který se v případě nebezpečí vrhá i na lidi. Jeho ostré a velké drápy, silné a špičaté zuby jsou strašné zbraně. Ačkoliv naši psi byli ve většině, doplatil Věrný na svou horkokrevnost. Jeden z karakalů mu drápy téměř strhl z boku kůži. Jemenka mu ránu dezinfikoval a několika stehy sešil. Čižov i Starobor při operaci asistovali, a konečně ubohého pacienta důkladně obvázali.

Příhoda se posuzovala při nesčetných koflících čaje, neboť do blízkosti lidí a ohně se tyto šelmy opovážily výjimečně. Patrně je přilákala zvědavost a snad i vůně pečené zvěřiny.

Raněný pes se těšil všeobecné péči a pozornosti, dostal nejlepší kousky pečeně, a Tamara mu dokonce připravila kondenzované mléko.

Pes si zřejmě uvědomil, že je středem pozornosti, otáčel vážně hlavu, klopil slechy a tvářil se povýšeně.

Ačkoliv jeho stav nebyl vážný, vyřadili jsme ho na nějaký čas z lovu, a nazítří ho chtěl Jemenka dokonce posadit na koně do zvlášť přizpůsobeného sedla, aby se vystřihal pohybů a rána se rychle zcelila.

Nikdo se nesmál, jen shovívavé úsměvy na tvářích dokazovaly, že schvalují starost a péči, kterou věnuje Jemenka svému čtyřnohému pomocníkovi.

Než jsem ulehl, zašel jsem k potoku. Třpytil se v něm měsíc. Tam, kde voda rychle tekla, tříštil se jeho svit jako v rozbitém ohromném zrcadle.

Voda crčela, bublala, někde se s klokotem pěnila a ztrácela mezi balvany. I zde, v malém horském potoku byl život. Z vody vyskakovaly stříbřité rybky, na nichž svítily ohnivé tečky: pstruzi. Bylo záhadné, jak se do těchto výšek dostali – a tu mi napadlo, že potůček mohl být spojen s jezerem. Snad tekl pod zemí úzkým korytem a prasklinami mezi skalami. Nebo vedla jeho cesta jeskyněmi? – Kdo ví, jaká tajemství skrývaly hory v zapadlém koutě daleké tajgy!

Byl jsem mezi prvními lidmi, kteří sem přišli po dvaceti letech, aby vyrvali horám poklady, které objevil Ivan Feklistov a střežil je tak, aby se dostaly jen do rukou lidu.

Když jsem ráno vstal, měl již Starobor karakala staženého a Jemenka s Čižovem se radili, zda nepodniknou další cestu bez koní. To znamenalo ovšem někoho nechat v táboře a večer se vždy vracet. Došli jsme k názoru, že bude nejlépe, když povedeme koně s nákladem tak daleko, kam až to cesta dovolí.

Po namáhavé chůzi jsme zdolali skalnatý vrchol, který spadal k širokému průsmyku. Za ním se zvedaly hřebeny mračných skal. Na dně doliny šuměla horská říčka, vytékající z prohlubně skal. Mimoděk jsem si vzpomněl na daleký rodný Moravský kras a na ponornou říčku Punkvu. Zde ležel před námi masív hor v ohromující osamělosti svých strmých stěn a nepřístupných štítů. Nevedla tu asfaltová vozovka jako u výtoku Punkvy u Macochy.

„Olegu, tato říčka jistě vytéká z Čertova oka!“ volal jsem.

Geolog přikyvoval a něco hledal v zápisech svého otce. Jemenka zase pátral po rodinné značce, a když ji našel, vrátil se po cestě, kterou jsme právě prošli. Za chvilku volal, abychom šli zpět. Měl dobrý postřeh, neboť dolina vedla na západ a naše cesta musela odbočit na východ. Přehlédli jsme totiž průchod mezi dvěma skalami, zarostlý zakrnělými smrky, kde byla i rodová značka Chatangina. Průchod byl tak úzký, že jím stěží prošli soumaři s náklady. Pokračovali jsme v cestě po schůdné stezce, jež místy vedla nad hlubokými stráněmi. Za několik hodin jsme dosáhli svahu, kde zdánlivě přestal jakýkoliv život a prostírala se jen kamenná poušť.

Cesta vedla příkře dolů, a když jsme sestoupili po přirozené serpentině skalnatých říms na planinu, stála před námi kolmá skalní stěna, která bránila v další cestě. Oleg s Jemenkou se vrátili, aby našli východ z této kamenné pasti.

Aniž bychom to zpozorovali, minuli jsme zase mezi dvěma bizarně rozeklanými skalami přirozenou bránu, jež vedla na velikou planinu, která se svažovala k rozsáhlým paloukům.

Zde jsme si dopřáli odpočinek, ale Oleg a Jemenka neměli stání. Zatímco jsme vařili čaj a jedli, odešli, aby prozkoumali další cestu. Byl jsem namáhavou chůzí tak unaven, že jsem usnul. Když jsem se probudil, byl jsem na palouku sám až na raněného psa a klidně se pasoucí koně.

Vedle mne byla na sedle připevněna cedule s krátkým sdělením: „Budili jsme vás, ale spal jste jako dudek. Až se vyspíte, ohlédněte se po koních, pokochejte se pohledem na krajinu, a pak myslete na to, že se vrátíme hladoví.“

Moji přátelé mě bez hlasování nechali u celého našeho hospodářství a znovu mně připadla málo záviděníhodná úloha kuchaře.

Nezbývalo nic jiného, než sehnat dříví, zapálit oheň a připravit večeři. Na palouku jsem našel divoce rostoucí česnek a kupodivu i šťovík, ze kterého jsem uvařil pikantní polévku. Pak jsem opékal zbytky lososa a kabara. Během vaření jsem si všiml, že se na palouku objevili velcí ptáci. Zaostřil jsem dalekohled a poznal, že to jsou skalní kuři neobvyklé velikosti. Měl jsem na vybranou, buď čekat, až se horští kuři přiblíží, anebo se nepozorovaně k nim přišoulat.

Využil jsem terénních vln a přiblížil jsem se na jistý výstřel. Počkal jsem, až se opeřenci shlukli, a stiskl spoušť. Dva výstřely znamenaly konec života pro tři kury. Po výstřelech ostatní opeřenci hned neodletěli, a proto jsem rychle nabil a vystřelil znovu. Teprve když byli zasaženi dva další šedorezaví ptáci, ostatní s křikem „kek-ak-kurú“ odletěli. Než jsem doběhl ke svému úlovku, byl tam již pes, který nedbal zranění. Poznal jsem, že se jedná o kurovité opeřence, skalní uláry, jejichž zoologický název je Tetraogallus altaica. Barva opeřence je v základě šedá s hnědými skvrnami na zádech. Křídla okrové barvy jsou černě kreslená a na voleti má ulár parádní světlou náprsenku s hnědou kresbou. Kohout měl velké ostruhy, jinak se však ani velikostí, ani zbarvením mnoho od slepic nelišil.

V hejně bylo celkem čtrnáct ptáků, z nichž pět zaplatilo důvěru k okolí životem. Zřejmě neměli mnoho nepřátel na zemi a spíše pozorovali vzdušné prostory, kde plachtili orli a jestřábi. Mladí ulárové vážili kilogram, starší ke třem kilům. Jejich maso je velmi chutné.

To bylo vítané přilepšení do polévky i pro rožeň. Když se příslušníci výpravy vrátili, byl jsem s bohatou večeří hotov.

Starobor kulhal a opíral se o hůl, Oleg měl na čele bouli. Na můj dotaz mávli oba jen rukou a mlčeli. Teprve při večeři jsem se dozvěděl, co se přihodilo.

Všichni šli společně po široké římse a spustili se po skalnaté lávce do úžlabiny, kde po delším hledání našli dvě směrové značky. Jedna byla určitě vytesána do skály dědem Jemenky – Chatanginem a druhá zcela odlišná Ivanem Fomičem, předkem Olega. Byla velmi zajímavá a skládala se z několika čísel a písmen. Oleg mi podal zápisník, do kterého ji opsal, a já jsem četl:

2 v › S.

57° 25’ 8 ” = < ?

120 s až > zp. g.

Čísla znamenala určitě směr podle kompasu a zkratka zp. g. bylo jistě označení pro Zpěvavou goru (horu). Mimoděk jsem si vzpomněl na poznámky v knize Puškinových básní a zeptal jsem se, zda tyto údaje odpovídají zápisu.

Oleg odpověděl: „Jen první čísla jsou totožná s prvou řádkou poznámek. Ostatní údaje jsem si domyslel. Úhel s označením 2 v znamená dvě versty stoupání, trojúhelník patrně skálu podobnou pyramidě a druhá řádka klesání o 120 sáhů ke Zpěvavé hoře. Význam šipky na pyramidě a latinského S není jasný, snad znamená sever. Původně jsem myslel, že údaje v knize platí pro zeměpisnou šířku, ale podle značky jsem poznal, že je tím míněn směr, respektive azimut podle světových stran.

Orientoval jsem buzolu podle udaných stupňů a podle azimutu jsem určil směr. Šla se mnou Tamara a Starobor. Petr Andrejevič a Jemenka pokračovali v cestě podle značky Chatangina. Nechápali jsme zprvu, proč se značky rozcházejí, a teprve později jsme pochopili, že obě cesty vedly k témuž bodu a byly zvoleny patrně pro případ, že by jedna z cest následkem eroze hor byla neschůdná.

Byla to správná úvaha, neboť během dvaceti let se hory postaraly o tak dokonalé změny, že jsme jenom těžko mohli dodržet určený směr. Cesta byla zavalena balvany. Při zlézání jednoho z nich jsem sklouzl a narazil hlavou na menší úlomek skály, který naštěstí byl porostlý lišejníkem, takže úder ztlumil. Jinak by asi pád dopadl hůř.“

Když skupina dosáhla návrší, uviděli skálu podobající se pyramidě. Stála téměř osamoceně na planině a přístup k ní byl tak svízelný, že se ji bez lana a skob neodvážili zlézt.

Zde se sešli s druhou skupinou, ve které přišel k úrazu Starobor. Spouštěl se po příkrém svahu a přidržoval se malých stromků, z nichž jeden nebyl pevně zakořeněn. Následkem toho sklouzl po svahu, roztrhal si kalhoty a narazil koleno.

Druhý den se objevila i schůdná cesta pro koně. Rozhodli jsme se přesunout tábor téměř až k planině, na které stála osamělá skála, podobající se egyptské pyramidě.

Okolo poledne jsme dosáhli určeného místa, jež se nám svou polohou zalíbilo. Tryskalo zde několik pramenů, horský palouk poskytoval koním pastvu, nízké borovice dávaly potřebné palivo a velký skalní přístřešek byl přímo stvořen pro rozmístění stanů.

Rozhodli jsme se, že toto místo bude naším konečným táborem a „hlavním stanem“ pro poslední fázi pátrání po tajuplném pokladu starého revolucionáře. Vybavení lany a horolezeckými skobami, nastoupili jsme cestu k místu, kde předešlého dne končila skupina svůj průzkum. V táboře zůstal Starobor, protože mu koleno oteklo.

Po namáhavém šplhání jsme překonali strmou skalní stěnu a octli se na rovné planině. Byla spojena římsou s návrším, odkud vedl sestup do podlouhlé rokle. Na stěnu jsme se vyšplhali pomocí skob. Římsu jsme přešli jeden po druhém přivázáni na laně, a konečně jsme se octli v rokli. Zde počalo hledání značek a znamení, které by nám pomohly najít další cestu. Ve skutečnosti to bylo zbytečné, neboť jako orientační bod nám sloužila skála – pyramida.

K ní ovšem vedla velmi obtížná cesta, a když jsme stáli na úpatí této skály, Čižov se rozhlížel a pak vesele řekl:

„Podle všeho jsme nyní u Zpěvavé hory. Navrhuji, abychom ji řádně prohlédli, a když nic zvláštního nezjistíme, budeme zde sedět a čekat, až se rozezvučí a začne se zpěvem. Jsem zvědav, jakou píseň nám hora zazpívá.“

Odložil své věci a usedl na kámen.

„Já osobně žádnou horu nevidím, vždyť je to skála,“ tvrdil Jemenka.

Oleg mlčel, hleděl na náčrt a do zápisů a kýval hlavou. Pak vzal kompas, orientoval ho a prohlásil, že musí vylézt na skálu. To byl obtížný horolezecký úkol. Strmé skály byly téměř hladké a na dotaz, proč chce riskovat krkolomný výstup, ukázal na náčrt a šipku umístěnou na vrcholku trojúhelníku.

„Snad si nemyslíte, že váš děd a jeho pomocník Chatangin zde zkoušeli své horolezecké schopnosti?“ ptal se Čižov.

Oleg jen pokrčil rameny, ale nedal se odradit a začal vystupovat na skálu. Jelikož se nikdo neměl k tomu, aby šel s ním, zul jsem si jezdecké boty, vzal si arčí (zvláštní horolezecká obuv kavkazských horalů), které jsem měl v tlumoku, opásal jsem se lanem a pomáhal geologovi při výstupu. Za hodinu jsme dosáhli vrcholu a zvědavě jsme se rozhlíželi.

Kolem nás se zvedaly skalní štíty a vrcholy, místy rozeklané soutěsky, horské lučiny, celkem obyčejný pohled na hory. Zklamán jsem se zeptal Olega, proč jsme vlastně podnikli tak namáhavé šplhání, od něhož mě ruce pálily jako v ohni.

Oleg neodpovídal a orientoval kompas. Strnule se zahleděl na jižní horský svah a celý rozčilený zvolal:

„Teprve teď se mi rozbřesklo! Konečně jsme našli, co tak dlouho hledáme, tamtu skálu…“

Pozorně jsem se díval, ale kromě zvětralých stěn a vrás jsem nespatřil nic pozoruhodného. Oleg se rozesmál, když viděl, že nic nechápu, a oživeně vysvětloval:

„Tamta nesouvislá hradba skal je přímo unikátní. Je ze žuly a má mnoho trhlin, které patrně povstaly před milióny let objemovými změnami při chladnutí vyvřelin. Ale to je normální geologický pochod. Vedle dlouhé praskliny vidíte skalní dutinu, která se obyčejně vyskytuje ve vápenci – a to je právě onen řídký jev, na který poukazuje zápis mého děda. Z úpatí pyramidy není viditelná, protože tomu brání skály. Máme před sebou jeskyni, rozumíte, neobvyklou jeskyni! A tím je podle mého názoru vyřešeno hledání zdánlivě ‚Zpěvavé g.‘, gory, která však neznamená goru (horu), ale grot (jeskyni)! Nyní je mi všechno jasné z poslední značky děda na skále i z náčrtu v jeho knize Puškinových básní. Za trojúhelníkem – pyramidou, na které sedíme, je šipka s údaji přesného směru podle kompasu. Dále následuje latinské písmeno ‚S‘, což je zkratka pro ‚spelaeum‘ čili latinský název pro jeskyni, a nikoliv označení pro sever, jak jsem myslel. Jak důvtipně můj drahý děd vše označil, a já to nechápal. Našli jsme jeskyni – a poklad bude patrně tam… tam v té jeskyni. Máme vyhráno! Hurrá-á!“

Oleg radostí křičel tak hlasitě, že naši soudruzi na úpatí na nás mávali a křičeli „Co se děje…?“

Oleg i já jsme přiložili ruce k ústům a skandovali, co nám hlasivky dovolovaly:

„Na-šli po-klad!“

„Na-šli po-klad!“

Pak teprve zaznělo mohutné hurá našich společníků, rozléhající se na všechny strany.

Oleg zakreslil do skicáře přesnou konfiguraci jižní skalní hradby se všemi podrobnostmi a s přístupy k objevenému vchodu do dutiny.

Podle odhadu se vchod nacházel ve výši uvedené na poslední značce, kterou našel Oleg na skále, a to asi dvě stě sedmdesát metrů nad zemí.

Když jsme se šťastně spustili ze skály, soudruzi nás obklopili, potřásali nám rukama a ptali se, jak se nám podařilo zjistit tak překvapující věc.

Po vysvětlení jsme všichni hledali místo, ze kterého by se dalo vystoupit na skalní hradbu z úpatí. K velké radosti jsme zjistili, že po skále vede římsa, která po jisté úpravě nám posloužila jako stezka pro výstup.

Kvečeru jsme se vrátili k našemu stanovišti, kde nás Svatobor očekával s pečenou medvědinou. Litoval, že se nemohl zúčastnit našeho průzkumu. Stále ještě kulhal a otok na koleně se mu nezmenšil. Tak byl i příští den z naší výpravy vyřazen.

Hned po večeři jsme ulehli. Tentokrát se mi noc zdála příliš dlouhá. Několikrát jsem se probudil. Také Oleg se obracel na lůžku a mluvil ze spánku cosi nesrozumitelného.

Znenadání se probudil, vstal a rozhrnul závěs stanu. Již svítalo.

Oleg chvíli stál u vchodu, pak usedl na lůžko a přejel si rukou vlasy:

„Celou noc mě pronásledovaly strašné sny. Dvakrát jsem padal ze skal, jednou jsem se topil v jezeře, a konečně, právě před probuzením, jsem se octl v hořící tajze! To byly sny! Není ovšem divu. Vždyť stojíme před rozluštěním záhady.“

V dřímotě jsme se dočkali jitra. Běželi jsme k pramenům, umyli se ve studené vodě a v rychlosti posnídali.

Výstup po úzké římse byl svízelný, neboť jsme nesli krumpáče, lopaty, krátké železné sochory a jiné nářadí, které vzbudilo již při odjezdu z Vertlovky můj údiv.

Vchod do jeskyně byl na skalní stěně poněkud předsunut a římsa procházela pod výstupem. Zbývalo nám pouhých 15-20 metrů, které se nedaly překonat. Jemenka se musel vrátit na úpatí pro horolezecké skoby a zbytek provazů a pak teprve metr za metrem jsme postupovali ke vchodu do jeskyně.

První se šplhal Oleg, a když dosáhl výstupu, nezdržel se výkřiku radosti. Tamara šla za ním; podal jí ruku, aby jí pomohl na kraj otvoru jeskyně; tu se náhle uvolnila skoba, na které dívka jednou nohou stála, a zděšeně vykřikla. Okamžik visela ve vzduchu, ale vzápětí ji Oleg silným trhnutím vtáhl do jeskyně.

Teď jsme zatloukli poslední čtyři skoby tak důkladně, že nám tato práce trvala téměř půl hodiny. Zatím zmizel Oleg a Tamara v jeskyni. Na naše volání se u vchodu objevil Oleg a Jemenka mu obratně hodil lano.

Chvilku trvalo, než ho geolog upevnil kdesi v jeskyni, a pak jsme opatrně jeden za druhým překonávali poslední vzdálenost, která nás ještě dělila od jeskyně Ivana Feklistova.

Když jsem se octl na okraji výstupu, ucítil jsem studený vzduch, který proudili z nitra skalní dutiny. Vkročil jsem do prostorné jeskyně, jejíž strop se klenul ve výši šesti až sedmi metrů nad námi.

Na zemi byl nános říčního písku, hrubého i jemnějšího zrna, jasný důkaz, že zde kdysi před mnoha tisíciletími proudila voda. Hlavní chodba, ve které jsme stáli, měla po jedné straně nízkou galérii a v pozadí byla černá chodba. Po stranách jsem pozoroval vykopané škarpy a hromady kamení a písku.

Oleg stál rozkročen, opíral se o krumpáč a jeho obličej přímo zářil. Když jsme zde byli všichni, rozhodil rukama, zatvářil se nevšedně vážně a řekl:

„Jsme, soudruzi, konečně u cíle naší výpravy. Ani nevíte, jak jsem vám vděčný za všechno, co jste vykonali pro její zdar. Zde před mnoha lety můj děd s dědem Jemenkovým našli poklad a odkázali ho svým potomkům.“

Prostá slova působila slavnostně a akustika jeskyně geologův hlas ještě zesílila. Než jsme začali s prací, geolog vysvětloval:

„Jeskyně vznikla postupným prohlubováním povrchní skalní plošiny. Podzemní řeka, která zde před statisíciletím tekla, si proklestila cestu podél praskliny ve skalách a zde vznikla puklinová jeskyně. Takové okolnosti zvyšovaly pak erozi a jeskyně se rozšiřovala. Co je dále, nevím, to nám ukáže další průzkum. Prozatím navrhuji, abychom začali kopat zde v těchto vyhloubených škarpách.“

Bez dalších řečí jsme se ihned chopili nástrojů. Brzy jsme odházeli slabou vrstvu písku smíchaného se štěrkem a narazili na – zlatonosnou žílu. Mezi kameny se blýskal drahocenný kov v zrnech velikosti ořechu a v jiných místech v tenkých plíšcích. Byli jsme tak zaujati prací, že jsme necítili hlad ani žízeň a pokračovali v kopání, odhazovali a přesypávali písek a štěrk, až se začalo stmívat. Přes panující chladno jsme byli zpoceni, a když jsme konečně skončili, ležela před námi hromádka zlata, jejíž váhu jsme odhadli na jeden až dva kilogramy. Po pravdě řečeno, byli jsme všichni poněkud udiveni, že výsledek nebyl lepší. Vždyť podle zápisů Olega šlo o poklad velkého významu, ale naše pracovní úsilí to nepotvrzovalo.

Oleg byl však mínění, že zlatonosné žíly se podle všeho svažují zároveň s dalšími chodbami a hlavní žíly budou bohatší.

Chvíli jsme odpočívali a chystali se k odchodu, když se pojednou ozvalo podivné chrčení. Připomínalo hlas velké šelmy. Znělo v úzké chodbě tak, že jsem vyskočil a vrhl se k své pušce, která stála ve výklenku stěny. I ostatní uchopili své zbraně a hleděli do černého otvoru úzké chodby. Náhle zablesklo v ruce Olega světlo elektrické lampy a jeho kužel osvítil chodbu. Pokud jsme viděli, byla prázdná. Přesto však z ní vycházely nové zvuky. Táhlé chraptivé hučení v nízkých tónech postupně přecházelo do vyšších poloh, až se konečně podobalo vytí. Zároveň se rozléhalo třesavé hvízdání vzdálené meluzíny, až zaléhaly uši.

Pojednou vše ztichlo – ale jen na několik okamžiků. Z jícnu chodby zaburácela hned nato disonance tónů, jakoby nesladěných a neviditelných varhan. Akustika zvyšovala strašnou kakofonii tak, že se Čižov neudržel, strhl pušku a vystřelil do tmavé chodby.

Do rachotu výstřelu, který zaduněl jako úder hromu, zaznělo výsměšné hvízdání a vytí.

Tamara si prsty zacpala uši a Oleg vběhl do chodby.

Tamara vykřikla a vrhla se za ním. Čižov ji však zadržel a křičel:

„Nelez nikam!“

Jemenka se ušklíbl, udeřil Čižova po rameni a zahučel:

„Tady můžeš poslouchat tu písničku, na kterou jsi chtěl čekat u pyramidy. Pochopil jsi konečně, že jsme ve Zpěvavé jeskyni?“

„Soudruzi, soudruzi,“ zaznělo z chodby, „všechno je jasné, hned vám to ukážu…“

Oleg se vrátil a zavedl nás do chodby. Zde jsme spatřili několik úzkých tunelů i malých otvorů, dále se zvedaly tři komíny. Ze všech otvorů fučel silný proud vzduchu se zvukem připomínajícím meluzíny a píšťaly varhan. Podle názoru Olega vyvolávaly tento jev rozdílné teploty povrchu skal a nitra četných chodeb po západu slunce. V různých místech hor i kotlin vznikaly vzdušné proudy, větry vnikaly do skalních dutin a prasklin a byly původci zvláštního koncertu.

Zažil to i Olegův děd při dávných průzkumech. Proto také pojmenoval jeskyni Zpěvavou.

Do našeho tábora jsme dorazili až za tmy. Když jsme usedli k večeři, pocítil jsem, jak jsem utrmácen. Ruce i nohy mě bolely od těžké práce. Hned po jídle jsem se zvedl od táborového ohně, šel do stanu a ulehl. Sotvaže se má hlava dotkla polštáře, ponořil jsem se do hlubokého spánku, ze kterého jsem ráno procitl jen těžko. Starobor se mě pokusil vzbudit normálním hlasem, pak křikem a konečně mnou několikrát zatřásl.

Všichni účastníci výpravy již snídali, a když jsem k nim přisedl, nikdo neučinil nejmenší narážku na mé dlouhé spaní. Jen Tamara, jejíž smysl pro komičnost byl větší než její dobrá výchova, propukla v smích. Pak schovala hlavu rychle do zápisníku, který držela v ruce. Vzápětí na mne pohleděla přes okraj zápisníku a s úsměvem prohodila:

„Vzpomněla jsem si na dudka, když jste vyšel ze stanu. Vlasy jste měl naježené jako chocholku a byl jste ospalý stejně jako ten pták. Celou hodinu jste spal navíc, zatímco my jsme se zaměstnávali luštěním čar a čísel v náčrtu doliny a jeskyně. Nyní jste odpočatý, prohlédněte si teď mapku Olegova dědečka.“

Náčrt v zápisníku geologa jsem viděl již několikrát, a když jsem ho znovu prohlížel, nedovedl jsem ani teď rozluštit význam čárek a čísel, které vedly z neúplného kruhu.

Oleg mínil, že kruh byl označením pro jeskyni a čáry ukazovaly směr chodeb. S číslicemi si ovšem také nevěděl rady a po krátkém přemýšlení řekl:

„Náčrt porovnáme s dislokací přímo v jeskyni a uvidíme, zda se moje domněnka potvrdí.“

To bylo konečně nejrozumnější, proto jsme se dále nezdržovali luštěním zápisů a vypravili se na další průzkum jeskyně.

Protože nás čekala chůze v tmavých chodbách, byli jsme vybaveni třemi elektrickými svítilnami a dvěma stanovými svítilnami s petrolejovými hořáky.

V kopání a přehazování štěrku a písku jsme se střídali, zatím Oleg osvětloval stěny jeskyně a pečlivě je prohlížel. Pojednou luskl prsty. Usoudil jsem, že našel něco zajímavého. Nemýlil jsem se – objevil místo starého ohniště. Stěna byla zakouřená a na kamenné podlaze byly patrny stopy vypálené horniny.

Snad byla tato jeskyně v dávné předhistorické době sídlištěm pračlověka. Tuto myšlenku potvrzovaly některé stěny, místy zřejmě otesané a uhlazené. Za jiných okolností by nás tato skutečnost zaujala a pátrání by se soustředilo na hledání stop praobyvatelů těchto hor z doby kamenné nebo pozdější doby železné. Náš úkol byl ale jiný. Pokračovali jsme v těžbě zlata, o kterém jsme předpokládali, že bude čím dál tím vydatnější. Ale naše naděje se nesplnily. Čekalo nás trpké zklamání, čím dále jsme kopali, tím chudší byla žíla, a konečně jsme dobývali jen pouhou jalovinu. Bezradně jsme hleděli jeden na druhého.

Oleg stál mlčky, pak se sehnul, nabíral do ruky písek a propouštěl ho mezi prsty.

„Co tomu říkáte, Olegu?“ ptal se Čižov.

„Poznal jsem hned ráno, že žíla nebude bohatá. Čekal jsem jen, zda se mé obavy splní.“

„Představoval jsem si hledání bohatého pokladu jinak,“ prohodil rozmrzele Jemenka.

„Přátelé, snad jste již neztratili chuť k práci?“ ptal se důrazně Čižov. „Teprve jsme začali, a kdo ručí za to – že poklad neleží někde v tmavé chodbě, do které jsme ještě ani nenahlédli?“

„Správně!“ volal Oleg. „Nechme dalšího kopání a prohlédněme chodbu!“

Všichni jsme souhlasili, a každý z nás s novou chutí uchopil lucerny a lana a šel za Olegem, který již zmizel v černé chodbě.

Byla úzká a podivuhodně větrná. Chodba byla klikatá a různé svislé komíny vedly někam do neznámých útrob skal a střídaly se s vodorovnými tunely, které vedly do útrob země. Místy byla půda chodby rozryta až k neschůdnosti. Když jsme konečně dosáhli rozšířené chodby, stáli jsme jako okouzleni a hleděli kolem sebe, neboť jsme se octli v téměř kulaté skalní dutině.

Světlo elektrických svítilen padalo na stěny, které se leskly ve všech barvách, až přecházel zrak.

Ze stěn tekla řeka červeného, zeleného, modrého, žlutého a bílého světla.

V hlubokém tichu Tamara zvolala: „A-ach… to je krása!“

Podobnou nádheru se podařilo spatřit jen málokomu. Všichni jsme hleděli na Olega, co řekne, ale on – mlčel. Rozhlížel se kolem sebe, pak přikročil k jedné stěně a svým geologickým kladívkem urazil kus lesklé horniny. Držel ji v ruce, otáčel ji a pak ji upustil na zem. V jeho tváři se objevil zcela nečekaně výraz zklamání a zasmušilosti.

Tamara k němu přistoupila, objala ho a třesoucím hlasem se ptala:

„Olegu, Olečku, co se stalo, proč se tak tváříte?“

Oleg uchopil ruku dívky, přitiskl ji k obličeji s nuceně se usmál. Pak se vzchopil, odkašlal si a pravil: „Tato nádhera je, soudruzi – jalová!“

Všichni jsme se mimovolně zachvěli, neboť výrok geologa, který věděl, co mluví, působil na nás jako studená sprcha. Pohádkovou krásu stěn jeskyně jsme považovali za konečně nalezený poklad nesmírné ceny.

„Olegu, nemohu vám věřit – mýlíte se!“ řekl důrazně Čižov a zamával rukama, ukazuje přitom na zářící stěny.

„Bohužel – mám pravdu. Je ovšem pravda, že sluj je z geologického hlediska jedinečným zjevem, ale to nemění nic na skutečnosti, že se nacházíme v dutině, která vznikla následkem zřícení mezi dvěma prasklinami. Kolem nás jsou příčné křemenné žíly, v kterých je rozptýleno zlato, a vedle toho se zde nachází krystaly křišťálů, ametystů a jiných polodrahokamů. Je to efektní, ale poněkud laciná nádhera. Není možné, aby můj děd, který byl věhlasným geologem, nerozpoznal pravou cenu a význam této skalní sluje. Zlatonosné žíly jsou zde, jak vidíte, velmi chudé a při ručním způsobu dobývání by dávaly jen malý užitek. Zde by přišly v úvahu jen moderní stroje pro těžbu zlata. Ale pochybuji, že můj děd měl tohle na mysli. Ze všeho vyplývá, že nejsme na pravé cestě a přinejmenším ne na pravém místě. Proto se, přátelé, nedivte, že jsem byl zklamán. Čekal jsem něco zcela jiného. Ale zřejmě se nám nepodařilo najít to, co našel můj děd. Dosud jsem tedy správně nerozluštil význam směrových čar a čísel v jeho odkazu.“

„To je přesvědčivé,“ prohlásil Čižov. „A proto musíme v hledání pokračovat!“

„Souhlasíme,“ řekl za nás Jemenka a rozesmál se. Jeho smích nakazil i nás a stísněná nálada byla tatam.

Se zájmem jsme si prohlíželi stěny, vydloubali si ametysty a křišťály, abychom měli hmatatelnou památku na pohádkově krásnou podzemní klenotnici.

Oleg zakreslil její polohu a pořídil při magnezitovém světle fotografické snímky jeskyně.

Pak jsme se vraceli dlouhou chodbou zpět do první jeskyně a usedli, abychom si odpočinuli.

Oleg znovu prohlížel mapku, listoval v zápisech svého děda a otce a náhle se udeřil dlaní do čela:

„Jak jsem mohl přehlédnout tak důležité upozornění, hleďte!“

To, co ukazoval ve svém zápisníku, nebylo pro mne překvapením. Byl to opis značky, kterou jsme našli na skále. Úhel, jenž znamenal klesání a byl označen číslicemi.

Podle slov Olega měl velký význam, neboť na náčrtu v knize byl totiž nakreslen otevřený kruh, několik čárek a číslice, které měly přímý vztah k nápisu na skále… Oleg vstal, prošel chodbou a hlasitě počítal kroky. Zastavil se, posvítil na stěnu a radostí vykřikl. Na skalní stěně byl vyryt nápis, který nemohl učinit nikdo jiný, než Olegův děd.

Četli jsme:

První tunel vpravo

60 s. pozor, propadání,

průchod

Náhlý objev tohoto nápisu jsme přijali hromovým hurá! „Konečně jsme na pravé cestě!“ zvolal Oleg.

Věřili jsme mu.

Naložili jsme na sebe všechna lana, horolezecké skoby a vykročili do chodby.

Označený tunel se opravdu nacházel nad chodbou ve výši asi tří metrů a pomocí skob jsme rychle do něho vstoupili. Šli jsme velmi opatrně a počítali každý krok. Po 127 metrech jsme uviděli šachtu, která se svažovala příkře do hloubky.

Oleg se opásal lanem a opatrně jí slézal. Čižov, Jemenka a já jsme popouštěli lano podle povelů geologa, který svou svítilnou ozařoval lesklé stěny.

Šachta byla lomená, světlo pomalu zmizelo a před námi zela tmavá díra, ve které Oleg zmizel. Volal a tahal za lano, abychom ho uvolňovali. Konečně se ozval znovu, avšak nerozuměli jsme jeho volání. Proto jsem se rozhodl spustit se do šachty až na místo ostrého lomu a dozvědět se, co Oleg objevil.

Čižov souhlasil jen neochotně, abych následoval Olega, ale lana byla pevná a spouštění bylo usnadněno tím, že jsem se mohl přidržovat prvního lana, na kterém se spouštěl Oleg. Pro jistotu jsem se však přece opásal druhým a klouzal po hladkém povrchu šachty do hloubky.

Sotva jsem dosáhl zatáčky, uslyšel jsem Olega:

„Stojím u východu do slepého údolí. Asi patnáct metrů nad zemí.“

Opakoval jsem jeho slova, aby je slyšeli v tunelu, a pak jsem již bez váhání pokračoval v sestupu. Šachta byla klikatá, ale již za prvním záhybem pronikalo do ní denní světlo. Konečně jsem stanul vedle Olega, který seděl na okraji ústí šachty, jež zde byla téměř vodorovná.

Před našimi zraky se prostíralo údolí, které se svažovalo na jih, kde se třpytila hladina kulatého jezírka.

„Víte, jaké jezero máme před sebou?“ ptal se s úsměvem Oleg.

„Čertovo oko?“

„Ano, nic jiného než Čertovo oko!“ tvrdil Oleg. „Zde je konec naší cesty i výpravy a začátek velkého hlavolamu. Neboť v chodbách, které jsme prošli a minuli, se snad nachází onen dosud nenalezený poklad. Zdá se, že údolí je slepé, neboť nevidím z něho východ. Kolem dokola jsou jen svislé skály, které patrně nejsou vůbec schůdné. Obdivuji svého dědečka, jak mohl nalézt takové skryté místo…“

Oleg náhle zmlkl a napjatě hleděl na malý palouk vedle jezera. Pak rychle vytáhl z pouzdra dalekohled, chvíli se díval a rozčileně zvolal:

„Podívejte se, tam stojí kůly a na nich zbytek nějaké chaty… Tam asi tábořil můj děd! Musím dolů!“

Domlouval jsem Olegovi, aby se sestupem do kaňonu počkal.

Trval na svém: ještě dnes musí být u jezera.

Oleg zůstal sedět u východu sluje, spustil nohy a zřejmě se nemohl odtrhnout od pohledu na kaňon. Proto jsem tiše odešel a vracel se tunelem, až jsem dosáhl šikmé plochy. Zavolal jsem na Čižova s Jemenkou, kteří mě vytáhli nahoru.

Jemenka, Čižov, a hlavně Tamara mě zasypali otázkami.

Když jsem jim vyložil, co se nám podařilo zjistit, sedla si Tamara překvapením na hromádku štěrku a zatleskala radostí do dlaní. Čižov byl střízlivější. Škrábal se za uchem a uchopil mě za ruku:

„Tak, zde tedy končí naše výprava po namáhavé a nebezpečné cestě. Jak dlouho ale budeme ještě čekat na výsledek? Musím se vrátit do Vertlovky! Za dvanáct dní je krajská konference kolchozníků a loveckých družstev, na kterou jsem delegován okresem. Nemohu zanedbávat své povinnosti. Oleg má čas, ať si zde hledá, oklepává, kopá, hrabe a měří – to je jeho povolání. Ale zdá se mi, že i vy, Rudolfe, nemáte času nazbyt.“

Čižov měl pravdu. Moje dovolená se neúprosně chýlila ke konci a čekaly mě služební povinnosti v dalekém Leningradě. Proto jsem poněkud rozmrzele Čižovovi přitakával. To přimělo Tamaru k tomu, že prudce vstala, založila ruce do boků a vyčítala hněvivým hlasem Čižovovi ukvapenost a nedostatečné pochopení pro věc mimořádného významu. Nakonec řekla:

„Nikdo vás nezdržuje. Pochybuji, že by vám Oleg bránil v návratu, jeďte zpět třeba dnes.“

Čižov se začal smát:

„Cožpak nechápeš, že ze mne mluví starost o veřejné záležitosti. Tohle hledání je prozatím věc z polovice soukromá…“

Tamara se rozohnila: „Oleg vede tuto práci se souhlasem Leningradského geologického ústavu akademie věd.“

Čižov řekl: „Zanechme sporů, co je důležitější, vertlovské kolchozy a lovecké družstvo, nebo Leningradský geologický ústav?“

„Tedy pojďme všichni za Olegem,“ naléhala Tamara. „Tam se společně poradíme, co dál!“

S potížemi se nám podařilo spustit se do šachty a za chvíli jsme všichni stáli u „okna“ podzemního labyrintu.

Upevnili jsme lano a Oleg byl první, který slezl do kaňonu. Pak následovala Tamara a ostatní. S podivným pocitem jsme kráčeli po údolí, které bylo ostatnímu světu uzavřeno. Zdálo se mi, že tento kus země, netknutý lidskou rukou, není skutečný, že je něčím vybájeným. Tisíce a statisíce let se přeneslo přes kaňon a vše zůstalo tak, jak snad od vzniku těchto hor bývalo. Jen prozíravý, důvtipný a neúnavný Olegův děd vypátral před několika desítiletími skrytý kout země, k němuž vedla cesta spletitým podzemním bludištěm. Již tento fakt na nás zvláštně působil. Ohlíželi jsme se kolem sebe, šli mlčky a opatrně, jako by nám hrozilo nebezpečí od dávných tvorů, kteří zde před mnoha statisíciletími číhali na kořist.

Slepé údolí se téměř podobalo elipse o rozloze asi tří až tří a půl čtverečních kilometrů. Půdní kryt tvořila místy vysoká tráva, místy ojedinělé břízy, limby a křoviska. Mírný svah na jižní straně přecházel do kotliny a na jejím dně se prostíralo jezero. Severní část kaňonu byla téměř bez stromoví a pokryta balvany různých velikostí. Nejzajímavější bylo jezero. Jeho břehy bez jakéhokoliv rostlinstva tvořily uhlazené skály, takže se zdálo, jako by jezero bylo ohromným uměle vytvořeným bazénem. Neviděli jsme však ani přítok, ani odtok vody z této podivné vodní nádrže. A přece zde musel být! Opodál jezera na palouku, který se podobal koberci, utkaném z pestrých květů, stál zbytek srubu. Zub času ho ohlodal a bývalé provizorní obydlí bylo zpustošené. Nicméně zde zůstala jeho kostra a primitivní pec, složená z kamení. Chata tedy sloužila kdysi i pro zimní pobyt geologa Ivana Feklistova.

Oleg stál zamyšleně u srubu a rozhrabával kusy hornin, pečlivě je prohlížel, a konečně usedl a hluboce vzdychl. Tamara se ho na něco ptala, on však místo odpovědi jen mávl rukou.

Bylo horko. Kaňon byl ze všech stran chráněn od větru, a tak zde bylo odlišné mikroklima od okolních hor a rovněž neobvykle bujné rostlinstvo. Bez dlouhého váhání jsem se rozhodl, že se v jezeře vykoupu. Šel jsem na břeh, svlékl se a vkročil do vody. Sotva jsem učinil první krok, octl jsem se na tak hladké půdě, že jsem uklouzl a bezmocně s daleko slyšitelným žbluňknutím spadl do mělké a průzračné vody. Voda se zakalila a zdála se mi v prvním okamžiku velmi studená. Proto jsem se rychle otočil a plaval od břehu. Rozrážel jsem hladinu, pociťuje rozkoš ochlazení, když se pojednou klidná voda zavlnila, zavířila a mohutným náporem mě zvedla do výše. Než jsem se

vzpamatoval, byl jsem několikrát otočen a prudký proud mně znemožnil dýchat. S vypětím všech sil jsem se snažil uniknout hrozícímu nebezpečí. Byl jsem na nejlepší cestě k utonutí, neboť sloup vody mne stále otáčel, nadnášel a nedal mi nabrat dech. Od úderů vody jsem cítil bolest v celém těle a v hlavě mi hučelo. Neplaval jsem již, ale rozhrabával rukama rozvířenou vodu s takovou silou, že mi bodalo v prsou a z plic mně vyhrkl poslední zbytek vzduchu. Tu jsem ucítil, že mě někdo uchopil za nohu. S posledním zbytkem sil jsem se bránil.

„… nekopejte, nevyvádějte a lehněte si na záda…,“ někdo křičel.

Uposlechl jsem, ale jak jsem dosáhl břehu, nevím.

Ztratil jsem vědomí.

Sebral jsem se však velmi rychle. Roztřásl mě náhlý záchvat zimnice, ale za pomoci Olega a Čižova jsem byl rychle oblečen a doušek vodky mě přivedl zase do téměř normálního stavu. Teprve nyní jsem mohl poděkovat Jemenkovi, který mě zachránil ze zvířených vod.

S dychtivostí jsem poslouchal vysvětlení nepochopitelného zážitku ve vodách Čertova oka.

Čertovo oko byla vodní nádrž, do které ústily ponorné potoky a říčky okolních hor. Podzemní jícny potoků spojovaly Čertovo oko s jinou, výše ležící vodní nádrží. Jakmile se stav vody této neznámé nádrže naplnil, začaly jícny prudkým spádem chrlit vodu do Čertova oka. Silný nápor vod vyvolával v jezeře gejzíry. Shodou okolností začalo chrlení vod právě v okamžiku, kdy jsem plaval v jezeře.

Zatímco nám Oleg vysvětloval příčinu tohoto jevu, stoupla hladina jezera téměř o dva metry a zaplavila skalnaté břehy. Tím se také vysvětlovalo, že břehy jezera byly uhlazené, bez jakékoli flóry a neobyčejně hladké.

Vše bylo nyní jasné. Chybělo pouze vysvětlení, za jakých okolností hladina jezera zase klesá. Vysvětlení nám Oleg nepodal, ale o to se postaralo jezero samo. V čase, kdy jsme s chutí jedli a pili čaj, utichla činnost gejzíru a ozvalo se hrozné klokotání. Znělo od protějšího skalnatého břehu, který přečníval přes hladinu. Hladina dosáhla patrně jícnu dalších systémů, skrytých pod přístřeškem skály, kterými se vody jezera řítily do různých dalších propadlišť podzemní řeky.

Oleg nám řekl: „Surunganské hory jsou výjimkou mezi horami, a právě proto jim věnoval můj děd tolik pozornosti a namáhavé práce. Zbývá jen ještě jedna věc, ověřit nález, který jsem učinil u srubu. Věřte mi, že mnou lomcuje nedočkavost, abych vám konečně mohl říci, že zde poklad je. Zažili jste však již různá zklamání, a pokud nebudu jist, že jsem rozluštil všechno do posledního písmene v geologické abecedě, nechci nic vysvětlovat. Zůstanu zde, v tomto údolí – snad jen zdánlivě slepém, pokud vám i sobě nebudu moci povědět: Rozluštil jsem záhadu dědictví Ivana Feklistova!“

Respektovali jsme jeho přání a na nic se neptali. Ale nikdo z nás se nechtěl vrátit na noc do tábora. Věřili jsme, že se Olegovi podaří konečně nalézt to, co jsme tak pracně hledali.

Lámal jsem si hlavu, co to může být, ale mlčel jsem a pozoroval Tamaru, která nespouštěla z Olega oči.

Seděla vedle něho a držela jeho ruku. Její obličej zářil laskavostí a něhou. Sklonila hlavu a opřela ji o jeho prsa. Oleg se usmíval.

Čižov na ně spokojeně pohlédl, zavěsil se do mne a odvedl mě k jezeru. Před námi ležela nyní již klidná hladina Čertova oka.

„Nechtěl jsem je rušit,“ řekl Čižov šeptem, „prožívají šťastné, snad i rozhodující chvíle pro svůj další osud. Oleg slojí před velkým objevem, snad před objevem státního významu, a chápu proto, co se děje nyní v jeho hlavě.“

Nevím, o čem s Olegem rokovali, ale Tamara prohlásila, že i ona zůstane v uzavřeném údolí, a radila nám totéž.

Čižov zvolal: „Nehnu se z místa, dokud se nedozvím, co nám. Oleg zamlčuje.“

Zůstali jsme všichni na noc v tomto od světa odříznutém kousku země a připravili si improvizované lože. Narubali jsme klestí, zapálili tři velké táborové ohně, a když dohořely, ustlali jsme větve na prohřátou zem. Z dlouhých haluzí jsme nad sebou zřídili nízkou stříšku, abychom zamezili rychlému vyzařování tepla.

Spal jsem ve své „boudě“ velmi dobře a probudil mě divný halas. V polospánku se mi zdálo, že slyším troubení, a když jsem procitl docela, poznal jsem, že jsem se nemýlil. Moji přátelé již byli vzhůru a také se zájmem naslouchali zvukům, které připomínaly Zpěvavou jeskyni.

Po kratším pozorování jsme zjistili, že ranní troubení vychází z několika menších dutin ve skále, ze kterých byl také východ z tunelu. Byl to tedy podobný jev jako ve Zpěvavé jeskyni. Po východu slunce vznikaly ohříváním skal vzdušné proudy a kamenné varhany se rozezvučely.

U snídaně chyběl Oleg. Odešel ještě před svítáním a nebyl k nalezení. Tamara nám jen řekla, abychom se o něj nestarali, že pátrá v jeskyni a ověřuje svá včerejší pozorování.

Tvářila se přitom zcela lhostejně, ale tváře jí hořely. Aby zakryla rozpaky, zatřásla hlavou a hleděla na horu, která hořela ve zlatých paprscích ranního slunce. Stála v jeho záři a podobala se soše odlité z bronzu.

Čižov uchopil pušku a řekl: „Nemohu zde sedět v nečinnosti. Poohlédnu se po údolí.“

Po odchodu Čižova jsem přisedl k Tamaře a vyzvídal jsem, co vlastně Oleg v jeskyni hledal.

„Co jiného než poklad!“ odpověděla suše.

„Znamenité odhalení. Mě by zajímaly podrobnosti.“

Pohleděla na mne vyčítavě, dokonce svraštila obočí, ale jen ztěžka mohla skrýt svou veselost:

„Abych vás uklidnila, řeknu vám, že nevím víc než vy. Oleg byl tak ohleduplný, že mi neřekl nic víc než vám, abych v případě neúspěchu nebyla zklamaná. Radím vám, jděte k jezeru a chytejte ryby…“

Co jsem měl dělat? Tamara zřejmě mluvila pravdu, k rybaření jsem neměl ani náladu, ani potřebný prut, a proto jsem se rozhodl hledat Olega v bludišti skalních chodeb.

Jemenka mě sice od pochůzky zrazoval, ale neměl jsem stání. Přehodil jsem si přes rameno pušku, omotal si kratší lano kolem pasu a šplhal po horolezeckých skobách k otvoru do skalní dutiny.

V chodbě mě ovanul chladný závan. Vládlo zde ticho a jen proud vzduchu tiše hučel z tmavého jícnu chodby. Rozsvítil jsem svítilnu a vykročil vpřed. Držel jsem se lana, které jsme zde nechali, a brzy jsem se octl u šachty. Zde mi výstup činil větší potíže, než jsem očekával, a když jsem byl asi v polovici příkré chodby, ucítil jsem vítr z tmavého výklenku. Ze zvědavosti jsem si posvítil na stěnu a uzřel jsem úzký vchod do sluje. Již jsem chtěl pokračovat ve výstupu, když mi padla do oka světlá šipka, vytesaná ve skále. Přelezl jsem opatrně na nízký výstupek stěny a posvítil si na tento směrový ukazatel. Poznal jsem, že mohl být vytesán jedině Olegem, neboť pod stěnou ležely čerstvé úlomky kaménků, které při vytesávání šipky padly na tmavší půdu.

Zavolal jsem do chodby a čekal, zda se mi dostane odpovědi. Můj hlas se odrážel od stěn, rozlehl se ozvěnou, pak zapadl kdesi v chodbě a zavládlo ticho.

Nerozhodně jsem přešlapoval na úzkém výstupku, až jsem se konečně odhodlal prohlédnout chodbu označenou šipkou.

Nebylo vyloučeno, že i tento skalní tunel mohl být někde přerušen šachtou, kterou provrtala kdysi voda a jejíž hloubka mohla lehce vést k pádu. Opatrnost se osvědčila. Světlo lucerny padlo pojednou šikmo na malý svah, s hlubokou skalní prasklinou.

Opatrně jsem tuto past překročil a za chvíli jsem se octl ve velké jeskyni. Její půda byla pokryta úlomky horniny a různými výklenky, které po osvětlení vrhaly černé stíny. Jedna stěna vystupovala a tvořila jakousi přepážku.

K svému překvapení jsem uviděl na zemi ležícího Olega! Jen několik vteřin jsem byl bezradný, pak jsem se k němu vrhl a zároveň jsem křičel: „Olegu – Olegu – co je s vámi?“

Geolog otevřel oči, vykřikl, a než jsem se vzpamatoval, udeřil prudce do svítilny. Ta zhasla a zakutálela se někam do tmy. Hned nato vyskočil a křičel:

„Co je – kdo jsi?“

„Ty ospalče – to jsem já…“

„To jste mě ale vylekal.“

Potom Oleg vyprávěl, že zpozoroval úzkou chodbu, ve které našel na zemi několik úlomků horniny – stejné jako v kaňonu u zbořeného srubu. Pochopil, že byla předmětem bádání jeho dědečka. Potom ji prohlížel a rozhodl se hned zrána prozkoumat zjištěnou chodbu. Když konečně přišel až do veliké jeskyně, pečlivě prohlížel stěny, otloukal kusy hornin a došel k názoru, že se nemýlí. Zmocnila se ho nevýslovná radost, že se jeho předpoklad potvrdil, ale přemohla ho únava a usnul.

„Tak a teď s pravdou ven,“ volal jsem, „co jste vlastně našel?“

Oleg posvítil na kus horniny, která se leskla ve svitu lucerny jako tmavé stříbro, potěžkával ji v ruce a pak důrazně řekl:

„ M o l y b d e n ! “

„Molybden?“ opakoval jsem.

„Ano! Správně řečeno nerost molybdenit, z něhož se molybden vyrábí a který se málokde na světě vyskytuje v tomto množství. Můj zesnulý děd byl člověk nesmírně prozíravý. Již před třiceti lety pochopil, jaký ohromný význam má tento vzácný nerost. Proto ho tak žárlivě střežil, aby se nedostal do rukou nenáviděné carské krutovlády. Je téměř neuvěřitelné, jak ho vůbec našel. Kolik důvtipu, vytrvalosti a odborné znalosti musil vynaložit, aby sám, za těžkých podmínek, krok za krokem v tomto labyrintu skalních slují, chodeb, šachet a komínů zjistil tento vzácný nerost. Jeho jméno bude zapsáno do dějin naší geologie.“

Oleg stál vzpřímen a osvětloval jeskyni.

„Myslím, že tato celá část hory se skládá z molybdenitu a další průzkum ukáže, s čím je možno počítat.“

„Nyní bychom se měli vrátit k našim společníkům. Určitě netrpělivě čekají na konečný výsledek naší namáhavé cesty.“

Oleg se udeřil do čela a vypadal poněkud zmateně.

„Ach ano – dal jsem se unést svým objevem.“

Oleg se spustil dolů první a padl Tamaře téměř do náručí.

Oči všech lpěly na Olegovi, až konečně řekl:

„Před dvaceti lety,“ začal, „pronikl sem do tohoto tajuplného skalního světa můj děd se svým věrným přítelem a pomocníkem – Chatanginem, dědem Jemenky. Po dlouhém, namáhavém zkoumání nalezl zde opravdu neocenitelný poklad. Všichni jsme byli přesvědčeni, že jde o zlato. I onen spekulant a strůjce útoku Pugovkin. Ale mýlili jsme se. Zlato v těchto horách je, ale hraje zde jen podřadnou úlohu. Již včera jsem našel v chodbě jiný, velmi vzácný nerost, který jsem však v podzemní tmě nepoznal. Vložil jsem malý kus do brašny, a když jsme se octli u zbořeného srubu, bylo na zemi velké množství těchto úlomků. Během let poněkud zvětraly. Teprve když jsem je rozbil, poznal jsem, že jsou totožné s nálezem ve skalní chodbě. Přiznám se, že mi chvíli trvalo, než jsem s naprostou jistotou poznal, o jaký nerost se jedná…“

„Nenapínejte naši zvědavost!“ přerušil vypravěče Čižov.

Oleg se usmál, nedal se však zmást a pokračoval:

„Zlatonosné formace jsou prostoupeny křemennými žílami. To jsme poznali ve Zpěvavé jeskyni. Tyto žíly se svažují, jsou zborcené a různě zohýbané. Síla jedné z nich se před námi v jeskyni ztenčovala – ale jinde zase zesílila. V této žíle, kterou jsem dnes opět nalezl v rozšířené chodbě šachty, se rovněž vyskytla malá část zlata, ale hlavní výplň zde tvoří vzácný nerost molybdenit. V této žilné formaci bývá jalovinou hlavně křemen a slída. Zde však příroda učinila výjimku: jaloviny je velmi málo a vedle nepatrného množství zlata je zde téměř samý molybdenit. To je nesmírné bohatství pro naši vlast a předčí všechno očekávání!“

„Molybdenit, molybdenit,“ hučel Čižov, „jen velmi matně si vzpomínám, že jsem o takové raritě něco četl…“

„Ano, vskutku jde o ohromující raritu,“ pokračoval geolog ve svém vysvětlování. „Molybdenit byl znám již za starověku. Tenkrát vznikl i jeho název, neboť antičtí přírodoznalci Dioskarides a Plinius ho považovali za tuhu a označili jménem molybdaena (tuha). Jiní ho nazývali ‚vodním olovem‘. Teprve v roce 1778 dokázal jistý Scheele jeho rozdílnost od tuhy a v roce 1783 izoloval poprvé Švéd Hjelm z nerostu molybdenitu kov molybden. Molybden je jako zlato rozpustný jen v královské lučavce. Užívá se hlavně k výrobě manganové oceli a ostatních vysoce jakostních druhů oceli. Dále pro ochranu povrchů, pro různé rychlořezné ocele, pro důležité konstrukční detaily letadel a mnohé jiné. Přitom stačí desetkrát menší množství molybdenu než niklu, aby bylo dosaženo týchž, i lepších vlastností než u chromoniklových ocelí. Tento kov může být také používán místo wolframu k výrobě žárovek i elektronek všeho druhu. Jak vidíte, jeho význam a cenu nelze prozatím odhadnout, neboť pokud vím, nikde jinde na naší zeměkouli se nevyskytuje tento kov v takovém ohromném množství. A proto se nemýlím, že poklad, zanechaný mým dědem, je neocenitelným přínosem pro sovětské národní hospodářství. Jsem hluboce vděčný, že se mi dostalo cti uskutečnit s vaší pomocí dávné přání mého slavného předka, aby se toto bohatství dostalo do rukou pracujícího lidu!“

Oleg domluvil. Na obličeji všech přítomných se objevil údiv, pohnutí, radost i nadšení.

Slepé údolí bylo konečně zbaveno tajuplnosti a záhada byla rozřešena.

Cesta do tábora rychle utekla a již zdáli nás vítali psi radostným štěkotem. Starobor nám běžel vstříc, stále ještě pokulhával a vyčítal nám, že jsme ho nechali dlouho samotného ve starostech, co s námi je.

Samou radostí nad zdarem výpravy nevěděl, co vzít dřív do ruky. Pak zaujal vážný postoj a pravil se zářícím obličejem:

„Pověrčivé povahy by řekly, že mě vyzval osud, abych připravil hostinu.“

Starobor totiž po dobu naší nepřítomnosti nezahálel. Zastřelil několik skalních kurů, nalovil pstruhy, nasbíral hříbky a vyudil zbytek medvědí kýty.

Za chvíli byl prostřen ve stínu skal, které tak dlouho chránily svá tajemství, bohatý stůl.

Příštího dne se vracel do Vertlovky Čižov, který musel být přítomen na krajské konferenci, Starobor, jehož volaly povinnosti v kolchoze, a já. Moje dovolená se chýlila ke konci a do Leningradu bylo daleko…

V horách zůstal Oleg s Tamarou, která mu chtěla pomáhat při průzkumu, a Jemenka, který se měl staral o zásobování čerstvou zvěřinou, rybami a o bezpečnost. Ostatně musel zde zůstat i jako průvodce, než sem přijdou pracovníci, pro které si Oleg psal…

Přípravy k našemu návratu do Vertlovky trvaly dva dny. Třetí den jsem šel s Olegem do slepého údolí, abych ještě jednou pobyl v tomto kamenném světě.

Stál jsem chvíli u Čertova oka a pak jsem se váhavě ponořil do jeho osvěžujících vod. Oleg i Jemenka stáli na břehu připraveni hodit mi lano, kdyby se náladové vody zase pokusily mne pohltit.

Nic takového se nepřihodilo. Hladina zůstala klidná jako zrcadlo.

Vštípil jsem si do paměti tento zapadlý svět, skrytý, tajuplný a ještě neprobádaný.

Z vrcholků hor se ozval křik. Jestřábí párek se vznášel ve vzduchu a letěl na lov.

Chvíli jsem se ještě rozhlížel po údolí, a když jsem se vracel k jeskynnímu otvoru, zdálo se mi, že jsem překročil práh, který dělí dnešní svět od pradávných dob, kdy zde lovci mamutů hodovali při zářících ohních.

Náhle padl výstřel, několik vteřin nato druhý.

Pohleděl jsem na své přátele. Co se jen mohlo přihodit, že někdo z našich společníků střílel?

S výstupem do šachty a s chůzí chodbami jsme si pospíšili. Když jsme opouštěli Zpěvavou jeskyni, ovanul nás teplý vzduch. Skály se rozehřály, mouchy a jiný hmyz bzučel a kdesi za skalními vrcholky se rozléhalo volání. Oleg se rozběhl po úzkém kamenném můstku, který stvořila příroda nad strží, a ztratil se nám z očí za výstupkem skály.

Přecházel jsem právě tento nebezpečný přechod za Jemenkou, když zazněly zlobné výkřiky a hned nato rachot dvou výstřelů.

Jemenka několika skoky dosáhl pevné půdy a v běhu strhl z ramene pušku. V příštím okamžiku také zmizel za skálou.

Když jsem konečně vyběhl na skalní plošinu já, naskytla se mi překvapující podívaná.

U velkého balvanu se krčila Tamara, opodál stála dvě neznámá vousatá individua se zvednutýma rukama. Proti nim tři muži ve stejnokrojích na ně mířili karabinami.

Scénu doplňoval Oleg a Jemenka. První běžel k Tamaře a druhý šel sáhodlouhými kroky k dalšímu neznámému, zřejmě tunguzskému lovci, jenž stál vedle pracovníků Bezpečnosti.

Později jsem se dozvěděl, že poslední dva členové zákeřnické tlupy Pugovkinovy nás po dlouhé době vyslídili a přišli do Surunganských hor. Naše klamné značkování cesty je zavedlo do močálů, kde div nezahynuli. Znali však tajgu a po velké námaze se z bažin dostali. Několik dní odpočívali, pak s houževnatostí, se kterou lpěli na uloupení pokladu, hledali stopy naší výpravy. Našli je teprve po dlouhém slídění a pochopili, že jsme jim nalíčili past. Proklínali svého kumpána Šulgina, o kterém nevěděli, že nežije. V Surunganských horách si zpočátku nevěděli rady. Směrové značky chyběly, proto bloudili – až konečně trus zanechaný našimi koňmi jim ukázal směr cesty.

V předpokladu, že se jim podaří navázat spojení se Šulginem, utábořili se na zapadlém palouku a pak se vydali pěšky na zvědy, aby zjistili náš tábor.

Byli však ukvapení a z horské cesty se svezli s hromadou kamení hlučně na lučinu, kde stála Tamara. Octli se v její blízkosti tak nečekaně, že dívka překvapením vykřikla a oba zákeřníci pochopili, že neopatrným jednáním prozradili svou přítomnost.

Váhali, co učinit, a proklínali Šulgina, který se zřejmě o ně nestaral. Vtom po úzké stezce zazněl dusot koní a na palouku se objevili čtyři jezdci. K svému nevýslovnému úžasu v nich poznali příslušníky Bezpečnosti. V bezmocné zlobě strhli z ramenou své pušky – ale tu již zaduněly dva výstražné výstřely a zazněly hlasité, neúprosné povely: ruce vzhůru… Tím byl osud dvou lupičů zpečetěn…

V úřadovně leningradské Bezpečnosti vyslýchali notorického zahaleče Bundusova. Byl přistižen při prodeji drahocenného prstenu. Vyšetřující úředník zjistil, že prsten pochází z bytu geologa Feklistova, do kterého se neznámí pachatelé vloupali.

Bundusov tvrdil, že prsten dostal „do komise“ k prodeji. Dlouho se zdráhal jmenovat osobu, která mu prsten svěřila, až konečně poznal, že si svou tvrdohlavostí přitěžuje, a udal jméno Kaldonova, bývalého majitele podřadné hospody, kde se za carského režimu scházel tehdejší „polosvět“. Kaldonov nyní pracoval občas jako výpomocný číšník.

Ještě téhož dne byl Kaldonov předveden a konfrontován s Bundusovem. Houževnatě zapíral, ačkoliv ho jeho společník usvědčoval. Byl ponechán ve vazbě a při prohlídce jeho bytu se našly i ostatní šperky uloupené z bytu geologa. Pod tíhou důkazů přiznal, že „doporučil“ Pugovkinovi bývalého vetešníka a pokoutního obchodníka s drogami Kropivkina, který se s Šulginem vloupal do bytu Olega Feklistova.

Touto výpovědí se však poručík Siderov nespokojil. Dotazoval se, proč odcizil pouze několik šperků, když přeházel téměř celý byt.

Kropivkin pokrčil rameny a posměšně řekl, že jeho společník byl podivín, neboť hledal jednu knihu.

Poručík Siderov měl však jiný názor, a když zjistil, že Oleg odjel na Sibiř, vyhledal jeho strýce.

Biolog návštěvníka pozorně vyslechl a vysvětlil význam uloupené knihy Puškinových básní.

Za několik dní byl Pugovkin vypátrán a zadržen v Irkutsku.

Kromě spousty drahocenných kožešin našli velkou částku peněz. Na dotaz, kam ukryl knihu, jejíž uloupení z bytu Olega Feklistova organizoval, tvářil se nechápavě. Prohlásil, že je sice bibliofilem, ale veškeré knihy poctivě koupil, a dokonce se roztrpčeně tázal, o jakou knihu se jedná. Když uslyšel, že se bledá svazek Puškinových básní, dal se do drzého smíchu. Jak, takovou knihu že by dal uloupit? Má ve své knihovně všechny svazky Puškinových básní a prózy. Na své výpovědi trval a výpovědi leningradského trojlístku Bundusova, Kaldonova a Kropivkina označil za výmysl, a žádal dokonce konfrontaci.

Irkutské orgány stály před těžkým úkolem nalézt proslulý svazek básní. Věci se ujal jeden z nejlepších pracovníků Lisičkin a provedl novou, velmi důkladnou prohlídku bytu bývalého velkoobchodníka. Strávil dva dny v pokoji, ve kterém se nalézala obsáhlá knihovna, přelistoval všechny svazky, prohledal dvakrát důkladně celý byt, ale hledanou knihu nenašel.

Došel tedy k názoru, že Pugovkin knihu v domě nemá, a zamyšleně hleděl k oknu. Mimoděk vzal z psacího stolu tenkou knihu, vázanou v červených deskách, na níž byl vytištěn nápis: Standardy kožišin. Pugovkin patrně příručku často používal, protože dělal odhadce v místním kožešinovém družstvu. Když ji Lisičkin otevřel a prolistoval, zjistil, že Pugovkin v ní napsal různé kritické poznámky, které se týkaly popisu kožišin. Chtěl ji zase odložit, když zpozoroval, že jeden list se liší barvou. Byl zažloutlý. Sotva ho uviděl, překvapením tiše zahvízdl. Měl před sebou list z knihy Puškinových básní. Četl:

ČAADAJEVOVI –

VĚŘ, SOUDRUHU, ŽE PŘIJDE DEN,

KDY RUSKO STŘESE TĚZKÝ SEN

A VZPLANOU NAD NÍM NOVÉ ŘÁDY.

TU V TROSKY CHMURNÉ SAMOVLÁDY

LID VPÍŠE ZNAČKY NAŠICH JMEN.

Na téže stránce byla nakreslena malá mapka a napsaný různé číslice a poznámky. Nebylo pochyby o tom, že se mu podařilo nalézt nejdůležitější list z ukradené knihy. Pugovkin byl tak vychytralý, že knížku nechal otevřeně na psacím stole v přesvědčení, že si jí nikdo nevšimne.

Příštího dne, když byl Pugovkin předveden, stěžoval si, že jeho zatčení je protizákonné.

Vyšetřovatel beze slov položil před něho příručku o kožešinách v červené vazbě…

Zděšený Pugovkin se po křížovém výslechu přiznal.

Neztratil však ani v této situaci svou mazanost a přiznal jen to, o čem se dovtípil, že je už známo. Sváděl všechno na Šulgina, a tím se zapletl do rozporů, které přivedly vyšetřovatele k přesvědčení, že se jednalo o organizovanou tlupu zločinců.

Pugovkin z pochopitelných důvodů zamlčel, že přiměl Šulgina, aby se pokusil odstranit nepohodlného dědice Olega, a zapíral, že by něco věděl o záměrech polesného.

Bezpečnostní orgány se však nedaly oklamat. Spojily se s Aldanskem a nařídily, aby Šulgin byl zatčen.

Přes vzdálenost a odlehlost Šulginova bydliště od krajského oddělení Bezpečnosti došla za osmačtyřicet hodin zpráva, že se polesný vydal s výpravou na dlouhou cestu do neprobádaných končin tajgy.

Zkušení pracovníci Bezpečnosti pochopili, že je nutno rychle zasáhnout a Šulgina ještě před dosažením cíle výpravy zadržet. Tušili, že polesný bude mít pomocníky, ačkoliv se Pugovkin zapřísahal, že o něčem takovém nic neví.

Lisičkin použil dopravního letadla do Aldanska, vyžádal si další dva příslušníky Bezpečnosti a s nimi pokračoval v letu do Vertlovky malým letadlem, zvaným Kukuruznik.

Předseda místního sovětu Tit Čižov poskytl úředníkům potřebné informace o výpravě i o Šulginovi, ale když si vyžádali zkušeného průvodce k Surunganským horám, pokrčil rameny.

Vysvětlil, že v celé vesnici se nenajde člověk, který by se odvážil tuto cestu vykonat dříve, pokud nezamrznou zrádné bažiny a močály. K Surunganským horám se ostatně žádný místní lovec nikdy nedostal, kromě starého Orlova. Snad by mohl Lisičkinovi a jeho podřízeným poradit. Proto navštívili starého lovce. Když se dozvěděli, že byl nejlepším druhem Ivana Feklistova, zasvětili ho podrobně do celé záležitosti, kterou ostatně již částečně znal od Olega.

Orlov spráskl ruce, neboť se nedomníval, že by Pugovkin a Šulgin mohli klesnout až na úroveň zločinců. Vyslovil názor, že Šulgin nemohl být sám výpravě nebezpečný, neboť Čižov, Jemenka a Starobor jsou zkušení lovci tajgy, kteří se nenechají oklamat. Nevylučoval však možnost, že polesný má pomocníky, neboť šlo-li o organizovanou tlupu, pak se její úmysly mohly uskutečnit jenom v tajze. Doporučil také co nejrychleji výpravu varovat. Věděl též o spolehlivém průvodci. Byl jím strýc Jemenky Bojgno, tunguzský lovec, který žil v malé osadě Evenků a řídil živočišnou farmu tunguzského družstva. Byl sice u Surunganských hor jen jednou v zimě, ale dal by se přemluvit, aby cestu vykonal i nyní.

Pozdě v noci bylo všechno ujednáno, z kolchozu vybráni tři dobří koně a příštího dne vyrazila skupina z Vertlovky, aby po namáhavé a rychlé jízdě bez zvláštních příhod, dorazila do Surunganských hor v pravém okamžiku. Jízdu jim usnadňovalo značkování, a proto se jim podařilo vykonat cestu za šest dnů.

Zkušený lovec během jízdy podle zanechaných stop poznal, že výprava byla sledována dvěma jezdci, kteří k ní nepatřili a zřejmě náleželi k zákeřnické tlupě. Byli tedy připraveni kdykoliv se s nimi setkat a nebyli překvapeni, když se jim podařilo dvojici zastihnout v okamžiku, kdy se hlučně svezli s kamením na horský palouk.

V táborovém ohni plápolala polena, rozžhavený popel sálal a čajník vesele klokotal. Každý z nás vypil po vydatné večeři alespoň sedm šálků čaje.

Seděli jsme kolem táborového ohně a vzájemné vysvětlování nás přivádělo střídavě k údivu. Oleg předal pak písemné přiznání Šulginovo a jeho závěť Lisičkinovi, který se naklonil k ohni, aby mohl lépe číst. V tomto okamžiku, kdy oči všech byly k němu obráceny, vyskočil Čuvajev, jenž seděl se svým kumpánem opodál, a vytrhl mu papír z ruky. S výkřikem: „Zrádný had nás udal…,“ roztrhl listinu a hodil ji do ohně.

Lisičkin bez ohledu na nebezpečí popálení ruky zachránil, co se dalo: zpola shořelý kus papíru podepsaný Šulginem. Zatím dva ostatní členové Bezpečnosti Čuvajeva spoutali. Arbuzov také vyskočil, ale Starobor ho uchopil za loket a přinutil znovu usednout.

Arbuzov bědoval, že byl sveden, že se bál Pugovkina, který mu hrozil udáním za staré hříchy, když se nezúčastní plánované akce, a tvrdil, že na Olega v kamenném žlebu nestřílel, ale že to byl Čuvajev. „Já jsem špatný střelec a na člověka bych vůbec nemohl zvednout ruku. To on mě přemlouval, abychom jeli dále, když jsme se sotva živi vyhrabali z močálů. Co jsem učinil – k tomu se přiznávám. Ale žádný pokus o zavraždění Feklistova nemám na svědomí… věřte mi!“

Spoutaný Čuvajev pod dojmem slov svého kumpána zpopelavěl a jen zlobně zasyčel:

„Ty zbabělá zmije!“

Příštího dne jsme se vydali na zpáteční cestu do Vertlovky a v horách zůstal jen Oleg, Tamara a Jemenka, než sem přijedou další pomocníci s potřebnými přístroji a nářadím.

Loučení bylo srdečné a krátké. Oleg mne objal a řekl:

„Jsem vám povděčen za mnohé, a kdoví, zda bych bez vás byl dnes tak šťasten… na shledanou v Leningradě. Tamara souhlasí s tím, že se tam bude konat naše svatba.“

Tamara přikývla a podala mi mlčky ruku. V očích se jí zatřpytily slzy.

„Tamaro,“ ptal jsem se udiveně, „proč pláčete?“

Dívka si přejela rukou po obličeji a s úsměvem řekla:

„Z velkého štěstí…“

Čím více jsme se blížili k Vertlovce, tím nervóznější byli oba zákeřníci. Čuvajev zarytě mlčel, ale v jeho očích blýskaly jiskřičky hněvu. Arbuzov vzdychal a neustále dokazoval, že se zúčastnil zločinně výpravy jen ze strachu před Pugovkinem.

Do Vernovky nám zbývaly dva dny cesty, když jsme přenocovali u Bezejmenné říčky. Byli jsme celé dny v sedle, odpočívali jsme jen v noci, a proto jsme byli řádně unaveni. Podle všeho trpěl namáhavou cestou nejvíc Čuvajev.

Sotva slezl z koně, svalil se jako špalek a usnul. Když jsme ho budili, aby se najedl, něco nesrozumitelného zabručel, obrátil se na druhý bok a spal dále.

Během noci se příslušníci Bezpečnosti střídali ve stráži. Tentokrát se uvolil Starobor, že je vystřídá. Přecenil však svou odolnost a na chvíli si zdříml.

Když se probudil, zjistil, že Čuvajev chybí. Zřejmě únavu jen simuloval, využil spánku Starobora a uprchl.

Noc halila ještě tajgu do neprůhledné tmy a nemělo smyslu zahájit pátrání po uprchlíkovi, který si k útěku vybral nejlepšího koně – Staroborova.

„Ještě že ti nevzal pušku pod nosem a pytlík s tabákem z kapsy,“ posmíval se Čižov.

Lisičkin přičítal zase vinu sobě, neměl přenechat dozor Staroborovi, který za zločince neodpovídal.

Ještě před svítáním jsme seděli na koních, zatímco Starobor, Čižov a Bojgno pátrali po stopách uprchlíka. Za několik hodin usilovného stopování zjistili, že Čuvajev si vybral cestu přímo na jih. Kam měl namířeno, nedalo se odhadnout, byl však beze zbraně a bez potravin, a byl tedy nucen objevit se mezi lidmi.

Jeho zadržení bylo jen otázkou času, protože všechny místní sověty budou o útěku Čuvajeva vědět.

Druhého dne jsme dorazili do Vertlovky.

Pracovníci Bezpečnosti odjeli ještě téhož dne s Arbuzovem na železniční stanici, aby se co nejdříve vrátili do Irkutska.

Ubytoval jsem se u Čižova, ale vyhledal jsem ještě starého lovce Rodiona Orlova. S velkým zájmem vyslechl mé vyprávění.

Chvíli mlčel a hleděl mi upřeně do tváře. Pak zvážněl a s důrazem pravil: „Pavučiny starých dob opředly poklad Ivana Feklistova. Náš lid ale nezná slitování se zločinci! A bude-li se Čuvajev skrývat v tajze, pak zahyne jako každý, který se prohřeší proti jejím zákonům!“

Za chvíli se tvář Orlova vyjasnila, mávl rukou, jako by odháněl dotěrný hmyz, a prohlásil:

„Nemohu věřit, že se moje vybíravá vnučka tak rychle zamilovala do Olega. Ani ve snu mi nenapadlo, že na stará kolena budu spřízněn s mým dávným a vzácným druhem Ivanem Feklistovem.:.“

Před odjezdem do Leningradu jsem znovu přišel ke starému lovci. Stiskl mi ruku a objal mne. Hlas se mu poněkud třásl, když řekl:

„Jeďte, chlapče, a nezapomínejte na nás. Žijeme v tajze, daleko od Leningradu. Ale co dnes pro lidi znamená vzdálenost? Když se vám zasteskne po našem zeleném moři, ve kterém jste zažil za šest týdnů víc než jiný za celá léta – sedněte do letadla… Budete nám vždy vítán. Vy ale sem musíte přijet… vždyť pro vás roste tam u Surunganských hor váš ženšen, váš kořen života. Nikdo jiný než vy jej nesmí kostěnou lopatkou vykopat – až doroste…“

„Ano, až doroste, ale kdy to bude, snad za…“

Stařec mě přísně přerušil:

„Nálezce kořene se musí vrátit dříve, než kořen doroste, tak je u nás zvykem!“

Před domem stáli netrpěliví koně. Sotva jsem usedl vedle Petra Čižova do vozu, vesele zařehtali a dali se do klusu.

Když jsme vjížděli do zelené tajgy, ohlédl jsem se. Před domem stál starý lovec Orlov a Čižovův bratr Tit. Mávali rukama a zdálky ještě znělo:

„Na shledanou! Šťastnou cestu!“