Eilís Dillon

Ostrov divokých koní

I

Výprava na ostrov Divokých koní

Kdykoli si dnes vzpomenu na ostrov Divokých koní, vidím ho tak, jak jsem ho spatřil z člunu toho dne, kdy jsem tam přistál poprvé. Předtím jsem ho po celý život znal jen jako tmavší křivku nad modrým mořem. Na jeho úpatí, tam, kde se o skaliska tříštil příboj, se někdy bělala čárka pěny. Za bouří vyletovala do vzduchu veliká mračna vodní tříště a vznášela se nad ostrovem jako mlha. Jejich burácení jsme cítili na vzdálenost sedmi mil, třebaže slyšet jsme je nemohli. Moře i obloha pak bývaly inkoustově, olověně začernalé, ostrov sám však zářil zvláštním stříbřitým světlem a lidé na Inishronu říkali, že se tam pokoušejí přistát divocí španělští konč.

Inishrone je náš ostrov. Leží tři míle od connemarského pobřeží, těsně při ústí galwayského zálivu. Svým širším koncem zabíhá až do zálivu, jehož vysoké útesy nás v zimě chrání před obrovitými vlnami Atlantiku, které by nás jinak spláchly do moře. A stojíte-li za letního dne nahoře na útesech, připadá vám, že by se dalo kamenem dohodit k majáku na Bungowle, největším z Aranských ostrovů. Na Inishronu je hezky a dobře se nám tu žije, i když leckdo by nad tím možná ohrnoval nos.

Domky jsou roztroušeny po celém ostrově, ale vesnice je tu jen jediná. Jmenuje se Garavin, to znamená špatné počasí. To jméno jí nijak zvlášť nesedí, leží totiž na chráněné straně ostrova, u přístaviště. Jsou tam dva krámy a kovárna, kde vám nasadí kovovou obruč na kolo vozíku nebo okovou koně. Pak je tam hospoda Matta Fahertyho, kam chodí chlapi z ostrova večer na pivo, a pošta, kde úřadují dvě nejpotrhlejší ženské z celého Irska. Nevím, jestli jsou takové z té práce na poště, nebo jestli si je vybírají právě pro tu potrhlost. Ať je to jak chce, už aspoň sedmdesát let se u nás na Inishronu říká „potrhlý jako pošťačka”.

Naše pozemky jsou přímo na západ od vesnice, sázíme tam brambory a paseme dobytek. V době, kdy začíná mé vyprávění, jsem tam s tatínkem pracoval. Dole v přístavišti jsme měli svou starou loďku, pěkně po ruce, pro každodenní rybaření, nebo když bylo třeba zavézt něco na pevninu, případně podél zálivu do Galwaye.

Jednoho slunného rána na sklonku dubna jsem sbíral na kamenitém garavinském břehu chaluhy. Jarní setí jsme skončili den předtím, ale měli jsme práci s čištěním nového pole od rákosin a písku pro příští rok. Byla to pěkná fuška. Rákosí bylo těžké, plné vody a písku. Sekačka byla tupá. Osel neměl chuť do práce a dvakrát převrhl koše, než jsem ho dostal z kamení. Pak se na mne úkosem zacenil, až jsem ho zatahal za uši. Nejradši bych byl se vším praštil, a vtom jsem zvedl oči a zahlédl, že se na mne kousek dál od břehu směje Pat Conroy.

Patovi bylo tenkrát šestnáct — byl o rok starší a nejmíň o hlavu větší než já. Měl hodně tmavé vlasy a hodně tmavou pleť, hluboké hnědé oči, zářivě bílé zuby a lehkomyslný, veselý výraz. Když do našeho přístavu občas zabrousili španělští rybáři, často ho pokládali za jednoho z nich. A nebylo divu. Všichni jsme věděli, že je potomek španělského vojáka, kterého za časů velké

Armády moře vyplavilo napůl utopeného na břeh. Byli jsme s Patem velcí kamarádi. Při pohledu na něj mě všechna špatná nálada přešla.

„Mám ti vyřídit od tvého táty, abys toho už nechal,” zavolal na mne. „Jede sem holandský kapitán a měli bychom se vypravit na úhoře.”

„Napřed musím dopravit domů tohohle janka,” zaváhal jsem. „Který člun si vezmem?”

„Váš. S naším je John v Rossmoru.”

John byl Patův starší bratr. Pat mě teď nechal nést sekačku a sám vedl osla po úzké kamenité pobřežní stezce. Div jsem nevyskočil z kůže, když jsem viděl, jak ho ta tvrdohlavá potvora poslouchá. Šli jsme po silnici na západ od vesnice, až jsme dorazili k odbočce mířící k naší chalupě.

Byla přízemní, jako všechny ostatní chalupy na ostrově, a naši ji tak často bílili, až byla celá potažena tlustou vrstvou třpytivě bílého vápna. Došky byly důkladně zpevněny propleteným vrbovým proutím, aby odolaly zimním vichřicím. Po obou stranách dveří vydechovaly vůni maminčiny popínavé květiny. Ozdobila také okraje záhonků do běla omytými oblázky a velkými kulatými skleněnými plováky, které jsme po bouři často nacházeli vyplavené na pobřeží. Věděl jsem, že máme nejhezčí zahrádku na ostrově, a měl jsem strašně rád ten první pohled na ni, když se vynořila za zákrutem pěšiny.

Zbavili jsme osla jeho nákladu a poslali ho, ať si jde po svých.

Když jsme vešli, byla maminka zrovna v kuchyni. Dopékala velký bochník chleba. Když slyšela, že jdeme na úhoře, zabalila ho do čisté utěrky a podala mi ho. Pak naplnila velkou láhev podmáslím a z kusu slaniny, co zbyl od včerejší večeře, ukrojila čtyři plátky.

„To vám vystačí na celý den,” řekla. „I když zrovna nevím, k čemu jsou ti úhoři dobří. Vždyť jsou jako hadi. To už bych mohla zrovna tak dobře sníst hada jako některou z těch potvor.”

„Když nám za ně kapitán tak dobře platí, tak je vlastně přece koneckonců jíme, ne?” poznamenal Pat.

„Přineste mi pěknou vykrmenou rybu,” volala za námi, jak jsme vycházeli s nákladem jídla a dobrých rad, které by nám byly vystačily třeba na cestu do Ameriky.

Od nás jsme šli k Patovi. Bydlel ještě kousek dál na západ. Když jsme vešli, nebyl, až na starou babičku, doma nikdo. Babicka zabodla oči do našeho rance s jídlem, vytáhla si z úst hliněnou dýmku a prohodila:

„Jdete na úhoře, co? Slyšela jsem, že se tu má objevit kapitán. Jen si dejte pozor, ať vám některý neukousne nohu.”

A kvokavě se rozesmála, jak ji ten nápad pobavil. Pat přešel ke kredenci a z nejhořejší poličky vyndal misku. Stařena se přestala smát.

„Jen to tam zas vrať, chlapce,” řekla tiše, „nebo povím tátovi, kdes byl v sobotu večer.”

Pat misku beze slova uklidil. Stařena se znovu potichu rozesmála, sotva dechu popadala, a pak se znovu ozvala:

„Ale to víš, že si můžeš dvě vzít, zlato. Ale víc ne.”

Pat se natáhl a znovu sáhl po misce, vyndal z ní dvě vejce, strčil je do kapsy a uklidil misku zpátky do kredence. Když jsme vycházeli z domu, zalehl za námi babiččin vřískot:

„Přines mi kraba, zlato. Krabi, to je moje.”

Pat slíbil, že se po nějakém poohlédne, a pak jsme se rozběhli jako dva divocí koně se svahu k přístavišti. Až když jsme dobíhali, vzpomněl si Pat, že má v kapse vejce. Šetrně je vytáhl, ale prasklo jenom jediné.

„Jak se dověděla o té sobotě?” vyzvídal jsem.

„Ta má uši všude,” povzdechl Pat. „Nehne se z domu, jak je rok dlouhý, a přece ví o všem, co se kde na ostrově šustne, stejně rychle jako kdo jiný. Ale kdo ji řekl o té sobotě, to vím.”

„Kdo to byl?” vyzvídal jsem, protože jsem byl v sobotu s ním a nijak jsem nestál o to, aby se to nějak doneslo k našim.

„Kdo jiný než Mike Coffey,” ušklíbl se Pat. „Zrovna ho vidím — ty ne? —, jak sedí naproti ní u kamen, houpe v ruce konvici s čajem a kapkou něčeho ostřejšího a slzy mu kapou do popela.” Napodobil Mikův lichotný, neupřímný hlas, až jsem se neubránil smíchu: „Jen si, paní Conroyová, pomyslete, jak je to nebezpečné! Představte si, že by tomu chudáku chlapci ujela ruka a zřítil by se po útesu jako kámen do vody. A to všechno jen kvůli pár racčím vejcím. Ach paní Conroyová, milostpaní, měla byste to říci jeho otci, to byste doopravdy měla, aby mu to nějak zarazil.”

„Dobře, tak tedy Mike,” souhlasil jsem, „jenže ona nevypadá, že by to na tebe chtěla říct. Proč myslíš, že to má od Mika?”

„Když jsme slézali se skály a byli jsme asi v polovině, proplul kolem, sotva pár yardů od nás.”

„Já měl co dělat, abych se udržel, tak jsem se moc nerozhlížel,” rozpomínal jsem se.

„A pak když jsem se vracel domů, minul jsem se s ním právě ve dveřích. Babička se smála a mnula si ruce, kdykoliv se od té chvíle až do večera na mne jen podívala. Byl jsem jen zvědav, kdy se s tím vytasí.”

Neříkal to s žádnou hořkostí. Odjakživa spolu tak válčili, Pat a jeho babička, ale třebaže ho někdy jaksepatří potrápila, nikdy se na sebe doopravdy nezlobili.

„Tak ty myslíš, že to na mne neřekne?” zapochyboval. „Nemá Mika o nic radši než kdo jiný,” zavrtěl jsem hlavou. „Vychází s ním jen proto, že má od něho všechny novinky.”

Kromě jeho sklonu k donášení jsme měli ještě jiné důvody, proč jsme Mika Coffeyho neměli rádi. Býval na Inishronu co chvíli. Měl velký černý nákladní škuner, asi dvacetitunový, na horní palubě zařízený jako pojízdný obchod se zeleninou, moukou i masem, štůčkami látek, železářským zbožím a koňskými postroji. Se svým synem Andym jezdil od ostrova k ostrovu podél celého pobřeží od Kerry až po Donegal. Andy byl zrzavý čahoun, který v otcově přítomnosti nikdy nemluvil hlasitěji než šeptem, třebaže byl už sám dost starý, aby mohl být otcem. Mike byl menší a zavalitější, s šedými vlasy drobně kučeravými jako beraní kožich. Nikdo ho nikdy neviděl bez hodně placaté černé čepice a širokého hulvátského úsměvu, který odkrýval jeho polámané zuby. Na žádném z ostrovů neměli opravdového přítele, pokud jsem slyšel, ale mívali ve zvyku vejít do kuchyně, jako by je každý vítal s otevřenou náručí. A lidé byli příliš zdvořilí na to, aby je vyhodili.

Mike se obyčejně uvelebil v tom nejpohodlnějším křesle — nejvíc si potrpěl na houpací židle. Vždycky se usadil zády ke světlu, aby mu nebylo dobře vidět do obličeje. Když se Mike usadil, Andy se mečivě zahihňal jako kozel. Pak se provlekl k ohništi a začal si nahřívat vyzáblé holeně. A hospodyně jim užuž chystala čaj a krájela koláč. V noci vždycky spávali na svém škuneru. Ten byl ted upoután v přístavu, přirozeně na nejlepším místečku, hned u schůdků. Po Coffeyových nebylo ani vidu ani slechu. Pat usoudil, že se potloukají někde po ostrově a prodávají čaj.

Pat už naložil do naší loďky oba sudy, v nichž jsme měli přivézt úhoře. Pak už jsme neměli nic na práci, leda hodit rance vedle sudů a seskočit za nimi. Byl příliv, takže okraj člunu byl právě ve výši mola. Odrazil jsem loďku jedním z vesel, která jsme s sebou vždycky vozili. Pat rozvinul hlavní plachtu. Během několika minut jsme se propletli mezi ostatními čluny a zamířili na moře. Zrovna když jsme objížděli molo, zahlédl jsem, že náš táta nechal práce nahoře na poli a přišel nám zamávat.

Byl úžasně jasný, slunný den. Malé bachraté vlnky šplouchaly kolem boků loďky a zase mizely z dohledu. Loďka plula s plynulým pohupováním, ze kterého mi bylo úplně do zpěvu. Vysoko nad námi kartáčoval vítr bílé obláčky jako vlasy, aby je na obloze urovnal do správného směru. Když jsme byli na půl míle od ostrova a mířili k táhlému skalnatému pobřeží pevniny, přivázal Pat kormidlo a šel si sednout ke mně.

„Už toho mám plné zuby, chodit na úhoře pořád na stejné místo,” odplivl si.

„Musíme se zařídit podle úhořů,” podotkl jsem.

Pak jsem se na něho pozorně podíval, protože se na mne úkosem šklebil, stejně jako prve osel.

„Já o úhoře beztak zvlášť nestojím,” pokračoval po krátké odmlce. „A koneckonců, tam, co teď pojedeme, můžou být úhoři taky.”

„To je kde?”

„Na ostrově Divokých koní. Danny, Danny, pojď, zajedeme si tam teď! Celý život si přeju to udělat. Máme na palubě pytlík brambor a hromadu rašeliny na otop, takže o hladu nezůstanem. Určitě tam najdeme něco, kde by se dalo pár nocí přespat. Prošmejdíme to tam do posledního místečka. Vylezeme si až na nejvyšší vršek a podíváme se přes celý Atlantský oceán až do Ameriky.”

„Vždyť tam nikdo nikdy nejezdí,” namítl jsem po chvilce. „Jak můžeme vědět, jestli tam půjde přistát? A každý říká, že to je místo, které nosí smůlu.”

„Víš sám, že moji příbuzní tam bydleli ještě před šedesáti lety. Čluny měli, takže nějaké přístaviště tam být musí. A jestli chceš něco vědět, o té smůle mluví všichni jen proto, že se jim tam nechce jezdit pást ovce.” Popadl mě za paži a stiskl ji, až to zabolelo. „Danny, copak ty se tam nechceš podívat? Ty se nepamatuješ, jak nám babička vyprávěla, jaké to tam bývalo, dokud tam ještě bydlela? Ty nechceš vidět tu dlouhou stříbrnou pláž a údolí divokých koní?”

Už jako docela malí kluci jsme s Patem za zimních večerů sedávali u Conroyů v kuchyni, ozářené pouze ohněm hořící rašeliny, a naslouchali stařeninu vyprávění o ostrově Divokých koní. Narodila se tam a také tam vyrostla. Její rodina opustila

ostrov jako poslední. Vzdali se až po jedné zimě, kdy přišly takové vichřice, že strhaly střechy z chalup. Všichni staří lidé tenkrát pomřeli a dobytek zašel. Čluny, které na ostrově měli, rozbila bouře napadrť, takže ani pro pomoc se nedalo dojet. Když tam na jaře přijely první čluny z Inishronu, našli jen hrstku chvějících se vyhladovělých lidí, kteří prosili, aby je odvezli pryč. Nikdo z nich se tam už víckrát nevrátil.

Patová babička byla tenkrát dvacetileté děvče, tmavá španělská krasavice. Vdala se za muže z Inishronu, Patova dědečka. Na Inishronu si zvykla docela dobře, ale často unavovala lidi líčením starých časů na ostrově Divokých koní. Říkávala, že luční zvonky tam byly modřejší a světlušky jasnější a že v celém širém světě by se nenašli takoví zpěváci a tanečníci, jako bývali tam. To jí nikdo nemohl popřít. Věděli, že když sama ještě bývala mladá a dala se někdy do zpěvu, všechno, co mělo na ostrově uši, zmlklo a poslouchalo. Jenže teď byla stará, zpívat nemohla a na její vyprávění už nebyl nikdo zvědavý — leda snad malí kluci, kteří je dosud nikdy neslyšeli.

Najednou jsem se stejně jako Pat přistihl, že strašně toužím podívat se na ten ostrov. Teď to však už nebylo jen plané přání jako leckdy předtím. Ted jsem měl člun, spoustu jídla a nejlepšího společníka, jakého bych si na takovou cestu mohl přát.

„To se ví, že pojedeme,” prohlásil jsem. „Nechápu jen, proč jsme to nepodnikli už dávno.”

Byl jsem rád, že čistý svěží vítr, který nás poháněl kupředu, ode mne postupně odvívá smutek posledních týdnů. Byli jsme oba dost skleslí, protože plán, do jehož provádění jsme se se vší vervou pustili, šeredně zkrachoval, a navíc jsme si udělali ostudu. Bylo to totiž takhle:

John Conroy byl Patův starší bratr, jak už jsem se zmiňoval. Každý dosvědčí, že mu tenkrát nebylo na celém Inishronu rovno. Bylo mu třiadvacet, měřil přes šest stop a měl tmavé vlasy i pleť jako Pat. Byl z Conroyovic dětí nejstarší a Pat i jeho dvě sestry Nora a Mary se v něm zrovna zhlíželi. I když já sám byl jedináček, věděl jsem, že to není jen tak, získat si své mladší sourozence tak jako John. Kamkoliv se hnul, všude se sportovalo, hrálo i tancovalo. Uměl hrát na harmoniku a zazpívat každou písničku, kterou kdy kdo složil. Během dvou dnů dokázal postavit currach*. / * currach — z proutí spletený člun potažený nepromokavým materiálem, používaný v Irsku a ve Walesu / Když se zúčastnil veslařských závodů na currachu, mohly se ostatní čluny rovnou vzdát. Když se vypravil na mořské raky, donesl jich obyčejně tolik, až lidé říkali, že si je snad musel do hrnců přičarovat. A nikdy neodepřel dobré slovo a pomocnou ruku sousedoyi v nesnázích.

Snad ani nemusím vykládat, že takový chlapík neměl nouzi o děvčata, která by si ho ráda vzala. Vybral si z nich Barbaru Costelloeovou, její táta měl velký obchod v Rossmoru. Lidé z Inishronu by byli radši viděli, kdyby si byl vybral nějakou místní, to dá rozum, ale přesto Barbaře její štěstí přáli. Znali jsme ji všichni dobře a všichni jsme byli připraveni ji na ostrově uvítat, jen co se rozhodne se k nám odstěhovat. Říkalo se o ní, že je po matce, štědré, dobrosrdečné ženě z Kilmurvey na Aranských ostrovech.

Zato její otec Stephen Costelloe byl lakotný zakyslý skrček. Říkalo se o něm, že chce po lidech, aby mu platili už za to, že projdou po chodníku před jeho krámem. Měl ještě hospodářství s pěknými pozemky, což byla v okolí Rossmoru zvláštnost, a pár špinavých šestáků si taky vydělal půjčováním peněz lidem, kteří je nutně potřebovali — na svatbu, na pohřeb nebo na zaplacení daní při neúrodě.

Tenhle chlap mohl zlostí vyletět z kůže, že se Barbara s Johnem mají rádi. Prohlásil, že s Johnem půjde jeho dcera brzy o žebrácké holi. Prohlásil, že Conroyovi jsou čtyři a pro Barbaru u nich není místo. Chtěl, aby si vzala nějakého starého papriku odněkud od Clifdenu. Takovému člověku už se dá důvěřovat, tvrdil.

Byl to Patův nápad, začít skupovat od ostrovanů vlnu a prodávat ji přímo galwayskému obchodníkovi. Doufali jsme, že si tak vyděláme dost peněz, abychom mohli v Inishronu postavit novou chalupu pro Johna a Barbaru, aby se mohli vykašlat na Stephena. Tahle věc měla i druhou stránku. Lidé u nás byli vždycky od přírody bázliví a zakřiknutí, takoví jsou ostatně dodnes. Vlnu od nich odjakživa skupoval Mike Coffey. Prodávali mu ji nebo vyměňovali za jiné zboží, ale vždycky za pakatel. Mike pak tutéž vlnu prodal v Galwayi čtyřikrát i pětkrát dráž. Nepočítal s tím, že bychom to věděli, ale nějak se k nám přece jen doneslo, jak vysoké jsou ceny, zatímco my prodáváme pořád za ceny z doby velkého hladomorul

Pat počítal, že Miku Coffeymu vypálíme rybník. Chtěl vlnu prodat za přiměřenou cenu, z každé dávky si trochu peněz nechat a zbytek vrátit pěstitelům. Dělal si spoustu plánů, ale všechny celkem skromné a praktické. Časem, jak říkal, by začal skupovat vlnu i na všech ostatních ostrovech, takže by se mu obchod rok od roku rozrůstal. A přísahal, že až zbohatne, nebude ani tlustý, ani nepoctivý, ani lakomý.

Když jeli Conroyovi příště do Galwaye, vypravil se Pat s nimi. Šel za největším tamním obchodníkem s vlnou, panem Curranem, malým tlouštíkem s tváří ovce. Jeho kancelář byla načichlá pachem mastné vlny. Oblečen byl v černém, jak říkal Pat, a přes oblouk břicha se mu houpal dvojitý zlatý řetízek. Po šatech a na klobouku se mu zachytilo vlněné chmýří.

Tomu, že se šestnáctiletý kluk chce pustit do takové práce, se nijak neposmíval; Conroyů si pro jejich pracovitost každý vážil. Po krátkém hovoru slíbil Patovi, že od něho odkoupí všechnu vlnu, kterou mu donese. A tak jsme s Patem začali obcházet všechny lidi z Inishronu, kteří chovali ovce.

Nebyla to samozřejmě vhodná roční doba pro novou vlnu. Ale skoro všichni měli v přístěncích a na půdách poschovávanou vlnu loňskou, dosud neprodanou. Bez valného nadšení ji vytáhli. Co však bylo ještě důležitější, slíbili Patovi čistou novou vlnu z příští střiže.

Doprovázel jsem Pata při všech těchto návštěvách. Dobře si vzpomínám, jak se nás zmocňoval pocit síly a moci a naplňoval nás až k prasknutí, když jsme viděli, že všechno začíná jít podle plánu. Pečlivě jsme vlnu zabalili a v naší loďce jsme ji zavezli do Galwaye. Když Patovi vyplatili cenu, která se v té době platila, stěží jsme věřili vlastním očím. Nazítří jsme, pyšní jak kohouti, roznášeli peníze. Všude nám děkovali a blahopřáli. Jeden děda, Patík Rua z Templeaney, nám dokonce, jak si ukládal peníze na kredenc do plechovky od čaje, přeříkal jakési staré proroctví. Bylo to něco o dvou chlapcích, zářících jako andělé, kteří se na koních vynoří z moře a přinesou na ostrovy znovu zlaté časy. Celý večer jsme seděli u Conroyů u kamen, předli jsme jak dva kocouři a čas od času nakoukl dovnitř pln obdivu někdo ze sousedů. A v porcelánovém psu na římse Conroyovic krbu bylo sedm liber, šestnáct šilinků a tři pence — Patův podíl.

Jenže druhý den ráno se na Inishronu objevil Mike Coffey. Nemělo smysl tajit před ním, co se zběhlo. Kamkoliv se vrtl, vítali ho lidé nezvykle svobodně. Místo aby se přehrabovali v kurnících nebo přístěncích a sháněli zboží, kterým by zaplatili své nákupy, dávali mu najednou peníze. Mikovi to valně vhod nebylo, na výměnném obchodě vydělával víc. A co hůř, našli se i lidé, kteří s ním začali smlouvat, aby jim slevil. Něco takového se mu dosud nestalo. Bezelstně mu vysvětlovali, že už na něm nejsou tak závislí, protože našli překupníka, který jim za jejich vlnu zaplatí daleko lip. Mike ten večer odplul zachmuřený jako nebe před bouřkou.

Tři dny nato dostal Pat od pana Currana dopis, že prý už od něho další vlniť nebude moci koupit. Mluvil prý také s ostatními obchodníky s vlnou, a ani ti prý nebudou moci od Pata nakupovat. Žádné důvody neuváděl a nikdy jsme se nedozvěděli, jak ho Mike dokázal přemluvit. To se ví, že jsme věděli, že v tom vězí Mike, třebaže když o tři dny později zase přijel na Inishrone, neprojevil o vlnu ani sebemenší zájem. Jen se jako vždycky usmíval od ucha k uchu a hleděl si svého, jako by se nechumelilo.

Pat byl pochopitelně zlostí celý bez sebe a zapřísahal se, že už někoho najde, kdo od něho vlnu koupí. Předem však věděl, že to nedokáže a že ještě není na světě dost dlouho, aby znal, jak to na něm chodí. Mimoto je Galway jediné větší město v našem okolí, kde se takovéhle obchody provádějí. Na to, abychom s nákladem vlny projeli v naší kocábce kolem skalnatého pobřeží až do Limericku nebo Corku, nemohlo být ani pomyšlení, i když Pat přísahal, že to za pár let, jen co bude trochu starší, udělá. A ještě ke všemu nám všichni ti, kdo nás ze začátku povzbuzovali a pomáhali nám, začali najednou radit, abychom šli od toho raději dál a uznali, že na Mikovu mazanost nestačíme.

Nápad zajet si na ostrov Divokých koni nám teď připamatoval, že přece jen jsou ještě na světě věci, které stojí za námahu. Rázem jsme změnili kurs, pluli jsme podél Inishronu a za Golam Headem jsme zamířili na širé moře. Teď už nás záliv nechránil. Náš člun už něco vydržel, temně zelené vlny, do nichž jsme se tu dostali, nebyly však ani pro něj žádná hračka. Kdyby po něm byla některá z nich švihla ohonem, napadlo mě, stáhl by ho její vír do tichých temných hlubin jako leklou rybu. Ale pak jsem se koukl na Pata a viděl jsem, že se nám nic nemůže stát. Ve starých bájích se často mluvilo o tom, jak čarovný člun bez plachet a vesel přijel pro hrdinu a zavezl ho na návštěvu do bájné země Tir-nanOg. Nikdo nikdy neslyšel, že by se tenhle člun cestou ztratil.

Přesto ale jsem, jak jsme se blížili k ostrovu, začínal chápat, proč tam muži z Inishronu nikdy nejezdí. Den nebyl nijak bouřlivý, a přesto byly vlny tak vysoké, že když jsme sklouzli mezi ně, ztratil se nám ostrov z dohledu. Z hřebenů vln bylo vidět krásné zelené pastviny svažující se k moři. Až se mi při tom pohledu sbíhaly sliny. Ale pokoušet se dovézt sem v člunu, jako byl náš, náklad vyděšených ovcí by bylo bláznovství. Mimo jiné se mohlo stát, že by člověk dojel až k ostrovu a nepodařilo by se mu tam přistát. Při téhle myšlence mě napadla další věc. Zarazil jsem se.

„Pate, a co když se zhorší počasí a nebudeme moci zase odjet?”

Hned jsem viděl, že na nic takového ani nepomyslel.

„Nic bych nenamítal proti tomu, zůstat tam třeba celý měsíc,” odbyl mě bezstarostně po kratičké odmlce.

Koutkem oka jsem si změřil rozměry pytlíku s bramborami a jeho bachratost mě uklidnila.

Na závětrné straně ostrova byly vlny o něco menší. Zahlédli jsme malé kamenité přístaviště s tupým, žraloku podobným výběžkem strmícím nad mořem. Tady by byl člun asi nejvíc v bezpečí. Zdejší obyvatelé museli být pořádně otužilí chlapíci, že tu vůbec dokázali žít. I Pat byl, jak jsem si všiml, při pohledu na přístaviště trochu nesvůj.

„Budeme prostě muset zajet co nejdál, ale nenarazit na břeh,” řekl.

Hned jsme stáhli plachtu, ale na rychlosti člunu to bylo stěží znát. Jednu chvíli jsem si myslel, že ho příboj mrští na skalnaté pobřeží vedle přístaviště. Pak v mělčí vodě zakolísal. Proklouzli jsme k molu. Pat se rukama zachytil kamenů. Pak se mrštně jako opice vyhoupl po malých schůdkách s provazem v ruce. Byly tam dva staré kamenné uvazovací pilíře pokryté jasně oranžovými skvrnkami lišejníku. Hodil jsem Patovi druhý provaz a vyškrábal se za ním. Přišněrovali jsme člun k pilířům, jako by to byl nějaký slon, a celí udýchaní jsme poodstoupili. Pat se rozchechtal.

„Už jsem si myslel, že prorazíme kanál napřič ostrovem,” smál se.

„Měli jsme stáhnout plachtu už o čtvrt míle dřív. Aspoň to víme propříště.”

Kráčeli jsme z přístaviště. Napravo od nás bylo vidět shluk zřícenin v místech, kde stávala vesnice. Stěny chaloupek byly z hrubého kamene, na němž dosud tu a tam lpěly skvrny vápenné omítky. Špičaté štíty a okenní římsy držely dosud stejně pevně jako v den, kdy byly postaveny, ale po krovech a krytině nebylo nikde ani stopy. Všechny střechy už dávno servaly dravé, ničivé zimní vichřice. Kusy vylámaných dveří, lety vybělené, se válely na zemi před chalupami. A všude kopřivy a plevel. Nahlédli jsme do několika chalup v naději, že najdeme aspoň rezavý hrnec, který tu někdo zapomněl, když opouštěl ostrov. Ale kde nic, tu nic. Už to bylo všechno příliš dávno.

Za chalupami se vinula kolem pobřeží úzká, trávou zarostlá stezka. Nad ní se rozkládala solí vypálená pole s pobořenými zídkami. Z této strany vypadal ostrov ploše, ale kousek dál začal poznenáhlu stoupat a přecházet ve vysoký, pustý, seříznutý kopec. Šli jsme kousek po pěšině a došli jsme až k místu, kde se stáčela vzhůru na vrchol ostrova. Tohle byla hlavní cesta. Pat zahnul, rozhodnut jít po ní, ať vede kamkoliv, já ho však zadržel za lem svetru.

„Už neudělám ani krok, dokud se nenajíme,” prohlásil jsem. „Hlady zrovna šilhám.”

„Já taky,” přiznal se a tvářil se zklamaně, jako by byl očekával, že mu splnění dávné touhy po návštěvě ostrova zažene i hlad.

Vrátili jsme se ke člunu, vytáhli chleba a slaninu a mlčky jsme se dali do jídla. Zapili jsme to několika doušky podmáslí, láhev jsme podávali jeden druhému. Podle slunce mohly být tak dvě hodiny. Přístavní hráz nás aspoň trochu chránila před lezavým větrem a poseděli jsme tam, dokud jsme nedojedll. Pat se zamyslel.

„V člunu spát nemůžeme. Kdyby pršelo, neměli bychom se kam schovat.”

Náš člun neměl žádnou kabinu. A beztak, kdyby přišla nějaká opravdová bouře, moc klidně by se nám tam asi neleželo.

„Pojd se mnou,” navrhl jsem. „Vím o místě k tábořeni.”

II

Divocí koně a lov na úhoře

V nejzazším cípu zbořené vesnice, skoro až tam, kde pěšina zahýbala vzhůru, jsem si všiml malého, čtvercového stavení o jedné místnosti. Zadní stěnou bylo natočeno proti západnímu větru, ze tří stran důkladně omítnuto, aby nikde nezbyla ani skulinka, čtvrtá strana byla otevřená. Pomyslel jsem si, že to možná bývala kovárna. Měla čistou hladkou podlahu z hlíny udusané tak důkladně, že se trávě nepodařilo proniknout dovnitř ani za celou tu dobu, co sem nikdo nevkročil.

„Střechu můžeme pokrýt jedna dvě,” vysvětloval jsem. „Nahoře v polích roste spousta hlodašových keřů. Místo krovů můžeme vzít vesla z člunů. Budeme si spát jak v bavlnce.”

Měli jsme každý pořádný nůž a pár přebytečných kusů provazu. Nahoře v polích kvetly hlodašové keře bohatými, máslově žlutými květy. Jejich sladká divoká vůně nás přímo omamovala. Řezali jsme větvičku po větvičce a vázali je do otýpky, abychom je mohli dopravit dolů ke kovárně. Když jsme jich nahromadili pořádnou kupu, vrátili jsme se k člunu pro vesla. Vynesli jsme je nahoru na ramenou, každý jedno, protože byla veliká a těžká.

Pak se Pat vyšplhal na zeď a já mu vesla podal. Položil je napříč několik stop od sebe — dosáhla právě na protější zed. Po obou stranách jsme je zatížili kameny. A pak jsme přes ně

naskládali hlodašové větvičky, napřed velké a těmi menšími jsme vypletli každičkou skulinku. Ještě jsme museli každý uříznout klacek z nedalekého hájku, abychom měli čím větvičky urovnávat. Konečně jsme byli hotovi, seskočili jsme na zem a prohlíželi

jsme si své dílo.

„Vypadá to jako hnízdo ptáka Noha,” usoudil jsem.

„To by ten pták musel být na hlavu padlý,” řekl Pat. „Nevím, jestli by to vydrželo i v bouři. Možná že bychom na ten hlodáš měli dát pár kamenů, aby nám ho vítr neodfoukl.”

„A aby se nám zřítily o půlnoci ve spaní na hlavu. Ta střecha vydrží,” přesvědčoval jsem ho. „Aspoň po tu dobu, co ji budeme potřebovat,” prohlásil jsem sebejistě.

Pořádnou haldu větviček jsme si nechali u vchodu, abychom ho mohli v noci zahradit. Pokrývání střechy nám zabralo spoustu času a měli jsme ještě ledacos na práci. Slunce bylo ještě vysoko, ale oblaka už začínala růžovět. Také vítr se trochu ochladil. Byli jsme rádi, že se budeme mít na noc kam schovat.

Pak jsme museli chvíli pendlovat mezi chýší a přístavištěm. Přinesli jsme trochu rašeliny, starou plachtu a pytlík s bramborami. Na tom Pat trval, i když mně se zdálo, že by stačilo vynést jich nahoru pár a pytlík nechat v lodi do rána. Pod pytlíkem jsem objevil starou přikrývku, kterou Pat podle vlastních slov doma vyfoukl den předtím. Věděl jsem, že se nám bude moc a moc hodit. Myslel jsem původně, že si nasteleme kapradí a přikryjeme se starou plachtou, Jenže v kapradí by bylo mohlo být plno klíšťat, která by nám jistě byla povděčna za to, že jsme jim obstarali večeři.

Když jsem doškobrtal k chýši s posledním nákladem, zjistil jsem, že Pat už rozdělal oheň ze suché měkké rašeliny a hlodašových větviček. Zpočátku to strašlivě čadilo, takže jsem poznamenal:

„Jak tenhle kouř někdo zahlídne, hned bude vědět, že na ostrově někdo je.”

„Já myslím, že ho vítr odvane dřív, než si ho stačí někdo všimnout,” řekl Pat. „Nic naplat. Bez ohně brambory neupečeme.”

Za maličkou chvilku jsme už měli pěknou hromádku žhavého, rudého popela a klacky jsme do něho zahrabali brambory.

„Než se upečou, bude to trvat hodinu,” řekl jsem zoufale. „Nevydržím tu sedět a koukat na ně. Přikryjeme je rašelinou a podíváme se zatím kousek nahoru po pěšině.”

Nalámali jsme rašelinu na malé kousky a zakryli jsme jimi hromádku popela, takže mohl dál krásně doutnat. Pak jsme si ukrojili po krajíci chleba, abychom nezahynuli hladem, než se brambory dopečou. S vydatným žvýkáním jsme se pustili vzhůru po pěšině.

Zprvu vedla cesta mezi kamennými zídkami, které ohraničovaly pole. Všude byly spousty králíků, kteří si vyšli pohrát v šikmém podvečerním slunci. Nebyli ani trochu plaší, posedávali na zadních nohou, krčili ustrašeně nos, jak to králíci dělávají, a prohlíželi si nás, jak jsme šli kolem. Později, jak stezka stoupala, zídky zmizely a po obou stranách se táhla plochá mokřinatá pláň. Tady se možná kdysi pásávaly ovce, teď tu však bylo pusto až na párek vodních slípek, cupitajících od jednoho chomáče ostřice k druhému. Vítr tu nahoře zpíval a hvízdal daleko hlasitěji než dole u přístaviště. Po nějaké půl míli se začala cesta zase svažovat a znovu se objevila pole, tentokrát kopcovitější než prve. Cesta se kroutila mezi pahorky. Když jsme vyšli ze zatáčky, oba jsme se bez jediného slova zastavili a s úžasem zírali na vyhlídku, která se před námi rozevřela.

Tohle byla docela jistě stříbrná pláž staré paní Conroyové! Viděli jsme teď, že nelhala, když tvrdila, že se jí na celém světě žádná nevyrovná. Byla natočena přímo k západu a nic neleželo mezi ní a Amerikou. Nejspíš proto tu byly kameny rozemlety až na jemný stříbrný písek. Po celé délce jejího skvělého oblouku se převalovaly dlouhé, pomalé vlny. Věděli jsme, že dno musí být písčité až daleko do moře, protože vlny se nikdy neroztříštily dřív než těsně u břehu. Pak klouzaly zpátky s majestátním hlubokým, melodickým hukotem, jako varhany hrající v prázdném kostele. Zapadající slunce zářilo kousek nad obzorem narudle zlatavými paprsky. Malé, zespodu pozlacené obláčky se mírumilovně kupily nad mořem, jako by nás potichu pozorovaly. Slunce ponenáhlu klesalo. Moře rudě zaplálo a na několik minut osvětlilo všechno kolem. Vítr se na chvilku ztišil a píseň vln zazněla silněji. Znenadání zmizelo slunce v moři a ostrov poprvé vyhlížel opuštěně. Ted jsme si všimli, jak se od jihu šiří veliký temný mrak, jako by byl číhal na západ slunce jako na svou příležitost. Opět se zdvihl vítr a nevraživě na nás zavrčel. Rázem jsme si uvědomili, že už bychom nejradši byli zase zpátky v táboře.

„Zítra vstaneme se slepicemi,” plánoval Pat. „Půjdeme rovnou sem a podíváme se dolů na pláž. Kdybychom se tak nemuseli vůbec vracet domů!”

„Ti lidé, co tu zá starých časů bydleli,” uvažoval jsem, jak jsme se vraceli cestou, po níž jsme přišil, „rodina tvé babičky a všechny ostatní rodiny odsud — ty to muselo hrozně sebrat, když museli pryč. Stejně bych rád věděl, proč se sem nikdy v létě nejeli podívat. Já bych to udělal, být na jejich místě.”

„Ona jediná se sem chtěla vrátit,” řekl Pat. „Povídali ml to. Ale sama, to se ví, zpátky nemohla a nikdo z ostatních s ní jet nechtěl. Prý tady za tu poslední zimu tolik zkusili, že ještě po letech bledli a klepali se při každé zmínce o ostrově Divokých koní.”

To mi radši neměl říkat. Jako bych teď cítil, že nás na cestě zpět do pobořené vesnice doprovází celá armáda duchů. Nebyli zlomyslní, spíš zvědaví. Ale stejně mi naháněli husí kůži.

„Poběž, Pate,” křikl jsem. „O co, že budu v táboře dřív než tyl”

Náš úprk duchy rozehnal. Za pár minut jsme už byli u ohně a vyhrabávali z popela brambory. Byly dokonale propečené, měkoučké, jen se rozsýpaly. Přiložili jsme do ohně další rašelinu, aby se víc rozhořel, ani ne tak kvůli teplu, spíš aby nám bylo veseleji, zahřáli jsme se už během. Pak jsme se posadili naproti sobě k ohni a pustili se do večeře. Rozkrajovali jsme brambory a vybírali je ze slupek kapesními noži.

Ještě než jsme dojedli, začali jsme oba zívat. Zažili jsme toho za den ažaž, ale myslím, že jsme po spánku zatoužili také proto, že jsme ze samoty na ostrově začínali mít tak trochu strach. Ani jeden z nás se o tom nezmínil, vím však, jak neskonale rád jsem se schoulil v chýši vedle Pata, ještě než nebe docela ztemnělo. Tiskli jsme se k sobě na staré plachtě, přikryti dekou. Oheň jsme zakryli popelem a vchod zahradili zbývajícími hlodašovými větvemi. Zůstala mezi nimi jedna větší škvíra a tou jsem viděl osamělou hvězdu. Díval jsem se na nl, dokud jsem neusnul.

Když jsem se zase probudil, bylo tma jako v pytli. Hvězda zmizela. Ležel jsem tiše jako myška a doufal jsem, že se mě znovu zmocní spánek. Pak jsem si začal uvědomovat, co mě asi probudilo. Země pode mnou jako by se lehce otřásala. Naslouchal jsem celým tělem. Vlasy se mi zježily šílenou, pudovou hrůzou. V hlavě se mi znovu a znovu převracela slova ostrov Divokých koní, ostrov Divokých koní. Chvění země přešlo ve zvuk. Nemohl jsem se splést. Byl to dupot koňských kopyt v rašeliništi. S výkřikem hrůzy jsem chytil Pata za ruku a třásl, klátil jsem s ním, dokud se neprohrál. Jeho hlas zněl bezstarostně a rozumně.

„Co je, Danny? Snad se nebojíš?”

„Copak neslyšíš? To jsou koně, to dupou koně.”

Položil mi ruku na rameno, podržel mě, abych se přestal třást, a poslouchal. Pak připustil:

„Ano, to dupou koně.”

Cítil jsem, jak odhazuje přikrývku stranou. Vstali jsme. Pat zamířil ke vchodu a pořád ještě mě držel za rameno. Napůl ve snu jsem ho následoval. Hluk teď slábl. Stáli jsme potichu u vchodu, tajili dech a vyhlíželi ven přes hlodašový zátaras. Nebe bylo temné, bezměsíčné, ale světle šedý přísvit naznačoval, že brzy bude svítat. A tu se kolem chýše řítili koně, hřmící po travnaté pěšině. Viděli jsme je jenom jako shluk letících stínů. Mířili dolů k přístavišti a pak dál podél ostrova na jih, kam jsme se ještě nedostali. Naslouchali jsme, dokud jejich dusot neutlchl. Naslouchali jsme ještě dlouho potom a tlukot svých srdcí jsme pokládali za bubnování kopyt.

Nakonec si Pat povzdechl:

„Už jsou pryč.”

Spustil ruku s mého ramene. Nejístě jsem prohodil:

„To byli živí koně.”

„Podle toho rámusu jistě,” řekl Pat. „Zítra si je najdeme.”

Znovu jsme si lehli, ale spánek se nedostavoval. Pokaždé když jsem užuž usínal, jsem sebou trhl a zdálo se mi, že slyším, jak se koně vracejí. Pat ležel vedle mě bez pohnutí, ale podle dechu jsem poznal, že i on je vzhůru. Nakonec jsem zaslechl tiché pochrupávání

a záviděl jsem mu, že má za sebou o rok života víc a dokáže si zachovat chladnou hlavu 1 v takové situaci.

Pak se ve skulinách v hlodašovém zátarasu počalo objevovat našedlé světlo. Ptáci se začali probouzet a štěbetat. Počkal jsem, až vyšlo slunce, a pak jsem se vykradl ven — opatrně, abych nevzbudil Pata. Přes noc se pořádně ochladilo, ale vítr se úplně utišil. Moře bylo hladké, matně bledě modré, zároveň však vzduté a těžce naráželo na balvany poblíž přístaviště. Tráva kolem chýše byla rozdupána a vytrhána dusajícími kopyty nočních koní. To mě potěšilo, protože jsem pořád ještě v koutku duše pochyboval, zda byli opravdu z masa a kostí.

Vyhrabal jsem z popela zbylého z včerejšího ohně pár oharků a položil jsem na ně rašelinu. Než se oheň rozhoří, šel jsem se k přístavišti podívat na člun. Určitě nebylo víc než šest hodin. Odliv už hodně pokročil, ale v přístavišti bylo pořád ještě dost vody, aby na ní člun mohl plout. Tak jak jsme ho připoutali, by asi vypadal pořádně směšně, kdyby byl zůstal viset ve vzduchu nad hladinou. Když jsem přešel nalevo, překvapilo mě, že tam nejsou žádná skaliska. Odliv odhalil rozsáhlou písčinu. Jak jsem se tam díval, všiml jsem si na mělčině dobře známých droboučkých vlnek. Popošel jsem ještě blíž, abych si je lépe prohlédl, a horempádem jsem uháněl zpátky k chýši. Pat už seděl a mnul si oči.

„Úhoři,” křičel jsem na něj. „Milióny úhořů! Pojď honem!”

V mžiku byl u mne. Nevěřil svým očím, když je uviděl. Celé tucty jich pluly po hladině a bezmocně se pohupovaly. Věděli jsme samozřejmě, že mořští úhoři jsou za mrazivého rána docela bezmocní, protože doma jsme na ně často brzy po ránu chodili. Ale žádný z nás jich nikdy předtím neviděl tolik pohromadě.

„Musíme sem zajet s člunem,” prohlásil Pat.

„Není vítr,” namítl jsem, „a vesla nám podpírají střechu.”:

„Byl by přece hřích nechat takový úlovek nazmar,” mračil se Pat. „Budeme sem muset až těsně ke břehu dopravit sudy a nějak je do nich dostat. Jak jen začne sluníčko trochu hřát, budou všichni v prachu.”

Utíkali jsme zpátky ke člunu. Sudy byly velké a těžké, z tvrdého dřeva a s železnými obručemi. Museli jsme je uvázat na provaz a vytáhnout z člunu na břeh. Pak jsme je valili až tam, kde začínalo skalnaté pobřeží. Přes skály jsme je dostávali jako ve zlém snu. Bosé nohy jsme si rozedřeli do krve a ruce až na živé maso, než jsme oba sudy dopravili k vodě.

Úhoři na nás dosud čekali. Když jsme vlezli do vody, byla jako led, ale neměli jsme čas si to uvědomit. Varování pani Conroyové, že by nás úhoři mohli pokousat, nebyl žádný vtip, jak jsme moc dobře věděli. Pat, ještě než jsme vyjeli z domova, hodil do jednoho ze sudů kus staré pytloviny a krátký tlustý klacek a to byla teď celá naše výzbroj. Chytili jsme pytlovinu každý z jedné strany, doširoka jsme ji roztáhli a podstrčili jsme ji pod jednoho mírněji vyhlížejícího, středně velkého úhoře. Velikýma očima si nás zlostně prohlížel. Opatrně jsme ho nadzdvihli z vody, rychle jsme přitiskli cípy hadru k sobě a tak ho uvěznili. Kroutil se a škubal, ale ne moc, byl ještě ztuhlý. Pat se s ním hnal, div se nepřerazil, a spustil ho do jednoho ze sudů. Úhoř zůstal ležet bez pohnutí na dně.

Tohle jsme opakovali ještě mnohokrát, až jsme měli oba sudy skoro plné. Měli jsme na ně víka s vyříznutými děrami a s petlicemi po stranách. To bylo náramně důležité, poněvadž když bylo v sudu úhořů víc, začali se jeden o druhého ohřívat a přicházet k sobě. Pak začali ze sudů mocnými odrazy svých statných těl vyskakovat. Přetáhli jsme je Patovou holí po ocase a zase je omráčili. Jenom jeden nám utekl a toho jsme nechali být. Řekli jsme si, že si své štěstí zasloužil, jenže pravý důvod byl v tom, že z jeho chňapajících čelistí šel takový strach, že jsme si ho, když pookřál, už netroufali chytat. Byl ze všech největší.

Konečně jsme poodstoupili, unaveně jsme se protahovali a s uspokojením si prohlíželi svůj úlovek. Slunce už bylo dost vysoko a úhoři, kteří zůstali na mělčině, se začali jeden po druhém s hbitým šploucháním potápět.

„Byl nejvyšší čas,” poznamenal Pat. „Teď musíme vzít provazy a přivázat sudy ke skále, aby nám je voda nespláchla. Do člunu je ale nedostaneme. Budeme je muset domů dovléct.”

Se sudy plnými úhořů jsme skoro nemohli pohnout. Až po usilovné lopotě se nám podařilo doplahočit se s nimi k velkému skalisku, které se zdálo být pevně zapuštěné v písku. Tam jsme je uvázali každý zvlášť na dlouhý provaz a doufali jsme, že se udrží na vodě. Pak jsme šli po svých. Přivazovat je k lodi — to si zas necháme na jindy.

Po návratu do tábora jsme dojedli chleba a dosyta se napili čerstvé vody ze studánky. Pak jsme zahrabali do popela další brambory na příští jídlo a poklidili jsme chýši, protože jsme počítali, že v ní strávíme ještě další noc. Pat si šel prohlédnout stopy kopyt.

„Kolik těch koní bylo, těžko říci,” poznamenal po chvíli. „Ty stopy jsou jedna přes druhou. Ale řekl bych, že nejsou moc velcí.”

To jistě ne, vypadalo to spíš jako stopy connemarských poníků. Jak jsme si je prohlíželi, napadlo mě, že je na nich něco divného, něco v nepořádku, ale nemohl jsem přijít na to, co. Jakýsi nápad se mi mihl hlavou, ale než jsem si ho stačil uvědomit, byl tentam.

„Ať jsou kde jsou, najdeme je jako nic,” říkal Pat. „Půjdeme prostě po stopě. Ostrov není tak velký.”

Jak jsme míjeli přístaviště, všimli jsme si, že příliv už hodně postoupil. Voda dosahovala až k místu, kam jsme přivázali sudy. Pustili jsme se po zelené pěšině opačným směrem než předchozího večera. Zdálo se, že vede při břehu kolem ostrova. Kopyta uhánějících koní zanechala stopy tak hluboké, že byla hračka je sledovat, i když se pěšina později chvílemi ztrácela v měkkém písku.

„Už vím, jak to je,” uvědomil jsem si. „Tohle je ta pravá cesta ke stříbrné pláži, co jsme se na ni včera dívali seshora.”

Ukázalo se, že jsem měl pravdu. Asi třičtvrtě míle od tábora jsme se ocitli na pokraji protáhlé obloukovité pláže. Stezka vedla nad ní, stopy koňských kopyt z ní však uhýbaly a nořily se do písku. Trochu se teď rozptýlily, jako by si koně chtěli užít volnosti a prostoru. Zůstávaly však pohromadě, a my jsme si řekli, že teď snad budeme moci odhadnout, kolik koní to vlastně bylo. Ani teď to však nešlo.

Pláže jsou vždycky delší, než vypadají. Třebaže se zdálo, že k lesklému moři to nebude dál než pár yardů, pořádně jsme se prošli, než jsme k němu dorazili. Ještě pořád jsme sledovali otisky kopyt, v pevném vlhkém písku teď jasně zřetelné a ostré. Vtom jsme oba strnuli jako přimraženi. Já první jsem dokázal znovu najít hlas a napůl šeptem jsem vydechl:

„Pate, ti koně vběhli do moře.”

III

Tajemné údolí

Třebaže byl jasný den, všechna hrůza předešlé noci mě znovu zachvátila. Po celý život jsem poslouchal historky o tom, jaký osud postihne každého, kdo si troufne přistát na ostrově Divokých koni. I když jsem jim už dávno přestal věřit, teď jsem znovu ucítil mrazení, které mi přejíždělo po zádech, když jsem je slyšel poprvé. Nebyl jsem si jist, jestli nás koně touhle stopou nechtěli záměrně vlákat do moře. Nemyslím, že by mě bylo překvapilo, kdyby se byla voda znenadání rozevřela a objevila se stezka lákající nás do hlubin. A věděl jsem, že kdyby k tomu došlo, kráčel bych omámeně vstříc své záhubě.

Ještě že se mnou byl Pat. Zatímco já pouštěl fantazii ze řetězu, přišel rázem na přirozené vysvětlení.

„S přílivem stoupla voda a zaplavila jejich stopy až sem,” řekl.

Na vzdáleném konci pláže se ostrov příkře zvedal a přecházel ve strmý útes nad hladinou. Zamířili jsme k němu v domnění, že snad tam najdeme další stopy. Ale nebyly tam. Ať už šli koně kamkoli, tudy se jistě nevraceli.

„Je jen jediné místo, kam se mohli podít,” řekl Pat. „Při odlivu musí být tady pod útesem pruh suché země. Jedině tak se mohli dostat z pláže.”

„To by mě ale zajímalo, kam tedy šli,” vrtěl jsem hlavou.

Poodešli jsme na kraj pláže a uvelebili jsme se v drsné trávě, abychom si to mohli všechno promyslet.

„Jak se dívám na ten příliv, nejvýš bude zřejmě kolem poledne,” rozvažoval Pat. „To bude tak za dvě hodiny, možná o něco později. To znamená, že nejníž byla voda ráno v šest.”

„A já myslím, že když se ti koně hnali kolem našeho tábora, mohlo být tak kolem páté,” doplnil jsem ho. „Tys zase usnul, ale já už ne. Určitě nebylo o moc víc než šest, když jsem šel dolů ke člunu a viděl ty úhoře. V tu dobu zrovna začínal příliv.”

„Čert aby vzal úhoře,” ulevil si Pat. „Nebýt jich, mohli jsme se za koňmi pustit hned a útes obejít. Ted nám nezbývá než se škrábat do vršku.”

A bez dalších řečí jsme se pustili do dlouhého travnatého svahu stoupajícího z pláže na vrchol útesu. Tahle část ostrova zřejmě patřila králíkům. Všude kolem byly jejich nory a stezky, až jsme museli hodně opatrně našlapovat, když jsme nechtěli uváznout nohou v některé z nich. Tráva byla nakrátko okousaná, Jako by se tu bylo páslo celé stádo ovcí. O kousek dál začala být půda bažinatá a do bosých nohou nás řezala ostřice. Pak jsme došil k místu, kde byla půda zvlněná a pod každým vyvýšeným pruhem se táhla strouha plná vody. Museli jsme jít podél každé strouhy tak dlouho, až jsme narazili na místo dost úzké, abychom tam mohli přeskočit.

Šlo to pomalu a unavovalo to, takže když jsme konečně dorazili na suchý rovný plácek, svalili jsme se na záda a hezkou chvíli jsme odpočívali. Díval jsem se do slunce, až se mi začaly dělat mžitky před očima. Pak jsem je zavřel, viděl jsem růžovou mlhu a naslouchal jsem všem okolním zvukům — větru hvízdajícímu ve výšce, křiku racků, pilnému pobzikávání hmyzu v trávě. Pak jsem si uvědomil, že jeden zvuk mi schází. Napřímil jsem se.

„Pate,” zeptal jsem se, „čím to, že neslyšíme zřetelněji moře? Jsme skoro nahoře na útesu. Vlny by se měly lámat zrovna pod námi.”

Chvilku poslouchal a pak řekl: „Slyším je, jenže jsou nějak daleko.”

„Už vím proč,” vyskočil jsem. „Musíme být právě nad údolím divokých koní.”

Tohle býval zlatý hřeb stařenina vyprávění. Často nám povídala o zapadlém údolí, do něhož bylo těžko se dostat, a tam prý žili divocí koně po celé generace, už od časů slavné Armády. Po porážce španělské flotily, bylo to v roce 1588, vyplavilo moře na irské pobřeží spoustu vraků. Den po dni vynášel příliv těla utonulých vojáků a koní. Některým koním se podařilo doplavat ke břehu; byli to drobní stříbřitě šedí koníci, prý předkové connemarských poníků. Lidé je chytali a chovali a jejich potomky dnes najdete po celé Connemaře.

Na ostrov Divokých koní se však dostal vraník s nezkrotným pohledem, černý jako uhel, a černá klisnička. Po všechny ty hrůzyplné bouřlivé dni se jim nějak podařilo zůstat pohromadě. A k vraníkovu sedlu byl pozlaceným koženým pásem přivázán španělský voják. Když ho našli, měl tvář jako z vosku, a tak ho pokládali za mrtvého. Stařena to líčívala, jako by ho byla viděla na vlastní oči. Zlaté prýmky na uniformě a zlatý jilec meče mu v slané mořské vodě zčernaly, říkávala. Později však přišel k sobě, zůstal už na ostrově, pomáhal lidem hospodařit na polích a chytat ryby a choval překrásné smolně černé koně, podle nichž dostal ostrov jméno. Nijak se nad ostatní nevyvyšoval a oženil se s místní dívkou, přestože se říkalo, že má v sobě šlechtickou krev.

I když se domů opravdu vrátit nechtěl, často vzdychával po slunné španělské zemi. Během několika let zemřel a vraník se z toho pominul. Nikdo ho nemohl zvládnout. Jakmile se k němu kdokoli z ostrovanů přiblížil, vzepjal se s pronikavým ržáním na zadní, předníma nohama hrabal ve vzduchu a hříva i ocas mu vlály ve větru. Zabral sl pro sebe to zapadlé údolí a ostrované mu je přenechali.

Majitelé ovcí na connemarské pevnině nechávají svá stáda volně na svazích hor, aby se starala sama o sebe. Čas od času chodí nahoru a odeženou pár mladých do údolí, ale nikdy vlastně přesně nevědí, kolik ovcí doopravdy mají. Tak nějak to bylo postupně 1 s těmi divokými koňmi. Nejdřív se jích lidé báli a pak se o ně myslím prostě přestali zajímat. Ať to už bylo jak chtělo, divocí koně si žili v zapadlém údolí; ostrované si odtamtud čas od času odvedli hříbě a zkrotili je, budto na prodej, nebo pro práci na ostrově. Byli to samí lidé otužilí, nezkrotní, jak už jsem říkal, a dost možná, že měli k divokým koním jakousi sympatii. Člověk odjinud se na jejich ostrově ukázal jen zřídkakdy, a tak zůstali ušetřeni dobrých rad a mohli si dělat, co uznali za vhodné.

Ještě než jsme došli na vrchol útesu, tráva prořidla, až posléze docela zmizela. Nakonec jsme měli pod nohama jen začernalý vápenec, holý, až na řádku růžových kvítečků nad samým okrajem převisu. Lehli jsme si na zem a plížili se k okraji. Nahlédli jsme přes něj a pak jsme dlouho mlčeli.

Na první pohled nám připadalo, jako bychom byli nakoukli do ráje. Útesy se příkře svažovaly, jako by měly skončit v moři, místo toho se však na jejich úpatí rozprostírala rozlehlá planina. Půda tam byla zarostlá šťavnatou, svěží trávou. Na jedné straně bublal k moři potůček průzračně čiré vody. A na pobřeží se o mírně se svažující stříbřitou pláž rozbíjely jemné hravé vlnky. Bylo to tak, jak jsme se domysleli; útes, na němž jsme leželi, spadal teď do vody, při odlivu však pod ním musel být pruh suchého písku. Pokud jsme viděli, žádný jiný přístup do údolí nebyl. Ze všech ostatních stran bylo odříznuto od zbytku ostrova hradbou skal. V dálce jsme si ve stěně jednoho z útesů všimli vchodů do několika jeskyň.

Bylo by na to údolí radost pohledět, i kdyby bylo docela prázdné. Co nám však úplně vzalo řeč a přikovalo nás na místo, takže jsme neschopni pohybu zírali a zírali dolů, bylo nádherné

hemženi klusajících koni. Bylo jich kolem třicítky, Jenže tentokrát jsme je nepočítali. Z největší části to byli stříbřitě šedl connemarštl ponícl, bylo však mezi nimi i několik hnědáku a vranlků. Vůdcem stáda byl divoký černý hřebec, snad přímý potomek válečného vraníka, který tehdy před dávnými lety doplaval k pobřeží. Točil se a kroužil s prohnutou šiji a vlající hřívou a ocasem. Když přeskočil potok, všichni ho následovali. Když se na okamžik zastavil, zůstali stát 1 ostatní. Jak jsme je pozorovali, všimli jsme si, že po boku některých černých klisen pobíhají hříbata. Vranlci vypadali jaksi divočeji a šťastněji než ti druzi.

Pak hřebec nechal pobíháni a začal se pást. Scéna dostala poklidný a mírumilovný ráz. Slunce, hřející nás do zad, tichá hudba vln, krotké pohyby koni, to všechno nás ukolébávalo do blažené ospalosti. Když Pat konečně přerušil mlčení, měl zastřený hlas, jako by mluvil ze spaní.

„Kdybychom tu tak mohli zůstat nadobro! Kdybychom se tak nemuseli vracet domů!” Odmlčel se a pokračoval: „Budeme sem jezdit každé léto. Spát budeme v chýši a celé dny budeme tady u koni.” Dál už nemluvil. Neodpověděl jsem. Nepotřebovali jsme si říkat, čeho máme plnou hlavu. Na Inishronu jsme už začínali zastávat chlapskou práci. Až doposud jsme měli každý rok, když skončilo sázení brambor, pár týdnů sami pro sebe. Mohli jsme proležet hodiny a hodiny ve staré pevnosti na nejvyšším kopci ostrova, povídat sl a plánovat, nebo jsme za pěkného počasí mohli třeba každý den jezdit na ryby, a domů nás vždycky zahnal jenom hlad nebo zima. Ale letos, třebaže o tom nepadlo ani slovo, zbyla část práce vždycky pro nás. Věděli jsme, že když si půjdeme někam za zábavou, práci za nás nikdo neudělá, bude nás čekat, až se vrátíme. Pat dostal nápad:

„Můžeme sem vozit na pastvu ovce. Tím bychom měli záminku, abychom tu mohli být.”

„Vždyť víš, jak by to nakonec dopadlo,” zchladil jsem ho. „Někdo by nám na ty koně přišel a nenapadlo by ho nic chytřejšího než sem zajet, pochytat je a zavézt je domů.”

„To máš pravdu. Nesmíme o nich ani ceknout.”

A div jsme nepukli pýchou, že si ponecháme sami pro sebe takové tajemství. Za chvíli jsem se zeptal:

„Neslezeme dolů do údolí?”

„Já myslím, že bychom měli počkat, až začne odliv,” řekl Pat, „a obejit to po pláži. Kdyby jeden z nás sletěl z útesu, ten druhý by se pořádně zapotil, než by ho dostal zpátky.”

To bylo rozumné, a tak jsem nic nenamítal. Když jsme viděli, jak si koně vesele a svobodně pobíhají, měli jsme chuť dělat totéž. Utíkali jsme s kopce a skákali ve vysoké trávě od jednoho trsu k druhému jako králíci. Tentokrát jsme si nevšímali struh s vodou ani králičích děr. Div jsme si nesrazili vaz, a když jsme doběhli na travnatou pěšinu k pláži, vítězně jsme zahulákali. Konečně jsme se svalili do trávy u našeho ohniště, zůstali jsme ležet a hlasitě jsme oddechovali.

Následující hodiny byly k nepřečkánl. Snědli jsme brambory, rozdělali oheň a dali do něho péci další várku. Na úhoře jsme se chodili dívat tak často, že už nás museli mít poctivě plné zuby. Sudy pluly na hladině a lehce se pohupovaly na vlnách. Šli jsme si zaplavat do přístaviště, abychom aspoň trochu zchladili své vzrušeni. Voda byla štiplavě studená a myslím, že nám opravdu pomohla. A pak jsme dlouho seděli na břehu a dívali se, jak náš člun s odlivem zvolna klesá niž a niž. Až jsem konečně řekl:

„Tak a můžeme jit.”

Bez jediného slova jsme vyrazili nazpět ke stříbrné pláži. Už se ochladilo, ačkoliv nebylo o mnoho vlc než tři hodiny. Moře bylo o něco poklidnější než předtím, ale jeho nazelenalá barva se ml nezamlouvala. Obloha však byla celkem jasná. Třebaže jsme ještě před pár hodinami mluvili vesele o tom, jak tu strávit léto, začínali jsme oba být trochu nesví při pomyšlení, jak dlouho už jsme pryč z domova. Kdyby nás tu teď měla zaskočit bouře, mohlo by to, jak jsem věděl, trvat třeba několik týdnů, než bychom mohli z ostrova odjet.

Když jsme došli na pláž, byla už voda o hodně níž než po ránu. Jak jsme se blížili k útesu, viděli jsme, že se teď zdvihá nad suchým pevným pískem.

„Už dávno jsme to mohli objet s člunem,” poznamenal jsem, Pat však prohlásil, že by to byl býval nerozum.

„Kromě toho,” utrousil, „v přístavišti dostaneme hříbě do člunu daleko snáz.”

„To malé černé, lehkonohé?”

„To. Bože, Danny, tomu se žádné z ostatních nevyrovná! Nemůžu se vrátit domů bez něho!”

„Žádné se mu nevyrovná, to máš pravdu,” váhal jsem. „Taky jsem na něm mohl oči nechat. Ale myslím, že s tím budeme mít potíže, když ho vezmeme s sebou. Budou se nás vyptávat, kde jsme k němu přišli.”

„Řekneme, že jsme je našli,” mávl Pat rukou. „A vůbec, kdo

na ně má větší právo než já? Nikdo mi nevymluví, že to je potomek toho španělského vraníka. A nikdo mi neupře, že já jsem potomek jeho majitele. Dám ho Johnovi. Když ho bude moci John Stephenovi slíbit darem, třeba ho tím obměkči a zarazí mu ty jeho nářky.”

To byl tak pádný důvod pro to, abychom koníka domů vzali, že jsem už nic nenamítal. Nikdo v celém okolí se nevyznal v koních jako Stephen Costelloe, a věděl jsem, že až uvidí tohle hříbě, nebude mezi ním a Barbarou váhat ani minutu. K jeho lakotě patřilo, že to nejlepší chtěl mít vždycky pro sebe.

Zahnuli jsme kolem útesu a pustili se po pláži. Když jsme vyšli na trávu v údolí, zvolnili jsme chůzi, abychom koně nevyplašili. Jak jsme se k nim blížili, zvedli zprudka hlavy, jak to koně dělávají. Upřeně si nás prohlíželi, ale na útěk se nedali.

„Asi ještě nikdy neviděli lidi,” zašeptal Pat.

Byla to krása. Došli jsme až k nim, někteří pili z potoka, jiní se klidně popásali, a poplácávali jsme je po šíji, až rozkoší stříhali ušima. Jenom vraníci se k nám chovali trochu nedůvěřivě. Starší z nich uhýbali a nenechali na sebe sáhnout. Nechali jsme je být. Věděli jsme, že kdybychom s nimi měli o hříbě zápasit, špatně bychom asi dopadli.

Hříbě nebylo starší než nějakých sedm osm měsíců. Kůže se mu leskla jako černé saténové stužky na maminčině nedělní sukni. Nohy mělo tak rovné a štíhlé, až se zdálo divné, že je vůbec unesou, a kulatá kopýtka se mu leskla jako oblázky čerstvě omyté mořem. Otočilo dlouhý prohnutý krk a pohlédlo na nás. V jeho očích bylo tolik inteligence a pochopení, až jsem zašeptal:

„To je, jako bys bral dítě matce, Pate.”

„Bez něho nemůžu domů,” opakoval Pat po chvilce. Pomalu vztáhl ruku a pohladil hříbě po krku. Hříbě se zachvělo a pak se k němu přitisklo. Pat mu zajel rukou do hřívy mezi ušima a ovíjel si ji kolem prstů. Pak jsme se pomaloučku vydali na zpáteční cestu po pláži a hříbě kráčelo povolně s námi. Pošvihávalo dlouhým ocasem a vyhlíželo spokojeně. Nespouštěli jsme oči z ostatních koní, ale ti si našeho odchodu nevšímali. Hleděli sl už zase svého.

Přesto jsme nebyli ve své kůži, dokud jsme neminuli útes a neocitli se znovu na stříbrné pláži. Nezastavili jsme se, dokud jsme hříbě bezpečně nezavedli do chýše. Pak jsme zatarasili vchod hlodašem, jak jsme nejlíp uměli, a usedli jsme u ohně k večeři.

IV

Návrat domů s hříbětem

Ten večer jsme už z tábora nikam nešli. Když jsme dojedli, začínal se už snášet soumrak. Žlutavé zapadající slunce už nehřálo. Po obloze se valila hrozivá mračna a byla psí zima. My však měli přesto výbornou náladu, když jsme přikrývali oheň a připravovali se naposled ke spánku v chýši.

Přimět hříbě, aby si lehlo, nebyla žádná hračka. Dlouho stálo nehybně stranou, nakonec však podlehlo našemu hlazení a chlácholení a uvelebilo se v koutě chýše. Starou lodní plachtu jsme rozprostřeli vedle něho a já jsem se na ni natáhl. Pat se však opřel o hříbě a objal je kolem krku.

„Já budu spát takhle,” vysvětloval. „Jinak se nemůžeme spolehnout, že nám v noci neupláchne.”

Tentokrát se nám usínalo lip. Pro únavu jsme zapomněli, že podlaha tlačí a studí, a stěží jsme slyšeli zlomyslný vítr, jak úpí kolem chýše jako banshee, víla věštící smrt. Než se z oblohy vytratil poslední zbytek světla, spali jsme, jako když nás do vody

hodí.

Byla ještě tma jako v pytli, když jsem se vzbudil a cítil, jak se mnou Pat třese.

„Hříbě,” supěl, „pomoz mi je držet.”

Všude kolem se stejně jako včera chvěla půda a nocí se ozývalo bubnování kopyt.

„Co je?” ptal jsem se hloupě.

„Co? Divocí koně už zas jdou, a jestli tohohle chlapíka pořádně nepřidržíme, uteče nám s nimi.”

Když jsem hříbě potmě nahmatal, zjistil jsem, že už je na nohou. Prudce se zachvívalo. Přejel jsem mu rukou k hlavě a cítil jsem, jak má nastražené uši. Pak jsme zvenčí zaslechli divoké, pronikavé, chvějivé zaržání.

„To je ten vraník!” špitl Pat.

Přitiskli jsme se hříběti ke krku, protože se začalo drát kupředu. Zadníma nohama vysoko vyhazovalo a škubalo hlavou, aby nás setřáslo. Kopyty uhodilo o stěnu chýše. Hřebec znovu zařičel a hříbě mu zaržálo v odpověď.

„Jestli nás ten vraník najde, je s námi amen,” zašeptal Pat. „Drž ho pořádně, ať už ho to praní přestane bavit.”

Netroufli jsme si ani na okamžik povolit sevření a vyhlédnout skulinou v zátarasu., Podle sluchu jsme věděli, že se koně ve svém divém letu nezarazili. Pak jsme znovu v dálce zaslechli hřebce. Koník ted stál klidně, jako by věděl, že ho opustili, a jen občasné dlouhé zachvění prozrazovalo jeho vzrušení. Nakonec, když už divoké koně nebylo slyšet, jsme ho přiměli, aby si znovu lehl. My jsme však už nespali. Celou tu hodinu, která ještě zbývala do svítání, jsme proleželi těsně vedle něho a konejšivě rozprávěli s ním i spolu navzájem.

Pak jsme zas viděli proti obloze obrysy hlodašového chrastí. Šedavé světlo zbělelo a pomalu se rozednívalo. Přesto jsme se nehýbali, protože jsme věděli, že dokud je odliv, mohou se divocí koně ještě vrátit. Žmoulali jsme poslední tvrdé kůrky chleba, který jsme si přivezli, a srkali syrová vajíčka, protože jsme je nechtěli jít vařit ven.

Muselo už být aspoň osm, když jsem konečně vylezl na slunce. Vítr trochu zeslábl. Po modrém nebi se převracela potrhaná mračna a moře bylo sice temně modré, vyhlíželo však rozvlněně a nepokojně.

„Asi bychom ho ted! měli nechat trochu napást,” zavolal jsem na Pata. „A nejspíš by se taky rád napil.”

Běžel jsem dolů do člunu pro provaz na ohlávku pro hříbě. Pat je pak vzal k potůčku, který vytékal ze studánky, a důkladně je napojil. Když jsem šel od nich, hříbě se na provaze spokojeně popásalo a Pat ho nespouštěl z očí jako matka svého jedináčka.

Vrátil jsem se ke člunu a dal jsem se do přemýšlení, jak dostaneme koníka na palubu. Nejsnáz bychom ho na Inishrone dopravili, kdybychom ho nechali plavat za člunem uvázaného na provaze; byl však příliš mladý a na Inishrone bylo příliš daleko, než abychom to riskovali. Náš člun nebyl velký, ale protože neměl žádnou kabinu, bylo na něm pro hříbě, ať už by stálo nebo leželo, místa ažaž. Hlavní nesnáz, řekl jsem sl, bude, jak ho udržet v klidu.

Zátěž z kamenů byla naskládána na dně člunu jako úhledná dlažba. Odklidil jsem z ní součástky nářadí, které se na ní tu a tam povalovaly. Pak jsem natrhal měkkou zelenou trávu a nastlal ji na dno, aby si hříbě neporanilo kopýtka. Nechal jsem je dále na starosti Patoví a snesl jsem k člunu starou plachtu, přikrývku i to, co zbylo z pytlíku brambor, a nacpal všechno na záď. Vylezl jsem na střechu chýše a vytáhl odtamtud napřed jedno veslo a pak druhé. Hlodašové větvičky se měkce sesuly dovnitř na podlahu.

Když jsem byl se vším hotov, zavolal jsem na Pata:

„Tak a ted už jen dostat veličenstvo na palubu a můžeme vyrazit k domovu.”

Pat se tulil k hříběti a byl jako vyměněný.

„Udělá, co mu řeknu,” prohlásil. „Pojď, kamaráde, projedeš se na plachetnici.”

U přístavu se však znenadání zarazil.

„Ještě toho kraba,” plácl se do čela. „Kraba pro babičku. Málem jsem na něj zapomněl. Pojď sem, podrž mi ho chvilku, než nějakého seženu.”

Než by napočítal do pěti, už přeskakoval skaliska při okraji přístaviště, podél mělčiny, kde jsme chytali úhoře. Viděl jsem, jak visí hlavou dolů z veliké ploché skály vyčnívající nad malou lagunou. Pak náhle zajel rukou pod vodu. Když ji zase vytáhl, viděl jsem, že v ní drží za záda kulaťoučkého krabíka mávajícího bezmocně pomalými klepítky ve vzduchu. V mžiku byl zpátky v přístavu a kraba nacpal do schránky na ryby na zádi člunu. Pak si stoupl na bort pod schůdky a vybídl mě:

„Tak ho sem, Danny, prostě odveď.”

Zrovna tak jsme to provedli. Nad schůdky se hříbě zarazilo a popuzeně zarylo kopýtky do země, jako to koně dělávají. Pat k němu vztáhl ruce, jako by k sobě lákal dítě. Koník se rozhlédl po člunu, jako by odhadoval, může-li se mu svěřit. Pak mě s velmi opatrným našlapováním následoval. Nakonec sebral všechnu odvahu a hbitým skokem se přehoupl na palubu. Chvilku se zdálo, že rovnou zase vyskočí zpátky na suchou zem. Divoce koulel očima a poškubával hlavou. Ale potom jako by si řekl, že nejjednodušší bude zůstat, kde je. Když jsem viděl, jak vstoje balancuje v kolébajícím se člunu, věděl jsem, že už se o něj nemusíme bát.

Na úhoře jsme nezapomněli. Čekat, až se hříbě uloží, by trvalo moc dlouho. Zdálo se, že má Pata radši než mě, tak jsem je nechal spolu. Vzal jsem si s sebou dlouhý kus provazu a korkový plovák, měli jsme totiž v plánu vzít sudy do vleku za pomoci přílivu.

Sudy byly dosud na suchu, ale nebyly už od okraje vody dál než čtyři stopy. Nejprve jsem je svázal dohromady provazem, kterým byly předtím připoutány ke skále. Pak jsem vzal provaz, který jsem si donesl, a zvláštním uzlem, naučil jsem se ho od táty, jsem oba provazy spojil. Nakonec jsem ke konci provazu pevně připoutal plovák a mrštil jsem ho co nejdál do moře. Pokojně se pohupoval nahoru a dolů za hranicí příboje.

Když jsem se vrátil do člunu, Pat zapochyboval:

„Bude to dobré, pokud příboj nevyhodí ten plovák na břeh.”

„Jestli to tak dopadne, nezbude mi než pro něj doplavat,” vzdychl jsem odevzdaně.

Třebaže jsem byl dobrý plavec, věřil jsem vždycky a věřím i dnes, že moře bylo stvořeno pro ryby, a ne pro lidské bytosti. A v dubnovém Atlantiku je, jak jsem den předtím poznal, jaksepatří studené koupání.

Chvíli jsme seděli v člunu a pozorovali, jak se voda s každou vlnkou o palec přiblíží k sudům. Trvalo to skoro hodinu, než je příliv začal polehoučku nadzvedat. Pak jsme vyrazili, co nejopatrněji, abychom nevylekall hříbě: Zdálo se, že se už v člunu docela zabydlelo, a nedělalo nám žádné potíže. Přesto jsme se báli, že nenadálé trhnutí loďkou by je mohlo tak vylekat, až by skočilo přes palubu a zamířilo k břehu.

Pro případ, že by k tomu došlo, jsem je uvázal ža konec ohlávky k boku lodi. Když jsme pak pluli kolem pobřeží, Pat je hladil a laskal, pokaždé když jsme přehazovali ráhno, mihlo se mu jen taktak nad hlavou, ale brzy jsme přišil na to, že ho to jen nutí přikrčit se do bezpečí ke dnu.

Nakonec jsem plavat přece jen nemusel. Plovák jsme vylovili jedna dvě a pak jsem sudy přitahoval tak dlouho, až pluly těsně za námi. Konečně jsme mohli zamířit k domovu.

Nebyla to snadná cesta. Jeli jsme po směru vln á záď člunu se nemohla proti nim pod tíhou sudů s úhoři dost zvedat. Bylo to skoro, jako by byl člun zpola zatopen vodou. O plachtu jsem se musei starat, jednou rukou sám, protože Pat se neodvažoval ani na.

vteřinu hříbě pustit. Původně jsme si říkali, že se tak moc nestane, vyskočí-1i z lodi a bude muset plavat za námi. Ale když jsme viděli, jak se na nás ženou těžké temné vlny, a cítili, jak se člun pod námi pomalu vleče, pochopili jsme, že by hříbě svým skokem mohlo loď i převrátit. A kdyby k tomu došlo, bylo by po nás. Proto Pat nespouštěl po celých těch sedm mil ruku s koníkovy hlavy a nepřestával s ním konejšivě rozmlouvat.

Zapomněli jsme si upéci na cestu pár brambor. Měli jsme plnou hlavu jiných starostí. Mezi nářadím jsem našel rezavou plechovku s vodou, ale když jsem uviděl kolonii droboučkých živočichů, která se zabydlela na jejím dně, mlčky jsem ji podal hříběti. Strčilo do ní čenich a vypilo obsah až do dna i se všemi překvapenými potvůrkami.

„Je to štěstí, nebýt moc štítivý,” poznamenal Pat závistivě, když si hříbě blaženě mlasklo.

Čas od času jsme se ohlédli k ostrovu. Jakmile jsme se od něho začali vzdalovat, braly na sebe jeho obrysy a barvy poznenáhlu znovu podobu, kterou měly, než jsme tam přistáli. Vysoký zelený pahorek se měnil v tmavomodrou křivku. Z tříštících se vln byla jen tichá bělavá čárka. Později zmizelo i přístaviště a ostrov už zas nabyl toho tajemného vzdáleného vzezření, jak jsem ho znal odjakživa. Tolik se lišil od místa, kde jsme strávili poslední dva dny, že jsem si skoro mohl myslet, že jsem jen ve své fantazii vstoupil do některého z obrázků, které visely u nás v kuchyni, jako jsem to dělával, když jsem byl malý.

Že jsem nesnil, o tom však svědčil Pat vedle mne, hříbě a dva sudy úhořů. Ostatně, jak jsme se blížili k Inishronu, museli jsme si promyslet tolik věcí, že jsme neměli čas uvažovat o tom, Jak se nám po ostrově Divokých koní stýská.

„Člun Mika Coffeyho tam ještě je,” všiml si Pat. „Doufal jsem, že vypadne, než se vrátíme.”

„A je tu i holandský kapitán,” zjistil jsem, když jsme připluli ještě bliž.

Jeho zavalitý šedý člun kotvil v hluboké vodě na konci přístaviště. Holandský kapitán se nějak jmenoval, jenže nikdo si nepamatoval jak. Byl stejně zavalitý a šedý jako jeho člun. Když smekl svou špičatou čepičku, bylo vidět, že je skoro úplně holohlavý. Byl náramně zdvořilý a většinou sedával v kuchyni, čepičku na kolenou, a všechny děti z chalupy se shlukly kolem něho a okukovaly ho. Nosil vždycky námořnickou kazajku a černé kalhoty přepásané kolem kulatého břicha širokým koženým opaskem. Oči měl kulaté, přívětivé, hnědé, jako tuleň. Nikdo na celém ostrově neznal ani slovo z jeho řeči a on neuměl ani slovo z naší. Přesto jsme mu dokázali prodávat mořské raky a úhoře. Zdálo se, že se mu na Inishronu líbí, a často zde zůstával den či dva poté, co vyřídil své obchody, a vyhříval se na sluníčku na molu. Na člunu mu vždycky pomáhal některý z místních kluků. V době, o které je řeč, tam měl nějakého Briana O’Donnela z Templebreedy, z druhého konce ostrova. Všichni jsme mu hrozně záviděli, když vykládal o cizích přístavech, které navštívil, a o podivuhodných, zvláštních věcech, které zhlédl.

Kousíček od přístaviště jsem hodil do vody udici a chytil mamince rybu. Hříběti z nějakého neznámého důvodu strašně vadila. Poprvé od chvíle, kdy jsme odjeli z ostrova Divokých koní, se začalo vzpínat a vyhazovat. Pat ho držel těsně u hlavy, já stahoval plachtu a druhou rukou jsem řídil člun do přístavu. Měli jsme plné ruce práce, a tak jsme už byli skoro u břehu, když jsme si teprve všimli, že na nás v přístavišti čeká skoro celý Garavin.

Stál tam můj táta i Patův táta, Bartley Conroy. Prohlíželi si nás od hlavy k patě, jako by se chtěli ujistit, jestli jsme po své dvoudenní nepřítomnosti ještě celí. Ostatní si vzali na starost náš člun a za tu pomoc jsme jim byli vděčni. Uvázali ho místo nás, vyvedli hříbě na břeh a vynesli oba sudy s úhoři. Hospodskému Mattu Fahertymu hříbě dočista učarovalo.

„To je ale krasavec! Hotový osmý div světa!” opakoval znovu a znovu.

„Kde jste k němu přišli?” zeptal se táta.

„Plaval v moři,” odpověděl Pat a ani se nezačervenal.

„Vážně?” podivil se Derry Folan, kovář. Profesionálním pohledem se podíval koníkovi na kopyta. „Nikdy nebyl okován.”

V té chvíli jsem si vzpomněl, co mi tam na ostrově problesklo hlavou. Tenkrát mi ta myšlenka hned zas unikla a až do tohohle okamžiku jsem si ji nedokázal vybavit. Teď mě však tak ohromila, že mi úplně vzala řeč. Naštěstí si mě zrovna nikdo nevšímal; všichni si prohlíželi hříbě.

„Třeba vám přinese štěstí jako Clancyovic husa,” poznamenal náš soused Tom Kenny.

Odpověděl mu výbuch smíchu. Clancyovl byli početná a velice chudá, přitom však spořádaná rodina. Z větší části byli živi z dobrodiní sousedů. Nikoho nepřekvapilo, když vcapkalo v jedenáct dopoledne do kuchyně bosé Clancyovic dítě. Mlčky podalo láhev na mléko nebo tichým hláskem požádalo o zapůjčeni několika vajec, mouky na koláč či cibule na brambory. Říkalo se tomu vždycky půjčka, i když na věčnou oplátku. Lidem to však nevadilo. Hospodyně vždycky ukrojila dítěti velký krajíc chleba a dala mu spánembohem, oč žádalo. Dítě zas mlčky vycapkalo ven a hopsalo domů jako vlaštovka za vlhkého dne. Stávalo se, že jich přibíhalo k domovu třeba šest najednou, každé s jinou kořistí. Vždycky chodily strašně uboze oblečené. Říkávalo se, že to je tím, že mají otce námořníkem, místo aby hospodařil.

Potom asi před dvěma lety našlo jedno z Clancyovic dětí na pláži husu. Jak bylo vycvičené, popadlo ji do náruče a doneslo domů matce. Ta byla při své chudobě tak poctivá, že obešla všechny chalupy na Inishronu, jestli někdo husu neztratil. Nepatřila nikomu a obyvatelé ostrova nakonec rozhodli, že si ji může nechat.

Paní Clancyová by na svých pozemcích neuživila ani skřivánka, jak se u nás říká. Pásla husu se sousedovým hejnem. Husa pak snesla vejce a vyvedla housata. Za peníze utržené o vánocích za housata koupila paní Clancyová v březnu jehně. Pásla je zase u jiného souseda a dnes byla z jehněte dospělá ovce, matka dvou dalších jehňátek. Tak byla paní Clancyová na nejlepší cestě dopracovat se k vlastnímu hospodářství.

Zatímco se muži zabývali hříbětem, otevřel holandský kapitán potichu sudy s úhoři. Když uviděl, kolik jich je a jací jsou, vyjekl, až přilákal několik mužů.

„Kde jste ty obry sebrali?” zeptal se po chvilce Matt Faherty.

„Pod Golam Headem,” řekl Pat. „Plavali po ranním mrazíku po hladině. Nebylo nic snazšího než je sesbírat.”

Druhá půlka jeho prohlášení byla koneckonců pravdivá. Všichni se dívali, jako holandský kapitán přendává úhoře ze sudů dosvého člunu. Hned nám za ně zaplatil a peníze jsme si rozdělili napůl. Jak jsem strkal svůj podíl do kapsy, ucítil jsem na rameni ruku, příliš srdečnou, než aby byla upřímná. Ještě než jsem seotočil, věděl jsem, že to nemůže být nikdo jiný než Mike Coffey. Myslím, že při pohledu na peníze stěhující se do mé kapsy nepředstavitelně trpěl. Zahučel mi do ucha svým lepkavě sladkým hlasem:

„Jestlipak to není radost, vidět, co takoví mladí kluci dokážou. To bude maminka pyšná, až jí ty peníze dáš.” Slovo peníze mazlivě protáhl. „Ale víš, co by ji potěšilo Ještě víc?”

„Copak?” zeptal jsem se nedůvěřivě.

„Tohle, co tu pro tebe mám,”.

Hbitě se vytasil s malým štůčkem bledě modré bavlněné látky potištěné sedmikráskami, který pohotově držel za zády. Okamžitě si všiml, že se mi moc líbí a že v duchu rozvažuji, jestli ho mám nebo nemám koupit. Věděl jsem, že si maminka na nic na světě tak nepotrpí jako na pěknou květovanou zástěru. Kdykoliv si pořídila novou, přistihl jsem ji často, jak ji zálibně hladí a prohlíží, když si myslí, že ji nikdo nevidí.

„Sáhni si na ni,” vemlouval se Mike. „Jen si sáhni. Zmáčkni si ji. Zkus to. Nic ženu tak nepotěší jako kus květovaného hadříku.”

Kdyby si byl tohle nechal pro sebe, byl bych ji koupil. Nedokázal skrýt pohrdání, které cítil ke svým prostým zákazníkům.

„Děkuju,” odmítl jsem. „Ať sl radši vybere sama. Chtěl bych mít jistotu, že se jí to bude líbit.”

„A to půjdeš domů za maminkou s prázdnýma rukama?” vyděsil se posměšně.

„Mám pro ni peníze za úhoře,” připomněl jsem, „a k tomu rybu. Z toho bude mít radost.”

Viděl, že víc už nepořídí, a vytratil se i s látkou.

„Dnes v sobě ti mladí nemají kousek srdce,” zavzdychl táhle.

Díval jsem se za ním, jak odchází, a oči jsem mohl nechat na té nádherné látce. Pak jsem si všiml, jak se na mě táta souhlasně šklebí.

„Myslím, žes udělal dobře, Danny,” povzbudil mě. „Zrovna takovou látku dostaneš v krámě Stephena Costelloea v Rossmoru o šest pencí za yard levněji.”

„To se ví, hříbě není husa,” říkal zrovna Derry Folan. „Budeš si ho muset nějaký čásek nechat, jestli se o ně někdo nepřihlásí.”

„To ano,” přikývl Pat sebejistě.

Do jedné ruky popadl kraba pro babičku a do druhé ohlávku hříběte. Já jsem vzal za žábry svou rybu a pustili jsme se do kopce nad přístavem. Hříbě opatrně našlapovalo na kamenité cestě. Byli jsme v tom slunném větrném podvečeru rádi, že jsme zase doma. Někteří z mužů se s námi rozloučili ve vsi a pár jich šlo s námi dál na západ až k naší chalupě. Ještě jsme všichni slíbili, že se večer zastavíme u Conroyů, a zašli jsme s tátou domů.

V

Rozhovor s Mikem Coffeym

Maminka se doslechla, že jsme už v přístavišti, a nachystala mi hostinu, která ml víc než vynahradila oba hubené dny. Z ryby měla náramnou radost a schválila mi i rozhodnutí nekupovat od Mika Coffeyho látku na zástěru. Přesto jsem jí slíbil, že jí nějakou koupím, jen co příště pojedu do Rossmoru. Douškem podmáslí z velikého džbánu jsem spláchl poslední bramborovou placku. Táta prohodil:

„A počkej, až uvidíš, jaké hříbě si přivezl Patík Conroy. Vezli ho v člunu. Ale když přistávali, už se mu to začínalo zajídat.”

„Kde jste je vzali?” ptala se maminka.

„Plavalo v moři,” vzpomněl jsem si na Patová slova.

„A kde?” vyzvídala maminka klidně.

„Tam u Golam Headu,” zakoktal jsem.

Lhát jsem nikdy moc neuměl, a zvlášť ne mamince. I teď jsem viděl, že má své pochyby, a spadl mi kámen ze srdce, když se přestala vyptávat. Rozhodl jsem se, že si promluvím s Patem a pokusím se ho přesvědčit, že rodičům bychom měli říct o hříběti pravdu. Co mi bylo platné vědět, že jsme ho získali poctivě, když o tom maminka pochybovala. Mimoto tu byla ještě další věc, kterou jsem chtěl s Patem probrat a která ve mně budila pochyby, jestli nemá maminka koneckonců přece jen pravdu.

Hned po jídle jsme šli s tátou podojit naše dvě černé krávy z ostrova Kerry. Byly v polích nedaleko od chalupy a podojili jsme je venku. Z toho jsem měl radost, protože kdybychom bvli oba v chlévě, jistě by se řeč zase stočila na hříbě. Nevěděl jsem, jak dlouho to bude trvat, než táta objeví v našem vyprávění trhliny. Teď jsem byl však tak unavený, že jsem si s tím hlavu nelámal. Po bramborových plackách se ml vždycky chtělo spát. Na poli bylo v podvečerním slunci příjemně a kraťoučká tráva mě chladila do holého kolena, Jak jsem poklekl ke krávě, abych ji podojil. Pomalu švihala ocasem, ale přestože se sama pro sebe šklebila, tentokrát mě jím nešlehla.

Donesli jsme dížky s mlékem domů a rozlévali ho. Část ho přišla do vysoké máselnice. Část jsme nechali stranou na pití a do čaje. Část jsem nalili do velkého sudu pro prasata. Než jsme s tím byli hotovi, umyla maminka nádobí od večeře a zavřela na noc slepice. Pak si vzala u dveří nedělní šál a mohli jsme jít k Conroyovům.

Když jsem tam přišli, byla už v kuchyni hlava na hlavě. V žádné kuchyni na ostrově se tak dobře netancovalo jako tady, a zřejmě se tanec chystal i na dnešní večer. Patový sestry Nora a Mary přendávaly lesklé hrnky ze spodních přihrádek kredence do horních. Miska na máslo v podobě hnědé skleněné slepice sedící na vejcích se přestěhovala na krbovou římsu mezi porcelánové psy a fotografie tet z Ameriky. Velký jídelní stůl přenesli do přístěnku za kuchyní, kde se kolem něho okamžitě sesedli starší muži s kartami v ruce. Židle byly rozestaveny kolem stěn.

John seděl na výčnělku krbu a zkoušel sl na harmonice jakýsi nápěv. Rozhlížel jsem se po Patovi, a ten, jak jsem viděl, si přitáhl stoličku k místu, kde vždycky sedávala jeho babička. Kuckala a prohýbala se smíchy, ale v té vřavě jsem neslyšel, co jí Pat povídá.

Patova maminka si odvedla mou do rohu; prý si musí trochu poklábosit. Táta se přidal k mužům u karet a já jsem osaměl. Obešel jsem místnost k ohništi. Holandský kapitán seděl na houpací židli hned vedle Pata, pozoroval, jak se tanečníci chystají k prvnímu kousku, mírně se pohupoval a sám pro sebe se spokojeně usmíval. Zrovna když John zahrál úvodní takty Connanghtmenovljch toulek, vkročil do dveří Mike Coffey. Jeho první pohled patřil houpacímu křeslu. Když viděl, že je obsazeno, zkrabatila se mu zlostí tvář jako hladina kyselého mléka ve džbánu. Holandský kapitán tomu nevěnoval pozornost. Nebylo pochyb, že se chystal strávit v houpacím křesle při lehkém pohupování a pokuřování z dlouhé dýmky celý večer.

Jakmile jsem zachytil Patův pohled, pokynul jsem lehce hlavou směrem k zadním dveřím. Přikývl a dál rozvíjel vyprávění o našem lovu na úhoře. Tanec byl už v plném proudu. Proklouzl jsem za zády diváků až do přístěnku. Karbaníci se po mně ani neohlédli, když jsem kolem nich prošel; hra byla právě v nejnapínavějšlm.

Venku bylo ještě trochu vidět. Opřel jsem se o průčelí chalupy a čekal jsem na Pata. Odsud z kopce bylo vidět až do Templebreedy, vesnice na druhém konci ostrova. Vybíhal tam do moře útes a na něm stál pro výstrahu lodím maják. Jeho světlo už přívětivě mrkalo na poklidné moře. V dálce na obzoru bylo vidět obrysy ostrova Divokých koní.

Když se objevil Pat, popošli jsme po pěšině k hlavní cestě a usedli na její travnatý okraj hned na křižovatce. Bylo to sice místo, kde si muži obyčejně dávali sraz, dnes večer jsme tu však byli jen my dva. Ještě jsem se rozhlédl, abych se ujistil, že jsme opravdu sami, a pak jsem spustil:

„Pate, já myslím, že bychom měli říct, odkud to hříbě máme.”

„Ty myslíš rozhlásit to?” Hlas mu zněl zděšeně.

„Ne, to ne. Ale řekni to svému tátovi a já to povím mému.”

„Pro to musíš mít přece nějaký důvod,” divil se Pat. A zatímco jsem přemýšlel, jak mu to říct, pokračoval vzrušeně: „Copak jsme se nedohodil, že si to necháme pro sebe, že by se tam jinak všichni nahrnuli, pochytali koně a odvezli sl je domů? Copak jsme st neřekli, že ostrov Divokých koní bude náš ostrov, kam kromě nás nepřijde ani živá duše?”

„Jezdí tam i jiní,” odsekl jsem.

„Kdo by tam jezdil? Tys něco slyšel?”

„Nic jsem neslyšel. Ale někteří z těch koní byli okovaní.”

Mlčel tak dlouho, že jsem ho nakonec musel chytit a trochu s ním zatřást. Pak zdrceně zašeptal:

„Bože, Danny, není to hrůza, když je někdo takový moula jako já? Kdy sis toho všiml?”

Věděl jsem, že ho myšlenka, že hříbě nakonec není jeho, pálí jako žhavé železo. Snažil jsem se mluvit bezstarostně:

„Napůl jsem na to přišel hned to první ráno, když jsme vyšil z chýše a všude kolem byly otisky kopyt. Napadlo mě v té chvíli, že ie na nich něco divného, ale nedokázal jsem sl uvědomit co. A pak když odpoledne v přístavu Derry Folan poznamenal, že to hříbě nebylo nikdy okované, v tu ránu se mi rozbřesklo. Hříbě nikdy okované nebylo, to je pravda, ale někteří z těch ostatních ano.”

„Já se z toho zblázním,” zaúpěl Pat a pak jsme dlouho mlčky uvažovali.

Byli bychom tam snad seděli až do rána, kdyby nás nebyly vyrušily těžké kroky blížící se po pěšině od Conroyovic chalupy. Otočil jsem se a snažil se proniknout očima šero. Pak se ozval halasný bodrý hlas Mika Coffeyho. Viděl nás docela dobře.

„A tak tady jste. Mladí kluci se do tance nikdy nehrnou.”

Vytáhl omšelý kostkovaný kapesník a rozložil ho na trávu vedle mě. Pak se na něj prkenně posadil. Tak okatě se snažil chovat se kamarádsky, že jsem jen čekal, kdy vytáhne z kapsy něco, co by nám rád prodal. Pomyslel jsem si, že mu ještě leží v hlavě ten balík peněz, který jsme nedávno dostali.

Opřel se s rukama za hlavou o travnatý svah a pokoušel se vypadat, jako by právě zaujal svou nejmilejší polohu.

„Na té výpravě se vám opravdu dařilo,” pronesl obdivně. „To asi byly vaše maminky pyšné, když jste se vrátili domů, co?”

Tak, a jsme u peněz, pomyslel jsem si. Mike však pokračoval:

„Poslyšte, a neptaly se vás maminky, odkud to hříbě máte?”

Chce koupit hříbě, napadlo mě, když jsem odpovídal:

„Moje ano.”

Pat seděl vedle mě tiše jako pěna, až jsem skoro pochyboval, jestli vůbec poslouchá. Mike vyzvídal dál: „A copak jsi jí řekl?”

„To co vám, co jiného?”

„Že plavalo v moři,” tvářil se Mike přemýšlivě. „To není špatná historka. Nic jí nechybí. Prostě — plavalo. Jenže pokud jste chtěli, aby vám ji někdo uvěřil, měli jste to hříbě namočit do moře, aby bylo mokré.”

„Mělo spoustu času uschnout,” namítl jsem chabě.

„Hm, Jenže opravdu promočenému koni trvá hodně dlouho, než uschne,” řekl Mike. „A je tu ještě jedna věc: dvěma chlapcům by dalo jistě pořádnou práci dostat na širém moři na palubu člunu třeba i jen docela malé hříbě. Po pravdě řečeno, vůbec nechápu, jak byste to byli mohli udělat a nepřevrhnout se přitom.”

„Bylo už strašně unavené z toho plavání. Bylo rádo, že se dostane na palubu.”

Ucítil jsem, jak mně Pat šťouchá loktem. Domyslel jsem si, že mě varuje, abych nezabíhal do přílišných podrobností.

„Chceš říct, že vylezlo samo na palubu?” žasl posměšně Mike.

„To jsem neřekl,” rozkřikl jsem se.

„No tak, no tak. Jen klid.” Položil mi ruku na rameno. Musel jsem se hodně ovládat, abych ho přes ni nepraštil. Za chvilku ji zase stáhl a pokračoval: „A odkud máte ty úhoře?”

„Co je vám do toho,” odsekl jsem hrubě.

To se ví, mohli jsme se sebrat a utéct, jenže do toho se nám jaksi nechtělo. Nejspíš nás tam držela zvědavost, s čím se Mike ještě vytasí. Můj výbuch ho naprosto nevyvedl z míry.

„Zajímám se o úhoře,” prohodil. „Muži z Templebreedy na ně včera jeli ke Golam Headu a žádní tam nebyli.”

Na tohle jsem mlčel. Věděl jsem, že se zpráva o našem rybolovu už jistě roznesla po celém ostrově. Co nevidět se u našich dveří objeví někdo z Templebreedy, bude se s tátou bavit o úhořích a mezi řečí poznamená, jak se vrátili s prázdnou z místa, kde my jsme měli takové štěstí. Přál jsem si, aby nás už Mike nechal na pokoji, abych se mohl vrátit k Conroyovům, vytáhnout tátu od karet a všechno mu vyklopit.

Vtom se ozvalo pronikavé divoké zachichotání, podobné koňskému řehtání. Mikův syn Andy se neohrabaně uveleboval vedle otce a breptavě žvanil:

„Tak tady jsi, táto, konečně tě mám. Tak jsi je našel, našels ty kluky, no vida.”

„Sedni si a zavři zobák,” umlčel ho s chladnou záští Mike.

Andy třaslavě zanaříkal, ale zmlkl tak rychle, jako by mu byl někdo zmáčkl krk. Byl bych rád věděl, jestli ho Mike, když jsou sami na širém moři, bije. Andy přidřepl jako pavouk a mlčel.

„Víte, já totiž vím, kde jste byli,” prohodil Mike. „Na ostrově Divokých koni.”

Nastalo dlouhé ticho. Andy se napjal jako struna a díval se nám do tváře, co my na to. Jeho otec ho těžkou rukou zvolna odstrčil. Úžasem jsem oněměl a jen jsem naprázdno otvíral ústa, z nichž nevycházel zvuk. Mike byl asi zklamán, že divoce nezapíráme. Po chvíli začal svůj výrok rozvádět, jako by ho chtěl bod za bodem doložit.

„Byli jste pryč dva dny. Víme, že jste nejeli na Golam Head, protože tam nejsou úhoři. Nejeli jste ani na Aranské ostrovy. Ptal jsem se nějakého Hernona z Inishmaanu, a ten mi řekl, že k žádnému z těch tři ostrovů jste se ani nepřiblížili.”

Konečně jsem zase našel hlas a ušklíbl jsem se:

„Ten Hernon je nějak náramně všímavý člověk.”

„Má pro to své důvody,” odbyl mě Mike. „Před dvěma dny rybařil se svou lodí a viděl váš člun, jak míří k ostrovu Divokých koní. Měl strach, aby se vám něco nestalo, protože ví, jak to dopadne s každým, kdo se tam odváží. Proto se taky dnes vypravil sem na Inishrone, aby se zeptal, jestli jste už zpátky. Já s Andym jsme zrovna v člunu obědvali, když připlul. Podle toho, jak se tvářil, jsem viděl, že sem nejede jen tak. Když se mi se vším svěřil, poradil jsem mu, ať se radši klidně vrátí domů a neleká zbytečně vaše maminky. Říkal jsem mu, že na takové mazané chlapíky, jako jste vy, by těch španělských duchů musela být pořádná parta.”

Pat se ošil. Věděl jsem, co mu asi leží v hlavě, že bychom měli být Mikovi vlastně vděčni, že zabránil tomu ztřeštěnému Hernonovi vyplašit celý ostrov a možná i zorganizovat záchrannou výpravu, která by se pustila v člunech za námi. Mike postřehl, že se naše pocity vůči němu trochu změnily.

„Mám rád, když si mladí užijí,” usmál se. „Kdo není v mládí zbrklý, nedospěje ve statečného muže. Nemám pravdu, Andy?”

Uštědřil Andymu šťouchnutí do žeber a ten zamečel jako nemocný kozel.

„Jenže ani ta zbrklost se nesmí přehánět,” pokračoval Mike slavnostně ve svém kázání. „Znám vás oba už hezkou řádku let. Nezachoval bych se k vám jako přítel, kdybych vám nedal tuhle radu: už nikdy na ostrov Divokých koní ani nevkročte.”

„Proč by ne?” zeptal se Pat tak civilním tónem, že Mikovo varování rázem shodil.

„Inu, můžete se tomu smát. Můžete sl myslet, že s vámi žertuji. Můžete si říct, že je to jen povídačka pro staré báby. Ale jen sl vzpomeňte na muže, které jste znali jako malí kluci, opravdové chlapy, kteří se jako vy vypravili na ostrov Divokých koní — Pata Moloneyho, Jerryho Sullivana nebo Morthyho O’Neilla —, jací to byli chlapíci, a ani jeden z nich se už víckrát nevrátil.”

„Ale tl všichni se utopili na rybách,” protestoval jsem. „Zastihla je bouře daleko od domova, dej jim pánbůh věčnou slávu.”

„Amen,” dodal Mike a Andy zamekal několikrát za sebou další amen, až ho otec žduchancem zarazil.

„Nechtěli vás strašit,” vysvětloval Mike. „Ale teď už jste dost staří, abyste mohli slyšet pravdu.” Ztišil hlas. „Každý z nich se vypravil, stejně jako vy, na ostrov Divokých koní, jen tak ze zvědavosti. Každý z nich tam strávil o samotě noc. Možná že jste vyvázli právě proto, že jste tam byli dva. Žádný z tamtěch mužů se víckrát nevrátil.”

„A co se jim stalo?” ptal jsem se dychtivě, stržen naléhavostí jeho hlasu.

Mike mě chytil za ruku a pevně ji stiskl.

„O půlnoci vyjeli z moře na koních duchové utonulých Španělů. Rozzlobili se, že na jejich ostrov vkročila lidská noha. Obstoupili odvážlivce, upírali na něj oči a neslyšně otvírali prázdná ústa, jako by chtěli promluvit. Křičel, ale nikdo nebyl v doslechu. Posadili ho na jednoho ze svých koní. A jeli s ním zpátky do moře, hloub, hloub a hloub do moře, až se utopil.”

Po zádech mi přejížděl mráz, když jsem žasl, jak se nám podařilo vyváznout. Všude na ostrově jsem cítil zlověstnou přítomnost těch duchů. Pak jsem mlhou hrůzy zaslechl Patův věcný hlas:

„A jak tohle všechno můžete vědět?”

Mike byl rázem na nohou. I my jsme vyskočili, protože jsme cítili, jak se na nás snáší smršť jeho hněvu. Ani však nezvedl hlas:

„Tak dobrá. Dělejte, jak myslíte,” stiskl zuby. „Bavte se, a uvidíte, jak to s vámi dopadne. Pojd, Andy.”

A pustili se dolů po cestě ke Garavinu. Andy se uchichtl a pak byl zticha.

Poslouchali jsme, dokud se jejich kroky nevytratily v dálce. Pak řekl Pat:

„Už jsem ty jeho řeči nemohl poslouchat. On a ty jeho dobré radyl A slyšel jsi, jak se snažil, aby to vypadalo, že ti španělští duchové jsou horší než irští nebo turečtí? Já náhodou španělské duchy viděl a zdáli se mi to být docela mírumilovní, kamarádští chlapíci!”

Při tomhle výroku se moje znovunabytá odvaha zase vytratila. Netroufal jsem si na Patovi vyzvídat. Byla už tma jako v pytli, ani měsíc, ani hvězdy nesvítily. Záře majáku točící se po obloze a světla z oken chalupy za námi jenom plnily tmu podivnými, nevysvětlitelnými stíny. Slabě mezi nás zalétly tóny hudby. Náhle jsem sl uvědomil, jak je noční vzduch studený.

„Ano, povím našim, že jsme to hříbě našli na ostrově Divokých koní,” poznamenal Pat, když jsme se vraceli k chalupě. „A ty to tátovi taky řekni. Je jasné, že ti vraníci jsou divocí. Nehledě na podkovy, mohli jsme si jednu chvíli všimnout, že na těch druhých bylo znát, že nosívali postroj. Ale ti vraníci jsou divocí, na to dám krk.”

„Jak se tam tedy dostali ti ostatní?”

„Vsázím krk, že Mike Coffey by nám o tom mohl leccos říct,” zapřísahal se Pat. „Jistě tam nepřiplavali. To dá rozum, proč zarazil toho Hernona, aby všem neroztroubil, kam jsme jeli. Ať už je v tom co chce, nestojí, jak se zdá, o to, aby na ostrov Divokých koní vyplula celá flotila inishronských člunů.”

Pohlédli jsme na chalupu. V okně světnice za kuchyní blikalo za roletou mdlé světlo svíčky.

„Babička už zřejmě šla spát,” řekl Pat. „Ale zítra, až tu bude klidněji, se jí na ty divoké koně vyptám.”

S tím jsme se museli spokojit. Když jsme došli k chalupě, John Conroy zrovna zpíval překrásnou píseň Maureen de Barra. Nikdy v životě mi žádná píseň nezněla líbezněji. Pamatuji se, jak jsem vklouzl do kuchyně z nepřátelské tmy jako kocour za kamna a sedm duchů mi zatínalo drápy do svetru.

VI

Babiččino vyprávění a plavba do Rossmoru

Ráno bývám vždycky daleko rozumnější než v noci. Když jsme příštího rána seděli u snídaně, přiznal jsem se našim, že jsme byli na ostrově Divokých koni a že hříbě máme odtamtud. Táta si zrovna seřezával špičku druhého vejce a vzpomínám si, že jediná známka překvapeni, kterou jsem postřehl, byla, že ji odřízl jediným seknutím, jako by to byla rybí hlava.

„Věděla jsem, že v tom něco vězí,” řekla klidně maminka. „A ted když už jsi s tím začal, vysyp to rovnou všecko.”

Tak jsem jim vypověděl, jak jsme přistáli na ostrově, zastřešili chýši a jak kolem ve tmě cválali divocí koně. Pak jsem jim vylíčil, jak jsme našil skryté údolí, jak jsme dostali hříbě do člunu a jak jsme je dopravili domů.

„Ba, ba,” přikývl táta. „Však jsem se tě dnes chtěl zeptat, jak jste je dostali z moře na člun.”

Potutelně se na mne zpod obočí podíval. Maminka se ptala dál:

„Proč jsi nám neřekl, že tam jedete?”

„Byli jsme už snad hodinu na moři, než nás to napadlo,” vysvětloval jsem.

„Vsadím se, že Pat Conroy to měl promyšlené, ještě než jste vyjeli,” ucedila.

„A nahoře u Conroyů nejspíš říkají, že v tom má prsty ten Danny MacDonagh,” zasmál se táta. „Ať už jste s tím přišli ty nebo on, vždyť se vlastně nic nestalo.” Zhluboka, těžce si vzdychl, „tak vy jste sl zastřešili chýši a upekli zemáky v popelu.” Pohlédl přes stůl na maminku. „Něco vám povím, paní, ten kluk se neztratí.”

„O hladu asi nikdy nebude,” byla jediná její poznámka.

Pověděl jsem jim o tajném údolí, a jak jsme se za odlivu dostali tam i zpátky. „Tak je to hříbě opravdu Patíkovo,” rozhodl táta. „Jeho prarodiče byli poslední, kdo tam na ostrově žil. Nebyl to špatný ostrov, i když tam v zimě bývaly trochu fujavlce. Ale léto nemůže být celý rok. Nikdy mi nešlo pořádně na rozum, jak přišel k té své špatné pověsti.”

„A proč jsi nám tohle všechno neřekl už včera večer?” zajímala se maminka.

Na maminku si hned tak někdo nepřišel. Uměla si dát dohromady

dvě a dvě lip než kdokoliv jiný, koho jsem kdy potkal. Obrátil jsem se k tátovi:

„Snažil jsem se dostat tě od karet už včera večer, ale tobě se nechtělo.”

Trochu zrozpačitěl, ale maminka hned zaútočila: „Proč jste to neřekli hned v přístavišti?”

„Nechtěli jsme, aby se hned všichni hnali na ostrov za koňmi,” přiznal jsem. „Kdybys je viděla, jak se v tom údolí prohánějí a je jim tam dobře, dala bys nám za pravdu. Pat říkal, abych vás poprosil, abyste si to nechali pro sebe.”

„On to rodičům neřekne?” ozval se táta ostře.

„Ale ano, jenže taky bude chtit, aby to neříkali dál.”

„Takovéhle tajemství se těžko ututlá,” zavrtěl hlavou táta. „A nejhorší na tom je, že si o tom lidé začnou bůhvíco vymýšlet. Co nevidět uslyšíte, že na ostrově bylo padesát závodních koní možná i s čarovnými uzdami a měli vás odvézt do Země mládí. Jestli vám můžu poradit, jen hezky rychle řekněte, co jste skutečně viděli. Ušetříte si hromadu nepříjemností.”

„Jakých nepříjemností? A jistě to nemusíme říkat hned dneska. Mimoto tu to hříbě dlouho nezůstane, protože Pat je chce dát Johnovi jako dar pro starého Stephena Costelloea.”

Tímhle nápadem byli táta s mámou nadšeni. Táta opakoval pořád dokola, že jen co se Stephen Costelloe na to hříbě podívá, přestane mít řeči o trhanech z ostrova bez halíře v kapse. Každý, kdo není slepý, musí vidět, to hříbě má cenu zlata, povídal. Tak se rozjásal, že docela zapomněl, jak pochyboval, jestli je moudré tajit, odkud hříbě je. Nemusím snad říkat, že jsem mu to nepřipomínal. Využil jsem situace a zeptal jsem se, jestli se mohu dopoledne svézt v Conroyovic škuneru s Patem, Johnem a hříbětem do Rossmoru. Hnali mě honem z domova, ať prý nepřijdu pozdě. Táta hořce litoval, že nemůže jet s námi. Musel jsem jim oběma slíbit, že si podrobně všimnu, jak se starý Stephen na hříbě zatváří, až mu na ně prvně padne zrak, a že jim to potom všechno vylíčím.

U Conroyů jsem zjistil, že Pat dopadl stejně. Nikdo ani na chvilku nepochyboval, že hříbě je divoké a že by bylo těžko upírat Patovi nárok na ně vzhledem k tomu, že jeho předkové patřili předkům Patovým. A nápad darovat hříbě starému Stephenu Costelloeovi Johna i jeho otce tak rozradostnil, že všechno ostatní pustili z hlavy. Patová maminka se vyjádřila, že by radši viděla, kdyby si je John nechal pro sebe, ale uznala, že by to nebylo tak působivé, jako když ho věnují tomu starému.

„Je pravda,” přikývla, „že starý Stephen bude mít plnou hlavu hříběte a na Barbaru ani nevzdechne.”

Pat mi všechno tohle vypověděl, než jsme vešli do kuchyně. Uvnitř nebyl nikdo kromě babičky. Seděla ve svém obvyklém koutku u kamen a překvapilo mě, že jak tak potahuje ze své hliněné dýmčičky, vypadá značně zkrotle. Když jsme se přiblížili, vytáhla dýmku z úst a mírně řekla:

„Zavřete tu půlku dveří, chlapci, a pojďte sem ke mně. Maminka krmí venku prasata a myslím, že jí to chvilku potrvá.”

Udělali jsme, jak řekla. Museli jsme si k ní přitáhnout dvě rozviklané sedačky, až jsme se všichni sesedli v koutě u krbu. Přesto vrhla úzkostlivý pohled ke dveřím, než řekla:

„Tak a ven s tím. Opravdu jste to hříbě našli na ostrově Divokých koní?”

„Ano, opravdu,” ujistil ji Pat. „Bylo to, jak jsem říkal.”

„A našli jste ho vzadu v tom tajném údolí?” ověřovala si umíněně a oba si nás bedlivě prohlížela.

„Proč nám najednou nevěříš?” ztrácel Pat trpělivost. „Nejdřív jsme řekli, že jsme ho našli, jak plavalo v moři. Prosím, to pravda nebyla. Ale pak jsme se přiznali, jak to bylo doopravdy, že jsme ho našli na ostrově Divokých koní.”

„Nezlob se na mne, zlato,” zaprosila.

Vztáhla kostnatou ruku a zatahala ho za rukáv svetru, jako to dělají maličké děti. Pak jsem zahlédl, že má v očích slzy. Přitom však nevyhlížela smutně, spíš vítězoslavně. Vztyčila se a seděla velice zpříma. Na okamžik jsem jakoby bleskem uviděl její bývalou krásu, teď už před dávnými lety uvadlou. Oba jsme při tom pohledu zmlkli. Pak mluvila dál:

„Tolikrát jsem vám vyprávěla, jak se nám žilo na ostrově Divokých koní a jak jsme se odtamtud nakonec museli odstěhovat, když už tam lidé víc být nechtěli. Prý tam bylo moc drsné počasí a zima. Byl to prý nehostinný ostrov. Žádná žívá bytost prý tam nemohla vydržet. Jenže já věděla své. Když jsem se je pokoušela přesvědčit, nestála jsem jim za poslouchání. A tak jsme jednoho dne snesli všechno zařízení z chalupy — kuchyňské stoly, kredence, postele a prádelníky — dolů k přístavišti. Nevíte, jak smutný pohled to byl. Už jsem vám o tom mnohokrát vyprávěla. Muži z Inishronu pro nás přijeli se svými čluny, protože naše přišly za tu příšernou zimu všechny pryč. Naložili jsme nábytek a pak jsme do větších člunů zaháněli ovce, krávy a koně. Když už jsme všechno naložili, chyběl náš vraník a černá klisna. Čluny byly tak přetížené, že musely odplout za přílivu. Kdyby ho byly zmeškaly, byly by musely čekat na další. Všichni už se nemohli dočkat, až budou pryč, a čekat nechtěli. Vykládali něco o tom, že příští den tam pro koně zajedou, ale nikdy k tomu nedošlo.”

„A kde ti koně byli?” využil Pat její odmlky.

„Já o nich věděla,” zachichotala se. „Já jediná jsem o nich věděla. Když se všichni hemžili kolem nábytku, ovcí a dobytka, vzala jsem našeho vraníka i klisnu a zavedla jsem je do tajného údolí cestou, kterou jsem znala jen já. Víte, mužští je z údolí odvedli za odlivu a jediná cesta do údolí pak vedla horem přes útesy. Zabralo mi to spoustu času. Taktak že jsem se stihla vrátit ke člunům a že mě tam i s koňmi nenechali.”

Znovu se odmlčela a my jsme tentokrát neměli co říct. Oba jsme myslet na tu divokou, odhodlanou dívku, jak šplhá se dvěma koňmi po svahu hory. Pak si dlouze spokojeně vzdychla a pokračovala:

„Věděla jsem, že náš ostrov nemá jméno jen tak pro nic za nic. Věděla jsem, že naši koně tam nezahynou. Často, tak často jsem se tam na ně chtěla jet podívat. Ale to víte, samotná ženská něco takového podniknout nemůže. Můj muž John Conroy by mě tam byl zavezl, ale tenkrát byla taková doba, že se pro mladou vdanou ženu nehodilo, aby se projížděla v člunu.” Mrkla na nás. „Stálo mě to vždycky dost námahy, vypadat rozvážně a klidně jako ostatní ženské, když jsem se žrala touhou po svém ostrově. Ale to už je teď pryč. Dneska je mi jednaosmdesát a můžu si dělat, co se mi zlíbí. Pojedu na ostrov Divokých koní s vámi.”

Pohlédla na Pata tak, že předem umlčela všechny jeho protesty.

Už je dost stará, aby měla rozum, zdůraznila, a navíc dodala, že kdyby se jí něco stalo, nebyla by to taková škoda. A svou argumentaci zakončila otázkou:

„Myslíš, že zavřu oči, aniž bych ještě jednou viděla ostrov Divokých koní? Jestli mě nevezmete, seberu člun a vypravím se tam na vlastní pěst.”

„To snad nebude potřeba,” uklidňoval ji Pat, protože jak se zdálo, byla by toho opravdu klidně schopna.

Pak nás nechala jít k přístavišti, kde John s otcem chystali škuner.

Na poli kousek od chalupy se pokojně popásalo hříbě. Když jsme se zastavili u branky a pohlédli k němu, přihopsalo k nám s nohama na všechny strany a hřívou vlající ve větru. Stará klisna, která mu na pastvě dělala společnost, rozvážně pozvedla hlavu a dívala se, jak vyvádí. Pat mu chvilku poplácával šíji a hladil čelo, než otevřel branku a vyvedl ho na cestu.

„Je hodně krotký,” poznamenal jsem nejisté, když jsem se díval, jak mu Pat přes uši navléká ohlávku.

„Já vím,” přikývl Pat. „Dumal jsem nad tím celou noc. Vezmi si jen, jak sešel po schodech do loďky.”

„Ano,” přisvědčil jsem. „A jak k tobě teď přiběhl.”

„Dneska hned po ránu jsem mu přinesl mléko,” vysvětloval Pat. „Ale jistotu mít stejně nebudeme, dokud nezjistíme, jak se na ostrov Divokých koní dostali ti ostatní.”

Poslední větu spěšně vyhrkl, jako by se styděl, že má po babiččině vyprávění ještě nějaké pochyby. Několik minut jsme kráčeli mlčky a hříbě jsme vedli mezi sebou. Pak Pat trochu překotně pokračoval:

„Já vím, že je můj. Cítím to. A on to ví taky. Jsem z toho celý nešťastný, že ho dávám pryč. Ale na člověku snad záleží víc než na koni,” zakončil, ale nezdálo se, že by ho to bylo ukonejšilo.

Rozhodl jsem se říci to, nač jsem myslel už od chvíle, kdy jsem slyšel o jeho záměru dát hříbě Stephenovi Costelloeovi:

„Tam v údolí byla taky černá kobylka.”

„Já ji viděl,” řekl tiše Pat.

„Můžeme tam ještě jednou zajet,” navrhoval jsem. „Beztak jsme slíbili babičce, že ji tam vezmeme.”

„To ano,” řekl zase Pat.

Od toho okamžiku jako by se ve mně rozsvítila lampička při pomyšlení, že se na ostrov Divokých koní zase podívám. Bylo vidět, že Pat už přenáší svou lásku z koníka na klisničku, kterou už tak brzy bude mit. Poprvé trochu škubl koníkovou ohlávkou, Jako by měl co dělat s kterýmkoli jiným zvířetem, a pobídl ho k trochu rychlejší chůzi.

Den byl sice jasný, po obloze však přebíhala velká bílá, šedě lemovaná oblaka. Jak jsme se blížili k přístavišti, plnil se vzduch pokřikem racků hrajících si ve výši na západním větru. Viděl jsem, že John a Bartley Conroyovi už vytáhli hlavní plachtu a ta pleská o stožár. Všechno bylo připraveno k vyplutí. Dokonce i škuner uvnitř přístavu se neklidně hýbal.

Jak se dalo čekat, shromáždil se tam hlouček lidí, aby pozoroval náš odjezd. Holandský kapitán seděl tiše na uvazovacím pilíři a mžoural ve slunci jako dobromyslný kocour. Byl tam Matt Faherty. Ten si podobné divadlo nikdy nenechal ujít. Derry Folan sem chvátal od kovárny a vedl s sebou statného bělouše, kterého měl sotva zpoloviny okovaného, když se mu doneslo, že se v přístavu něco děje. Majiteli bělouše Timu Corkerymu nezbylo než kováře následovat, i když z jeho pohledů bylo patrné, že by si šel radši zpátky po své práci. Nejvíc nás udivilo, že i starší slečna Doylová z pošty opustila svou mosaznou klícku a sešla k přístavišti. Byla drobná, vyschlá a shrbená a choulila se do kabátu, jako by z ničeho neměla větší strach než z čerstvého vzduchu. Přistěhovaly se sem se sestrou z Galwaye a říkalo se, že jsou obě trochu namyšlené. Vždycky měly mizernou náladu. Už vícekrát mě napadlo, že je asi trápí jejich opuštěnost, že jsou však příliš hrdé, než aby to přiznaly. Málokdo je navštěvoval, protože se u nich muselo klepat na dveře a čekat, až vás pustí dovnitř, místo abyste šli rovnou beze všeho do kuchyně jako v každé jiné chalupě. Přesto i u nich strávil holandský kapitán sem tam večer jako všude jinde. I naše maminka k nim občas zašla a v zimě, když bylo o takové věci nouze, jim nosila čerstvá vajíčka a máslo. Snad kvůli tomu teď starší slečna Doylová riskovala, že ji vítr odfoukne, jen aby viděla, jak se naloďujeme.

Jakmile ji zahlédl holandský kapitán, vyskočil a nabídl jí své místo na pilíři. Když jsme ji s hříbětem slavnostně míjeli, seděla tam jako královna. Odměřeně, chladně nám pokynula.

„Vypadá to na bouřku,” uvítal nás vesele John, když jsme nahlédli do škuneru. „Ale řekl bych, že do večera to vydrží. Nasedněte si s tím fešákem a jedem.”

Opatrně jsme sešli s hříbětem po schůdcích. To, že se má tak brzo zase vydat na nějakou plavbu, je zřejmě vůbec nerozházelo. Diváci se nahrnuli na molo a pozorovali, jak sestupuje na přední palubu a pak se uvelebuje na slámě, kterou mu Bartley s Johnem na dno nastlali.

„To je ale krasavec!” překřikoval Matt Faherty vítr. „Ale teď si na něj dejte pozor, to vám povídáml”

„Však dáme,” zakřičel zpátky Bartley Conroy.

Za okamžik jsme proklouzli ven z přístavu. Když jsem se ohlédl, viděl jsem, že Matt dosud stojí na břehu, rukama se opírá o pokrčená kolena a dívá se za námi. Teprve pak jsem si všiml, že škuner Mika Coffeyho z přístavu zmizel.

Bartley chtěl udělat okliku a zajet si na mořské raky. Na konci útesu, který uzavírá naše přístaviště, je místečko, kde jich bývá vždycky dost. Já si však vzpomněl, jak nelibě koník nesl mou rybu, a radil jsem počkat raději až na zpáteční cestu. Nabrali jsme tedy kurs přímo k pevnině.

Naše pobřeží je rozeklané a skalnaté. Útesy vyčnívají do moře jako prsty. Kde je pod nimi aspoň trochu půdy, tam vznikly farmy a celé osady. Největší z nich je Rossmore a až docela na jeho konci stál dům Stephena Costelloea.

Byl to výstavný patrový dům s břidlicovou střechou a s prostorným chladným krámem v přízemí. Stromy ho stínily ze všech stran, ale přesto jsme už na půl cesty z Inishronu viděli bílé stěny probleskující mezi větvemi. Plavba nám rychle ubíhala, zvlášť když jsme měli v zádech vlny a silný západní vítr. Hříbě tentokrát vyhlíželo spokojeněji. Snad mělo radši větší lodi.

„Odteďka,” šklebil se Pat, „bude čekat, že se takhle projede každý den.”

„To ať radši honem pustí z hlavy,” řekl Bartley. „Teď zůstane až do svatby u Cornyho a pak ho předáme Stephenovi. Na moře se už nedostane.”

Corny O’Shea byl Bartleyův bratranec a bydlel v Rossmoru jen kousek od Costelloeových.

Vítr nás zanesl až do přístaviště. Pár rossmorských mužů tam zrovna vykládalo z člunů rašelinu. Pomohli nám uvázat loď. Počínali si tiše a odměřeně, protože lidé z pobřeží a lidé z ostrovů se tehdy neměli navzájem nijak v lásce. Byla za tím taková prastará historie. Ale třebaže se v lidech při vzpomínce na ni pěnila krev v žilách, vždycky jsem viděl pravý důvod v tom, že musíme na pevnině nakupovat rašelinu, protože ta na ostrovech není. Pochopitelně nás nijak netěšilo, že naše poctivé peníze vyletí jako kouř komínem.

Postupem doby se tahle příčina sporu rozrůstala v další. Posmívali jsme se rašelinářům, že nemají žádnou půdu. Říkali jsme jim plaváci. Ale museli byste slyšet, jak to slovo vysloví někdo z Inishronu, abyste pochopili, jak smrtelná je to urážka. Lidé z pevniny pro nás na oplátku vymysleli nadávku kravská kopyta. To se vztahovalo ke zvláštním střevícům z nevydělané kůže i se srsti, jaké nosili všichni ostrované. Kdybychom byli chodili po své denní práci v hladkých kožených botách, brzy by se náš ostrov zalidnil mrzáky. Jedině v našich střevících z nevydělané kůže se dá lézt po skálách, a mají navíc tu výhodu, že si z nich nemastl kapsu nějaký kramář.

Poděkovali jsme tedy plavákům úsečně za pomoc a vyvedli koníka na břeh. Vzbudil takový rozruch, jako kdybychom s sebou byli z ničeho nic přivezli slona. Teprve ted, když jsme ho vedli přístavem, jsem si uvědomil, jak nádherné je to zvíře. Lodníci na něho zírali, jako by nic podobného v životě neviděli. Ani John, ani Bartley se po nich neohlíželi, já však ano. Stáli v hloučku, ústa dokořán a tváře plné obdivu a nadšení, které nedokázali skrýt.

Místo abych z toho měl radost, naplnil mě pohled na ně opravdovým strachem o osud naši výpravy na ostrov Divokých koni. Pomalu jsem se zas otočil a sledoval Conroyovy k domu Stephena Costelloea.

VII

U Stephena Costelloea

Dům stál kousek od silnice a před ním bylo malé písčité prostranství. Před krámem čekalo na své majitele několik koní s vozíky. Byli tam uvázáni i čtyři osedlaní koně a potichu si spolu po koňsku povídali. Ti patřili horalům z druhého konce Rossmoru, kteří se, pokud nemuseli, s vozíky raději neobtěžovali.

Když uslyšeli, jak se k nim blíži hříbě, nastražili koně uši a trochu se pohnuli kupředu, aby si ho prohlédli. Pak překvapeně zaržáli, jen tichounce, jako by nechtěli dělat hluk. Přesto jsme za dveřmi krámu ihned uslyšeli šoupáni nohou. Rychle jsme hříbě zahnali za roh staveni na prostorný dvůr. Byl obehnán zdí, vydlážděn

oblázky a lemován kůlnami, chlévy a skladišti. Pár ospalých bílých slepic zobalo na slunci mezi kameny. Vzadu vedly na dvůr zadní dveře do kuchyně a tudy jsme vešli do domu.

Nikdy jsem neviděl pěknější kuchyň než u Costelloeů. Byla rozlehlá jako stodola a její otevřené ohniště bylo tak velké, že by se tam vešla celá kapela. Možná že bylo k tomuhle účelu také stavěné, protože u zadní stěny byly po obou stranách ohně vestavěny kamenné lavice. Tancovalo se tu však bohužel zřídkakdy; pouze tenkrát, když Stephen odešel do Galwaye na trh, a to nebývalo často. Říkalo se sice, že pocestný se může spolehnout, že ho tu nechají přespat, ale to byla pravděpodobně zásluha paní Costelloeové. Ta byla stejně dobrosrdečná, jako byl její manžel nerudný. Její dcera Barbara byla po ní, jak mohl každý dosvědčit.

I zařízení kuchyně bylo překrásné. Kredenc byla zasklená, aby se na hrnky a talíře neprášilo. V dřevěných dvířkách v její spodní části bylo vyřezáno snad všechno, co se dá vidět v moři — mušle, chaluhy, ryby a až docela dole malá buclatá mořská panna s krátkým ocasem, zavinutá v rybářské síti. Byl tu dlouhý, úzký, čistě vydrhnutý stůl s nohami vyřezávanými jako tlapy. Všechny židle měly opěradla a pak tu bylo jedno veliké čalouněné křeslo potažené zelenou kůží, do kterého si nesměl sednout nikdo, jen Stephen sám.

Ale když jsme nakoukli do dveří, neseděl tam. John vydechl úlevou, když viděl, že tu kromě Barbary, paní Costelloeové a Katy Fahertyové, ženy z Inishronu, která u Costelloeů vypomáhala, nikdo není. Když nás Kate zahlédla, přeběhla rychle kuchyň a polehoučku zavřela dveře do krámu. Popošel jsem k ohni a dal se s ní do řeči, aby mohli Conroyovi paní Costelloeové v klidu vyložit, co nás k nim přivádí. Barbara měla hodně světlou pleť a světle hnědé vlnité vlasy. Vypadala přívětivě a kamarádsky, a když ji člověk viděl vedle matky, nebylo těžké uhodnout, že za pár let bude vypadat jako ona.

Sesedli se kolem stolu a John potichu spustil o hříběti, které máme venku jako dárek pro Stephena. Paní Costelloeová překvapením až vyjekla, hned se však ztišila a šli si na dvůr prohlédnout koníka. Pat se okamžik vrátil, přešel kuchyň a otevřel dveře do krámu. Na prahu se na vteřinku zastavil, rozhlédl se a pak odhodlaně vstoupil. Stálo mě hodně přemáhání otočit se zase ke Kate, která na mně vyzvídala novinky z Inishronu. Všimla si mé roztržitosti, ale mluvila dál. Snad mi chtěla dát najevo, že po tom, co se děje kolem, nám dvěma nic není. Dokonce ani když se Pat bezmála poklusem vracel kuchyní na dvůr se starým Stephenem v patách, ze mne nespustila oči. Teprve když byli venku, beze slova jsme se s Kate zvedli a vyšil za nimi.

Lip se to snad ani odehrát nemohlo. Pat stál a držel hříbě za ohlávku jako někde na výstavě a Stephen je obcházel kolem dokola. Byl nevysoký, ale hranatý, podsaditý a širokoramenný. Nebudu lhát, když řeknu, že jsem ho skoro nepoznával, protože jeho obvykle nevraživá očička se rozzářila světlem, jaké jsem v nich nikdy předtím neviděl. Barbara s maminkou se držely trochu zpátky a pozorovaly ho. John Conroy se svým otcem stáli těsně u dveří. Stephen vztáhl ruku a dotkl se koníkovy šíje. Vtom se John náhle ohlédl a všiml si mě. Popošel, vzal Patovi z ruky ohlávku a podal mu šilink.

„Zaskočte si do krámu, kluci,” vybídl nás, „a kupte si něco na zub. My tu teď musíme něco projednat.”

Stephen se vlídně díval, jak jde Pat za mnou ke dveřím. Když už jsme byli na prahu, ozval se:

„Kate, řekni Tomovi, ať jim dá lízátko.”

„Ano, prosím,” zašeptla.

„Myslím jedno pro oba dohromady, pochopitelně,” volal za ní honem, když jsme vcházeli do domu.

Než nás zavedla do krámu, zastavila se a mrkla na nás.

„Já neslyšela, co ted nakonec říkal. Vy ano?”

„Ne,” prohlásil Pat důstojně. „Já to tedy neslyšel.”

Prošli jsme dveřmi a octli jsme se za vysokým pultem. Před námi byly láhve a sklenice s cukrovím. Kate se natáhla, sundala sklenici s lízátky, otevřela ji a každému nám jedno podala. Rychle jsme je strčili do kapsy, protože muži, kteří vzadu u pultu popíjeli černé pivo, se dali při pohledu na Katino počínání do smíchu. Zrzavý pohyblivý mužík, který jim naléval do sklenic, k nám přicupital.

„Nepřeskočilo ti, Kate Fahertyová? Chceš nás přivést do basy?” zasyčel zlostně.

„Ale co tě vede!” usmála se Kate. „On sám mi nařídil, že mají dostat lízátko, když mu přivezli z Inishronu takový dar.”

„Že tohle nařídil?” Pohyblivý mužík na nás pohlédl s úctou. Pak se v návalu podezření zeptal: „Jaký dar?”

„Hříbátko, jen o málo větší než oslík, ale mám dojem, že takového koně jsem ještě v životě neviděla. Ale já jsem, to se ví, jen hloupá ženská, dost možná, že za moc nestojí.”

Než to dopověděla, muži už jeden za druhým odkládali sklenice na pult a vytráceli se z krámu. Bylo jich sedm nebo osm; viděli jsme, jak se trousí kolem okna a míří dozadu na dvůr prohlédnout si hříbě.

Když Tom, ten pohyblivý mužík, osaměl s námi a s Kate, začal vzrušeně pobíhat za pultem. Měl tisíc chutí jít se podívat na hříbě, ale zároveň se bál odejít z krámu, když by se tu mohl ukázat nějaký zákazník. Než se stačil rozhodnout, muži se už trousili zpátky. Každý nově příchozí sáhl po sklenici a dlouze, hltavě se napil.

„Tak co, hoši?” ptala se Kate nedočkavě. „Tak co mu říkáte?”

Muž, který k nám stál nejblíž, byl statný chlapík s tmavou pletí a dobytkářskou kazajkou. Neznal jsem ho. Potřásl lítostivě hlavou a odvětil:

„Kvůli tomuhle hříběti už nebudu nikdy klidně spát.”

Ostatní souhlasně zamručeli. Kate nadzdvihla desku pultu, abychom mohli projít dovnitř do krámu. Pomyslel jsem si, že Tom z toho bude mít radost, protože v těsné blízkosti drahocenných sklenic s cukrovím nás viděl nerad.

„A když si člověk ještě pomyslí, že ho bude mít Stephen Costelloe,” pokračoval muž v dobytkářské kazajce. „Při takovém pomyšleni se člověku obrací kudla v kapse.”

„To je pravda, copak už neshrábl všechno, co tady široko daleko za něco stojí?” přitakal další muž, kterého oslovovali jako Colmana.

Kate poznamenala, že musí jít vařit oběd, a vrátila se do kuchyně. Posadili jsme se s Patem na lavičku u dveří a opatrně ozobávali lízátko. Náhle jsme si všimli, že si nás všichni muži prohlížejí. Hleděli klidně a zpytavě, ale docela přátelsky, až na příručího Toma. Ten měl v sobě cosi nevlídného, vypočítavého, ačkoliv mi nešlo na rozum, co by proti nám mohl mít.

„To vy jste přivedli to hříbě, nebo ne?” optal se muž v kazajce.

„To my,” odpověděl Pat.

„Je to krásné zvíře,” poznamenal Colman.

„To je,” přisvědčil Pat.

„Máte je od vás z ostrova?”

„Ano.”

„Nikdy jsem na ostrově takovéhle hříbě neviděl,” ozval se čahoun.

„Ale bylo tam, věřte tomu,” řekl Pat.

Pak bylo chvilku ticho. Přiblížil se Tom a znovu naplnil sklenice. Za dveřmi do kuchyně jsem zaslechl tlumený hovor. Pomyslil jsem si, že se Conroyovi s Costelloeovými asi vrátili a domlouvají svatbu. Žádný div, že nad tím Stephen při svém bohatství nijak nejásal. Když se člověk jen rozhlédl po jeho krámě, bylo mu jasné, že by mohl skoupit nás všechny na ostrově třeba dvakrát. Bylo tu tolik zboží, že ani tak rozlehlá místnost nestačila k jeho uskladněni. Na přihrádkách i pultech se vršily balíčky a plechovky s jídlem i štůčky látek na šaty a pánské obleky. Na podlaze za pultem stály sudy piva a vpředu se o něj opíraly otevřené pytle s otrubami, moukou a ovsem. Ze stropu nad hlavou nám visely pláty slaniny, rybářské sítě, všelijaké nářadí a svazky různých potřeb pro hospodářství. Visely tu i kotouče provazu a v síti zavěšený balík plachtovlny.

Čahoun po chvilce pokračoval jakoby sám pro sebe.

„Jestli Stephen to hříbě dostane, řekl bych, že bude mít lidi z ostrova o poznání radši než teď.”

„Hmm,” souhlasili ostatní, takřka současně sáhli po sklenicích a dlouze si přihnuli.

Když si nás pořádně prohlédli, bylo jim jasné, že správně uhodli, proč jsme hříbě přivezli. Náhle se rozveselili a rozhovořili. Byli jsme rádi, že už nejsme terčem podezření, a s úlevou jsme se vzdali škrobené příkrosti, ke které nás vůči lidem z Rossmoru cepovali málem od peřinky. Znenadání jsem se zastyděl, poněvadž jsem si nemohl vzpomenout, že bych jim kdy byl vyšel sám vstříc. Spíš jsme s Patem ještě přilévall olej do ohně. Co jsme se jen naházeli kameni po klucích z Rossmoru, kdykoli přijeli se svými otci na člunech s rašelinou. Kolikrát jsme jim jen vlezli do člunů, když kotvily u nás v přístavišti, a pouštěli tam z hrnců mořské raky, kteří pak kluky štípali do bosých nohou. Tentokrát jsem se rozhodl podobných zábav nadobro nechat. Ale jako mnohého obráceného hříšníka i mne hned napadlo, že budu mít o hodně chudší život.

Muži z Rossmoru o tom zřejmě zatím také přemýšleli, protože začali náhle mluvit o nenávisti, která nás odedávna dělila. Neříkali tomu samozřejmě nenávist, jenom neshody. Po velkém povstání v roce 1798 se prý skrýval v Rossmoru kněz jménem otec Mannion. V každém domě zůstal po jednu nebo dvě noci a lidé si dodnes pokládali za velkou čest mít předky, kteří mu poskytli nocleh. Když už mu začínali přicházet na stopu, chystal se odplout na Inishrone, ale hned ještě v Rossmorském zálivu ho chytili vojáci a bylo s ním amen. Dodnes se o něm zpívá krásná balada, která by pohnula k slzám i balvan.

Už uplynulo sto padesát let od chvíle, kdy ten ubožák vydechl naposledy. Ale kdyby věděl, kolik si lidé od té doby v jeho jménu roztříštili hlav a kolikrát sáhli po noži, musel by se v hrobě obracet. Vzniklo to tím, že Rossmořané obvinili lidi z Inishronu, že kněze vojákům udali, protože se báli přechovávat ho na ostrově. Inishroňané naopak tvrdili, že ho zradili lidi z Rossmoru, protože žárlili a nechtěli, aby odjel na ostrov.

Teď jsme ke svému úžasu slyšeli, jak muži říkají, že ho dost možná nezradil nikdo, že by ho byli vojáci chytili tak jako tak. Říkali, jaká je hrůza, co zlé krve nadělaly mezi sousedy staré povídačky, které už všichni měli dávno pustit z hlavy. Netroufali jsme se na sebe s Patem podívat, abychom nedali najevo úžas a všechno nepokazili. Hlavně mi nešlo na rozum, proč mají takovou radost, že Stephen Costelloe dostane hříbě darem. Neměli Stephena nijak v lásce, třebaže k němu chodili na pivo. Viděl jsem, že to vrtá hlavou i Patovi.

Do krámu vstoupil další zákazník, dlouhá hubená žena, docela bezzubá. To jí, jak se zdálo, nijak nevadilo a brebentila o překot, aniž jí kdo věnoval pozornost. Pod šálem ukrývala košík vajec a deset vteřin po jejím příchodu je už Tom přepočítával a skládal do velké krabice na pultě.

„Kopa a dvě navíc, Sally,” řekl, když s tím byl hotov, „ale ta dvě jsou kachní.”

„A co je na kachních vejcích špatného, prosím tě? Kdybys jedl kachní vejce, nebyl bys takový skrček, jako jsi,” odbyla ho Sally. „Co mi za ně dáš?”

„Šest šilinků a dvě pence,” olízl Tom tužku a počítal na nehtu palce.

„To moc není,” řekla Sally odevzdaně, „ale co naplat. Dej mi za šest šilinků a dvě pence krmení pro slepice, Tomíku. Když snesly vajec za šest šilinků a dvě pence, dostanou taky za tolik najíst a bude to spravedlivé.”

Věděl jsem, že je v tom někde chyba, ale kde, to jsem nedokázal odhadnout. Zatímco jí Tom plnil pytlík slepičím krmivem, obrátila se Sally k mužům.

„A co vy tu v tuhle dobu máte co dělat?” zaútočila. „Proč nejste na rašelině, když je tak krásně?”

„Zrovna jsme na ni šli,” vysvětloval Colman, „stavěli jsme se tu jen na skleničku. A pak se tu objevili tihle mládenci, John Conroy a jeho táta s darem pro Stephena Costelloea — s hříbětem, jaké Irsko ještě nevidělo. Jen se jděte podívat, jak se kolem něj Stephen točí, jako by mu bylo, nedej bože, nadobro přeskočilo.”

„Dar?” pohlédla na nás Sally ostře. „Ale to snad až po svatbě.”

Pat řekl trochu nervózně:

„Necháme hříbě až do svatby u Cornyho.”

„Dobře, dobře,” pokývala Sally. Na chvilku se zamyslela a pak se kysele zasmála. „Jedině tak se na něho dalo vyzrát. Handlovat s ním. Jako by Barbara byla taky hříbě, a ne nejhezčí holka široko daleko.’”

Muži souhlasně zamručeli. Bylo teď jasné, že to kvůli Barbaře chtěli zapomenout na dávnou zášť. Také se jim líbilo, že někdo Stephena přemohl jeho vlastními zbraněmi.

Sally se prudce obrátila a sjela Toma:

„A nemusíš se obtěžovat vykládat Stephenovi, co si tu povídáme, protože mu to řeknu z očí do oči. Nebojte se, že vám ten kšeft pokazím,” uklidnila Pata, který po ní vztáhl na protest ruku. „Jestli se Stephen do toho hříběte zbláznil, můžeme si říkat co chceme, a nic ho neodradí.”

Popadla pytlík se zrním, nadzvedla desku pultu a vtrhla do kuchyně.

To už bylo na mne s Patem moc. Něco jsme prohodili směrem k mužům, kteří zrovna vyprazdňovali sklenice, a vytratili jsme se.

„Zavedeme hříbě k Cornymu,” navrhl Pat. „Tady u Costelloeů bychom se na oběd ještě načekali.”

„Dnes by nám ho dali,” řekl jsem.

„Paní Costelloeová ano,” připustil Pat, „ale lezlo by mi to z krku, sedět u stolu se Stephenem a vidět, jak mi kouká do pusy a počítá každé sousto.”

Šli jsme na dvůr. Koník byl uvázán na dlouhé uzdě, zřejmě Costelloeovic. Stál u kuchyňských dveří, nakukoval dovnitř, naslouchal, o čem je řeč, a samým zájmem stříhal ušima. Slunce mu zářilo v nablýskané srsti. Pat k němu došel a odvázal ho. Hlasy uvnitř zmlkly.

„Zavedu ho k Cornymu,” ohlásil Pat.

Ve dveřích se ukázal jeho otec.

„Jen běžte. Přijdem tam za vámi.”

V tu ránu stál vedle něho Stephen Costelloe a s pevně semknutými rty sledoval, jak hříbě odvádíme. Přes rameno mu vykukovaly Barbara s paní Costelloeovou, smály se a mávaly na nás. Když jsme se blížili k brance, už to Stephen nevydržel:

„Dejte na něj pozor!”

Pak znovu pevně stiskl rty a napolo se odvrátil. Ale v jeho pohledu bylo znát, jak trpí při pohledu na hříbě, vzdalující se z jeho dvora.

Pat pečlivě zavřel vrátka a zaliboval si:

„Klape to jedna radost, Danny. Klape to ještě lip, než bych si byl kdy pomyslel. Člověče, ten se tvářil! Až jsem myslel, že se smíchy neudržím.”

„Jestlipak dodrží slovo,” byl jsem zvědav.

Dohromady jsem Stephena Costelloea neznal, protože jsem se do Rossmoru dostal jenom málokdy. Měli jsme s tátou obyčejně pořád co dělat. Ale Conroyů byla spousta a měli v Rossmoru příbuzné, takže měli jak čas, tak záminku občas tam zajet.

„Nemysli si, Stephen, ten drží slovo,” ujistil mě Pat. „Snad si myslí, že dokud drží slovo, nemůže jeho lakota nikomu vadit.”

O’Sheaovi bydleli při silnici asi o čtvrt míle dál. Chalupu měli doškovou a obílenou stejně jako my, takže jsme se tu cítili mnohem víc doma než u Costelloeů. Byla už skoro jedna hodina a dveřmi k nám vanula lákavá vůně oběda. Když jsme nahlédli dovnitř, skláněla se paní O’Sheaová nad ohněm a kleštěmi zvedala poklici z velkého hrnce brambor. Ohlédla se, ve tváři horkem rudá jako červená sukně, kterou měla na sobě. Přikolébala se s kleštěmi v ruce a zvala nás dál.

„Vida, tak tě tu máme, Patíku,” vítala ho. „A Dannyho taky. Pěkně vás vítám. Pate, zaveď toho koníčka dozadu na dvůr. Corny už mu to tam všechno nachystal.” Zasmála se. „Už jsme o něm všechno slyšeli. Pojď dál, Danny, a vyprávěj, jak jste pořídili u Stephena.”

Šel jsem tady dál, uvelebil jsem se u krbu a pověděl jí, jak se Stephen do hříběte zamiloval. Už se o tom prý mluví po celém Rossmoru, říkala.

„A vy na Inishronu v tom dovedete chodit, když máte na rozdávání takováhle hříbata a my o tom nemáme ani potuchy.”

Neodpověděl jsem, jen jsem si znovu pomyslel, jak dlouho to bude trvat, než někdo přijde na to, že to hříbě vůbec nevyrostlo na Inishronu.

Pomohl jsem jí odstavit hrnec, vynesl ho ven a scedil jsem brambory na proutěnou ošatku. Paní O’Sheaová měla ještě velký kastrol nazlátlé zelené kapusty s kostkou škvířící se slaniny uprostřed. Pomohl jsem jí přendat jídlo na mísu a pak jsme odtáhli stůl doprostřed místnosti. Šel jsem zavolat Cornyho a Pata a ona zatím připravila na květované voskové plátno nože, vidličky a slánku.

„Co bude s Bartleym a Johnem?” zeptal se Corny ve dveřích.

„Budou tu co nevidět,” prohlásila klidně. „Copak nevíš, že se oba dva narodili za poledne?”

A skutečně, sotva jsme usedli, objevili se Bartley s Johnem ve dveřích. Corny byl o mnoho let starší než Bartley, ale byli velcí přátelé. Od té doby, co poslední z Cornyho synů odejel do Ameriky, Bartley mu často vypomáhal na senách nebo při sklizni brambor. Corny měl hrozně málo půdy. Jeho syny by byla neuživila, proto jim nevyčítal, že mu ujeli. Měl však rád společnost a bylo vidět, jakou má radost, že sedí s tolika lidmi u stolu.

Při jídle se mluvilo o hříběti.

„Tak říkáte, že svatba bude za šest neděl,” přemítal Corny. „To mu ta mladá tráva u nás na louce do té doby vydrží.”

„Stephen říkal, že vám sem pro něj pošle pytel ovsa,” ušklíbl se John.

„Neříkej,” zaradoval se Corny. „Namouduši, tentokrát jste ho, myslím, doběhli. Nikdy bych sl byl nepomyslel, že se dožiju toho, aby se Stephen dobrovolně rozloučil s pytlem ovsa.”

„Bere už to hříbě jako své,” řekla paní O’Sheaová. „Co nevidět bude po tobě chtít, aby ses přestěhoval do Rossmoru a pomáhal mu v krámě.”

„K tomu mě nikdo nedožene,” zavrtěl hlavou John.

VIII

Plavba v policejním člunu

Po obědě nás Corny doprovodil k přístavišti. Přestože se naše výprava vydařila, nemohli jsme se už dočkat, až budeme doma, kde si nebudeme muset dávat takový pozor na jazyk a kde se k nám každý chová přívětivě. V přístavu postávalo pár rossmorských mužů, ale i když nám pomáhali s člunem docela přátelsky, nedá se jim tak nahonem věřit, pomyslel jsem si. Corny byl z těch mužů, kteří nám teď mávali na rozloučenou, jediný, kdo nám nikdy neprovedl sebemenší neplechu. Jednak byl Bartleyho bratranec a jednak, pokud jsem věděl, vůbec neublížil v životě ani kuřeti. Ale ti ostatní si od nás bud nechali přeplácet rašelinu, nebo nás šidili na ovcích a bramborách, anebo rybařili na místech, na které jsme měli odpradávna nárok my. Byly to samé maličkosti, jedna s druhou však svědčily o tom, že nejsou ze stejného těsta jako my. Necítili nutnost mít k nám ty pravé sousedské ohledy. Bartley se ohlédl po postavách u přístavu, zmenšujících se, jak jsme se od nich víc a víc vzdalovali, a prohodil:

„To ještě nějaký čásek potrvá, než je budeme mít v lásce. Až přijedeme domů, nikdo na ostrově nám neuvěří, co se děje.”

Vítr i moře byly teď proti nám, takže, jsme se k domovu blížili jen pomaloučku. Bouře dosud nehrozila, bylo však vidět, že se strhne ještě do večera. Už teď bylo cítit, jak se moře pění, jako to před ní bývá. Voda byla kalná, ocelově modrá, na hladlně

zčeřená drobnými závany větru. Seděl jsem s Patem na přídi a díval se na ostrov Divokých koní.

„Teď by nebyla žádná radost tam uvíznout,” pokývl jsem k němu. „Při takovémhle moři bychom se odtamtud vůbec nedostali.”

„Jen co se počasí ustálí, musíme tam zajet pro tu kobylku,” připomněl Pat. Zadíval se k ostrovu a v jeho roztouženém pohledu se jasně zračilo, že by tam chtěl od minuty být, ať si vítr a moře vyvádí co chce. Za chvilku pokračoval: „A víš, co nás nenapadlo? Jak se všichni ti koně přes zimu uživí na ták maličkém ostrůvku, když jim tam nikdo nezaseje trochu ovsa ani neusuší stoh sena. Je to div, že se těm vraníkům podařilo udržet se tam po celé

roky.”

„Divocí koně v Americe se uživí docela dobře,” namítl jsem. „Nepamatuješ se, co o nich vyprávěl americký strýc Derryho Folana, jak žiji pod širým nebem v zimě i v létě? Říkal, že na jaře, než vyraší tráva, bývají trochu pohublí, ale to je všecko.”

„Já se pamatuji,” přisvědčil Pat. „Nejspíš se před nepohodou schovávají do jeskyní. Kůň, který se musí starat sám o sebe, dokáže být ohromně chytrý. Ale o těch šedých by člověk neřekl, že je někdy napadne schovat se, když se dá do deště.”

„Ale byli to všechno dobří koně,” upozornil jsem ho. „Žádný z nich neměl nákolenici nebo křivé nohy a kosti z nich taky nelezly. Za krádež stojí zřejmě jen ti nejlepší.”

Od chvíle, kdy jsem si uvědomil, že někteří z koní jsou okováni, byli jsme si vědomi, že tohle je jediné možné vysvětlení přítomnosti koní na ostrově. Nebylo nám nijak po chuti, protože takovéhle přizemní řešení rozbíjelo naši romantickou představu o ostrově napadrť.

„Musíme je z ostrova Divokých koní nějak dostat,” rozhodl Pat. „Můžeme je odvozit jednoho po druhém v našem člunu, vysadit je na Golam Headu, a ať si ten, kdo je na ostrov ukryl, láme hlavu, kam se poděli.”

„Kdybychom si vzali tuhle loď, mohli bychom jich pobrat víc najednou,” uvažoval jsem. „Čím míň cest tam budeme muset podniknout, tim lip.”

„Jenže sami dva nemůžeme řídit takovouhle loď a zároveň hlídat koně.” Pat pochybovačně přehlédl celou délku lodi až k místu, kde seděli jeho otec a jeho starší bratr, zabráni do rozhovoru stejně jako my. Naklonil se blíž ke mně, aby ho neslyšeli. „A navíc budeme mít s sebou babičku. Nevím, jestli nám bude k užitku nebo na obtíž.”

„Mohla by dávat pozor na koně a my bychom řídili loď,” navrhl jsem.

„To je pravda, jenže jak ji znám, spíš by je ještě vyplašila. Ale jedno je na beton. Jakmile táta začne čichat, že se babička chystá jet s námi, celé nám to rovnou zarazí. Za žádnou cenu ji tam nepustí. A nás samotné tam asi taky nebude chtít pustit. Nebýt babičky, řekl bych tátovi a Johnovi, aby jeli s námi, a byli bychom s těmi cizími koňmi hotovi během dne.”

Na závětrné straně Inishronu bylo moře klidnější. Na konci útesu jsme zajeli k račím děrám hemžícím se svým černým osazenstvem.

Voda v zálivu se čeřila závany lehkého větříku. Ještě než jsme vklouzli do kotviště, začali se v přístavu shlukovat lidé. Mohli nám vyčíst z tváře, že jsme měli s výpravou úspěch.

„Jak se vede hříbátku?” křikl Matt Faherty.

„Má se jako v bavlnce!” zavolal Bartley. „Láduje se u Cornyho. A do šesti neděl si zatancujeme na svatbě.”

Bylo jasné, že náš úspěch znamená triumf pro celý ostrov. Darování hříběte nebyl úplatek ani ponížený pokus o získání přízně. Všichni jsme prostě chtěli dokázat, že u nás na ostrově dokážeme dát našim nejlepším mladíkům pohádkové věno. A tím lip, když byl jeho původ tak trochu záhadný.

„Všichni chlapi se můžou napít zadarmo,” prohlásil velkoryse Matt. „Tohle je památný den, chlapi, památný den.”

Společně jsme stoupali od přístaviště. Muži byli ve skvělé náladě. Malé děti se rozčileně pletly skupince pod nohama, nechápaly, oč jde, ale cítily, že se děje něco zvláštního a nevídaného. Ve skupince byl i holandský kapitán. Přes svůj objem se dokázal pohybovat stejně mrštně jako kterýkoli hubeňour. Slyšel jsem kdysi, že totéž dovedou medvědi. Když jsme cestou k Mattovi míjeli poštu, nahlédl jsem dovnitř. Starší slečna Doylová už zase seděla v bezpečí za svou mosaznou mříží. Kysele se na mne usmála. Neměl jsem jí to za zlé, už ten úsměv byl od ní velký výkon.

O dva domy dál byla hospoda. Jmenovala se U plachtoví a nade dveřmi se jí houpal překrásný vývěsní štít s obrazem lodi s rozvinutými plachtami. Matt ho udržoval v plné parádě, takže vyhlížel stále jako nový. Byla to pýcha celé naší vesnice a zlobilo nás, když si ho návštěvníci ostrova se smíchem prohlíželi a název hospody jim připadal směšný. Pokud stál Matt zrovna na svých starých štaflích se štětkou v ruce, což bývalo často, neváhal slézt dolů a udělit posměváčkům o původu názvu tak důkladnou lekci, že se začervenali, začali koktat a radši se honem vytratili.

Hlavní důvod, proč Matt udržoval vývěsní štít v takovém pořádku, byl ovšem v tom, že tak měl záminku zdržovat se na ulici a pozorovat, co se kde šustne. Tenhle zájem o sousedy měl zároveň na svědomí nesmírný nepořádek uvnitř ve výčepu. Když tam zrovna neměl zákazníky, nevydržel Matt uvnitř sám uklízet, a když zákazníky měl, nedokázal přenést přes srdce, že by je měl třeba jen na minutku opustit a propást kvůli úklidu něco z jejich rozhovoru. Žil docela sám a čas, kdy zrovna nebyl ve výčepu, trávil zpravidla kuchtěním skromných jídel. Nebyl nijak bohatý, ačkoliv by byl mohl být. Když totiž některý ze zákazníků neměl zrovna na pivo, nalil mu Matt zadarmo a nikdy dotyčného neupomínal.

Když jsme vešli, vklouzl Matt za pult a začal všem nalévat. Zašli jsme s Patem dozadu do kouta, k zaprášené hromadě střepů ze všech sklenic, které se kdy tady ve výčepu rozbily. Matt nám přinesl limonádu, posadili jsme se na dva staré sudy, potichu usrkávali, a najednou jsme pocítili nesmírnou únavu.

Hovor šuměl, muži popíjeli a vývěsní štít hlasitě vrzal ve zvedajícím se větru. Vzpomínám si, jak právě tehdy, uprostřed vší vítězoslávy, na mne padla hluboká sklíčenost. Nechápal jsem, kde se vzala, ačkoliv jsem cosi podobného už několikrát zažil, někdy po úspěšném rybolovu, jindy po šťastně zakončených žních. Nebylo to neútulností zaprášeného výčepu, protože na tu jsem byl zvyklý a ted jsem ji ani nevnímal. Nedalo se ani říci, že by byly události dne zklamaly mé očekávání. Byl bych měl být uprostřed blahopřejících sousedů vlastně šťastnější než kdy předtím. Místo toho se mě zmocňoval nervózní strach a napětí, jehož původ byl někde uvnitř mne. Neklidně jsem pohlédl ke dveřím a zjistil jsem, že světlo už šedne.

„Co je s tebou, Danny?” zašeptal mi do ucha Pat. „Tváříš se, jako by ti ulítli holubi.”

Snažil jsem se odpovědět jakoby nic.

„To bude nejspíš tou bouřkou. A taky jsem za celý den utahaný. Myslíš, že bychom mohli vypadnout, aby si toho nikdo nevšiml?”

„Aby ne,” řekl Pat. „Dopij to a jdem.”

Dopil jsem limonádu a postavil sklenici na pult. Nikdo se ani neohlédl, když jsme sklouzli ze sudů a vyšli ven. Věděl jsem, že táta přijde za chvilku za námi; nikdy nevydržel dlouho pryč z domova. Bartley a John půjdou s ním, protože se nebudou moci dočkat, až vypovědí doma, co je nového. Chvíli budou ovšem muset zůstat, aby Matta s jeho pohostinností neurazili.

„Půjdeme k přístavišti a počkáme tam na ně,” řekl Pat. „Nebe se hrozně mračí, chtěl bych mít jistotu, že se naší lodi nic nestane.”

Až když jsme došli na molo, všimli jsme si cizího člunu. Kotvil .hned za Conroyovic škunerem. Byl to člun, jakým se říká nobbie; u nás se vidí jen vzácně. Byl o poznání větší než škuner, vybaven dvěma stěžni. Při své nadměrné velikosti byl hůře ovladatelný než škuner, jak se také později ukázalo.

Nejpodivnější pro nás na něm bylo, že nebyl natřen dehtem,

ale tmavomodrou barvou. Jediné barvou natřené čluny, které se kdy na Inishronu ukázaly, byly policejní člun a loď holandského kapitána. To se ví, občas se sem zatoulala i nějaká jachta, ale tu člověk celkem mezi čluny ani nepočítal.

Šli jsme po molu prohlédnout sl lod zblízka. V půli cesty jsem se však zarazil.

„Pojďme domů, Pate,” vyhrkl jsem. „Nechrne člun člunem.”

„Proč bychom nešli blíž?”

„Nějak se mi nechce líbit,” nalehl jsem, neschopen říci proč.

„Tak tu na mne počkej,” usmál se Pat, když viděl mou úzkost. „Jsem tu v minutě. Zatím jsem si prohlédl každý člun, který na Inishronu přistál, a tenhle stoji podle mne za vidění.”

Mluvil přesvědčivě a doufal, že si to ještě rozmyslím. Ale já se ani nehnul. Posadil jsem se na uvazovací pilíř, otočil jsem se k lodi zády a nechal jsem moře mořem. Tak jsem viděl, co se děje nahoře ve vesnici.

Chvíli po tom, co jsem se usadil, vyšli z pošty dva muži se starší slečnou Doylovou. Mladší slečna Doylová se míhala ve dveřích za nimi. Muži byli dlouháni v tmavomodrých svrchnících stejné barvy jako jejich člun a v modrých čepicích. Neznal jsem je, ale ani na chvilku jsem nepochyboval, že ten cizí člun patří jim. Slečna Doylová jim docela zřetelně ukazovala na nás, a jak jsem se tak na ně díval, rozvážně se otočili a zamířili přímo k nám.

Vymršti] jsem se z pilíře jako kámen z praku a hnal jsem se přístavištěm za Patem. Jak se dalo čekat, našel jsem ho na člunu, jak leží na přední palubě a nakukuje do malé kabiny.

„Pate,” zasykl jsem naléhavě. „Polez na břeh! Jdou sem majitelé!”

„No a co,” mávl Pat rukou. „Proč by jim mělo vadit, že si tu jejich rachotinu prohlížím?”

Ze svého místa na palubě zvědavě vzhlédl nad přístav. Pak beze slova vylezl na břeh. Otočil jsem se a zastavil se vedle něho. Teprve teď jsem viděl ty cizí muže zřetelně. Pod svrchníky měli modré uniformy se stříbrnými knoflíky — strážnické uniformy. Na Inishronu žádní strážníci nebyli. Byli jsme poctiví, zákonů poslušní lidé a četníci by u nás měli málo práce, možná že žádnou. Tu a tam se tu ukázali policisté z Rossmoru, jen tak, ukázat nám, že na nás nezapomínají. Byli to vždycky klidní, přívětiví lidé. Jediné, co prozrazovalo jejich povolání, byl jejich pronikavý pohled, připomínající bystrého ovčáckého psa. Tihle cizí muži byli docela jiní. Jako by se neustále rozhlíželi po zločincích, zvlášť ten hubenější, s dlouhým žlutým zobanovitým nosem připomínajícím racčí zobák. Druhý měl těžkopádnou tvář s bezvýraznýma očima, jaké mívají ryby žijící ve velkých hloubkách. Ten nás také první oslovil. Tvrdým, podezíravým tónem, a ani se přitom neusmál.

„Vy jste Conroy a MacDonagh?”

„To jsme,” odpověděl Pat. „Ale vy chcete asi mluvit s našimi táty. Ti jsou tamhle U plachtoví.”

A zamířil do vesnice. Hubeňour mu zastoupil cestu.

„Hledáme vás dva, kluci,” řekl. Snažil se ze všech sil vypadat kamarádsky, ale nedařilo se mu to o nic víc než jeho bratranci rackovi. „Pojďte s námi na palubu a popovídáme si spolu.”

Neviděli jsme na tom nic zlého. Dosud jsme nevěděli, co strážníky přivedlo na Inishrone. Mohlo to být například kvůli nějaké ztroskotané lodi. Kdykoliv příliv něco vyplavil, měli jsme to okamžitě ohlásit a předat policii. Nikdy jsme to nedělali, protože trosky z vraků tvořily nezbytnou součást našeho živobytí. Vzpomněl jsem si na pěkné dřevěné dveře s natištěným nápisem „Made in Sweden”, které připluly teprve minulý měsíc a které jsme teď měli u chléva. Patovy myšlenky se zřejmě ubíraly stejným směrem. Ať už šlo o cokoliv, řekli jsme si, že nejlepší bude nečekat, až někdo vyjde od Plachtoví, uvidí nás a zavolá celou partu, aby si nás šla poslechnout.

Vešli jsme na palubu. Hubeňour spustil:

„Máme informaci o ukradeném hříběti, které bylo dopraveno sem na Inishrone.”

„Není ukradené,” vzbouřil se Pat, ačkoliv mu překvapení téměř vyrazilo dech. „Je moje.”

„Majitel říká něco jiného.”

„Vy znáte jeho majitele?”

„Oznámil ztrátu. Vystopovali jsme hříbě ještě s několika dalšími na ostrově Divokých koní. Jeli jsme si pro čluny, abychom je mohli odvézt, a než jsme se vrátili, bylo tohle hříbě pryč. Pátrání po něm se nám nedařilo až dodneška, kdy jsme se doslechli v Rossmoru o ostrovanech, kteří dali jakési hříbě darem panu Costelloeovi. Bezpochyby jde o totéž hříbě.”

Odmlčel se, ale nezdálo se, že čeká na odpověď. Pat stál jako solný sloup. Vyprávění strážníků znělo zoufale pravděpodobně. Pomyslel jsem si, jak by bylo bývalo včera lehké zavést muže na Conroyovic louku a hříbě jim odevzdat. Dnes už však hříbě ztělesňovalo přátelství a závazek mezi ostrovany a obyvateli Rossmoru, který bylo možné porušit jenom za cenu nového nepřátelství, prudšího než kdykoliv předtím.

Nakonec řekl Pat:

„Proč jste přijeli?”

„Musíte jet s námi do Clifdenu,” řekl hromotluk. „Snad to půjde všechno urovnat v tichosti. Ukážeme vám hříbě a vy nám povíte, jestli je to to, které jste přivezli z ostrova..

„Vy to hříbě máte?” Poprvé zazněla v Patově hlase porážka. „Vy už jste je odvedli od Cornyho?” Obrátil se ke mně. „Propánakrále, Danny, to jsme to dneska dopracovali.”

Pak už nezbývalo mnoho dodat. Oba jsme byli pro to, nechodit už k Plachtoví a neříkat, kam jedeme. Hubený četník slíbil, že řekne slečně Doylové, aby našim vysvětlila, co se stalo. Nechtěli jsem vidět, jak se budou tvářit, až se dozvědí, že hříbě nebylo nakonec vůbec Patovo. Pat si tiše posteskl:

„Co jen tomu řekne chudák babička! Její vraník s klisnou asi na ostrově přece jen pošli. Bojím se, že to pro ni bude hrozné zklamání.”

Nevěděl jsem, co si o tom mám myslet. Pořád se mi jaksi nechtělo uvěřit, že bychom se byli tolik spletli. Ale zároveň jsem si říkal, že ve vyprávění více než osmdesátileté stařenky bude pravděpodobně hodně jejích vlastních roztodivných výmyslů.

Hubený četník šel nahoru k poště a nejvýš za minutu zmizel uvnitř. Pomáhali jsme zatím jeho druhovi vysoukat plachty a uvolnit kotvu. Pak jsme se už drželi jen lodním hákem za molo a čekali.

„To bude škaredý večer,” poznamenal Pat a díval se na hradbu černých mračen.

Hromotluk se ohlédl a beztarostným pohledem spočinul na útesu, kde se zpěněné bílé vlny těžce tříštily na skaliskách. Neodpověděl. Když vyhlížel tak sebejistě, už jsme nenaléhali. Předpokládal jsem, že dbají na počasí právě tak málo jako muži ze záchranných člunů, protože při svém povolání musejí často vyjíždět na vodu i v bouřích, jaké by ostrovanovi nahnaly husí kůži. Pomyslel jsem si, jak skvělí námořníci musí být, když je nic nezastraší.

U plachtoví se dosud nic nehýbalo, když se hubený strážník vrátil. Matta dnes hovor uvnitř mimořádně zajímal, a tak ani jednou nezkontroloval, je-1i ve vesnici všechno v pořádku. Teď v poslední chvilce bych byl za to dal nevímco, kdyby ze dvéří tím slepičím trhnutím, které nám tolikrát přišlo k smíchu, vykoukla jeho protáhlá zvědavá hlava.

Jakmile byl hubený strážník na palubě, jeho společník lodním hákem odrazil. Vítr zasvištěl přes ochrannou stěnu mola a nadmul hlavní plachtu. Zavířili jsme a zakymáceli se uprostřed přístavu tak náhle, že jsem bezmála ztratil rovnováhu. Loď se vyrovnala, jak se zdálo sama, a z ústí přístavu jsme vypluli dost vyváženě. Okamžik poté jsme byli na širém moři.

IX

Ztroskotání

Od samého začátku jsem té lodi nedůvěřoval. Vjížděla do vln na plné plachty a zapichovala se do nich přídí. Pak jako by se s hrozivým dlouhým zachvěním stavěla na zadní. I když bylo zcela jasné, že jí jde o život, nebrala si ze svých chyb žádné ponaučení. Jakmile jsme se octli za útesem, bušilo jí moře do boků jako tisíc perlíků. Ohlédl jsem se po přístavišti a připadalo mi příšerně daleko.

Ze všech stran se k nám vzpínaly vlny jako vyhladovělí draci. Kdyby se loď potopila, nebylo by, jak jsem viděl, dočista k ničemu stavět se jim na odpor. Podle toho, jak se Pat ohlížel po ostrově, jsem viděl, že totéž leží v hlavě i jemu.

Strážníci nás nepožádali, abychom jim s lodí pomohli. Zdálo se, že jsou zvyklí řídit ji sami dva, i když zrovna spolehlivě si nepočínali. Nejevili známky strachu, ale já se začal ptát sám sebe, je-li to tím, že jsou tak zkušení, anebo jestli spíš nevědí o lodích tak málo, že si neuvědomují nebezpečí.

Půl hodiny od Inishronu jsem došel k přesvědčení, že jde o ten druhý případ. Kdyby byli zamířili k Rossmoru, byli bychom pořád za větrem až na kratičký úsek mezi Inishronem a pevninou. Protože teď vála prudká vichřice, byl by to zkušený námořník udělal a ve snaze zachránit si kůži by pozměnil všechny své plány.

Těmhle odvážným mořským vlkům však něco takového ani na mysl nepřišlo. Zamířili s člunem přímo do chřtánu divého atlantského vichru tak chladnokrevně, jako by řídili koně s dvojkolkou. Pat neměl tu trpělivost co já.

„Co vás čerti berou?” překřikoval ohlušující burácení vichru. „Chcete, abychom všichni přišli o kejhák?”

Rty hubeného strážníka se jen zkřivily nevlídným povýšeným úsměškem, ale hromotluk odpověděl:

„Jedeme do Clifdenu. Vždyť jsme vám to říkali.”

„Ale mezi námi a Clifdenem se táhne ta nejhorší část pobřeží,” Pat už chraptěl, jak se snažil překřičet bouři. „Tam se nikdy nedostaneme.”

„Máme své rozkazy,” pokrčil rameny hromotluk. Nenamáhal se zvýšit hlas, takže se k nám donesla jen některá z jeho slov. „Tohle je pevná loď. Není se čeho bát.”

Pat na to neodpověděl, protože přít se dál bylo naprosto k ničemu. Seděli jsme oba uprostřed lodi, chráněni před nejprudšíml nápory bouře kabinou. Přesto to s námi každou chvilku někam hodilo, jak se člun zakymácel, až už nás bolely všecky kosti.

„Tohohle se nelekne jen naprostý pitomec,” řekl mi Pat vztekle. „Ať jde do háje se svou pevnou lodi. Jestli chceš něco slyšet, je to hotový funebrácký vůz.”

Byli jsme promočení sprškami vody, kterou na loď z hřebenů vln srážel vítr. Noc se snášela ve velkých černých skvrnách, které se každým okamžikem blížily víc a víc. Brzy nás zakryjí jako obrovský závěs. Daleko na západě se blyštěl zlobný západ slunce. Měli jsme hrozný hlad.

„Pojď,” zakřičel mi Pat do ucha. „S prázdným žaludkem nebudeme mít odvahu na to, co nás čeká, ať je to co chce.”

Obešli jsme člun až k místu, kde u kormidla seděl hromotlucký strážník. Vypadal přístupněji než jeho společník. Zeptali jsme se, jestli nemají na palubě něco k snědku, a náramně nás rozradostnilo, když jsme slyšeli, že v kabině je zásoba chleba a vajec natvrdo. Nabídl jsem se, že pro jídlo dojdu, a druhý muž se poprvé zatvářil přívětivěji.

Byl to nebezpečný úkol a věděl jsem, že si budu muset počínat mrštně a opatrně. Jediný přístup do kabiny byl padacími dveřmi z horní paluby. Příď lodi se nořila do vln, místo aby se přes ně přehupovala jako u normálního slušného člunu. Pokaždé když se ponořila, moře se o ni rozrazilo a zaplavilo střecňu kabiny. To znamenalo, že musím vyčíhat, až se dostaneme na vlnu, vrhnout se kupředu, nadzdvihnout poklop a proklouznout jím, než se příď zase ponoří.

Hubený strážník mě přišel vysadit na střechu kabiny. Vysvětlil jsem mu svůj plán. Přikývl na souhlas a po tváři se mu mihlo cosi jako úsměv. Vteřinu po tom, co se příď ponořila, jsem zvolal: „Teď!”

Zachytil jsem se střechy a vyhoupl se vzhůru za vydatné hubeňourovy pomoci. Držel mě však za nohu, jako by se mě bál pustit. Zuřivě jsem po něm kopal.

„Pusť! Pusť mě, ty blázne, pusť mě!”

Pustil mě. Vrhl jsem se k poklopu, ale ta chvilka zdržení mě málem stála život. Příď se nořila do další vlny. Vítr mi skučel do uší. Cítil jsem, jak se prese mne skoro něžně přelévá moře, a křečovitě jsem se tiskl k poklopu. Prsty mi trochu ujely a užuž jsem myslel, že je po mně. V té chvíli jsem si uvědomil, že kdyby mě to spláchlo, nikdy by mě už nevylovill. Loď by byla o sto yardů dál, než by se jim podařilo začít se obracet. Vzal bych špatný konec.

Uplynula celá věčnost, než jsem si všiml, že se příď opět zvedá. Sípavě jsem vydechl a proskočil padacími dvířky jako kočka, která ukradla rybu. Stál jsem na žebříku a ohlížel se k zádi. Patova tvář byla v ohyzdném šedavém světle úplně bílá. Druzí dva na mne upírali pohled, z něhož jsem vyčetl, jaké nebezpečí jsem právě přestál. Bylo nad slunce jasnější, že všichni tři najisto čekali, že mě moře spláchne se střechy a před jejich očima mě stáhne do svých temných hlubin. Rozdíl byl jen v tom, že zatímco Pat vypadal jako omráčený hrůzou a bez sebe napětím, strážníci vyhlíželi zklamaně.

Tiše jsem slezl po žebříku a nechal za sebou zapadnout poklop. Poprvé jsem si teď všiml dvou kulatých okének na přídi, kterými sem pronikalo mlhavé světlo. To byla další podivná věc. Nikdy předtím jsem neviděl v nobbii okénka. Zpravidla dopadalo světlo do kabiny jen otevřenými padacími dvířky. Díval jsem se na okénka jako ve snu. Znovu a znovu jsem si opakoval:

„To je ale divné, to je ale divné.”

Ta slova pro mne neměla žádný smysl, protože jsem měl hlavu jako vymetenou. Znenedání jsem se otřásl a vyhrkly mi slzy. Ještě když jsem seděl na starém pytli a dával průchod svému děsu, byl jsem rád, že mě tak nevidí Pat. Ponenáhlu jsem zase vzal rozum do hrsti a začal jsem mít pocit, že se chovám hloupě. Trochu mě povzbudilo, když jsem si vzpomněl na Toma Kennyho, nebojácného chlapa středních let, který poté, co ho v Rossmoru o vlas minul padající stěžeň, plakal pět minut jako malé dítě.

Otevřel jsem skříňku, která byla v kabině, a našel tam jídlo. Pak, ještě než jsem se s ním vydal za ostatními, jsem chvilku přemítal o podivném dojmu, jakým na mne prve zapůsobil pohled na oba muže. Zdálo se mi, že vyhlížejí zklamaně. Pokud to bylo pravda, mohlo to znamenat jen jediné — doufali, že mě vlna spláchne. Ta myšlenka byla fantastická, ale vzpomněl jsem si, jak mě hubeňour držel, dokud nebylo skoro pozdě. Když jsem na to ted myslel, bylo snadno si domyslet, že to udělal schválně. To nebyl člověk, který by se snadno vylekal nebo zpanikařil, tím jsem si byl jist.

Věděl jsem, že je určitý druh lidí, kteří nacházejí obzvláštní potěšení v nehodách svých bližních, aniž by přitom zacházeli tak daleko, aby někomu přáli nemoc nebo mu přímo ublížili. Tyhle lidi vždycky zastihnete, jak přetřásají přečiny ubohého provinilce, s počestným zadostiučiněním litují jeho ženu a děti a prorokují, jak to s ním půjde dál z kopce. Titíž lidé se shlukují nad obětí nějakého neštěstí, celí diví se na ni aspoň podívat a pak se tím chlubit. Přišlo mi na mysl, že strážníci musí být vůči neštěstí otrlí — jinak by nemohli dělat své povolání.

Ale ať jsem to převracel jak jsem chtěl, pořád se mi nechtělo věřit, že by mě strážník držel za nohu, aby mě tím přivedl do nebezpečí života. To by byl pěkný ochránce zákona, jen co je pravdal

A pak jsem náhle všechno pochopil. Vylekalo mě to, až jsem se pustil dvířek skříňky a zavířil jsem přes podlahu kabiny k lanům a plechovkám válejícím se na hromadě pod přídí. Všude kolem mne burácelo moře, loď se zvedala, potápěla a otřásala. Já však seděl jako slepec, který znenadání prohlédl a v jeho ohromení mu nesejde na tom, že první, co mu přišlo na oči, je útočící býk. Pochopil jsem, že ti dva nejsou žádní strážníci.

Znovu jsem okamžik za okamžikem prošel celou dobu, kterou jsme s nimi strávili. Postupně se mi vybavovaly různé, až dosud nepochopitelné podrobnosti. Co na první pohled nejvíc zaráželo, byla nepřívětivost strážníků. Pak tu bylo to, že nezašli nahoru k Plachtoví a nepromluvili si s našimi táty. Uvědomil jsem si nyní, že žádný strážník by neodvedl dva kluky bez doprovodu rodičů. Další věc — skuteční strážníci by nepřijeli za takovéhle bouřky v neohrabané, špatně řiditelné plachetnici. Jezdili vždycky v záchranných člunech se silným motorem a byli s to odolávat daleko horším bouřím, než byla tahle. Mimoto by byli věděli, že nemohou vyplout z ostrova, a mohli by si dovolit počkat. Čím víc jsem na to myslel, tím víc jsem si uvědomoval, že jediné, co mají tihle dva se strážníky společného, je výška a oblečení.

Ale když to nebyli strážníci, co byli zač? Znali naše jména a zmínili se o ostrově Divokých koní. Nebylo potřeba zvláštní bystrosti, aby člověk pochopil, že měli něco společného s koňmi na ostrově. Jediný, kdo zřejmě o ostrově Divokých koní něco věděl, byl Mike Coffey. A Mikův člun byl pryč, už když jsme ráno odplouvali do Rossmoru.

Byl bych to rád prohovořil s Patem a dohodl se s ním, co dál. Přitom mi však bylo docela jasné, že nám nezbývá než se snažit zůstat naživu, dokud nebudeme zase na souši. A to že nebude nijak snadné. I jestli se těm mužům nepodaří hodit nás jednoho po druhém přes palubu, nemůžeme se spolehnout, že člun i nadále odolá bouři. Pak bychom šli ke dnu jeden jako druhý, nevinný stejně jako lump, a ryby, které by oždibovaly naše kosti, by si nijak nelámaly hlavu, od kterého z těch dvou druhů začít.

Tahle myšlenka mě postavila na nohy. Ať byly mé naděje na vyváznuti sebeslabší, kdyby mě ztroskotání lodi zastihlo tady dole, neměl bych žádnou. Napadlo mě také, že mě Pat možná šel hledat, když jsem tak dlouho pryč. Mohl by padnout do hubeňourovy léčky ještě snáz než já.

Chleba a vejce byly uschovány v opotřebovaném plátěném sáčku. Vzal jsem ho a lezl po rozviklaném žebříku. Ve chvíli, kdy jsem nadzdvihl poklop, projela mnou vlna hrůzy. Co jestli zjistím, že Pat mezitím beze stopy zmizel, a muži se budou jen uškllbat a olizovat si tlamy jako párek hladových kocourů na číhané? Věděl jsem, že by jim stačilo společně se na mne vrhnout a hodit mě přes palubu, a už bych byl suchou zem asi víckrát neuviděl.

Dodnes nevím, proč to neudělali. Často jsem o tom přemýšlel a jediné, k čemu jsem došel, bylo, že snad měli v sobě nějaké zbytečky svědomí, které jim nedovolilo takovu bezcitnost, jaká by se jim byla hodila. Pro svůj klid by byli potřebovali nastrojit naši smrt tak, aby vypadala jako nešťastná náhoda.

Když jsem vystrčil hlavu z dvířek, spadl mi kámen ze srdce. Pat stál u kormidla vedle hromotluka. Bouře ještě zesílila a moře se hnalo v kalných, šedých šikmých plochách, hladké a hrozivé, jako z ocele. Lodní boky skřípaly a sténaly jakoby drceny na třísky nějakou mamutí skálou. Jak se loď zdvíhala a klesala na obludných vlnách, stožáry se pod tíhou plachet kývaly a prohýbaly. Pokud jsem viděl, byly rozvinuty až do posledního hadříku. Byl to zázrak, že loď vydržela tak dlouho.

Čáru pobřeží jsem viděl jen stěží, protože noc opět pokročila. V pustých pláních vod kolem nás nebylo široko daleko jediné plachty kromě naší. Jestli někdo vyhlédl na moře a uviděl náš šílený hon, jistě si pomyslel, že celá posádka je už na pravdě boží a neřízená zdivočelá loď uhání sama vstříc své záhubě.

Vyčíhal jsem si okamžik, kdy se vysoukat na střechu kabiny, a spěšně jsem seskočil na palubu vedle ní. Vítr mě rval a chňapal po mně, když jsem se probíjel na záď. Když jsem byl o trochu blíž, viděl jsem, že Patová tvář je plna vzteku a zoufalství. Hulákal svému společníkovi do ucha:

„Pro boha živého, ukažte aspoň kapku rozumu a stáhněte tu plachtu. Už toho mám až po krk, vykládat vám, že si tu rachotinu potopíte. Nebude jí žádná škoda, jenomže my půjdeme s ní.”

Hromotluk odsekl:

„Máme naspěch do Clifdenu. Drží se krásně.”

Pat se obrátil ke mně:

„Danny, pokus se, prosím tě, vysvětlit tomuhle poldlkovi, že neřídí koloběžku. Kde takhle všichni skončíme?”

„Dávám jí ještě deset minut života,” řekl jsem. „Je to, nelžu, nejhorší loď, na jakou jsem kdy vkročil, a i kdyby byla sebelepší, v takovéhle bouři by dlouho nevydržela.”

Jestli jsme ho chtěli vylekat, měli jsme úspěch. I v slábnoucím světle bylo vidět, jak zezelenal. Až dosud zacházel s kormidlem jakžtakž zručně, i když žádný odborník nebyl. Teď s ním však náhle škubl na závětrnou stranu. Loď se naklonila a boční zábradlí zmizelo pod vodou. Vyrovnala se těžce a loudavě, protože nabrala pěkných pár sudů vody. Cítil jsem, jak mi šplouchá po bosých nohou. Hubeňour se brodil k nám.

„Co to vyvádíš? Chceš nás oddělat?” vrčel.

„Ti kluci říkají, že to máme spočítané tak jako tak,” zajíkal se hromotluk a třásl se hrůzou. Pustil kormidlo, chytil se za hlavu a kvílel: „Kdybych tak mohl být zase doma, co bych za to dal! Že jsem se kdy pouštěl do tohohle…”

Loď se znovu zakymácela a naklonila se. Tentokrát se vztyčovala ještě pomaleji. Stáli jsme až po kotníky ve vodě. Hlavní plachta se pleskala, jak se kývalo ráhno. Záď poněkud poklesla.

„Je po ní, Danny,” ozval se mi u ucha Patův hlas. „S těmi deseti minutami jsi ji podle mého přecenil.”

Hubeňour stahoval hlavní plachtu a nechal ji klesnout bez ladu a skladu, aby byl zmatek ještě větší. Hromotluk se modlil. Pomyslel jsem si, že má nejvyšší čas. Uvědomil jsem si, že dosud držím plátěný pytlík s jídlem, důkladně už nasáklý mořskou vodou. Pat vedle mě se horečně zabýval sudem na pitnou vodu. Vyprázdnil ho a zátku zase pečlivě zatloukl kamenem ze zátěže. Pak vzal kus provazu a dvakrát ho kolem sudu ovinul.

„Lepší záchranný pás bychom asi mít nemohli,” řekl ml do ucha. „Ještě není nic ztraceno.” Zvýšil hlas a houkl na muže:

„Měli byste se zout z těch vysokých bot a svléci si ty těžké hadry, jinak vás stáhnou ke dnu.”

Okamžitě uposlechli, hromotluk v nervózním spěchu, který mu jeho úkol dvakrát ztěžoval, jeho druh rozvážně a cílevědomě. Všiml jsem si, že si oba počínají neohrabaně, jako by na své šaty nebyli zvyklí.

Nebyli s tím dosud hotovi, když se hlavní stěžeň s krátkým ostrým zapraštěním rozštípl vedvl. Zřítil se mezi nás a zůstal ležet vedle kormidelní páky, jako by si chtěl odpočinout.

„Kdyby se tohle bylo stalo, dokud byla hlavní plachta rozvinutá, bylo by nás to převrhlo,” zhodnotil událost Pat. „A kdyby tohle byla jen trochu slušná loď, zůstala by tu teď ležet na hladině a jen by se pohupovala. Ale podívejte se na ni! Vždyť je to hotová velryba!”

Loď si teď skutečně počínala tak, jak se prý chovají umírající velryby, tloukla a mlátila sebou ve vodě jako žádný člun, který jsem kdy viděl. Vylévali Jsme vodu, jenže celý Atlantik Jsme vylit nemohli, a to by byla bývala jediná možnost, Jak loď zachránit. Muži nám nebyli k ničemu. Hromotluk se modlil, tiše pobrekával a naříkal si, že je mučedník, což mě i uprostřed našeho neštěstí rozesmálo. Hubeňour trávil čas odřezáváním roztříštěného konce stěžně a přeřezávánlm všech lan, která z něho visela, aby měl aspoň něco, čeho se zachytit. Když jeho společník zahlédl toto počínáni, vydal divý skřek podobný racčímu, přebrodil se k němu a chytil se stěžně. Svíral ho, jako by se už topil. Hubeňour se ušklíbl, ale neodehnal ho.

Jak jsme stáli po kolena ve vodě, byla nám psí zima.

„Možná že jsem blázen,” prohlásil Pat, „ale já si teď vezmu ždibeček z toho tvého pytlíku. Pokud nám to neprospěje, jistě to neuškodí.”

I se svým sudem jsme se kousek za kouskem plazili, až jsme se mohl opřít zády o kabinu. Příď lodi byla výše než záď a tady jsme byli tak trochu za větrem. Tahle nepatrná úleva nás až kupodivu rozjařila. Mávali jsme na muže, až přišli za námi a přivlekli s sebou i stěžeň. Zdálo se mi, že hubeňour vrhá toužebné pohledy na náš sud, neřekl však nic.

V posledních paprscích denního světla jsme vytáhli jídlo z pytlíku. Netroufali jsme si pustit se oběma rukama, a tak jsme sahali nazdařbůh a jedli, co nám přišlo pod ruku. Byl to chleba, vlhký a nasolený, ale našim vyhladovělým krkům chutnal znamenitě. Byla tam i vajíčka natvrdo, jak říkal hromotluk. Byla neloupaná, a my chroustali i skořápky, jako by to byla nevímjaká pochoutka. Vejce jsme měli každý dvě a k tomu spoustu silných krajíců chleba. Vyjedli jsme pytlík až na pár promočených drobtů. Pak už jsme neměli nic na práci, leda počkat, až se loď potopí.

X

Záchrana a setkání s Lukem Kočičákem

Nikdy předtím jsem ztroskotání nezažil a značně mě proto udivilo, jak dlouho trvalo, než se loď potopila. Kabina zřejmě působila jako plovák a držela příď lodi nad hladinou. Neodvážili

jsme se nahlédnout dovnitř, ale muselo tam být dlouho úplně sucho. Zátěž se sesula na záď, odkud se ozývalo tísnivé šplouchání. Za chvíli trčela příď skoro kolmo k obloze a museli jsme se kabiny vší silou přidržovat.

Ještě štěstí, že nebyla úplná tma. Z protrhaných letících mraků prosvítal úplněk a aspoň trochu nás ozařoval, i když za nimi zmizel. Mohutné nenasytné vlny, v mdlém denním světle tak škaredé, v měkké záři měsíce jako by zkrásněly. Bouře se s nocí trochu ztišila, svist větru a hukot moře nás přestaly ohlušovat a cítili jsme se rázem o něco lip. Pat se mi naklonil k uchu:

„Žene nás to k pobřeží. Nebýt toho, byl bych pro vyskočit už teď. Ale pokud se tahle rachota udrží, poslouží nám lip než soudek.”

Zeptal jsem se:

„Nemáš, Pate, strach?”

Chvilku neodpovídal. Pak řekl:

„Ale mám, jenže co z toho. Lepší je pustit to z hlavy. Nejradši bych teď byl doma, to se ví.”

„Nezdá se ti, že se vítr utišuje?” ptal jsem se, jen aby řeč nestála.

„Už je skoro po bouři,” potvrdil Pat. „Třeba se ta loď ani nepotopí.”

I když jsem to říkal, věděl jsem, že nemáme naději. Pat se zašklebil.

„Řekl bych, že to má spočítané.”

Loď si počínala jako plavec, který se dostal až tam, kde nestačí, zamířil zpátky ke břehu a opatrně hledá špičkou nohy dno. Ani dost málo jsem ji nelitoval.

Když se konečně potápěla, nořila se pod hladinu jemně a zlehka jako vyhřívající se žralok. Věděli jsme, co přijde, protože jsme ucítili pozvolné klesání přídě. Voda si konečně našla skulinu a zaplavovala kabinu. Už dávno jsme se připoutali k soudku, ale jen lehce, abychom se ho mohli pustit, kdyby se začal potápět. Muži nás potichu pozorovali a udělali se svým stěžněm totéž. Nebyli však tak trpěliví jako my. Dobrých deset minut předtím, než loď zmizela pod hladinou, spustili stěžeň jako člun na vodu a kymácivě odpluli po temně blyštivých vlnách. Během minuty jsme je ztratili z dohledu.

„Pánbůh je potěš,” prohodil Pat po chvilce.

Víc jsme o nich nemluvili ani se po nich nerozhlíželi.

Za chvilku byla celá loď pod vodou. Stáli jsme dál na střeše kabiny a sud, ze kterého se vyklubal opravdu dobrý záchranný pás, nás držel zpříma. Chlad zrovna štípal. Vlny nám pleskaly do tváře a vzpomínám si, že mě to uráželo. Necítil jsem žádnou paniku, snad proto, že jsem si jl už odbyl, když mě div nespláchla vlna se střechy kabiny.

A pak jsme najednou plavali. Voda zaplavila poslední místečko na lodi a stáhla ji nadobro ke dnu.

„O jednu mizernou loď je na světě míň,” řekl Pat.

Pak jsme už nechali řečí. Když jsme se chtěli udržet naživu, potřebovali jsme každou špetičku dechu. Drželi jsme se za lano těsně u sudu, abychom se však udrželi nad vodou, museli jsme volnou rukou dělat tempa. Ted dole mezi vlnami jsem si uvědomil, že se můžeme takhle motat na jednom místě až do soudného dne, anebo dokud se vyčerpaní nevzdáme a neklesneme za lodí na mořské dno. Jenže ať živý nebo mrtvý, už jsem se k té lodi nechtěl přiblížit.

Naštěstí pro nás byl silný příliv. Už za několik minut jsme si všimli, jak nás zvolna unáší. Jinak, pokud jsme věděli, mohli jsme být na cestě do Ameriky. Mezi vlnami se nám nedařilo zahlédnout pobřeží, i když jsme věděli, že nemůže být daleko. V dosud jasném měsíčním světle jsme viděli jeden druhého, a to byla v našem zoufalství veliká útěcha.

Zvláštní bylo, že dokud jsme museli zápasit s vlnami, neměli jsme na zoufalství čas. Ale jakmile se vítr utišil a vlny se jen zvolna měkce valily, zmocnila se mě strašlivá tíha a malátnost. Ruka, kterou jsem se držel sudu, se ml zdála být dlouhá jako veslo a bolela mě tak dávno, že jsem si už ani nepamatoval odkdy. Slabý vnitřní hlásek mi našeptával, že nejlepšl by bylo všeho nechat. Totéž tvrdila i má ruka: „Nech toho. Nech toho. Bolí to.” Spustit se tak dolů do měkkého, konejšivého moře a spát, spát, spát!

Přestal jsem plavat a na okamžik jsem cítil sladkou úlevu, Jak bolest v ruce polevila. Ale jen jsem se dostal hlavou pod vodu, rázem jsem přišel k sobě. Provazem v podpaždí jsem byl dosud připoután k sudu a byl jsem rád, že se mohu zachytit a s prskáním vysunout z vody hlavu a ramena. V tom okamžiku, kdy jsem byl pod vodou, jsem však ucítil pod nohama písek.

Přesto však trvalo ještě celou věčnost, než jsme se dostali na břeh. Bylo už skoro po bouři, ale vlny dosud dunivě dorážely na písčitou pláž ve změti bílé pěny. Pokaždé když už jsme dosáhli na dno, stáhl nás příboj zase zpátky, daleko a daleko do moře, a tam jsme se bezmocně vznášeli, dokud nás neuchopila dalSí vlna. Naráželi jsme hlavami o sebe i o sud. Dělali jsme jeden kotrmelec za druhým jako šašci v cirkuse. Plnými ústy jsme polykali hořce slanou mořskou vodu. Mnohokrát jsme se dostali ke břehu a zase pryč, než jsme si uvědomili, že sud, který nám až dosud tolik pomohl, nám teď naopak bráni v přistáni.

Když nás příští vlna zanesla do moře, vyvlékli jsme se z lan, jimiž jsme byli připoutáni k sudu, a drželi se nad vodou jen vlastní silou. Jednu nebo dvě vteřiny jsme stáli na místě a pak jsme ucítili, jak nás nová vlna vleče opět ke břehu. Uprostřed tříštícího se příboje jsme zůstali ležet. Vzpomínám si, jak jsem se tiskl jako kámen tváří dolů v mělké vodě, bez sudu náhle docela bezmocný. Všude kolem mě burácela bělavě pěna a přibíjela mě k písku. Pak jsem se vztyčil, voda odcrčela a byl jsem nad ní na suchu. V posledním záblesku rozumu jsem se donutil odplazit se z dosahu chtivého moře. Lezl jsem pomalu a s bolestí po kolenou jako středověký poutník. Když jsem se ocitl na měkkém písku, svalil jsem se do něho jak dlouhý, tak široký.

Věděl jsem však, že si nesmím odpočinout, že mám ještě něco udělat. Aniž bych věděl, proč to dělám, nadzvedl jsem trochu hlavu a pohlédl dolů k moři. Pat se zvolna vlekl ke mně. Počkal jsem, dokud se také nenatáhl, a pak mě naplnil hluboký klid a mír, jaký jsem od té doby už nikdy nepocítil. Ucítil jsem ještě, že natahuje ruku a sahá na mne, a okamžitě jsem usnul.

Probudilo mě slunce a klid. Po ohlušujícím burácení, které mi zaléhalo i do snů, mi připadal podivný a nepřirozený. Vlny šplouchaly na sluncem ozářený písek s jemným šuměním, které vždy na okamžik ztichlo a pak se ozvalo nanovo. Když jsem zvedl hlavu, viděl jsem, že se pode mnou táhne rozlehlá hladká pláž, a na ní bylo těsně u břehu několik balvanů pokrytých chaluhami. Tam jsem zahlédl i Pata, jak se sklání nad kamením. Kolem mne se vinul široký pás písečných přesypů zarostlých trávou. Písek byl bělostný, skoro jako vápno, a po té hrozné noci vypadal zvlášť čisťoučký a úpravný.

Vstal jsem pomalu a jako zpřerážený, bolely mě všechny kosti. Když jsem se však pustil za Patem, cítil jsem, že je mi krok za krokem lip. Když jsem se přiblížil, viděl jsem, že se mi směje. Nebylo divu, našlapoval jsem jako nějaký vodní pták, který není zvyklý pohybovat se po souši. Klouby jsem měl ztuhlé jako devadesátiletý děda. Nikdy poté jsem se už neposmíval stařečkům, když pajdali na sluníčko k inishronskému přístavišti.

Pat řekl, že je už půl hodiny vzhůru.

„Ze začátku jsem taky za nic nestál,” utěšoval mě. „Za chvíli budeš jako rybička. Člověče, je to krása, být na světel”

Vpředu nadzdviženou košili měl plnou škeblí, ale nějak se nám do nich nechtělo, vypadaly studeně a nelákavě. Vysypal je zpátky na mělčinku u skaliska, kde je prve nasbíral. Spokojeně zažbluňkaly.

Moře bylo světle šedomodré, jakoby hedvábné, a dlouhý hladší pruh v dálce naznačoval, kudy teče proud. V dohledu byla jen jediná lod. Vypadala jako pták, protože nebylo vidět, kde moře přechází v oblohu. Podle slunce mohlo být tak osm hodin.

Šaty nám už zpola uschly, byly však těžké a lepily se nám na záda. Začali jsme si povídat o chalupě, kde by byl oheň, chleba, podmáslí, čisté oblečení a někdo, kdo by vzkázal na Inishrone, že se nám nic nestalo.

„Nejspíš si pomyslí, že jsme se utopili, až policajti z Clifdenu ohlásí, že jsme tam nedorazili,” vzdychl Pat.

I když se nám srdce svíralo při pomyšlení, co se s našimi průvodci asi stalo, bylo to poprvé, co se o nich jeden z nás zmínil. Až teď jsem se Patovi svěřil se svým závěrem, že to vůbec nebyli strážníci, ale spřeženci Mika Coffeyho. Pat zkoprněl. Z travnatého okraje pláže se ohlédl dolů k moři a vybuchl:

„Chceš říct, že jsme mohli být celou noc doma v posteli? Že jsme s těmi šantaly vůbec nemuseli chodit? Že jsme nemuseli nasazovat krk v té bouři?”

„Já si to aspoň myslím,” přikývl jsem. „Napadlo mě to, až když jsem šel do kabiny pro jídlo, a pak už jsem neměl příležitost ti to říct.”

„A já jim ještě vykládal, že Mike Coffey něco šije,” kroutil Pat sám nad sebou hlavou. „Povídal jsem jim to, jak jsi byl dole. Řekl jsem, že bych za to nic nedal, že o těch koních něco ví, a že by si ho měli vzít do prádla. Oni mi náramně poděkovali, že by je byl Mike nikdy nenapadl, že si s tím člunem jezdí kdy chce kam chce, a že jsem šikovný, bystrý chlapec. A celou tu dobu se musili chechtat pod vousy. Jenom doufám — ne, smrt bych nikomu nepřál. A jestli se zachránili, mají tak nahnáno, že snad od nich bude nějaký čas pokoj.”

Šli jsme dál a já mu vyprávěl, jak mě hubeňour držel za nohu, až mě moře málem spláchlo přes palubu. Ještě teď, ačkoliv se toho od té doby tolik událo, mi při té vzpomínce přejel mráz po zádech.

Nahoře nad pláži se rozprostírala široká pláň písečných dun, porostlých krátkou travičkou. Na každém kroku jsme tam narazili na králičí osadu. Byly jedna jako druhá — asi tucet okrouhlých děr a vyšlapané pěšinky dovnitř a ven. Byly tu čerstvé stopy droboučkých tlapek, a jednou jsme dokonce zaslechli cupot a zahlédli zvířený písek, po nastražených uších nebo bílém ocásku blýskajícím se v doupěti však ani potuchy. Byl to zvláštní pocit, když si člověk představil všechna ta oddechující tělíčka, přikrčená pod zemí a čekající, až přejdeme, aby mohla zase vylézt.

Cesta byla nekonečná, až konečně jsme přešli poslední dunu a spatřili před sebou silnici. Byli jsme zesláblí hladem i zážitky minulé noci, a museli jsme si proto před posledním úsekem cesty na pár minut sednout. Kousek níž stála při okraji silnice bílá chaloupka. Ještě dnes ji před sebou vidím jako tenkrát — stála průčelím do silnice na divokém kamenitém prostranství, oplocena tak pečlivě jako trávník pro dostihové koně.

„Z komína se kouří,” ozval se Pat po chvíli. „Někdo je uvnitř.”

Nebylo pochyb, z komína se vinul proužek kouře ne větší než z dýmky. Asi míli na východ bylo vidět další, větší stavení. Všude kolem chaloupky bylo jen kamení, kapradí a vřes. Kousek dál pak políčko brambor, nedávno okopané. Osamělá černá kravka se popásala na jediné slušnější loučce, která byla v dohledu.

Pak jsme se zvedli a pustili se s kopce. Narazili jsme na úzkou stezku od moře plnou studeného bílého písku. Po chvíli přešel její povrch v měkké bláto a trávu a stezka mířila přímo k bílé chaloupce. Zanedlouho jsme stáli na trávníku přede dveřmi a nahlíželi dovnitř.

Dolní část dveří byla zavřená. Pak, zatímco jsme se rozhlíželi, objevil se muž a pohodlně se o ni opřel lokty. Byl sporý, šlachovitý a pružný jako hlohový keř. Tvář i ruku, v níž svíral hlavičku staré hliněné dýmky, měl tmavou jako uzená ryba. Mžoural na nás přes brýle s ocelovou obroučkou, které ještě podtrhovaly jeho přemýšlivé vzezření. Zevrubně sl nás prohlédl od dosud vlhkých šatů až po solí slepené vlasy. Když promluvil, zněl jeho hlas tiše a trochu chraplavě, jako by ho málokdy používal.

„Vykoupali jste se v moři,” řekl. „Přišli jste asi v bouři o člun, ne?”

Přikývli jsme. Opřel se o dveře ještě pohodlněji a zabafal z dýmky.

„To je jen důkaz pro to, co pořád říkám.” Povzdechl sl napůl netrpělivě a napůl se zadostiučiněním. „Tady by měla být továrna

na zpracování ryb. Kdyby tu byla, nemuseli byste se vláčet za bouřlivé noci v nevyhovujícím člunu na moře. Pracovali byste v továrně, každý týden byste dostali peníze jako páni a nebyli byste denně v nebezpečí života nebo zmrzačení na divokém oceánu. Zrovna takhle jsem jim to říkal na okrese. Mají tam, na okrese, ode mne dvě stě čtyřicet sedm dopisů o téhle továrně — a nefrankované — jeden jako druhý!”

Oči mu vítězoslavně zajiskřily. Pat řekl trochu chvějícím se hlasem:

„Prosím vás, pane, my máme hlad.”

„Tak vidítel” zajásal. „Kdybyste pracovali v mé továrně, hlad byste neměli. Proč? Protože byste byli zámožní lidé. Protože byste měli v kapse peníze…”

„Ale kdo by ty ryby chytal?”

Přes všechnu zlost jsem neodolal a položil mu tuhle otázku. Okamžitě jsem si přál, abych byl držel jazyk za zuby. Šlehl po mně zpod brýlí chladně opovržlivým pohledem.

„Lidé jako ty přivedou tuhle zemi na mizinu,” promluvil. „Lidé bez fantazie, podnikavosti, vzletu. Malodušní, malicherní lidé. Lidé, kterým jde jen o ně samé.” Zdrženlivě se zasmál. „Samozřejmě, vy jste jistě odněkud z ostrovů. Říká se, že tam jsou lidé hodně zaostalí.”

„Možná že jsou zaostalí,” vzplanul jsem, „ale nikdy by nenechali hladového stát na prahu. Pozvali by ho dál a posadili k ohni. Nabídli by mu něco k snědku. A pomohli by mu dostat se domů, místo aby mu čvaňhali o nějakých továrnách, které budou vyrábět ryby z kamínků a prodávat je vílám.”

„Přestaň, Danny,” napomenul mě Pat tiše.

Muž byl bolestně uražen, přesto však nás konečně pustil do dveří.

„Pojďte dál,” zval nás škrobeně. „Máte samozřejmě pravdu. Měl jsem vás nejdřív pozvat dovnitř. Moc vám toho nabídnout nemohu, ale všechno, co mám, je vaše.”

Bylo mi ted stydno, i když se prve jistě choval stejně nevychovaně jako ted já. Přitom však bylo ve slovech, která užíval, i v tom, jak důstojně ustoupil stranou a pustil nás do kuchyně, něco, co dávalo znát, že je jaksi jiný než většina lidí ze zdejších končin. Dlouhá police s potrhanými knihami vedle ohniště snad poskytovala vysvětlení, mluvil totiž jako vzdělaný člověk.

Oheň byl nizoučký, ale zářil jasně. Usedli jsme u krbu každý z jedné strany. Náš hostitel se sehnul a přiložil další rašelinu. Z šatů se za chviličku kouřilo a holeně nás začaly horkem pálit. Jak se mi tělo pomaloučku rozehřívalo, setřásal jsem ze sebe i hrůzu uplynulé noci. Zastrčil jsem si ruce pod kolena a bylo mi dobře, že jsem v bezpečí na souši. Až doposud jsem pořád tak trochu čekal, že se po nás natáhne dlouhá, studená ruka a stáhne nás oba zpátky do slaného moře.

Začal jsem se se zájmem rozhlížet po chýši. Sestávala z jediné místnosti, když jsem nepočítal otevřenou půdu, která se táhla nad půlkou kuchyně. Byla tam nahoře spousta koček, a ty ted jedna po druhé zvedaly hlavy a pokukovaly po nás. Když se oheň rozhořel, začaly opatrně slézat po rozviklaném žebříku stojícím v rohu. U jeho paty si každá nejprve protáhla zadní nohy, zívla a pak tiše ťapkala k ohni. Rozsadily se do půlkruhu a čas od času si nás pokradmu číhavým kočičím způsobem prohlížely. Když se u krbu uvelebily všechny dospělé kočky, začala se za ně usazovat celá armáda malých. Byly každá jiná, od čtrnáctidenních koťat s vratkými tlapkami až po štíhlé, dlouhoocasé šestiměsíční rváče. Vylézaly zpoza skříní a pytlů a slézaly ze staré železné postele v koutě. Některé dokonce hřadovaly, jak se ted ukázalo, v příborníku mezi hrnky a talíři.

„Mám kočky rád,” poznamenal hostitel. „Bez nich bych ani nezužitkoval mléko, co mám od krávy.”

„Máte jich ale pěknou řádku, pane,” podotkl Pat.

„To mám. A co se mi na nich nejvíc líbí — nechají mě mluvit.”

Neodvážil jsem se pohlédnout na Pata, protože jsem se bál, že se rozchechtáme a znovu ho urazíme.

„Říkají mi Kočičák Luke,” pokračoval hostitel. „Je to ctihodné jméno. A bylo by mi milejší, kdyby mi říkali Krysák Luke, nebo dokonce Švábík Luke, než prostě Luke Faherty, jak to budu mít napsáno na rakvi. Člověk se má něčím odlišovat — tak bych to řekl.”

Užuž jsem měl na jazyku, že by mu mohli říkat taky Luke Rybí továrna, ale včas jsem se zarazil.

Vytáhl nelákavou misku se studenými vařenými brambory a do dvou otlučených hrnků žbluňkavě nalil kyselé mléko z máselnice. Hodně ho vyšplíchlo na podlahu. Několik koček se připlížilo a pokradmu je slízaly.

Pak Luke přistrčil tři židle k zapatlanému stolu, položil na něj nevábné jídlo a pobídl nás:

„Pojďte a najezte se dosyta. Nezlobte se, že nebudu jíst s vámi. Mám jen dva hrnky.”

Nezbývalo nám než zasednout ke stolu a dát se do jídla. Luke si ze zdvořilosti přisedl k nám a úzkostlivě sledoval, zda nám chutná. Půjčil nám kapesní nůž, abychom si mohli brambory oloupat. Pobízel nás, abychom si namáčeli sousta v kyselém mléce, které jak říkal, dodá bramborům lepší chuti než sůl.

„Brambory s kyselým mlékem — z toho jsem živ,” prohlásil. „A jsem zdravý jako rybička.”

A začal dlouhé kázání o škodlivosti dobrého jídla. Člověk je prý po něm změkčilý a nemá žádnou sílu. Prohlašoval, že za časů jeho dědečka bývali lidé o dvanáct palců větší, než jsou dnes, a dokázali rybařit tři dny beze spánku. Zlobilo nás to tak, že jsme zapomněli, co vlastně jíme, a to bylo dobře. Dokázali jsme tak spolknout každý pár brambor a se zavřenýma očima je zapít kyselým mlékem.

Když jsme se vrátili k ohništi, uvědomil jsem si, že do mne jídlo vlilo nový život. Patovi oči jen hrály. Za chviličku se naklonil přes krb a zašeptal:

„Vsadím se, Danny, že ti hromotluci za starých časů požírali ty, kterým se nepodařilo tolik vyrůst, aby si tu bramborově mléčnou dietu trochu vylepšili.”

Vyjekl jsem smíchy. Luke se ohlédl od stolu, s něhož právě sklízel, a mně nezbylo než předstírat, že mě jedna z koček kousla. Chvilku se na mne upřeně díval, ale zdvořilost mu nedovolila říci nahlas, co si zřetelně myslel, že jsem totiž kočky dráždil. Zachránilo mě jen to, že největší z kocourů si vybral právě tu chvíli k tomu, aby mi vyskočil na klín, schoulil se do klubíčka a začal příst. Vděčně jsem ho hladil po hlavě. Z Lukovy tváře se vytratil podezíravý výraz a dal se znovu do práce.

Byli jsme zticha, dokud nevysypal zbytky našeho jídla do dřevěného vědra.

„To je pro vdovu Joyceovou,” vysvětloval. „Je to moc slušná osoba a má tři prasata. Bylo by mi lito vyhodit dobré jídlo. Už jsem myslel na to, že bych si nějakého čuníka opatřil sám, jenže je nemohu vystát. Jsou to takové zlomyslné potvory, prolhané a nenažrané. Prase by dokázalo podvést vlastní matku, na to můžete vzít jed.”

Řekl to tak drsným, hořkým tónem, až jsem měl chuť se zeptat, jaké má s prasaty osobní zkušenosti. Dosud jsme však mlčeli. Luke si pak přisedl k ohni mezi nás a s dychtivou zvědavostí si nés prohlížel. Až na tu první poznámku o našem ztroskotání se snažil nevyzvídat, odkud jsme. Jak jsem si ho tak prohlížel, přistihl jsem se při myšlence, jak užitečný by to byl spojenec. Může si chodit, kam se mu zlíbí, a nemusí nikomu vysvětlovat, proč není doma, leda své vrance a kočkám. Uměl by si nechat cizí tajemství pro sebe, alespoň pokud jsem mohl posoudit. A byl to člověk, který by dokázal pochopit, že chceme zachránit hříbě i kobylku pro Pata. Dokazovalo to jeho nadšení pro továrnu na zpracování ryb, i když jsme se mu pro ně vysmívali.

„Pate,” navrhl jsem, „já myslím, že bychom měli říci panu Fahertymu, co se nám stalo. Možná že by nám mohl pomoci.”

XI

Získáme užitečného přítele

„Neříkej mi ,pane Faherty’. Říkej mi Luku. Zní to kamarádštěji.”

Posunul se na sedačce dopředu a nedočkavě naklonil hlavu ke straně jako pes, který čeká, že půjde ven hlídat ovce. Vypadal tak přátelsky, až se Pat rozhodl mu důvěřovat. Ale nejdřív mu Luke musel slíbit, že bude držet v tajnosti všechno, s čím se mu svěříme. Luke by byl v tu chvíli slíbil cokoli.

Když jsme mu vyprávěli, jak jsme přistáli na ostrově a našli koně a jak nás unesli dva muži převlečení za strážníky, vzrušením nadskakoval a výskal, až bylo k smíchu na něho pohledět. Kočky takové nedůstojné chování pohoršovalo. Jedna po druhé se od něho škrobeně vzdalovaly a znechuceně se rozsadily v půlkruhu kousek dál od ohně.

„A tak teď nevíme, co si počít,” zakončil Pat. „Chceme se vrátit na ostrov Divokých koní pro kobylku, jenže nemáme člun. A i kdybychom ho měli, pořád je tu ještě babička. Nepřenese to přes srdce, jestli pojedeme bez ní. A pak je tu to hříbě. Rekl jsem tomu zlodějskému hromotlukovi na lodi, kde ho najde. Zkrátka nevíme, kam dřív skočit.”

„Nejdřív zajděte na strážnici,” řekl Luke.

Srdce mi pokleslo. Patovi na okamžik zasvítily oči a pak znovu pohasly. Luke viděl, jak na nás jeho návrh zapůsobil, stejně jako kdybychom mu to řekli naplno.

„Počkejte,” domlouval nám. „Dejme tomu, že to ty dva vyplavilo někde tady v okolí. Nebylo by nejšikovnějšl, kdyby je strážnici zatkli?”

„A za co vlastně?” ptal jsem se nedůvěřivě.

„Za to, že se vydávali za strážníky, za co jiného,” podivil se Luke. „Při takovém pomyšlení se našim strážníkům bude vařit krev v žilách a nebudou litovat sebevětší námahy, jen aby je mohli chytit za límec. Požádají o pomoc policii v Roundstonu, v Carraroe a v Clifdenu, po celém pobřeží. Nedají si pokoj, dokud je nechytí. Líná huba holé neštěstí,” zakončil slavnostně.

Poznali jsme, že to není plán k zahození. Kdyby se strážníci dostali na ostrov Divokých koní dřív než my, jistě by zabavili všechny koně až do té doby, než by zjistili, kteří jsou kradení a kteří divocí. Jak nás Luke upozornil, z kobylky by byla vetchá stařenka, než by ji ruka zákona zase vrátila Patovi. Prohlásil, že zná Mika Coffeyho až moc dobře a že mu bylo vždycky záhadou, proč vypadá spíš jako pirát než jako cesťák. Takový obličej jako Mike nemá nikdo nadarmo, vrtěl hlavou Luke. „Pokud jde o člun,” pokračoval, „mám dole v přístavišti lodičku. Malou, ale šikovnou. Ten včerejší větřík by jí byl nezkřivil ani vlásek. Na ostrov Divokých koní dojede jako nic.”

„Jak daleko je k přístavišti?” skočil mu Pat do řeči.

„Irskou míli,” odpověděl Luke. „Ale vezmeme to svižně a budeme tam jedna dvě. Strážnice je tam hned při ruce, zrovna uprostřed vesnice.”

Ta vesnice byl Kilmoran. Nikdy předtím jsem tam nebyl, ale při rybolovu jsem z dálky moře často vídal drobný bělorůžový shluk domků. Přikryli jsme oheň popelem a zavřeli všechny kočky v chalupě. Pak jsme se pustili po silnici do Kilmoranu.

Byla to dlouhá, nerovná, písčitá cesta, napravo vroubená mořem a zleva horami. Na čtvrt míle od Lukovy chalupy jsme došli k místu, kde kdosi vyrval hoře pár akrů nevalné půdy. Skupina fuchsií a hlohových keřů zakrývala dlouhé, nízké obílené stavení. Popošli jsme po pěšině k němu. Luke se zastavil a zahalekal:

„Jste doma, paní Joyceová? Jste doma?”

Ve dveřích se objevila úpravná žena středních let s veselou tváří. Odpověděla vysokým zaštěbetáním, připomínajícím ptačí hlas:

„Tady jsem, Luku. Jako byste nevěděl, že jsem vždycky doma.”

„Podojte mi, prosím vás, paní Joyceová, krávu, nakrmte kočky a nenechte vyhasnout oheň. Počítám, že se budu pár dní toulat. A ve škopku u zadních dveří máte jídlo pro ty vaše tři lumpy čuníky. A nepouštějte krávu do zelí. A nenechte velké kočky vypít mléko těm malým. A nenechávejte přes noc otevřeno, nebo se vrátím a u ohně mi bude sedět liška, jako by tam odjakživa patřila. A vy sl zamkněte kurník, než tam půjdete. Vyprávěl jsem vám, jak jsem viděl lišku, paní Joyceová, drzou jak opici, jak se na mne dívala, když jsem dojil krávu? Vyprávěl jsem vám to?”

„Vyprávěl, Luku, vyprávěl,” zavolala paní Joyceová. „Hned se tam vypravím a udělám všechno, co chcete.”

„Ne abyste mi myla kuchyňský stůl,” křikl Luke. „Bere to dřevu jeho přírodní mastnotu. A nepouštějte děti ke kočkám, ať je nepokoušou.”

Ta poslední věta se dala vyložit různě. Nebylo jasné, jestli má Luke strach, že kočky pokoušou děti, nebo děti kočky. Vdova Joyceová se jen zasmála a zamávala nám na cestu. Když jsme hbitě pochodovali k silnici, prohodil Luke:

„Je to hodná ženská a dobrá sousedka.”

Dalo nám dost práce udržet s ním krok, protože se pohyboval kupředu dlouhými skoky jako horský kozel. Asi nám to však nebylo na škodu; museli jsme aspoň napínat ztuhlé svaly až do krajnosti. Když jsme došli do Kilmoranu, bylo nám námahou horko a prsty i chodidla nohou nás brněly.

Slunce už bylo vysoko a zářilo na modrém nebi jako svítící míč. Vesnice Kilmoran ležela u malého zálivu a chalupy v půlkruhu vroubily jiskřící moře. Zrovna uprostřed byla, jak Luke říkal, strážnice. Byla to bílá jednopatrová novostavba s malou zahrádkou obehnanou zdí. Na zahrádce vedle pěšiny byl měkký trávníček a něm schoulený jako kráva na louce ležel strážník, hotový obr. Spal, jako když ho do vody hodí, klidně a pokojně oddychoval a široká zarudlá tvář se mu leskla.

„Jen se podívejte,” zašeptal Luke. „Není nad klidné svědomí!” Pak náhle zahulákal: „Johnny! Johnny! Přistáli tu Francouzi a na stanici hoří!”

Obr se vymrštil na nohy, jako když ho bodne. Vztekle a hněvivě se rozhlížel kolem, až konečně spatřil Luka. Jeho výraz se rázem proměnil, zatvářil se ostýchavě a nejistým hlasem zaprotestoval:

„Ale propána, Luku, chlapče, co máš co takhle děsit lidi?”

„Pojď dovnitř,” vybídl ho Luke vlídně, „a vyděsím tě ještě víc. Kde je seržant?”

„Šel si dolů do Geraghtyho krámu pro tabák. Nedá bez té fajfky ani ránu.”

Pata poslali pro seržanta a my ostatní jsme šli do kanceláře. Dokud se nevrátili, neopouštěl mě velký neklid, protože jsem se bál, že náš příběh nedokážeme povědět, aniž bychom řekli víc, než by bylo na místě. Ale nemusel jsem si dělat starosti. Seržant byl hubený muž přísného vzezření, který na nějaké kluky moc nedal. Požádal Luka, aby mu celou záležitost vylíčil sám, a nám nakonec položil jednu nebo dvě jednoduché otázky přátelským, ale trochu poručnickým tónem.

Jak Luke předpovídal, myšlenka, že si někdo navlékl jejich uniformu se zločineckým záměrem, naplnila strážníky vášnivou zlobou. Slíbili sobě i nám, že si nedají pokoj, dokud ty dva muže nedostanou živé nebo mrtvé. Aby se mohli okamžitě pustit do pátrání, požádali Luka, aby nás vzal k přístavišti a dovezl nás na Inishrone ve své loďce.

Nic nám nemohlo kápnout lépe do noty. Nechali jsme je sundávat zbraně rozvěšené po stěnách a vytratili jsme se ven.

Za takového krásného dne zůstalo ve vsi jen málo mužů. Většina jich šla na rašelinu nebo do polí. Všude se však hemžily ženy. Připadalo mi, že všechny vyšly, jen aby mohly sledovat, jak se nalodíme. Některé prostě jen stály ve dveřích, jako by se vyhřívaly v dopoledním slunku. Jiné předstíraly, že spěchají do obchodu na nákup. Ale malý, těsně semknutý hlouček mířil rovnou k přístavišti. Prohlížely si nás od hlavy až k patě. Nakukovaly do Lukovy loďky, jako by ji nikdy předtím byly neviděly. Poznamenaly, že tam chybí nádržka na raky a rybářské sítě. Podotkly, že nás neviděly přistávat. Uhodly, že máme šaty z látky bréidín, vyrobené na ostrovech, ale ne na Aranu, nýbrž na Inishronu. Popíchly, že Luke vypadá jako člověk, který se chystá k velkému činu. Luke jim nevěnoval ani pohled, ale jak vztyčoval malou lodní plachtu, zahlédl jsem mu na čele kapku potu. Když jsme se užuž chystali odrazit, postoupila kupředu boubelatá žena s kachním obličejem a sladce zavolala:

„Luke, miláčku, jestli jedeš na ostrov, měl bys mě možná vzít s sebou. Nezaberu víc místa než děcko, a kdyby přišel větší vítr,

mohla bych ti být dobrá. V zacházení se člunem se vyznám na to můžeš vzít jed.”

Luke zapíchl pohled na lem její široké červené flanelové sukně a odmítl ji:

„Děkuju, ale radši ne. Děkuju ti, Maggie, za ochotu. Jenže bych napřed musel vyhodit z lodi zátěž.”

Při těchto slovech jsme odrazili a zanechali rozzuřenou Maggii uprostřed pochechtávajíclch se sousedek na břehu

Třebaže vál příznivý větřík, zářilo slunce tak jasně, že bylo vidět i kameny spočívající na dně moře. Dráždilo nás, že musíme sedět se založenýma rukama v člunu, místo abychom se pustili do pronásledování našich nepřátel. Luke byl na tom nejhůř Přebíhal po člunu sem a tam, urovnával lana a se zuřivou netrpělivostl zkoumal směr větru. Přesto však trval na tom, že my každým pohybem člun brzdíme. Poslouchali jsme ho na slovo, až sí nakonec dosedl na sedátko u vesel a zhluboka povzdechl.

„Musíte sl myslet, že mám o kolečko víc,” řekl bez obalu.

Ujišťovali jsme ho, že to ne, i když musím přiznat, že jsem začínal přemítat, jestli nám tak vznětlivý člověk nebude spiš na obtíž než k užitku.

„Dospělý člověk by měl mít víc rozumu, než ho mám já,” pokračoval bezmocně Luke. „Ani nevíte, jak jsem rád, že jsem takhle zčistajasna vypadl. Ale v tom to všecko není. Víte, nejedu na ostrov Divokých koní poprvé. Netvařte se tak zklamaně,” utěšoval nás. „Je pravda, že tam přijde málokdo. Já sám jsem tam byl naposled před dvaceti lety a tak jsem se tam tenkrát vyděsil, že jsem se tam už víckrát nevrátil. Kde se vzali, tu se vzali, zjevili se ml tam duchové španělských koní — a to mi tenkrát pořádně nahnalo. Nikdy jsem o tom ani živé duši nevyprávěl ze strachu, aby se mi nevysmáli. Vypravil jsem se tam jen tak ze zvědavosti. Jenže když jsem se pokoušel přistát, málem jsem ztroskotal a až druhý den ráno se mi podařilo dát člun zase do pořádku. Přes celou noc jsem zůstal v přístavišti. Bylo tma jako v pytli. Nebylo vidět ani na špičku nosu. Usnul jsem ve člunu, když vtom mě uprostřed noci probudí ržání koní a dusot kopyt přehlušující vítr. Ježily se mi vlasy na hlavě, co vám budu povídat. Myslel jsem, že nadešla má poslední hodinka.”

„A co jste udělal?”

„Modlil jsem se,” řekl Luke prostě. „Obrátilo mě to na víru, ani byste nevěřili. Příští den jsem odjel. Když nastal odliv, vítr trochu zeslábl. Ale dokud jsem nepotkal jednoho muže plujícího z Kilmoranu a nevyptal se ho, kolik je hodin, nebyl jsem sl jist, jestli to pluji já nebo můj duch.”

Hovořil tak slavnostně, že jsme se neodvažovali smát se mu. Kromě toho jsme si dobře pamatovali, jakou hrůzu jsme zažili i my, když jsme té první noci na ostrově slyšeli před bývalou kovárnou dusot koní. Pat se zamyslel.

„Takže divocí koně byli na ostrově už před víc než dvaceti lety. A to bylo dávno předtím, než do tohohle kraje přišel Mike Coffey.”

Jak Mike sám vyprávěl, pomáhal řídit stát New York až do doby asi před deseti lety, kdy se rozhodl vrátit se do Irska a dožít tam zbytek svých dnů. Lukovo vyprávění naplnilo Pata uspokojením. Teprve ted, když jsme se zbavili posledního zbytku pochybností, Jsme si uvědomili. Jak jsem pořád tak docela nevěřili, že by tam divocí koně mohli přečkat všechny ty roky.

Jeli jsme nejprve do Rossmoru varovat Cornyho, aby dal na hříbě dvojnásob pozor. Na širém moři, vydaná napospas větru, se loďka začala zmítat. Jak se zdvihala, ponořovala a vrzala, ochromil mě strach až do konečků prstů. Napadlo mě, že tuhle lodku neznám. Vypadá značně sešle. Luke asi neztrácí moc času tím, že by ji opravoval. Nezbývá mu na to při psaní dopisů o továrně na zpracování ryb čas. Umí s lodí zacházet, to ano. Ale nikdy jsem neslyšel, aby nějaká loď vydávala takové zvuky. Proč tahle kladka tak klepe? A kosatka je tak rozedraná, že by dírami v ní mohli prolétávat mořští racci. A kdy byla loď naposled nadehtována, to ví jen sám pánbůh. S úzkostí jsem se kradmo podíval, zda dovnitř neprosakuje voda. Co se to tam leskne mezi kameny?

V tu chvíli mi padl pohled na Pata a zhrozil jsem se, když jsem viděl, jak neklidně, vyděšeně přejíždí člun vytřeštěnýma očima a zase je obraci k pevnině. Svitlo mi, že na mne musí být stejný pohled. Zahanbeně jsem zdvihl oči k Lukovl. Stál na druhém konci člunu a soucitně nás pozoroval.

„Jsem to skutečně kus pitomce,” řekl hořce. „Po tom, co jste sil vy dva chudáci včera v noci užili, vás vytáhnu v takový větrný den na otevřeném člunu a čekám, že budete jásat!”

„Nejsme vždycky takoví,” pokusil se Pat chabě o smích.

V té chvíli však zavřískl jako mořský racek, protože mu na ruku, položenou na zábradlí lodi, šplíchlo trochu vodní pěny. Já při tom zvuku nadskočil a rozhoupal jsem člun. O chvilinku později jsem se oba krčili na dně lodi.

„Tam teď zůstaňte,” zavolal na nás Luke, „dokud vás ten strach nepřejde, a aby nám zatím uběhl čas, něco si zazpíváme.”

„Zazpíváme?” zaskřehotali jsme unisono a málem jsme nevěřili svým uším.

„To se ví,” přitakal Luke. „To je nejlepší lék na strach, jaký znám. Já začnu a vy se můžete přidat, až vám to půjde.”

A spustil píseň, kterou jsme dobře znali, o kočujícím nádeníkovi, který považoval za nedůstojné pracovat pro farmáře, kteří si ho na koni přijížděli najmout.

Na konci třetího verše se zdálo, že Luka naše mlčení tak trápí, až jsem se k němu ze zdvořilosti přidal. Měl vysoký, překvapivě melodický hlas a zpíval s velkým zaujetím. Sotva píseň skončila, zanotoval další. Byla to píseň s refrénem, který znovu a znovu s rostoucí zuřivosti opakoval: „Je to škoda, škoda, škoda, že nejsi Paddy!” K té se připojil i Pat, a než jsme se dostali do poloviny, hulákali jsme s takovou vervou, o jaké se autorovi ani nesnilo. Když jsme dozpívali, spustil ji Luke zase od začátku, když nám tak šla. Pak jsme se začali rozpomínat na další písně, které jsme měli sami chuť si zazpívat. Před Rossmorem už jsme o svých obavách dávno ani nevěděli a litovali jsme, že je naše koncertování u konce.

Do rossmorského přístaviště jsme vplouvali dost nesměle. Bylo tam pár člunů, ale přestože se nikde nic nehýbalo, měli jsme obavy, abychom nemuseli něco dlouze vysvětlovat a zdržovat se. Sto yardů za západ od přístaviště vklouzl Luke s člunem mezi vysoká skaliska tak hladce, jako by zarazil koně.

„Je čas k obědu,” poznamenal. „Teď se tu nějaký čásek nikdo neukáže. Vy dva se natáhněte do člunu a ležte tam, dokud se nevrátím. Budete tu víc v bezpečí. Doběhnu k Cornymu a řeknu mu, aby to hříbátko někam uklidil. Taky vyzvím, co je nového, můžete se spolehnout.”

Vyskočil na břeh, než jsme se vzmohli na odpověď, a už se trmácel přes skaliska, aniž se ohlédl. Bezmocně jsme na sebe s Patem pohlédli.

„Trefí vůbec ke Cornymu?” zapochyboval jsem po chvilce.

„Trefí. Nevzpomínáš si, jak se nás právě na to zvlášť vyptával, když jsme mu to všechno vyprávěli?”

Zdálo se nám, že to čekání nepřečkáme. Pozorovali jsme moře, jestli se k Rossmoru neblíží nějaká loď z ostrovů, a pozorovali jsme břeh, jestli se tam neobjeví nějací zvědavci, kteří by si chtěli prohlédnout náš člun. Rozhlíželi jsme se také po nějakém náznaku toho, že nás Luke zradil. Věřím, že až do chvíle, kdy se skoro o hodinu později znovu objevil na pobřeží, by nás bylo nijak nepřekvapilo, kdyby se bylo ukázalo, že je přítelem Mika Coffeyho. Za tu hodinu jsme měli spoustu času na přemýšleni. Zdálo se nám teď, že jsme Lukovi naletěli hrozně snadno. Zrovna včera večer jsme se vydali do rukou dvěma neznámým mužům a div nás to nestálo život.

„Achich, Danny, kdy my dostaneme rozum?” zanaříkal Pat. „My nemáme v hlavě mozky, ale snad seno nebo piliny. Kdoví, snad bychom měli s touhle kraksnou odrazit a rozjet se na ostrov Divokých koní sami.”

Já však hájil Luka.

„Jen si porovnej, jaký má proti tamtěm dvěma upřímný, poctivý obličej. Vzpomeň si, co nám všechno navykládal. A všechno, co říkal, ukazovalo, co je zač.”

„To máš pravdu,” uznal Pat. „Kdyby to byl kamarád Mika Coffeyho, hodil by zbytky brambor radši do ohně, než aby je dával někomu pro prasata.”

„A ta paní Joyceová je poctivá od kosti,” pokračoval jsem, „a vypadalo to, že je s ním náramně zadobře.”

Právě v tu chvíli jsme spatřili, jak Luke slézá po skaliskách k nám. Bylo dobře, že jsme se dostali v řeči až sem, protože si nás pronikavě prohlížel, jako by chtěl zjistit, jestli jsme na něho zatím nezanevřeli. To, co viděl, ho zřejmě uspokojilo. Zbrkle jako vždycky naskočil do člunu a okamžitě odrazil. Na nic jsme se nevyptávali, ale co nejrychleji jsme vztyčili plachtu. Napjala se pěknou jihozápadní brízou.

„Tak,” řekl Luke, „teď na Inishrone pro babičku a pak hurá na ostrov Divokých koní!”

XII

Babiččin výlet na moře

Mezitím co nám líčil svou návštěvu u Cornyho, vytahoval Luke z kapes krajíce chleba. Měl od paní O’Sheaové i dva kousky slaniny, litovala prý, že jsme se tam s Lukem nezastavili na pořádný oběd.

„Je to báječná ženská a umí se chovat,” chválil ji Luke. „Sotva dvě minuty potom, co jsem vešel do chalupy, jsem už seděl za stolem a přede mnou kopec jídla jako pro Otesánka ze starých pohádek. Najezte se zatím a já vám budu vyprávět, co jsem se dozvěděl.”

Chléb v Lukově kapse silně načichl rybinou. Vlastně všechno na Lukovi bylo cítit rybinou, jako by byl nějaký tuleň. Nijak nám to samozřejmě nevadilo a byli jsme mu vděční, že nám přinesl jídlo.

„Nejdřív vás musím uklidnit — hříbě je v pořádku a v bezpečí,” začal Luke. „Dneska je přestěhovali na salaš na kopci. Je tam s ním synovec paní O’Sheaové, Batty Kelly, a nic jim tam nechybí.”

„Proč ho stěhovali?” zeptal se najednou Pat.

„Protože dneska hned s prvním rozbřeskem tu byl tvůj táta a hledal vás,” vysvětloval Luke. „Všichni si říkali, že byste sami od sebe tak hned neodjeli, a když, tak byste se o tom byli aspoň zmínili. Řekli si, že by vaše zmizení mohlo mít co dělat s tím hříbětem, tak ho přestěhovali do úkrytu, aby bylo v bezpečí.”

„Co dělal táta, když zjistil, že v Rossmoru o nás nikdo nic neví?” staral se Pat.

„Nezdálo se mu to,” pokyvoval Luke hlavou. „Nezdálo se mu to ani dost málo. Nějaký člověk na ostrově snad prý viděl podivnou lod mířící, jak se mu zdálo, k Rossmoru. Nedíval se prý za ní dlouho, protože šel z Garavinu a přestalo ho bavit pořád se po ní ohlížet. Prý by si jí byl vůbec nevšiml, nebýt toho, jak se na moři divně zmítala, jako když žralok mrská ocasem nebo jako když sviňucha věští bouři.”

„No pozdravpánbu,” řekl Pat trochu netrpělivě. „A neříkal táta, co se chystá udělat dál?”

„Říkal, že se vrátí na Inishrone a vytáhne všechny chlapy na výpravu za tou cizí lodí. Corny O’Shea mu na to řekl, že rozumnější by bylo poslat za nimi strážníky s jejich motorovým člunem. Tak se oba vypravili dolů na strážnici za seržantem. Vzal bych si kousíček toho chleba, co držíš v ruce, chlapče,” řekl náhle omluvným tónem.

Ulomil jsem kus a beze slova jsem mu ho podal. Patova ruka křečovitě žmoulala límec svetru, jako by žila nezávisle na svém vlastníkovi. Tvář měl Pat svraštělou zuřivou netrpělivostí. Luke si zálibně prohlížel chleba a zdálo se, že to ani nepozoruje. Vyhrkl jsem:

„A co řekl seržant?”

„Seržant vytáhl záchranný člun a chvíli jezdili podle pobřeží sem a tam, až pak…”

„Co pak?”

„Až pak našli stěžeň z té lodi vyplavený na skaliska v Lettermullenu. Jenže nenašli nic než ten stěžeň,” pokračoval spěšně. Povšiml si v té chvíli, jaká myšlenka nám prolétla hlavou. „Bylo kolem něho omotané lano, dlouhé tažné lano, jako by ho byli ti vaši dva kamarádi po přistání rozvázali.”

„A co si o tom myslel táta?” skoro zašeptal Pat.

„Řekl sl, že je zbytečné vás hledat dál,” řekl Luke. „To seržant se ještě nevzdával naděje. To on říkal, že to vypadá, jako by ten stěžeň byl někomu posloužil za záchranný pás. Šli všichni na četnickou stanici v Lettermoru a seržant se svými lidmi začal pátrat po každém, koho by bylo mohlo moře vyplavit. Během asi tak hodiny objevili vaše dva přátele, jak popíjejí pálenku v chalupě jednoho horala, náramně se litují a z plných plic nadávají na Mika Coffeyho.”

„Na Mika! Oni ho strážníkům jmenovali?”

„Jestli ho jmenovali?” pochechtával se Luke. „Jak se ml to jeví, dali mu tolik jmen, až by ho to mrzelo. Povídali strážníkům, že na takovou práci, do jaké se pustili včera v noci, by byl potřeba člun, který by za něco stál. Povídali, že Mike Coffey by si zasloužil jít do basy za to, že je poslal na moře v takové kocábce. Povídali, že jejich malér je v tom, že jsou takoví habáni, protože právě kvůli tomu si je Mike Coffey na tu práci vybral — padly jim totiž ty uniformy. Ba ba, v horách dělají náramnou pálenku, jen co je pravda. Té když máte v sobě džbáneček, budete vykládat o své přízni z matčiny strany a po dvou se přiznáte, že jste zavinil požár v San Francisku.”

Třebaže jsme si dali tu práci a poslali za našimi únosci strážníky z Kilmoranu, nijak nás nepotěšilo, že byli dopadeni tak brzy.

„Řekli vůbec, jak se jmenují?” ptal jsem se, „nebo odkud jsou?”

„Jsou z Kerry, to aspoň říkali strážníkům. Odtamtud je i Mike Coffey.” Řekl to takovým tónem, že bylo jasné, že od lidi z Kerry by nikdo nic lepšího nečekal. „Navzájem si říkali Foxy a Joe. Jinak jmenovat jsem je neslyšel.”

„A kde jsou teď?”

„Na cestě do Galwaye. Budou obžalováni z krádeže uniforem, i když nikdo vlastně neví, kde k nim přišli. Pak přijdou na přetřes další věci. Nejspíš se s nimi ted po nějaký čásek neuvidíme.”

„A co Mike Coffey? Co bude s ním?”

„Bude po něm zahájeno velké pátrání,” odsekával Luke. „Dříve nebo později je to pátrání dovede na ostrov Divokých koní. Musíme se snažit dostat se tam ještě dřív než strážníci, nebo si chuť na kobylku budeme muset nechat zajít.”

„Tak vy si myslíte, že se strážníci vypraví na ostrov Divokých koní?” zeptal se Pat po chvíli.

„Po pravdě řečeno, nevím, co si o tom mám myslet,” řekl Luke bezmocně. „Myslím si jen, že čím dřív se tam dostaneme a vezmeme si, co si vzít chceme, tím lip. Pak už nám může být jedno, kdo tam jede a jak dlouho se zdrží.”

Viděli jsme, že má pravdu. Lukova kocábka dělala, co mohla. Byla rozvrzaná, plachty rozedrané a lezly z ní třísky, ale uháněla po lesklém moři tak dychtivě, jako by na něm byla poprvé. Luke ji ovládal přímo mistrovsky. Stačilo, aby tu a tam pohnul prstem, a každý ždibec větru mu pomáhal. Bylo na něj radost pohledět a Pat mu po chvíli udělil nejvyšší ocenění, jakého byl schopen: „Luku, vy neřídíte o nic hůř než náš John.”

Luke vycenil bílé tesáky v pobaveném úsměvu. Zeptal jsem se:

„A dozvěděl jste se něco o samotném Miku Coffeym? Nebo o tom, kam zamířil, když včera odjel z Inishronu?”

„Jel prý do Rossmoru,” odpověděl Luke. „Nechal Andyho v člunu a zastavil se na chvilku v krámě u Stephena Costelloea. Vypil si tam půldruhé pinty piva a koupil krabičku zápalek na dýmku. Stephen ho sám obsloužil a pak ho šel ještě vyprovodit dolů k přístavišti. Mike s Andym odpluli na západ směrem ke Clifdenu a od té doby se tu neukázali.”

„Nikdy jsem neslyšel, že by se Mike a Stephen Costelloe nějak kamarádili,” zapochyboval Pat.

„Paní O’Sheaová říkala, že včera byli jako spiklenci,” řekl Luke. Náhle se zarazil. „Jako spiklenci? Slyšeli jste, co jsem řekl? Není šprochu, aby na něm nebylo pravdy trochu. Vsadím se o pětku, že je Stephen Costelloe nějak namočený do té Mikovy koňské záležitosti, ať už v tom jde oč chce.”

Ale Pat tomu nechtěl uvěřit. Prohlásil, že Stephen je držgrešle, o tom že si cvrlikají vrabci na střeše, ale nepoctivý že nebyl nikdy. Luke pokrčil rameny.

„Pokud já mám své zkušenosti,” tvrdil, „každý lakomec se dříve nebo později zaplete do nějaké špatnosti. Naučí se srovnat si se svým svědomím cokoli. Nakonec už ani žádné svědomí nemá, nebo jen takové s hladkou a tuhou hroší kůži. Pozor, neříkám, že Stephen krade koně. Aspoň pokud jsem slyšel, je tak bohatý, že nemá něco takového zapotřebí. Ale je celá řada jiných věcí, které může dělat a které není radno vytahovat na světlo boží.”

„Jaké věci myslíte?” zaútočil Pat.

„Rekl bych, že by tě samotného mohlo něco napadnout,” odbyl ho Luke.

Pevně sevřel rty, jako by se chtěl pojistit, že víc neřekne. Pat se na dlouhou dobu odmlčel. Věděl jsem, že znovu a znovu přemílá Lukova slova a snaží se nahlédnout do Stephenova pokřiveného myšlení.

Pokud jde o mne, brzy jsem se vzdal pokusů pochopit, co má Luke na mysli. Konečně jsme se blížili k Inishronu. Seděl jsem na

zádi a pozoroval, jak je ostrov s každým yardem vidět zřetelněji. Roztroušené bělavé skvrnky se poznenáhlu změnily v chalupy a z šedého oparu začala vystupovat síť kamenných zídek kolem skalnatých políček. Pak jsem uviděl i závoje dýmu vinoucí se porůznu v průzračném vzduchu z komínů.

Do garavinského přístaviště jsme nezajeli. Když jsme dopluli až těsně k němu, spatřili jsme tam les stožárů, jako by se v přístavu shromáždily všechny lodě z celého ostrova. Zamířili jsme raději podél pobřeží do malé zátoky mezi skalisky pod Conroyovic chalupou. Na kamenité pláži tu odpočíval Conroyovic currach. Slunce se už stočilo k západu a zátoka byla ve stínu. Kousek do moře vybíhala jakási přírodní skalnatá hráz. Zajeli jsme k ní do hluboké vody a vyskočili na břeh.

„Vy dva teď koukejte mazat,” popohnal nás Luke, „a přiveďte babičku. Já počkám tady. A jestli to půjde, přineste něco na zub,” volal za námi ochraptěle, jak jsme se vzdalovali od pobřeží. „A pro lásku k Mikovi nenechte tu starou paní, aby si na skálách přerazila nohy. Tady by se dokázal zmrzačit mladík, natož stará paní, která má osmdesátku za sebou.”

„Dáme na ni pozor,” zvolal Pat.

Propletli jsme se mezi skálami a zmizeli z dohledu, jak nejrychleji to šlo, takže víc příkazů nám už nestačil dát. I když se poctivě snažil tlumit hlas, moc mu to nešlo.

V téhle části Inishronu nikdo nebydlel. Byla obrácena k Atlantiku, takže byla takřka po celou zimu vystavena bouřím. Po každé bouři vyhlíželo pobřeží jinak, jak obří tlapy moře zpřeházely těžké skály.

Nahoře jsme se pustili po staré hrbolaté a kamenité cestě, až jsme došli k mírnému travnatému svahu. Měkoučká tráva nám hladila bosá chodidla, šlo se po ní docela jinak než po kamení. Bylo tu pár ovcí, které se tu přes léto pásly. Trávu už okousaly docela nakraťoučko.

Na vrcholku kopce, odkud bylo vidět zadní stranu Conroyovic chalupy, jsme se zastavili. Zadní dveře byly zavřeny. Všechny slepice se popelily na oploceném dvorku. Upozornil Jsem na to Pata.

„Vypadá to, že nikdo není doma, co?” zeptal jsem se.

„Vypadá to tak,” přisvědčil Pat. „Maminka je vždycky takhle zavírá, když někam jde. Kdyby byla doma, motaly by se slepice u předního vchodu a číhaly by na příležitost, jak se dostat do kuchyně. Máme kliku.”

„Ale bude tam babička?” zapochyboval jsem, protože chalupa vyhlížela docela opuštěně.

„Babička nikam nechodí,” zavrtěl Pat hlavou. Museli jsme přejít dvě políčka a teprve pak jsme dorazili k chalupě. Kradli jsme se při zdi až k průčelí. Pak už nemělo cenu dál se skrývat. Vrhli jsme rychlý pohled na pěšinu k hlavní cestě a proklouzli jsme za roh k přednímu vchodu.

Bylo by mě nijak nepřekvapilo, kdyby byly přední dveře zavřeny jako na noc nebo jako když jsou všichni pryč. Viděli jsme však, že jsou zavřeny jen zpoloviny, takže jsme mohli nahlédnout do kuchyně. Na protější stěně na kredenci se v šikmém odpoledním slunci ohnivě blýskal džbánek. Jinde v místnosti bylo proti tomu šero. I oheň v krbu jako by bledl. Pat bez okolků strčil do dveří a vstoupili jsme dovnitř.

Babička seděla na svém obvyklém místě u ohniště. Škubla sebou, když nás zahlédla. Zrovna se modlila a velký černý růženec jí překvapením vyklouzl na podlahu. Pat se sehnul a zvedl ho. Babička vztáhla ruku a jemně se dotkla jeho čela. Pak zhluboka vzdychla.

„Z naší rodiny se ještě nikdy nikdo neutopil, Patičku,” řekla. „Ještě nikdo. Mrzelo by mě, kdybys s tím měl začít ty.”

„Kde jsou všichni?” zeptal se tiše Pat.

„V Garavinu. Nedej pánbůh, aby táta potkal Mika Coffeyho, nebo tam dojde k vraždě. Stavěli se tu s Johnem asi před hodinou a vzali si flinty, co mají na tuleně. Když odešli, pobíhaly máma se sestrami po domě jako slepice, když kolem slídí liška. Tak jsem jim poradila, že nejlíp udělají, když se vypraví do Garavinu za mužskými, a já že se tu budu modlit za všechny hříšné duše. Jak to, že jste je v Garavinu nepotkali?” zarazila se náhle.

„My do Garavinu nejeli. Přistáli jsme dole u Cuandubhu. Je tam s námi jeden člověk z Kilmoranu. Hlídá člun. Je moc hodný. Skoro bys řekla, že je z ostrovů. Jedeme s ním ted na ostrov Divokých koní.”

Ostře si nás prohlédla.

„Vy teď jedete na ostrov Divokých koní?”

„Musíme tam zajet pro jednu kobylku, kterou jsme tam viděli,” vysvětloval Pat. „Přišli jsme pro tebe, že tě vezmeme s sebou. Pojedeš?”

Na okamžik jako by se vylekala. Pak zvolna vstala. A jako ze sna promluvila:

„Ano. Ano. Pojedu s vámi. Na ostrov Divokých koní. Řekla jsem, že se tam chci podívat. Říkala jsem to, a vy jste na to nezapomněli.” Přešla k příborníku a vytáhla odtamtud buclatý bílý porcelánový kafáček s růžičkami. Z kafáčku vytáhla klíč na dlouhém provázku a podala ho Patovi. „Otevři tu truhlu, Patičku, zlato, vezmu si odtamtud šál.”

Pat odemkl vyřezávanou truhlu u zadních dveří. Odjakživa ve mně probouzela zvědavost, popošel jsem proto blíž, abych do ní mohl nahlédnout. Docela navrchu ležel pečlivě složený tmavohnědý rubáš, jaký jsem vídával na zemřelých v rakvi. Babička se při pohledu na něj šťastně usmála.

„Jen se na to podívejte,” řekla. „Počítala jsem už najisto, že jinou parádu si už neobleču. Zvedni ho opatrně, Pate. Ať se mi nepomačká. Tak a teď mi podej šál.” Pat vytáhl krásný béžový šál lemovaný hnědými, světle zelenými a červenými květy. „A vespod je ještě čistá kostičkovaná zástěra. Tak, a opatrně tam ten rubáš zase ukliď.”

Pat udělal, co mu přikázala. Pak zase zamkl truhlu a vrátil klíč. Museli jsme se na chvíli odvrátit a babička ho uložila zase do jiného kafáčku. Pak si navlékla přes černý živůtek čistou modrobíle kostičkovanou zástěru a přes ramena si přehodila jemný, měkký šál.

„Tak a jsem hotová,” řekla.

Vzali jsme si nenačatý bochník chleba a pár studených vařených brambor, připravených pro slepice. Spolu s malým balíčkem ovesných vloček na kaši jsme je zavázali do starého pytle od mouky. Pak jsme přihodili na oheň pár kousků rašeliny a mohli jsme vyrazit.

Vzali jsme babičku pod paží, aby se jí lépe šlo. Cítil jsem, jak se mi pod rukou celá chvěje, a na okamžik jsem se zděsil toho, co děláme. Jako by mi četla myšlenky, oslovila mě:

„Nedělej si se mnou starosti, Danny. Za chvilečku budu zase v pořádku. Už dávno jsem nebyla na procházce, to je to celé.”

Vedli jsme ji, kudy jsme sami přišli, přes dvě políčka a po travnaté stráni, která se táhla až dolů k pobřeží. Postupovali jsme pomalu, protože jsme museli slézat po skalních stěnách, na které jsme se nedávno tak lehko vyšplhali. V této části ostrova nebyly žádné ploty a nejsou tam dodnes, protože půda je tam příliš chudá, než aby stálo za to ji oplocovat.

Právě když jsme se proplétali na stráni mezi ovcemi, všiml jsem si, že nás někdo sleduje. Za zídkou pole, které jsme právě přešli, vykoukla hlava. Náhodou jsem se zrovna v té chvíli ohlédl a stačil jsem jen zahlédnout, jak se znovu stáhla do úkrytu. Ať to byl kdokoli, mohl nás samozřejmě pozorovat štěrbinami mezi kameny ledabyle postavené zídky dál. Patovi jsem se o tom nezmínil. Nemělo cenu pobízet babičku k většímu spěchu. Nic bychom nezískali, kdybychom ji teď nutili ke klusu a pak se nám třeba zhroutila, než bychom se dostali k člunu.

Než jsme došli na pobřeží, aspoň půltuctukrát jsem se ohlédl k zídce. Nakonec si toho Pat všiml. Babička zrovna tak.

„Dneska tu není široko daleko ani živá duše, Danny,” upokojila mě. „Všichni se sběhli dolů do Garavinu a oplakávají tam jisté dva chlapíky, kteří se o sebe dovedou docela dobře postarat sami.”

Pat si mě však úzkostlivě prohlížel a bylo vidět, že si domýšlí, že mám pro svůj spěch nejspíš nějaký důvod. Na nic se však neptal.

Po skalnaté pěšině nad mořem jsme stařenu napůl nesli. Opírala se teď o nás vší váhou a parádní šál jí sklouzával s ramen. Byli jsme asi v půli cesty ke člunu, když se zastavila a zanaříkala:

„Už jsem na takové štrapáce přece jen moc stará. Staré báby mají sedět za kamny a plést punčochy. K ničemu jinému nejsou.”

„Teď už to máš jedno, jestli půjdeš dál, nebo se vrátíš,” chlácholil ji Pat.

Znovu jsem se ohlédl a tentokrát jsem spatřil hlavu a ramena našeho pronásledovatele vteřinu předtím, než zmizel za skálou. Byla to žena. Pocítil jsem sladkou úlevu. Byl jsem tenkrát ještě zajíc a měl jsem za to, že ženy jsou ubohá, slabá stvoření, která nedokáží ublížit ani mouše. Přidal jsem se k Patovi, který povzbuzoval babičku, aby s námi ušla ještě zbývající kousek cesty. Odsekla dost ostře:

„To se ví, že půjdu. Myslíte, že mě tu teď necháte? Nedejte na mé babské řeči. Hlavu mám mladou zrovna tak jako vy. Jen nohy mi už stárnou.”

A statečně se plahočila dál.

Když jsme se dostali na dohled k loďce, pustil se nám Luke přes skály na pomoc. Když jsme dorazili k místu, kde nezbývalo než sejít z cesty a pustit se přes skaliska k lodi, omluvil se:

„Promiňte mi, paní Conroyová, co teď udělám.”

A beze všech cavyků ji popadl do náruče a nesl ji po břehu jako balík chaluh. Babička krátce vyjekla a pak už byla zticha. Šli jsme s Patem vedle Luka, každý po jedné straně, a trnuli jsme, aby ji nepustil. Bylo vidět, že příliš těžká není, ale její

objemné oblečeni mu zakrývalo rozhled. Třásli jsme se, že co chvíli šlápne do některé z hlubokých skulin mezi balvany a zřltl se se svahu i se svým břemenem. Musím se přiznat, že nejvíc jsme se báli toho, co bychom řekli Patovu tátovi, kdyby se nám nepodařilo dovézt mu jeho matku zpátky živou a zdravou. Jinak jsme se ale myslím báli o stařenu o to víc, že jsme si od té doby, co nám řekla, že by chtěla jet s námi, vůbec neuměli představit, že bychom měli vyplout bez ní.

Brzy jsme poznali, že Luke ví, do čeho se poušti. Veden jakýmsi instinktem našlapoval zcela bezpečně. Nebyl ani udýchaný, když vysvětloval:

„Často musím vyjíždět na moře i v noci. Slézat popaměti mi nedělá potíže. Nemáte strach, pani Conroyová?” zakončil starostlivě.

„Ani za mák,” prohlásila stařena pevně. „Ne, nemám.”

Těsně u člunu ji opatrně postavil na zem. Uhladila si zástěru, dlaněmi si shrnula s čela bílé vlasy a pevněji si přitáhla šál. Pak se ohlédla na cestu, po niž jsme přišli, a usmála se:

„Musím vám, Luku, poděkovat, že jste mi pomohl. Člověk by až řekl, že nosíte ženské po břehu celé dny, jen co je pravda.” Náhle krátce vykřikla a ukázala prstem na břeh. „Propána, jen se podívejte, kdo mi přišel popřát šťastnou cestu! Můžete vylézt zpoza té skály, slečno Doylová, a popřát nám dobrý vítr jako dobře vychovaná dámal”

Všichni jsme se ohlédli a já jsem se musel hodně přemáhat, abych se nedal do smíchu. Zpoza skály se skutečně vynořila starší slečna Doylová. Tvářila se právě tak nepřítomně a vznešeně jako vždycky, třebaže po dlouhé cestě přes ostrov trochu pokulhávala. Pokud má paměť sahala, ani ona, ani její sestra nikdy předtím nevytáhly paty z Garavinu. Taktak že se jednou nebo dvakrát uráčily poctít svou návštěvou nás a některé jiné chalupy v sousedství. Vyhlížela ted dost zuboženě, vlasy měla pocuchané, kabát natržený a ztratila jeden podpatek. Zvedla se ve mně proti ní vlna hněvu za to, že mě tak postrašila.

„Kde se tu berete?” vybafl jsem na ni. „Co za námi slídíte? Koukejte se teď sebrat, jít domů a držet jazyk za zuby o tom, co jste viděla, jinak vás to bude mrzet!”

„Jsi moc hrubý, chlapče,” zamračila se. „Jen co uvidím tvého otce, tak mu to povím.”

„Vypadněte, paní,” vložil se do řeči netrpělivě Luke, „a nemařte tu čas.”

„Co Je to za člověka?” zeptala se Pata. „A kam chcete unést paní Conroyovou?”

„Ale kdepak unést!” spráskla ruce pani Conroyová. „Chystám se jen na projížďku plachetnici. Tak a jděte domů jako hodná holčička, nebo vás cestou zastihne tma.”

Slečna Doylová se však nehýbala. Luke po chvíli řekl:

„No, chlapci, nemáme času nazbyt. Hup do člunu.”

Slečna Doylová nás mlčky pozorovala. Luke nastoupil na lod a my mu podali babičku. Když jsme odráželi, přišla slečna až k vodě, aby viděla do člunu. Nemohli jsme jí v tom zabránit, ledaže bychom po ní začali házet kameny, a to jsme ženě, to se ví, udělat nemohli. Tak jsme to také řekli babičce; to ona totiž přišla na tenhle způsob, jak se zbavit nevítaného hosta.

„Vy bábovky,” odfrkla stařena pohrdavě.

Slečna Doylová stála tak blizoučko, až mě napadlo, že se možná v poslední chvíli pokusí naskočit na palubu. Nešlo ml ovšem na rozum, proč by to dělala ani proč se o nás vlastně tolik zajímá. Ani se však nehnula, dokud jsme nebyli nějakých pár yardů od útesu. Pak jsme viděli, jak se škrábe do kopce, aby nás viděla odjíždět. Stála tam nehybně jako kormorán, dokud jsme se nevzdálili. Pak jsme viděli, jak se s nemotorným spěchem vrací po útesu, až jsme ji mezi skálami ztratili z dohledu.

XIII

Znovu na ostrov Divokých koní

„Co je to za chuděru ztřeštěnou?” zeptal se Luke. „Vypadá, jako by celý život strávila za pultem.”

Pověděli jsme mu, že slečna Doylová a její sestra vedou garavinskou poštu.

„Něco takového jsem sl představoval,” pokývl moudře. „Pošty vždycky posílí v člověku ty nejhorší stránky.”

„To máte pravdu,” souhlasila paní Conroyová. „Ale ona není nijak ztřeštěná. Je zlá. Na vlastní oči jsem měla příležitost vidět, jaká je, když ji to popadne.”

Nikdo z nás nedokázal přijít na to, proč nás vlastně špehovala. Luke zalitoval:

„Skoda že jsme ji nemohli trochu zmást, aby nevěděla, kam máme namířeno. Jenže jsme měli na vybranou jen dva směry — severozápadní k ostrovu Divokých koní a jihovýchodní zpátky do Garavinu, a tam jsme jet nemohli; mohli by nás tam uvidět. Zkrátka čert ji vem, a pusťme to z hlavy.”

I když jsme se od té chvíle snažili na nevítanou vetřelkyni zapomenout, necítili jsme se už ve své kůži. Pokud bylo vidět pobřeží, z něhož jsme právě vypluli, nespouštěli jsme ho s Patem z očí, jako bychom čekali, že se tam každým okamžikem vynoří celá armáda. Ani lísteček se však nepohnul. Když jsme toho konečně nechali, všimli jsme si, že se na nás babička s úsměvem dívá. Seděla na zádi zabořená do staré plachy a choulila se do šálu. Div nepředla jako kočka.

„Tak a už mi nekažte náladu řečmi o slečně Doylové,” napomenula nás. „Co má být, má být. Až budete v mém věku, snad se taky naučíte nelámat si hlavu věcmi, se kterými se nedá nic dělat.”

A začala na vzdáleném connemarském pobřeží ukazovat místa, která si pamatovala ještě z mládí — mysy, ostrůvky i útesy. Některá z nich nazývala jmény, která jsme znali, jiná však jmény dnes už zapomenutými.

Ještě jsme byli v závětří velkých inishronských útesů, když jsme poprvé zahlédli ostrov Divokých koní. Babička se při pohledu na něj celá napřímila. V obličeji měla směs lásky a podráždění. Vzpomněl jsem si, jak se tváříval táta, kdykoliv mluvil o naší kravičce z Kerry. Kamkoli jsme ji dali pást, odevšad utekla. Kolikrát kvůli ní sběhal celý Inishrone. Ale nakonec o ní řekl vždycky totéž: že druhou takovou aby pohledal a že by ji nedal, ani kdyby mu ji zlatem platili. Stará paní Conroyová si na ostrově Divokých koní užila své, ale bylo vidět, že tam nechala kus srdce. Patová nakousnutá otázka vyzněla do prázdna. Přešel radši na záď a urovnal babičce za zády starou plachtu, aby se mohla pohodlně opřít. Po celý zbytek cesty byla duchem bůhvíkde. Snažili jsme se ji nerušit.

Na otevřeném moři se do nás opřela vysoko vzdutá modrá vlna. I když nám Lukova přítomnost dodávala odvahy, trochu jsme zatrnull. Lukova lodka byla tak malá a moře tak velké. Prudký vítr svištěl v plachtoví. Chvílemi se zdálo, že zdvihá člun až nad vodu a zase ho spouští mezi těžké vlny. Jen pár odvážných racků nás sledovalo.

Temná modř ostrova Divokých koní pomalu přecházela v sytou zeleň. Slunce právě někde za ním zapadlo. Daleko a daleko, kam až jsme jen mohli dohlédnout, se táhly po obloze pruhy růžové záře. Moře se trochu uklidnilo. Luke jako první přerušil dlouhé mlčení.

„Kde myslíte, že bychom měli přistát, paní Conroyová? Vyznáte se na ostrově lip než my.”

„Jeďte nejdřív do přístaviště,” řekla tiše. „Chci se podívat na chalupu, kde jsem se narodila.”

Srdce ml pokleslo, když jsem si vzpomněl na zříceniny nad přístavištěm. Pat ke mně vzhlédl a viděl jsem, že se v duchu obírá stejnou myšlenkou. Proč jen jsme nenechali babičku v bezpeč! za kamny v synově chalupě! Bylo však pozdě bycha honit; užuž jsme vjížděli do přístaviště.

Podle příkazu paní Conroyové svinul Luke plachty už na sto yardů od ostrova.

„Často jsem se dívávala, jak to mužští dělají,” vysvětlovala, „a nikdy jsme nepřišli o žádný člun. Tenkrát, jak nám to všechny čluny rozmlátilo, to byly přivázané k molu. Stáli jsme před chalupami a pozorovali, jak sebou tlučou. Muži se plazili k přístavišti proti řezavému větru po čtyřech a doufali, že se jim podaří čluny zachránit. Pánbůh s námi a zlé pryč! Neměli sebemenší naději, že se jim to povede. Kámen by byl zaplakal nad těmi krásnými čluny, které to rozemlelo napadrť, takže klesly ke dnu před našima očima.”

„To musela být hrozná chvíle, bože můj,” zašeptal Luke.

Nechal člun vklouznout do přístaviště a pak ho uvázal. Vystoupili jsme všichni na břeh; babičce jsme pomáhali za ruce.

Jakmile se octla na břehu, jemně nás setřásla. Asi minutu mlčky stála a hleděla na hromádku trosek, které bývaly celým jejím světem. Pak pomalými pevnými krůčky zamířila přímo k nim.

Šli jsme tak těsně za ní, jak jen jsme si troufali. Skoro jsem nemohl popadnout dech. Jako by mi nějaká obrovská ruka tiskla hruď a drtila žebra, až jsem se bolestí dusil. Do tváře jsme stařeně neviděli. Přehodila si šál přes hlavu, jako by byla v kostele. Jen z jejích napřímených zad a pomalého houpání sukní jsme mohli uhádnout, jaký žal na ni dolehl.

Celou cestu od přístaviště se nezastavila ani neohlédla. Jako náměsíčná minula první chalupy a starou kovárnu, kde jsme tenkrát s Patem přenocovali. Nad kovárnou, tam, kde se cesta stáčela od moře do vršku, u chalupy na samém kraji vesnice se zastavila. Ted se po nás ohlédla a ve velkých černých očích měla plno slz.

„Tohle bývala naše chalupa,” řekla.

Stavení stávalo na malém oploceném pozemku. Při jeho průčelí rostl chomáč kopřiv. Všude jinde byla kratičká čistá tráva, uhlazená slanými zimními vichřicemi. Babička prošla mezerou, kde kdysi bývala vrátka, a prázdným rozšklebeným vchodem vstoupila do chalupy. Na prahu dlouho otálela. Pak se zprudka pohnula a vkročila dovnitř. Šli jsme za ní.

Popošla do středu rozlehlé místnosti, která bývala kuchyní, a pohlédla vzhůru na holé štíty. Pak zamířila k trávou zarostlému ohništi. Sedátko u něho, chráněné komínem, se uchovalo čisté a obílené. Pomaloučku k němu došla a usedla na ně.

„No nazdar,” pomyslel jsem si, když jsem viděl, jak těká pohledem po stěnách zbořené chalupy, „nakonec se z toho pomátla. Achich, proč jen nás nenapadlo, že to takhle dopadne?”

Tiše teď hovořila, spíš jen pro sebe. Přitočil jsem se k ní, abych slyšel, co říká. Luke s Patem stáli dosud ve dveřích. V Lukově tvrdé, ošlehané tváři se zračil soucit. Pat vypadal trochu vyděšeně.

„Tamhle visíval svatý obraz a před ním hořelo věčné světýlko,” ukazovala babička na zadní stěnu. „Podívejte, ještě je tam hřebík. Pod obrazem bývalo lehátko a tam jsem spávala. Mívala jsem ráda to světýlko a odlesk ohně, když byli všichni někde pryč a já tu zůstala sama. Chodívali sem cvrčci a prozpěvovali mi u krbu ukolébavku. Tamhle stávala kredenc —” ukázala na protilehlou stranu. „Mívali jsme, to ví každý, nejhezčí nádobí z celého ostrova. Tamhle pod oknem býval stůl. Co jsem se u něj nadělala bochníků chleba! Jedním okem jsem se dívala na práci a druhým na moře, jestli se nevracejí čluny a jestli se nebude večer tancovat; pak se totiž večer tancovalo. Pane, jaký tu býval životl” Vtom na nás zpříma pohlédla. „Nebojte se,” řekla. „Nepřeskočilo mi. To je něco jiného. Po celá ta dlouhá léta jsem znovu a znovu vzpomínala na tahle místa, až jsem se sama sebe ptávala, jestli jsem si z toho neudělala pohádku. Snažívala jsem se rozpomenout na všechno to špatné, co se tu stalo, abych si ta místa trochu zošklivila. Ale nikdy jsem si nedokázala vybavit nic jiného než zábavu, smích a zpěv, malá telátka na slunci, slunné podvečery v horách, buclaté slepice, jak zobou u dveří, a nádherné, urostlé koně. Říkávala jsem si, že blázním. Říkávala jsem si, že takové místo jako ostrov Divokých koní z mých představ ani nemůže být na světě. Proto jsem se sem musela ještě jednou podívat. Proto, abych se ujistila, že jsem měla celou tu dobu pravdu.” Šťastně se rozesmála. „A měla jsem pravdu. Na celém světě se nenajde místo, jako je ostrov Divokých koní i”

Bezpochyb byla právě tak při smyslech jako my. Luke jí řekl:

„Máte svatou pravdu, paní Conroyová. A muselo být těžké to všechno nadobro opustit.”

Stařena zvolna přikývla. Pat a já jsme neřekli ani slovo. Tráva i kopřivy jako by najednou zmizely a místo nich se objevily věci, které dohromady tvoří kuchyň na ostrovech — máselnice a sedačky, vyřezávané truhly a příborník, lehátko, to všechno v měkké teplé záři rašelinového ohně a olejové lampičky na stěně. Všechno to vypadalo tak skutečně, že jsem pohlédl vzhůru a téměř jsem očekával, že tam znovu vyrostly krovy a v noci se nad námi bude klenout huňatá došková střecha. Viděl jsem však jen, jak do zřícené místnosti zvědavě shlíží kulatý měsíc a modrozelené nebe, dosud plné denního světla. Babička poznamenala:

„Kdyby nás tu tak někdo viděl, jak si takhle do noci hrajeme na bydlení, řekl by si, že máme o kolečko víc.” Vstala. „Už je mi dobře a jsem odpočatá. Měli bychom se pustit do práce.”

Při jejích statečných slovech jsme si připadali tak nepatrní a slabí jako nikdy od chvíle, kdy jsme na ostrově Divokých koní přistáli. Když jsme se vraceli k přístavišti, dovolila Lukovi, aby ji vzal za ruku. Bylo to potřeba, protože cestou několikrát klopýtla.

Rozhodli jsme se, že zajedeme na stříbrnou pláž po moři, aby se tam babička nemusela trmácet pěšky. Loďka měla velmi malý ponor, a tak jsme počítali, že bude docela snadné vytáhnout ji na písek. Rovnou tam chytíme kobylku a vezmeme ji na palubu. A pak pod rouškou tmy odplujeme na pláž pod Lukovou chalupou, tam, co jsme ztroskotali.

„Mám moc pěknou malou suchou stáj,” sliboval Luke. „Moje kravička se trošku uskrovní a udělá kobylce místo. A jestli bude tak velká, že se tam nevejde, rád ji uvítám pod svou střechou.”

To byla šlechetná nabídka. Jménem kobylky jsme ji vděčně přijali.

„Pokud jde o krmení, o tom se poradím přímo s ní,” řekl Luke.

Nastal příliv a naše loďka byla o palec nebo dva výš, než když jsme ji opouštěli. Kousek dál, tam, kde jsme nachytali úhoře, se moře rozlévalo po měkkém písku. Zubaté zříceniny vesnice se černě rýsovaly proti obloze. Slunce už zapadlo a vzduch studil. Noční větřík sténal a pohvizdoval děrami v našich zvetšelých plachtách. Pak k nám z dálky po větru zalehlo dlouhé radostné koňské zaržání. Babička se při tom zvuku blaženě pousmála.

Radila nám držet se při objíždění ostrova hodně daleko od břehu.

„Jsou tam těsně pod vodou dlouhá skaliska,” vykládala. „Jsou vidět jen při hlubokém odlivu na jaře.”

Pak jsme pluli podél dlouhé stříbrné pláže. Na jejím zadním konci zabíhaly útesy půlkruhem do moře. Nad další pláží se pak táhlo naše údolí. Zamířili jsme tam. Těsně pod útesem jsme najeli s loďkou na břeh. Jakmile se dotkla písku, vyskočil Luke do vody a vytáhl ji dál na břeh. Dlouhým lanem ji přivázal ke skále vyčnívající u paty útesu. Hned vedle byla malá jeskyňka. Voda jí už šplouchala u vchodu.

Vyskočili jsme s Patem na břeh. Babička trvala na tom, že půjde s námi, přestože jsme se ji snažili přemluvit, aby zůstala u člunu. Kráčeli jsme napříč přes pláž, až jsme došli k bujné pocuchané trávě na okraji údolí. Za těch pár dnů, co jsme tu nebyli, už stačila rozkvést růžovými kvítky.

Nad trávou se válela řídká mlha. Byla už skoro noc. Tiše jsme stáli a za chvíli jsme v šeru rozeznali obrysy koní. I oni nás potichu pozorovali. Pak jeden z nich zamířil k nám, nejprve jen ostrou chůzí, pak přešel do klusu a nakonec cválal trávou, jen se mu kopyta a hříva míhaly. Zachvěl jsem se strachy.

„To je ten černý hřebecl” vykřikl jsem.

Luke vztáhl ruce a sehnal nás jako kuřata do hejna. Hřebec se blížil vlc a víc. Sotva pár yardů od nás se velkým kruhem otočil a cválal nazpět do údolí. Cítili jsme, jak se nám rašelina pod nohama chvěje. Ve chvíli, kdy nás s bělavě blýskavýma očima a rozšířenými nozdrami míjel, připadal mi však jako hrající si želva nebo ovčácký pes, který se prochází na svahu hory.

„Nemusíme z něho mít strach,” řekl jsem. „Nevěřím, že by nám chtěl ublížit.”

Luke odpověděl trochu roztřeseným hlasem:

„Před hřebci mám jaksepatří respekt, jen co je pravda.” Naslouchali jsme hřmění kopyt, dutě znějícímu po rašelině. Přehlušovalo svištění větru Jako divoké bubnování vzdálené kapely. Krev mi rozčilením bušila v uších. Údery kopyt opět sílily. Vracel se.

„Pánbůh s námi a zlé pryč,” zvolal Luke. „Tohohle krasavce bych si rád vzal domů. Ale člověk by spíš chytil severák do pytle, než by se mu podařilo se tohohle větroplacha jen prstem dotknout.”

Kůň se znovu vynořil z šera. Vzpínal se na zadní nohy a potřásal hlavou, až mu hříva kolem ní poletovala jako dým. Pak se nad vrcholky hor vzneslo ohlušující zaržání. V měsíčním světle se zableskly bílé zuby. Tentokrát nás v kruhu oběhl, než oddusal nazpět do údolí.

Stará paní Conroyová potichu zasténala.

„Já jsem už stará, moc stará bába,” řekla skoro šeptem. „Je to už šedesát let, co jsem vedla našeho černého hřebce do tohohle údolí. Musí být už dávno a dávno, celou řadu let mrtvý. Ale člověk by řekl, že to on tu dnes večer cválá a krouží kolem nás. Právě tak to dělal tenkrát, když jsem ho tu nechala. Kdyby tak mohl člověk vrátit léta nazpět! Zůstala bych na ostrově Divokých koní celý život.”

Pat poznamenal:

„To je hrůza, jaký má tohle místo na člověka vliv. Vsadil bych se, že zůstat tu týden, byli bychom sami zrovna tak divocí jako ti koně.”

„Máš pravdu,” přitakal Luke. „Tohle je ostrov pro přírodní lidi.”

Pak jsme viděli, že se hřebec lehkým poklusem zase vrací. Zastavil se kousek od nás na okrají stáda a předstíral, že se pase. Neuniklo nám však, že z nás nespouští oči.

Denní světlo se už docela vytratilo a zazářil měsíc s hvězdami. Jejich jiskřivý svit se lil do údolí jako mléko do džbánu. Skály, tráva, bystřina i koně vyhlíželi náhle jako namalované na obraze.

Divili jsme se ted, jak se nám ti koně mohli zdát všichni stejní. Divocí se pohybovali s neklidným, prudkým půvabem, a jak jsme se blížili, odbíhali dál a dál. Ti druzí stáli pevně na všech čtyřech těžkých kopytech, velkými, neohrabanými zuby vytrhávali trávu z kořenů, a když jsme je poplácali po zadku, jen se líně ohnali ocasem. Chodili jsme mezi nimi sem a tam a hledali kobylku. Když jsme ji nakonec zahlédli, jako by vytušila, proč jsme přišli.

Vyhodila zadníma nohama a odtančtla pryč. Byla však příliš mladá a nenaučila se dosud triky, kterými by se nás byla mohla zbavit. Během pěti minut jsme ji stačili obklíčit. Stála mezi námi a celá se chvěla, když ji Luke obratně přehodil přes hlavu smyčku z tenkého pevného provazu.

„Jen klid, malá,” tišil ji něžně. „Uvidíš, že budeme kamarádi.”

Znovu a znovu ji hladil po čenichu. Když přestal, sama k němu trochu popošla.

„Vidíte,” zaradoval se. „Vsadil bych se, že ji ještě nikdo po nose nepodrbal.”

Když jsme s ní zvolna zamířili k pláži, zvedl hřebec hlavu a zadíval se na nás. Babička držela kobylku kolem krku a opírala se o ni. Hřebec potřásl hlavou a zaržál, ale za námi se nepustil. Jako by věděl, že co stařena dělá, je v pořádku, a že nebýt jí, nebyl by tu dnes ani on sám. Luke šel vedle kobylky z druhé strany a my s Patem za nimi. Pat se náhle zasmál.

„Tohle je dobrá práce, Danny,” řekl. „Co budu živ, na tuhle noc nezapomenu.”

„Na co já do nejdelší smrti nezapomenu, je chvíle, kdy jsme tohle místo prvně uviděli. Pamatuješ, jak jsme leželi tamhle na kopci? A říkali jsme si, že by tam mělo být slyšet moře?”

Při těchto slovech jsem se otočil, abych ukázal na místečko na svahu, odkud jsme se dívali na údolí divokých koní poprvé. I Pat se ohlédl. A vtom mě chytil za ruku a stiskl ji, až jsem skrz tlustý svetr ucítil jeho nehty. Zaúpěl jsem bolestí. Luke se zastavil.

„Co je? Co je?” zamračil se.

„Tamhle na kopci,” ukazoval Pat a lapal po dechu. „Viděl jsem, jak se tam pohnuly nějaké hlavy!”

„Ale!” ulekl se Luke. „Hlavy říkáš? Kolik jich bylo?” „Dvě.”

Podle hlasu jsem poznal, že se Pat co nevidět rozpláče. Poprvé v životě jsem nad ním cítil převahu. Jistě, celé to dobrodružství jsme prožívali společně. Ale tady na ostrově byl Pat jaksi zranitelnější, jako by z něho duchové jeho předků, místo aby mu přispěchali na pomoc, spíš vysávali všechnu zmužilost.

I babička se zastavila, pár kroků od nás. Dosud se opírala o kobylku. Luke držel konec provazu. Prudce jím trhl, jak se otočil ke mně.

„Tys je viděl taky, Danny?”

Vysvětloval jsem, že jsem se hlavně snažil najít místo, odkud

jsme prvně pozorovali údolí. Přesto však jsem měl dojem, jako by se tam bylo něco pohnulo, spíše trochu vlevo.

„Tam to bylo, Danny,” potvrdil Pat už trochu pevněji. „Jedna hlava kulatá a druhá protáhlá, tak úzká, až to spíš vypadalo jako krk bez hlavy.”

Luke se pleskl koncem provazu přes dlaň. Zařičel smíchy.

„Ještě jsem neslyšel takhle přesný popis Andyho Coffeyho. Krk bez hlavy! A hned jsme doma, Pate. To jsi viděl.”

„Coffeyovy?”

Vnitřnosti se mi zahoupaly a klesly o něco níže, než by správně měly být.

„Kohopak jiného?” řekl Luke. „Tak a pojďte. Už žádné řeči. Šetřte si dech, ať můžete jít rychle. Snad budeme pryč, než stihnou sejít na pláž.”

XIV

Zápas Mika Coffeyho a jeho návštěva u babičky

V cestě k pobřeží jsme pokračovali mlčky. Ani ne kvůli spěchu; spíš jsme si řekli, že Luke potřebuje čas na rozmyšlenou. Šli jsme dpkonce pomaleji než předtím, protože babička jako hy náhle ztratila poslední zbyteček sil. Sel jsem až za ní a i tak jsem slyšel její sípění a slabý nářek, který nedokázala potlačit. O příjezdu Coffeyových na ostrov neřekla nic. Vzpomněl jsem si však na její výrok, že starý člověk už nemůže před nebezpečím utíkat; je pro něj snazší zůstat a čelit mu. Nám by to však nepomohlo, a tak se ze všech sil snažila nám nepřekážet.

Jak jsme tak hlemýždím tempem postupovali, představoval jsem si, jak Coffeyovi zatím seběhli k přístavišti, odrazili s člunem, vypluli na moře a teď už jsou možná na cestě ke stříbrné pláži. V ostrém jasném měsíčním světle nás jistě uviděli.

Luke předal Patovi provaz a pomáhal mi podpírat babičku. S nekonečnou trpělivostí ji pobízel k další chůzi a chválil ji za každou sebemenší snahu. A když se nakonec zastavila a navrhla, abychom ji nechali, kde je, nesl ji znovu v náruči jako po kamenitém břehu v Cuandubhu.

Když jsme dorazili k vodě, plula naše loďka po hladině. Přitáhl jsem ji za lano a vlekl jsem ji, dokud nenajela na písek. Luke bezmocně rozhodil ruce.

„Bojím se, že to k ničemu nebude, kluci. Jakmile do ní všichni nasedneme, zaboří se do písku. Kdybychom mohli počkat, až ji z něho příliv zase vyzvedne, tak by to nevadilo.”

„Coffeyovi tu budou daleko dřív, než bychom se toho dočkali,” zavrtěl hlavou Pat. „Nebýt kobylky…”

Babička se znenadání uchechtla, až jsme se k ní všichni otočili. V jasném světle měsíce jsme zahlédli známý zlomyslný úšklebek, s nímž vždycky ze sedátka u Conroyovic krbu sledovala hemžení svých potomků.

„Tak vida,” spráskla radostně kostnaté ruce. „Tak jsem si myslela, že budu překážet, zdržovat a vadit. A zatím vám nakonec budu ještě dobrá.”

„Nelamte si s tím hlavu, paní Conroyová,” uklidňoval ji Luke. „Ostrov je velký a tak snadno nás nechytnou, za to vám ručím.”

Ale z toho, jak se ohlížel na moře, bylo jasně vidět, že svou bezstarostnost jen předstírá.

Stařeně to neušlo. Ukázala na jeskyni u paty útesu.

„Když mě s kobylkou strčíte tamhle do jeskyně, ubudou vám starosti. Coffeyovi nás tam nikdy nenajdou. Lepší skrýš by pohledal.”

Probudila tím, to se ví, náš zájem.

„Ale ta jeskyně je určitě už teď plná vody,” řekl Luke zoufale. „Copak se tam chcete, panebože, utopit?”

„Teď nebude u vchodu do jeskyně víc než osmnáct palců vody,” odporovala babička. „Znám to tam ještě ze starých časů. Vzadu v jeskyni je maličká písčina, na kterou voda nikdy nedosáhne, leda za jarních přílivů. A utopit se nechci o nic víc než kdokoli jiný. Jenom už nemám ve svém věku chuť poskakovat po svém ostrově ze skály na skálu se zlodějskou rodinou v patách. A to nás čeká během pěti minut, jestli mě včas nestrčíte do té jeskyně.” Obrátila se k Patoví a řekla něžně: „Ohlídám ti tu kobylku, Patičku, jako by to bylo mé vlastni dítě. Žádné strachy.”

Luke nám přidělil úkol zavést kobylku do jeskyně. Sám si vzal na starost babičku. Vyhrnuli jsme si vysoko nohavice. Luke se s tím nenamáhal, byl už stejně až ke kolenům zmáčený, jak vytahoval člun na břeh.

Kobylka zprvu odmítala vstoupit do vody. Překvapilo nás to, protože jsme si mysleli, že si divocí koně v létě občas zaplavou. Vzpírala se na provaze a třásla hlavou, jako by se chtěla osvobodit. Vlekli jsme jl krok za krokem, až se nakonec přece jen podvolila.

U vchodu do jeskyně jsme se zastavili. Uvnitř bylo tma jako v pytli. A tamhle při stěně sedí bledl duchové s nažloutlými tvářemi.

„To je odlesk měsíce na vlhké skále,” ozval se mi u ucha Patův hlas. Jistě se vylekal stejně jako já.

To je zvláštní — když se o nějakém místě jednou řekne, že tam straší, už se člověk nikdy nezbaví jakési hrůzy před ním. I když jsme já i Pat věděli, že si celou historku se španělskými duchy Mike Coffey vymyslel, jen aby nás postrašil, stejně v nás zůstal strach, který nás provázel na každém kroku. Tma se zdála být neproniknutelná. Cítili jsme, jak nám podlaha jeskyně pod nohama stoupá, a zezadu jsme slyšeli šplouchání drobných vlnek.

Malou písčinu, kterou stařena slibovala, jsme přece jen našil. U kraje vody jsme se zastavili a ohlédli se zpátky k východu. Jeho špičatý oblouk a rozeklané okraje se teď zřetelně rýsovaly v měsíčním světle. Teď se tam objevil Luke — brodil se světélkující vodou a potřetí nesl babičku v náručí. Snad viděl jako kočka i potmě — prošel těsně kolem nás a postavil stařenku do písku.

„Tenhle způsob cestování se mi začíná zamlouvat,” uculila se. „Byl by z vás dobrý jezdecký kůň, Luku, to mi věřte!”

Zadní část písčlny byla skutečně suchá a měkká, jaká bývá jen nad úrovní vody. Zima tu ovšem byla jako v morně, protože slunce se sem nikdy nedostalo. Ted, když už jsme přivykli temnotě, všimli jsme si, jak z bílé vodní pěny vychází slaboučká zář. Posadili jsme stařenu na nízký plochý kámen u zadní stěny jeskyně a kobylku zavedli co nejblíž k ní.

„Bude vás zahřívat, paní Conroyová,” usmál se Luke. „Povídejte si tu zatím pohádky, než se pro vás vrátíme.”

Já a Pat jsme si chtěli svléknout svetry, aby si na ně babička sedla, ale nedovolila nám to. Honem honem nás vyháněla z jeskyně, prý abychom uklidili loďku co nejrychleji do bezpečí.

Když jsme se octli zase na pláži, řekl Luke:

„Je to ženská jako ze železa, všechna čest, ale jestli ji tam necháme dlouho, umře v té jeskyni zimou. Vždyť se celá léta skoro nehnula od krbu!”

Neztráceli jsme čas povídáním. Nejprve bylo třeba vysvobodit člun. Vypadal teď v jasném měsíčním světle jako postříbřený a každá podrobnost na něm vynikala. Odstrčili jsme ho, naskočili dovnitř a napjali plachtu — to všechno téměř jediným pohybem. Kousek dál na pobřeží, za pláží, v místech, kde jsme ještě nikdy nebyli, jsme narazili na změť velkých černých balvanů. Zlomyslná úskalí po nás vztahovala prsty.

„Jestli na některý z nich najedeme,” zachmuřil se Luke, „půjdeme zpátky na Inishrone pěšky.”

Museli jsme se držet daleko od břehu a hledat si cestu, až jsme zahlédli mezi útesy volné místo. Zajeli jsme tam a vyběhli na úzký kamenitý pruh souše. Nad námi se tyčily skalnaté útesy. Uvázali jsme člun ke skaliskům nad úrovní vody. Luke ho poplácal po přídi.

„A teď žádné skopičinyl” napomenul ho. „Jestli mi dnes v noci po všech těch letech, co jsme spolu, vyvedeš nějakou rošťárnu, prodám tě, jako že má kočka ocas.”

Loďka ani necekla.

„Když se na ni člověk dívá, řekl by, že je to učiněná putička,” poznamenal Luke, jak jsme se pachtili přes pláž.

O kousek dál jsme došil k místu, kde se po uvolněných kamenech a suti dalo pomalu vylézt na vrcholek útesu. Luke lezl jako první. Každý kámen opatrně vyzkoušel nohou, dá-li se na něj bez obav našlápnout. Zřejmě tu kdysi bývala pěšina či stezka, teď už zavátá pískem. Luke nás vedl po svahu doprava, aby se nám pak snadněji slézalo. Když jsme se vyškrábali až na vrchol, nebyli jsme daleko od jeskyně, kde se skrývala babička s kobylkou.

Doškobrtali jsme na rovnou plošinku a chvílemi jsme si tam vleže odpočali. Pak jsme se začali plazit jako hadi kupředu, až jsme měli volný rozhled do údolí. Tady nahoře bylo chladno a zatínaly se do nás ostré zoubky větříku. Dole pod námi, jen kousek odsud, se popásalo stádo koní. Hřebec jako obvykle hlídkoval. Příliv už skoro zaplavil pláž a vlny se lámaly až na samém jejím okraji. Při pozornějším poslechu jsme je slyšeli hučet v jeskyni pod námi. Rád bych byl věděl, jestli se tam stařena o samotě s kobylkou nebojí.

„Podívej!” zaslechl jsem u ucha Lukův hlas. „Coffeyovi!”

Připlouvali ve svém velkém škuneru tak hladce a bezpečně, že bylo jasné, že už tudy projeli mnohokrát předtím.

„S tuhle lodí na pláž najet nemohou,” podotkl Luke. „Na to je moc velká.”

Pak už jsme byli zticha a sledovali přijíždějící loď. Až už jsem si připadal jako hlemýžď s očima na stopkách. Padesát yardů od břehu zastavili a spustili kotvu. Ve vteřince ticha mezi nárazy vln o břeh jsme zaslechli, jak šplouchla do moře. Viděli jsme teď, že škuner za sebou vleče currach. Přitáhli ho co nejblíž a Mike si hodil na dno ranec. Pak vhupl za nim, až se loďka vzepjala jako nezkrocený kůň. Škuner se teď trochu pootočil a bylo vidět, jak Andy přešlapuje a má strach seskočit do člunu. I když jsme byli z doslechu, dokázali jsme si představit, jak mečí a běduje. Byli bychom mu mohli poradit, ať od svého otce soucit nečeká. Pak nechal pobíhání a viděli jsme, jak opatrně přelézá zábradlí škuneru a spouští se do člunu. Luke se trpce zasmál.

„Tenhle by se vůbec neměl pouštět na moře,” poznamenal. „To bych rád věděl, co mu starý řekl.”

Mike právě vyrazil s člunem k pláži. Z úzkých vesel kapalo stříbro. Andy se choulil do klubíčka na zádi a z člunu vyčuhovala jen úzká, plochá hlava.

Na svou tloušťku si Mike počínal překvapivě čile. Sotva přistáli, už si hodil přes rameno ranec, hned nato převrátil člun dnem vzhůru a už ho s Andym nesli přes pláž z dosahu vody. Teď posílá Mike Andyho pro vesla. Byli už tak blízko, že bylo slyšet jeho křik a Andyho utrápený jekot, když podle příkazu hopsal ke břehu.

Když je zaslechli koně, zvedli všichni hlavu a zahleděli se k pobřeží. Mike nečekal na Andyho a pustil se k nim.

Vtom jsme rozeznali, co nese. Divokých koní se zprvu ani nedotkl, chodil za krotkými a každému přehodil přes hlavu ohlávku. Zároveň upevnil na každou ohlávku dlouhý provaz, aby mohl koně vést za sebou. A tak mu za chvilku krotce kráčel v patách husím pochodem dlouhý řetěz koní s napjatými krky. Prvního koně v řadě dal podržet Andymu.

„Viděli jste někdy něco takového?” zašeptal zuřivě Luke.

„Budou muset počkat na odliv, jinak je z údolí nedostanou,” uvažoval Pat. „Nechat je plavat ke škuneru, o to se určitě nepokusí. Kdyby jen jedinému z nich došly síly, stáhl by pod vodu všechny ostatní.”

„Jestli se Mikovi podaří s nimi ujet,” přemýšlel jsem já, „nikdo mu už nikdy nedokáže, že je ukradl.”

„Pojďte, kluci,” vybídl nás Luke ostře. „Jdeme dolů do údolí.”

Pat otálel.

„Proč by to mělo vadit, jestli se s nimi odsud dostane?” divil se. „Celý případ by se tím krásně uzavřel.”

Ale Luke náhle ukázal do údolí.

„Podívejte, co dělá teď,” řekl polohlasně.

Mikovi se právě podařilo polapit mladé lehkonohé hříbě, starší než to, které jsme si dovezli domů, a také ne tak hezké. Všimli jsme si ho už dřív, protože se vždycky točilo kolem černého hřebce, a jak se zdálo, náramně si spolu rozuměli. Pat řekl s náhlou zlobou:

„Tak už vím, co má Stephen Costelloe za lubem!”

„Ale neříkej,” podivil se Luke ironicky.

„To hříbě je pro něj,” nezaváhal Pat. „Až ho dostane, řekne Johnovi, aby si to druhé strčil za klobouk. A bude po svatbě. To bych jen rád věděl, kolik za tohle hříbě Mikovi slíbil.”

„Můžeš vzít jed na to, že Mike nikdy na ničem neprodělá,” ujistil ho Luke. Zvýšil hlas. „Ale tak se mi zdá, že tentokrát si ty peníze bude muset jaksepatří zasloužit. Jen se na to podívej!”

Když se domníval, že má hříbě bezpečně ve své moci, udělal Mike chybu — chtěl je zavést k ostatním spoutaným koním a prudce škubl ohlávkou. Přední nohy hříběte vylétly do výše. Potřáslo hlavou a pár kroků tančilo na zadních. Potom dlouze, úzkostlivě zaržálo. Přesně tak jako malý kluk, který je v nebezpečí a volá tátu.

Černý hřebec okamžitě vztyčil hlavu. Když Mike schytával ostatní koně, neprojevil o to zájem, jako by věděl, že ti jsou na to zvyklí. Ale jakmile zaslechl nářek divokého hříběte, stáhl hlavu a vycenil zuby tak, že mi i v bezpečné vzdálenosti na vrcholku útesu ztuhla krev v žilách. Pak se podivně napjal a pomaloučku zamířil k Mikovi. Mike dosud zápasil s hříbětem. Točili se kolem sebe v kruhu a Mike se snažil přitáhnout hříběti hlavu k zemi. Luke se vztyčil a rozkřikl se, až se celé údolí rozeznělo ozvěnou:

„Pusť ho, ty blázne stará! Pusť ho!”

Začal se spouštět z krkolomného srázu. Veden jakýmsi podivným instinktem našlapoval bezpečně i na ty nejnespolehlivější výstupky. Jak jsme se s Patem nakláněli z útesu a hleděli za ním, připadalo nám občas, že se na skále drží čistě silou vůle. Zalétli jsme pohledem k Mikovi. Dosud tvrdohlavě svíral ohlávku hříběte a to ho splašeně vláčelo sem a tam. Hřebec se stále zvolna blížil. Měsíční světlo se mu při pohybu míhalo po hedvábné srsti v roztodivných obrazcích. Zuby mu v bělavém světle zářily jako stříbro.

„Já jdu taky dolů,” řekl najednou Pat. „Zůstaň tady, Danny!”

A pustil se dolů ze srázu, než jsem se vzmohl na odpověď. Zoufale jsem sledoval, jak sestupuje v Lukových stopách. Jednu chvíli zůstal asi minutu viset bez hnutí. Už jsem si myslel, že ztratil odvahu. Ale pak pokračoval, i když pomaleji, a ani jednou se nepodíval dolů. Když se nakonec dotkl nohama země, plácl sebou do trávy, jako by upadl. Naklonil jsem se z útesu a zavolal na něj. Zamotala se mi hlava a musel jsem se stáhnout zpátky.

Zatímco jsem sledoval Pata, pohlédl jsem čas od času na nevídané představení dole v údolí. Luke s Mikem se právě prali o hříbě. Hřebec byl už tak blízko, až se mi zdálo, že zápasící muži musí cítit jeho dech. Andy pokročil kupředu, jako by

váhal, nemá-li jít otci na pomoc. Pak si to zřejmě rozmyslel, protože zůstal stát jako do země vrostlý.

Vtom hřebec zařičel. Z těsné blízkosti musel být jeho hlas ohlušující. Mike konečně pustil hříbě. Luke mu okamžitě stáhl ohlávku a plácnutím přes zadek je pobídl ke klusu nahoru do údolí. Sípavě jsem vydechl, jak se uvolnilo sevření hrůzy, která mě dusila. Viděl jsem, jak Pat vyskočil a upřeně se zadíval za hříbětem. Pak se rozběhl k oběma mužům. Slyšel jsem, jak Luke tiše mluví k hřebci, který se od nich dosud nevzdálil. Hřebec mu nevěnoval pozornost. Natáhl kupředu svou nádhernou prohnutou šíji a výhružně sklapl zuby sotva palec od Mikova ucha. Mike v úleku zařičel skoro tak hlasitě jako prve hřebec. Měl jen vteřinu času k tomu, aby ucukl. Ztuhle začal couvat. Hřebec ho mlčky a výhružně sledoval. Mike neměl odvahu otočit se a dát se do běhu. Natáhl ruce a udělal nesmělý pohyb, jako by chtěl hřebce odstrčit. Byl to strašný pohled. Trnul jsem nezvládnutelným strachem.

Vtom se jasně rozlehl Patův hlas:

„Utečte, Miku! Utečte!”

A už stál vedle hřebce a držel ho za hřívu. O vteřinu později mu naskočil na točící a houpající se hřbet a pevně ho objal kolem krku. Hřebec vymrštil přední kopyta do výše a prudce zahrabal ve vzduchu. Pat sklouzl trochu ke straně, ale držel se jako klíště. Luke popadl hřebce za ocas a vší silou táhl. Hřebec se zase spustil na všechny čtyři a pak vyhodil do vzduchu zadníma. Luke jen taktak uhnul. Viděl jsem, jak se Pat při všem úsilí udržet se koni na hřbetě pokouší poplácávat ho po šíji, jako by byli nejlepší přátelé.

„A ted je řada na mně, abych slezl dolů,” řekl jsem si zoufale.

Tamhle prchá Mike, kymácí se jako stařičký osel a kolena se mu podlamují, jako by měl každou chvilku upadnout. Věděl jsem, že má vyhráno jen na chvilku, dokud se hřebec zabývá Patem. Jestli Patoví uklouzne ruka a spadne, pustí se hřebec znovu za Mikem. Hřebci jsou paličatá zvířata a mají dobrou paměť.

Od té doby, co jsem slézal z útesu do údolí, si náramně vážím koček. Vzpomněl jsem si na Pata a nedíval jsem se dolů, jen jsem hmatal bosými chodidly po výstupcích. Pak jsem se je pokoušel chodidly obemknout a z celého srdce jsem si přál mít dlouhé ostré spolehlivé drápy, kterými bych sl pomáhal. Z posledních pěti stop jsem spadl a v té vteřině, než jsem dopadl na zem a překulil se, jsem prožil celou věčnost. Už častokrát od té doby se mi ta chvilka vrátila ve snu znova, a vždycky se s trhnutím probudím a ohmatávám si nohy a ruce, nemám-li je zpřerážené.

Skulil jsem se rovnou Mikovi k nohám. V šeru jsem mu dobře neviděl do tváře, ale dobře si vzpomínám, jak při pohledu na mne přihlouple krčil rameny, jako by měl před sebou nějaké nevídané zvíře. Neubránil jsem se smíchu a snad právě to mě přivedlo nazpět k životu.

Vyskočil jsem a chytil ho za paži.

„Schovejte se, honem, honeml” pobídl jsem ho. „Vím o jednom místě. Pojďtel”

Zaváhal.

„A co Andy?”

Nebyl bych čekal, že se bude starat o Andyho.

„Hřebec ho nechá na pokoji,” uklidňoval jsem ho o něco vlídněji. „Honí vás, a ne jeho.”

Spěšně jsem se ohlédl, abych se ujistil, že Pat dosud sedí hřebci na hřbetě. Pak jsem hnal Mika po pláži k moři. Následoval mě schlíple jako pes. Zanesli jsme poklusem jeho člun k vodě a já je] spustil na hladinu, zatímco Mike se vracel pro vesla. Pak jsme odrazili. Dal jsem mu pouze jedno veslo, pro případ, že by ho napadlo zamířit ke škuneru, místo aby postupoval podle mého záměru. Ale zdálo se, že ho ani nenapadlo neposlechnout. Seděl jsem u zadního vesla, a jak jsem před sebou viděl jeho unaveně nahrbená záda, napadlo mě poprvé, že už je to vlastně starý člověk.

Pluli jsme podél pobřeží přímo k útesu. Mike otočil hlavu.

„Dávej pozorl” upozornil mě. „Jestli narazíš na útes, prorazíš člun.”

„Jedeme do jeskyně,” vysvětlil jsem. „Tam o vás bude dobře postaráno.”

Neodpověděl. Strčili jsme vesla do člunu a zajeli do jeskyně. Rukama jsme se odstrkovali od chladných stěn. Pak jsem vystoupil do mělké vody a vytáhl jsem člun na písčinku. Rozeznával jsem ve tmě černé obrysy babičky a kobylky. Slyšel jsem kobylčino lehké rychlé oddychování.

„Vedu vám návštěvu, paní Conroyová,” oznámil jsem.

„Kohopak, Danny?”

Její hlas zněl odpočatě a spokojeně. Mike už také vystoupil a při pohledu do tmy lehce vykřikl úžasem. Odstrčil jsem člun přídí napřed a běžel vodou za ním. Zakymácel se, když jsem do něj naskočil. Cestou z jeskyně jsem zavolal odpověd na babiččinu otázku:

„Pana Michaela Coffeyho!”

U vchodu do jeskyně jsem se na okamžik zastavil a naslouchal. Vzadu uvnitř jsem slyšel ozvěnou zesílený smích paní Conroyové:

„Ale, ale, Miku, to jste vy? Tak pojdte a posadte se sem ke mně, víc vám nabídnout nemůžu. Uvařila bych vám šálek čaje, jenže oheň mi vyhasl…”

Dál jsem už nečekal a začal jsem veslovat k pláži.

XV

Konec příběhu

Nebyl jsem ani v půli cesty, když jsem zaslechl zvuk motorového člunu. Jeho silný motor jsem poznal okamžitě. Jediný člun v našem okolí, který takhle hučel, byl policejní člun.

První, co mě napadlo, bylo opřít se ze všech sil do vesel a vyrazit jako šíp k pláži, abych mohl varovat ostatní, že se blíží někdo cizí. V posledních dnech jsme už tak přivykli neustálému skrývání, prchání, vytáčkám a uhýbání za roh, až jsme už sami nevěřili, že se zase jednou natáhneme normálně do postele. Náhle jsem si uvědomil, že bych byl celý šťastný, kdybych zas byl jen obyčejný kluk. Dobrodružství už jsem měl až po krk.

Ponořil jsem vesla do vody, nechal jsem veslování a snažil jsem se rozeznat, jestli člun míří ke mně. Pak jsem ho uviděl, jak se blíží kolem útesu směrem od přístaviště. Ve světle jeho reflektoru jsem spatřil na palubě zástup lidí hledících ke Coffeyovic škuneru.

Počkal jsem, až vypjali motor, a pak jsem rychle vesloval k nim. Nevolal jsem na ně, protože tu byl pořád ještě Andy. Když jsem se ocitl po boku člunu, ozval se mi nad hlavou hlas:

„Kdo je to? Ihned odpověztel”

„Danny MacDonagh,” odpověděl jsem, protože jsem v tu ránu poznal hlas Bartleyho Conroye, „a Pat je v pořádku, je se mnou tady na ostrově. Aspoň myslím,” dodal jsem nejistě, protože jsem si vzpomněl, v jaké situaci jsem ho viděl naposled.

„A kde je matka?”

„Nic jí neschází a je v bezpečí.”

Přes zábradlí člunu se už nakláněla celá řada tváři. První, na kterou ml padl pohled, patřila tátovi. Pokynul mi na pozdrav a já mu odpověděl stejně. Vedle Bartleyho stál John Conroy. Viděl jsem také spoustu kabátů se stříbrnými knoflíky, ale tentokrát je měli na sobě skuteční strážníci. Jeden z nich se zeptal:

„Je s vámi i Luke Kočičák?”

Byl to ten hubený seržant z Kilmoranu. Ospalý obr Johnny tam nebyl. Usoudil jsem, že ho nechali v Kilmoranu, aby tam udržoval pořádek, nebo možná měli strach, aby jim nenaklonil člun k jedné straně.

„Ano, Luke je tu s námi,” přikývl jsem. „Teď je někde s Patem. Mika Coffeyho jsme bezpečně uklidili. Můžete si ho vyzvednout, kdykoli budete chtít.”

„Uklidili? A kam? Kde je?”

Strážníci se vzrušili jako ohaři na stopě.

„Za chviličku vám to ukážu,” slíbil jsem.

A znenadání jsem se hrozně roztřásl, ačkoliv mi nebyla zima. John Conroy přehodil nohu přes zábradlí a spustil se ke mně. Jeho otec se odrazil a seskočil za ním. Následovali seržant, můj táta a cizí strážník, kterého jsem předtím ještě neviděl, ale který byl, jak jsem později zjistil, z Lettermullenu.

Na policejním člunu jsem zahlédl i holandského kapitána; pokuřoval si z dýmky, jako by seděl někde za kamny na Inishronu. A k dovršení všeho tam bylo jedno z Clancyových dětí, asi osmiletý chlapec. Tiše a bez úsměvu jako vždy shlížel ke mně do lodky.

„Přelez si na záď, Danny,” vybídl mě John a vzal mi vesla z ruky. „Už toho máš za ten večer dost.”

Kormidelník policejního člunu, Peter Fahy z Rossmoru, spustil kotvu a řekl, že na nás počká. Zdálo se ml, že se těch pět strážníků, kteří nejeli s námi, tváří zklamaně. Ale to už jsme se od nich vzdalovali směrem k pláži.

Bartley Conroy byl na břehu první. Za ním John a já. Společně jsme vytáhli člun na písek, aby strážníci mohli vystoupit suchou nohou a nepromáčell si boty a nohavice stejnokrojových kalhot. Ale po pláži, k pásu mořské trávy, který nám zakrýval výhled do údolí, se rozběhli stejně rychle jako my.

Noc byla díky měsíčnímu světlu dosuď jasná. Neodvažoval jsem se pomyslet, jaký pohled nás ted asi čeká. John uviděl Pata nejdřív.

„Pane na nebil” vydechl, „Jen se podívejte na toho koně!”

Pat k nám zvolna přijížděl na hřbetě černého hřebce. Každý jejich pohyb byl tak dokonalý a harmonický, až se zdálo, že tvoří dohromady jediné tělo. Když míjel náš vytřeštěný hlouček, prohnul hřebec krk a švihl ocasem. Na okamžik se zastavil a párkrát hrábl kopyty, jako by se chystal zatančit menuet. Pak se dal znovu do pohybu.

„Jsi pašák, Patíku,” rozchechtal se náhle Bartley na celé kolo.

„Prosím tě, prosím tě, jenom nekřič,” zaprosil Pat. Hřebec kráčel dál a my museli za nim, když jsme chtěli slyšet zbytek věty. „Tohle není žádný obyčejný kůň. Jenom ho přestalo bavit to věčné skákání a vyhazování, jinak by mě na zádech nestrpěl. A já se bojím s něho slézt.”

Luke s Johnem hřebce chytili a zastavili ho. Jen jednou po nich malátně chňapl a pak už stál krotce, hřívu v Johnově hrsti. Shlukli jsme se kolem, abychom si ho pořádně prohlédli. Zápas s Patem ho zjevně vyčerpal. Unaveně po nás loupal očima a tiše frkal. Pat opatrně sklouzl na zem a dopotácel se ke mně.

„Týden mi nemluv o koních, Danny,” vzdechl. „Je v jeskyni všechno, jak má být?”

„Všechno je v pořádku,” uklidnil jsem ho.

„Jeskyně? Jaká jeskyně? Co je s babičkou?” V Bartleym se náhle probudila úzkost.

„Hned vám to ukážem,” slíbil jsem.

Ale ještě jsme se chvilku zdrželi, protože se k nám právě blížil Andy. Vlekl se řídkou mlhou, plazící se při zemi, a za sebou táhl řetěz koní.

„Co si mám s těmi koňmi počít?” zakňoural. „Už jich mám plné zuby.”

„Hleďme! Andy Coffey!” zaradoval se seržant z Kilmoranu. „Pěkně vítám! Však já se vám o ty koně postarám!” .

Vzal Andymu z ruky hlavní uzdu a předal ji druhému strážníkovi,

Pak jsme se všichni vydali ke Coffeyho člunu.

„Vy tu zůstanete s koňmi,” přikázal kilmoranský seržant strážníkovi z Lettermullenu. „My ostatní nasedneme do člunu — Luke Kočičák, Bartley Conroy, John Conroy, Danny MacDonagh, James MacDonagh, Pat Conroy…”

„Vyvoláváte nás jako pan učitel,” přerušil ho Luke. „Pošlouchat vás, to by kočku rozesmálo, věřte mi. Jestli se všichni nahrneme do člunu, nezbude tam už místo pro cestující, kteří mají přistoupit v jeskyni.”

Seržant tedy nechal rozhodnutí, kdo má jet, na Lukoví. Nakonec jeli jen oni dva a navíc Bartley Conroy, protože ten se chtěl co nejdřív ujistit, že se jeho matce nic nestalo. Nijak nám nevyčetl, co jsme s ní provedli, ale přesto se nám ulevilo, že mu chvíli nebudeme na očích. Ani jeden z nás už nebyl na jeskyni zvědav a bez lítosti jsme závěrečnou část úkolu přenechali Lukovi.

Když člun odplul, začal nás táta zpovídat. Odpovídali jsme však tak zmateně, že toho brzy nechal. Měli jsme hlad jako vlci; už bůhvíkolik hodin jsme ani nevzali do úst. Jídlo, které jsme si přivezli, zůstalo v naší loďce na druhé straně útesu. Při pomyšlení, že bychom si pro ně měli lézt přes útes, nám bylo nanic. Táta se domyslel, co nám chybí, a vymámil z lettermullenského strážníka, který hlídal koně, celý pytlík cukroví. Nutno přiznat, že se ho vzdal celkem bez odporu.

Pak nás táta nutil běhat po písku sem a tam, prý abychom nenastydli. Až John Conroy mu to zarazil. Řekl, že jestli to bereme doopravdy, budeme tak schvácení, že už ani nebude stát za to, vozit nás domů.

Pak jsme viděli, jak naši přátelé zvolna připlouvají od jeskyně a míří k policejnímu člunu. John Conroy i táta si za nimi v té tmě div oči nevykoukali.

„Proč se Luke Kočičák tak naklání přes záď?” zeptal se po chvíli táta.

„Zapomněli jsme vám říct, že máme v jeskyni kromě babičky ještě mladou divokou kobylku,” vysvětloval jsem. „Asi ji nechali plavat za lodí a Luke jí drží hlavu nad vodou.”

Šli jsme k vodě podívat se, jak budou dostávat kobylku na palubu policejního člunu. Žádný velký problém to nebyl. Na palubě měli kladku, kterou obyčejně tahali z vody trosečníky. Kobylce posloužila právě tak dobře. Luke, seržant a Bartley se pak vrátili pro nás. Vzali s sebou i rossmorského strážníka.

Bylo rozhodnuto, že dva strážníci zůstanou na ostrově přes celou noc. Seržant slíbil, že pro ně nazítří pošle velký člun, a ten dopraví ukradené koně do Galwaye. Dal jim chléb, sýr a čokoládu, aby měli během čekání co jíst. Nijak nadšeni tím nebyli, ale nenaříkali si.

Motorový člun nás zavezl za útes k Lukově loďce. Pohupovala se teď na vlnách přílivu a zdálo se, že na nás čekala dost trpělivě. Lukovi ani na mysl nepřišlo, že bychom nemuseli mít chuť jet nazpátek s ním. A my jsme se mu ani jeden neodvážili říci, že máme strach, že jeho loď nebude tak bezpečná jako policejní člun. Když se John Conroy nabídl, že s námi pojede i on, trochu se nám ulevilo. Peter Fahy nám dal velkou svítilnu, abychom si ji zavěsili na stožár.

Babička se pohodlně schoulila na chráněném místečku v motorovém člunu, sama pro sebe se usmívala a v ruce držela plnou sklenici brandy. Překrásně na nás mrkla, ale neříkala nic. Koutkem oka jsem zahlédl Mika Coffeyho a Andyho, jak stojí vedle sebe a dívají se na nás. Přese všechno, čím se provinili, jsem pocítil soucit. Byl jsem rád, když motorový člun zase vyjel a odvrčel do tmy. Jeho svítilna se kývala nahoru a dolů, jak se houpal na vlnách.

Když se ztratili z dohledu, Luke si s úlevou dlouze povzdychl.

„Nevím jak vy,” prohlásil, „ale já bych nepohrdl teplou postelí.” Uchechtl se. „Haha! Viděli jste, jak se stará paní usmívala jako kočka v řeznickém krámě? Ani trošku jí nevadí, že byla přes noc venku.”

Vypluli jsme a drželi se brázdy za motorovým člunem. Luke byl rád, že má na lodi Johna, a první minuty strávil tím, že ho upozorňoval na přednosti své plachetnice. My s Patem jsme zatím objevili kus chleba a udělali jsme s ním krátký proces. John div nepraskl zvědavostí, ale zdvořilost mu bránila přerušit Lukovy výklady. Ten se však po chvilce sám vrátil k večernímu dobrodružství.

„Je to ostuda a věčná škoda, nechat tenhle ostrov takhle ležet ladem. Mohli byste tu chovat koně, jako se to dělávalo za starých časů. Ale toho hřebce z ostrova neodvážejte. Puklo by mu jeho černé srdce, to mi věřte. A vlastně, komu dnes ostrov Divokých koní patří?”

„Snad nám, řekl bych,” uvažoval John. „Všichni, kdo tam bydlívali, se tenkrát po tom neštěstí vystěhovali do Portlandu v Americe. Jediná naše babička se usadila na Inishronu a vdala se tam. V Portlandu snad bude někdo, kdo si na něj dělá nárok, ale řekl bych, že by mu to vadit nemuselo, kdybychom tu chovali koně,” skončil zamyšleně. „Nemusel bych si pak lámat hlavu kvůli černému hříběti pro Stephena Costelloea.”

„Po tom, co se snažil vás podfouknout a opatřit si jiné, mu ho snad dávat nebudete?” řekl Luke.

„Budu muset, kvůli Barbaře,” zavrtěl hlavou John. „Ostatně Stephen si už asi ani neuvědomuje, kdy někoho vodí za nos, tak už je na to zvyklý. Barbařina maminka, to je tak velkorysá a hodná ženskál Vždycky mi vrtá hlavou, kde přišla k takovému mizerovi, jako je Stephen.”

Luke pokrčil rameny.

„Když kočka zbohatne, každý si jí váži. Neříkám, že si ho vzala ze zištnosti,” dodal honem. „Myslím spíš, že ji lidé Stephenovi dohodili, a třeba si mysleli, že to dělají pro její dobro.”

Div jsme se s Patem nezalkli potlačovaným smíchem nad tím, jak mají všechna Lukova přísloví a pořekadla co dělat s kočkami.

Pak jsme Johnovi hezky po pořádku vypověděli, co se s námi všechno zběhlo od chvíle, kdy nás Foxy a Joe unesli, až po příjezd policejního člunu na ostrov Divokých koni. On nám na oplátku vylíčil, jak Clancyovic kluk, kterého jsme viděli na policejním člunu, zaslechl telefonický hovor starší slečny Doylové s Mikem Coffeym. Hlásila mu, že jsme odpluli i s babičkou na moře. Slečna Doylová se dopustila téhož omylu jako většina lidí z Inishronu; nenapadlo ji, že třebaže Clancyovic kluk nikdy nemluví, slyší jako každý jiný. Kluk hned utíkal k Plachtoví, kde se už předtím shromáždili všichni muži. Tahal Bartleyho Conroye za šos tak dlouho, až ho na sebe upozornil. Pak mu pošeptal sdělení, na jehož základě se policejní člun pustil po naši stopě. Za odměnu se mohl na tom člunu svézt i on. A Mikův škuner, zakotvený u pláže, je přilákal až sem.

„Ale proč za námi slečna Doylová slídila a donášela to pak Mikovi Coffeymu?” divil jsem se. „Teď už chápu, proč se u ní zastavili i Foxy a Joe. Ale nejde mi na rozum, proč by měla mít s těmi podvodníky co společného.”

„To Jsme z ní dostali, ještě než jsme vyjeli,” zasmál se John. „Mike jí prý slíbil, že ji nechá přeložit na poštu někam na pevninu. Dělal ze sebe náramně vlivného člověka, takže stačilo, aby ji požádal o službu, a hned mu vyhověla. Mike jezdíval na ostrov Divokých koní už hezkých pár let, jak jsme se od ní dozvěděli. Vozil tam nakradené koně a nechával je tam, dokud se rozruch kolem nich neutišil. Vždycky měl strach, aby lidé z Inishronu nepřišli na to, co je zač. Slečna Doylová ho pokaždé varovala, když myslela, že je mu někdo na stopě. Trpěla hroznými výčitkami svědomí, když jsme odjížděli. Právě proto tu není tvoje maminka, Danny, ani naše. Utěšovaly slečnu Doylovou, vykládaly jí, jak ji máme všichni rádi a že se nemusí bát, že na ni zanevřeme. A ona dokonce slíbila, že nechá půlku dveří dokořán, aby k nim mohl každý kdykoliv po spusedsku zajít. Její sestra se tvářila, jako by z toho měla radost. Myslím, že jl ta stará drží trochu moc zkrátka.”

Obloha na východě začínala blednout, když jsme přijížděli ke garavinskému přístavišti. Motorový člun už tam byl samozřejmě dávno před námi a snad celý ostrov nás přišel uvítat. Pat a já jsme se tou dobou už motali ospalostí. Byli jsme celí šťastní, když nás naložili na vozík a odváželi domů do postele.

Luke, přestože se tolik namluvil o spaní, s námi nejel. Šel s ostatními muži nahoru k Plachtoví a spořádal velikou mísu studených brambor s kyselým mlékem, kterou mu uchystal Matt Faherty. Zjistili s Mattem, že maji mnoho společného, a náramně se od toho dne skamarádili.

Druhý den ráno se Conroyovi vypravili do Rossmoru. Jel s nimi i Pat, a to on mi vylíčil, jak Stephen Costelloe sám uznal, že je největší držgrešle po celém pobřeží, a dokonce slíbil, že dá Barbaře k svatbě věnem dvacet krav i s telaty.

Luke stále nechtěl uvěřit, že Barbara ani v nejmenším nepřipomíná svého otce. Pořád jen vrtěl hlavou nad tím, že se pašák John zakoukal do děvčete z takové rodiny.

„Co se z kočky narodí, bude zase chytat myši,” opakoval znovu a znovu.

Na zpáteční cestě do Kilmoranu se však zastavil v Rossmoru, aby Barbaru navštívil, a od té doby si ji, přesně podle našeho očekávání, nemohl vynachválit. Přišel i na svatbu a zazpíval tam krásnou dlouhou baladu, kterou o ní sám složil.

Mike Coffey šel na nějaký čásek do vězení za krádeže koní z chovných farem. Andyho nezavřeli, protože se nikomu nezdálo, že by za to stál. Podle Luka prý trávil čas tím, že nosil otci do vězení sáčky bonbónů. Když Mika pustili, změnili oba způsob života. Otevřeli si obchod v městečku ve vnitrozemí, v Tipperary, a Mike si tam získal velmi slavnou pověst zdatného mořeplavce. O koních se nikdy nezmiňoval.

Pat mohl tedy konečně začít obchodovat s vlnou a na Inishronu skutečně nastaly zlaté časy, a právě tak i na mnoha jiných ostrovech při pobřeží.

Babička už nikdy nevytáhla paty z domu. Celé dny sedávala u krbu a šťastně se usmívala, kdykoliv sl vzpomněla na svůj výlet. Nikdy však o něm nemluvila, leda se mnou a s Patem, a to vždycky počkala, až budeme o samotě. Ten krásný šál si zeleným slizem ze stěn jeskyně a skvrnami po mořské vodě docela zničila. Ale nevadilo jí to. Ted prý, když se ještě jednou podívala na ostrov Divokých koní, už ho potřebovat nebude.