Pierre Pelot

Ostrov dravců

DÍL PRVÝ

JINÁ ZEMĚ

Stroj na sto tisíc dětí.

Arian Day nebyl zabiják.

V hloubi duše — neboť měl ještě duši i svědomí — byl pravým opakem zabijáka.

Nicméně dostal za úkol provést dokonalou genocidu. Podle rozkazu měl zneškodnit, zabít, zkrátka naprosto zničit přes sto tisíc jedinců. Arian Day si plně uvědomoval dosah rozkazu a chystal se k činu dobrovolně, bez jakéhokoli fyzického či duševního nátlaku.

Arian Day však nebyl zabiják. Byl prostě člověk. Možná že v dobách druhé éry bylo na stařičké planetě Zemi už jen málo lidí. A možná že tito lidé, žijící v roce 3127 druhé éry, museli k záchraně holé existence používat zločinných metod. Arian Day byl jedním z těch ztracenců, utlačovaných obludnou společností, kde pro člověka nebylo místo.

Už přes měsíc se jmenoval Noro. Měl falešné doklady, které mu s pomocí antropometrických výkazů a biologických údajů vyhotovil Výbor podzemní organizace Psanců. Znamenité papíry! Arian Day by hrozně rád věděl, jakým zázrakem se vedoucímu podzemní skupiny Markianovi podařilo vyhotovit tak dokonale přesvědčivé dokumenty. Markian však mlčel, nanejvýš s úsměvem poznamenal, že vzbouřenci jsou zřejmě vybaveni lépe, než se obecně předpokládá. Takové vysvětlení koneckonců postačilo; bylo zřejmé, že Markian nechce mluvit.

Arian se tedy už měsíc jmenoval Noro a žil v prostorném městě Gardisu. Kdysi se celý kontinent nazýval Amerikou a obrovské betonové údolí, v němž město vyrostlo, bylo jezerem.

S falešnými papíry se Arian dostal do Gardisu docela snadno a zcela samozřejmě se stal zaměstnancem Ústředny pro biologické a exobiologické vyzbrojení, kde nahradil vědce, který odcházel na roční dovolenou. Neměl nejmenší potíže. Markian vše dokonale připravil. Se stejně dokonalou přesností proběhla Arianova psychická příprava na jeho poslání. V paměti měl uloženu bezúhonnou minulost, kterou znal mnohem přesněji než svou vlastní. Byl celý měsíc někým jiným. Stal se Norem.

Z počátku pracoval převážně ve vědeckých skupinách kategorie C. Později prošel jako každý zástupce soustředěným školením a mohl postoupit do kategorie A nebo A—B. Také zde proběhlo všechno hladce. Už třetí den však pracoval Arian Day alias Noro jako dozorce v samém srdci továrny. Z rukou vedoucího průzkumného oddělení dostal ultrazvukovou náprsní skřínku, naladěnou na jeho osobní vlnovou délku, která otvírala všechny dveře. Arian měl přístup skoro do všech laboratoří.

Za poslední měsíc se nestalo, že by pocítil strach. Ani jednou.

Této noci však Arian Day strach měl. Už nebyl neexistujícím Norem, stal se opět Arianem Dayem, rebelem, který se chystal k akci přímo ve vlčím doupěti.

Přišlo to rychleji, než očekával. Obyvatelé města se totiž této noci účastnili jubilejní oslavy. Arian se domníval, že šlo o desáté výročí přistání prvních pozemských lodí na šesté planetě systému Xam, ale přísahat by na to nemohl. Rozhodující bylo, že většina badatelů se rozhodla jít slavit. V laboratořích zůstaly pouze bezpečnostní hlídky. Příležitost byla příliš svůdná a bylo by nerozumné, kdyby šiji Arian nechal ujít.

S tlukoucím srdcem zastavil výtah v šestém patře podzemí, náprsní skřínkou si otevřel dveře a ocitl se v prostorné kovové chodbě. Byla liduprázdná. Z kovu sálalo jemné světlo, jež nevrhalo žádné stíny. Arian se na okamžik zastavil, aby se snad už po sté přesvědčil, že krabička s kancerogenními bakteriemi odpočívá v pořádku v kapse jeho kombinézy. Polévalo jej horko i zima. Pravděpodobně to byl účinek dvojité injekce, kterou si nechal dát, aby nemusel na oslavu. Důvod však mohl být jiný.

Potil se, ačkoli klimatizace fungovala stejně bezvadně jako ventilace. Poprvé litoval, že tak rozhodně odmítl nechat se ostříhat dohola. Vlasy, vousy a jakýkoli výskyt chloupků byl charakteristickým znakem Psanců, kteří tímto nejjednodušším způsobem vyjadřovali svůj odpor vůči přehnané čistotě odlidštěné společnosti. Arian Day by si nenechal ustřihnout ani vlásek. Raději si vzal masku vyrobenou z hmoty k nerozeznání podobné lidské kůži, která se navlékala jako kutna, a jež ho proměnila v dokonale holého Nora. Pod maskou se teď Arianovi těžce dýchalo.

Chodba, dlouhá snad sto kroků, se mírně svažovala. Na konci byla přeťata další, kolmou chodbou, s níž tvořila obrazec tvaru T. V průsečíku obou chodeb byly umístěny dveře.

Arian vykročil.

Pojednou byl zcela chladnokrevný. Okamžik nerozhodnosti a strachu byl pryč. V naprostém tichu se blížil přímo k trojúhelníkovým dveřím.

Za těmi dveřmi „klokotal“ nejfantastičtější ďábelský kotel, jaký si lze představit. Byla to ďáblova síň, ano, ale říkalo se tomu také „největší biologický div od počátku světa“ nebo „zázračné vítězství genetiky“. Jak v oblasti genetiky, tak v otázkách biologických nebyly Arianovy znalosti takové, aby mohl plně pochopit všechny vědecké procesy, k nimž za těmito dveřmi docházelo. Vše, co byl schopen v této věci chápat, bylo výsledkem nesmírně jemného hypnotického procesu — i to byl jistý druh masky — který mu umožnil vykonávat určité pohyby, a dokonce i odpovídat, aniž sám znal smysl svého jednání. I ptáky lze usilovným výcvikem naučit mluvit, či spíše napodobovat lidské zvuky.

Podle údajů získaných od Markiana věděl zhruba jen tolik, že se v těchto mamutích laboratořích podařilo skupinám lidí a strojům rozložit lidské geny, ta maličká políčka uvnitř buněk, která jsou pamětí lidského rodu, zároveň však i jeho výrobním klíčem a přesným obrazem lidského tvora. Lidé a stroje doslova rozkrájeli živé buňky předem vybraných jedinců s pomocí laserového skalpelu, jenž pracuje se zázračnou přesností, zničili geny, obsahující špatné a nežádoucí dědičné vlastnosti, „vyčistili“ buňku od společensky „nevhodných“ sklonů. Zabili v ní schopnost individuálního života, aby se jedinec musel stát manipulovatelnou integrální složkou společnosti. Vložili naopak do buňky geny, které považovali za užitečné, to znamená ty, jež rozvíjely válečné schopnosti a duševní vlastnosti ústící v jediné umění (je-li tu možné použít tohoto slova), které uznávali, totiž v umění bojovat.

V sále za těmito dveřmi odhalili lidé a stroje tajemství vzniku života a dokázali jej vyrobit. Uměli bez zásahu otce a matky vytvořit oplodněná vajíčka, z nichž podle vůle lidí a strojů vyrůstaly bytosti nemající svědomí ani úsudek a „naprogramované“ v zárodečné buňce od samého zrození.

Tito lidé a stroje dovršili dílo tím, že vytvořili jiné, syntetické geny, které zabraňovaly stárnutí organické tkáně a působily na její neustálé obnovování, stejně jako zaručovaly její fyzickou odolnost vůči nejrůznějším účinkům atomového záření.

Zkrátka, pokud tomu Arian Day dobře rozuměl, vědečtí průkopníci Elity, ovládající Říši pozemské galaxie, proměnili skoro všechny místnosti v strašlivou továrnu na výrobu vojenského potenciálu. Rodili se zde lidští roboti s fantastickými válečnými schopnostmi, příslušně naprogramovaní po stránce morální, duševní i fyzické. Věčně mladí lidští roboti, nepodléhající účinkům času a neteční navíc vůči nejrůznějším nástrahám násilné smrti. Vítězové nad přirozenou i nad uměle vyvolanou smrtí.

Arian se v tomto sále setkal se zárodky příštích zrůd, které tu žily a vyrůstaly v průhledných, hermeticky uzavřených baňkách, naplněných uměle vyrobenou plodovou vodou. Viděl tu zárodky třídenní i starší, stejně jako „děti“, které po několika týdnech opustily životodárnou tekutinu, aby žily a dýchaly jako po normálním porodu. Poznal zde i buněčnou mitózu. V laboratoři probíhala všechna stadia vývoje života. Statisíce baněk bylo navzájem spojeno a složitými plastickými kanálky napojeno na řídící mozek počítače, který automaticky rozděloval kyslík a příslušné živiny podle stáří plodů.

Během dvou měsíců dosahovala polovina jedinců předepsaného věku; ti dříve vyrobení na ně museli čekat, a proto byl jejich vývoj „uměle zpožďován“. Teprve potom následovalo umělé urychlování všech, kdy za několik dnů sto tisíc dětí vyrostlo v sto tisíc bojovníků, připravených na gigantické střetnutí galaxií.

Střetnutí, které by se dříve či později stalo zcela zákonitě tragickou daní za nenasytnou touhu obyvatel Země po moci a ovládání druhých.

Jestliže v současné chvíli nemohly skupiny vzbouřenců jednou provždy odstranit takové střetnutí, bylo v jejich silách je alespoň oddálit.

Proto museli zničit sto tisíc zárodků té strašné armády lidských robotů.

Jen nesmírná úcta k životu přiměla Ariana Daye k souhlasu se šíleným posláním, které měl uskutečnit v samém srdci jedné z největších laboratoří pro výrobu vojáků. Nebyl zabiják. Volil mezi sto tisíci uměle vyrobenými „předměty“ — i když byly z masa a kostí — a miliardami opravdových lidí, kteří by nevyhnutelně zahynuli spolu s celou planetou — a možná i s dalšími planetami — při vypuknutí války mezi galaxiemi. Arian se rozhodl. V jediné vteřině zahubí celou armádu.

Trojúhelníkové dveře se sklonily podle jedné ze svých os a opět se za Arianem zavřely. Bez nejmenšího hluku. V obrovském kruhovém sále se však okamžitě ozvalo vzdálené zvonění. Arian to čekal. Jeho tvář byla pod maskou křídově bílá. Stál na nejvyšším stupni kovového schodiště vedoucího dolů do sálu. Ve chvíli, kdy dozněl zvonek, rozsvítila se na protější průhledné stěně televizní obrazovka. Ariana znovu napadlo, že kontrolní systém funguje dokonale. Založen na síle kmitočtu živých bytostí, byl uveden v činnost v okamžiku, kdy naprogramovaná síla překročila normální hranici. V sále bylo přítomno padesát členů hlídky. Jedenapadesátý člověk uvedl poplachové zařízení v činnost.

Na obrazovce se objevila asketická, bledá a propadlá tvář vedoucího denní služby Gorfa.

Arian zaslechl z ampliónu ostrý, suchý hlas.

„Co tu chcete, Noro? Nejste členem hlídky. Měl byste být na slavnosti.“

Gorf byl na druhém konci sálu, vzdálen nejméně šest nebo sedm set kroků. Arian zahlédl dole několik tváří, které se k němu obrátily. Baňky byly rozestavěny po celém obvodu místnosti, počítač s rozdělovačem kyslíku a živin stál uprostřed. Při pohledu shora se Arianovi zdálo, že má před sebou obrovskou mořskou sasanku či nějaké fantastické sochařské dílo, vytvořené z nesmírného množství rozmanitě propletených trubek a vláken. Byla to neuvěřitelně hustá síť elektrického vedení a plastických trubic, jimiž byly jednotlivé baňky spojeny s řídícím centrem.

„Odpovězte!“ vyšlehl opět suchý Gorfův hlas.

„Byl jsem u prohlídky a lékař mi nedovolil účastnit se slavnosti,“ řekl Arian. „Byl jsem unaven. Zůstal jsem ve své cele.“

„Proč jste ji opustil?“

Gorfova tvář už nebyla tak nepřístupná.

Arian uvažoval, že k tomu, aby doběhl k řídícímu centru potřebuje jednu až dvě minuty, a že mu postačí dvě vteřiny, aby vhodil krabičku bakterií do distribučního přívodu. Během dalších čtyř vteřin zahyne sto tisíc zárodků účinkem akutní rakoviny, jejíž virus působí okamžitě a dokáže se přizpůsobit všem životním stadiím vyrůstajícím v baňkách.

Všeho všudy pět minut. Pak bude vyhlášen všeobecný poplach.

„Pracoval jsem ve své cele,“ odpověděl Arian. „Myslím, že se mi podařilo učinit důležitý objev, pokud jde o proměnu výběrových genů, kterých používáme. Rád bych vám ukázal výsledky svých pokusů. Je to důležité.“

„Důležité! A to jste musel kvůli tomu vniknout do míst, kde nemáte co dělat?“

„Domnívám se, že ano. Promiňte,“ řekl Arian.

Zatvářil se velice starostlivě a s potěšením zaznamenal, že i Gorfova tvář se změnila.

Po kratičkém zaváhání se ozval Gorfův hlas:

„Pojďte! Musím však říci, Noro, že jste poněkud opovážlivý. Chcete se měřit s našimi nejlepšími mozky a nejdokonalejšími stroji!“

„Omlouvám se, ale… myslím, že mé výpočty jsou správné, a že by mohly přispět…“

„Tak pojďte,“ přerušil jej Gorf.

Obrazovka zhasla. Arianovi trochu podklesávaly nohy, když sestupoval ze schodů.

V laboratoři nebyly zbraně. Vnější ochranný systém byl natolik spolehlivý, že zbraně by tu vědeckým pracovníkům jen překážely. Za zbytečné se považovalo i nasazení stráží, ostatně vždy trochu těžkopádných a obtížných. V laboratoří tedy Arianovi smrt nehrozila. Jeho náprsní schránka mu umožní zmizet dříve, než začne pracovat bezpečnostní systém. Dorazí však včas do své cely a dokáže si dost rychle natáhnout antigravitační létací přístroj ? A bude mít v takovém postroji a s radiační zbraní v ruce vůbec čas, aby doběhl k větrací šachtě, kterou si nedávno vyhlédl? Stačí tam vylézt a spálit jednu po druhé všechny ochranné mříže?

Má vůbec naději uniknout?

Konečně stanul dole. Po pravici nechal řadu baněk s několikatýdenními zárodky, ponořenými v matné tekutině, a zamířil do středu laboratoře. Směrem k strojům, jako by si tak chtěl zkrátit cestu ke Gorfovi. Většina vědeckých pracovníků, kteří tu měli službu, už si ho nevšímala, i když zpráva o jeho údajném objevu je před chvilkou pěkně poplašila. Museli se však věnovat práci, spočívající v kontrole nesčetných ukazatelů a elektronických grafů.

Arian stanul před ohromnou ocelovou spletí umělého mozku. Několik okamžiků hleděl na matku statisíce dětí. „Teď!“ blesklo mu hlavou a uvědomil si, že kostky jsou definitivně vrženy. Hlavou mu prolétly vzpomínky na dobu, kdy byl tajným členem Podzemní organizace a spolu s ostatními se ukrýval v jednom z posledních lesů zeměkoule.

Teď!…

O tři vteřiny později stál Arian Day na konci železného žebříku, zatímco deset metrů níže se zmítal na zemi člen hlídky, kterého shodil přes zábradlí. Ozvaly se výkřiky překvapení, ale to už Arian s horečným chvatem vyjmul z kapsy krabičku v podobě velmi ploché namodralé tablety. Strhl ochranný obal a smrtící obsah vysypal do ústí jednoho z nasávacích otvorů.

„Hotovo!“ zajásal v duchu.

V mžiku byl na žebříku a stejně rychle se dostal dolů. V uších mu zněly nesrozumitelné Gorfovy výkřiky, donekonečna prodlužované ozvěnou. Vrhli se na něho tři pracovníci. Ale tito muži, kteří uměli znamenitým způsobem naprogramovat údaje obrovské fyzické síly, nepodobali se ani zdaleka těm, které tu pomáhali tvořit. Arian Day, od dětství vyrůstající v lesích, nepociťoval sebemenší strach. Přesně mířenou ranou vyřídil prvního útočníka, úderem hlavy na žaludek posadil na zem druhého. Pak se dal znovu do běhu a nevšímal si třetího, který jen zoufale lomil rukama. Po dvou minutách běhu, kdy mu uši zaléhaly řevem ampliónů, divže mu z toho nepraskla hlava, dorazil ke schodišti. Skokem byl nahoře, a sotva popadaje dech ocitl se tváří v tvář Gorfovu obrazu, jenž se vztekle zmítal na obrazovce. Na okamžik pocítil Arian chuť stáhnout si masku, ukázat vlasy i pravou tvář a zvolat: „Psanci nejsou poraženi! Nedovolí vám zničit galaxii!“ Hrozné pokušení… Arian však odolal. Podaří-li se mu uprchnout, bude pro Podzemní organizaci Psanců a pro všechny odpůrce tyranů výhodnější, aby tento „zločin“ spáchal zrádce z řad vědeckého personálu vedení. Bude mnohem výhodnější probudit pochybnosti.

Když si s pomocí náprsní schránky otvíral dveře, dolehly k němu zoufalé výkřiky vědců. Pohlédl dolů. Pobíhali jako beze smyslů před svými obrazovkami a grafy, v panické hrůze se vrhali k baňkám.

Arian věděl, že s lidskými roboty určenými pro válku je konec. Tihle už nebudou bojovat. A další také ne — alespoň ne hezky dlouho.

Proklouzl dveřmi a opět je zavřel. Pak se rozběhl chodbou, aby co nejrychleji dorazil podzemním bludištěm do své cely.

Zůstalo jen u rozběhu.

Skupina dvaceti strážců mu totiž zatarasila cestu. Každý z nich na něho mířil termickou pistolí.

Srdce se mu zastavilo. Jako lapená myš se Arian vrhl kolmou chodbou vlevo, narazil však na neviditelnou magnetickou obrazovku. Skočil doprava. I tady stála v cestě obrazovka. Tentokrát byl náraz tak prudký, že klesl k zemi. Než se vzpamatoval, uvažoval několik dlouhých vteřin, v čem měl postupovat rozumněji a opatrněji. Hledal chybu, které se dopustil a jež měla za následek tak bleskurychlou akci strážného oddílu.

Nepřišel na nic. Když pozvedl hlavu, byl už obklíčen strážemi. Kapitán tvrdé, brunátné tváře mu pokynul, aby se zvedl. Poslechl.

Procitnutí — v jiném světě.

Ještě než procitl den, vpadl do zpěvu divokých kohoutů mocný výkřik. Stalo se tak dlouho před východem slunce na vzdálené planině. Světlo se teprve nesměle prodíralo pod neznatelným prahem vzdáleného obzoru.

Výkřik se nesl vesnicí Jora, která jako mnohé další byla usazena na skrytých vrcholcích hor země Oro.

Nikdo už nikdy na tento výkřik nezapomene.

Všichni se vyhrnuli ze svých obydlí, vytesaných do skal: muži, ženy, děti, dokonce i kočky, kozy a psi. Každého vytrhl ten výkřik ze spánku.

Lidé poznali, že křičí strážkyně Yrna. Běžela hlavním údolím vesnice a nedbala ostrých kamenů, které se jí zařezávaly do bosých nohou. Všem se zdálo, že Yrna je krásnější než jindy, jako by dnešní jitro zvýšilo její kouzlo. Běžela s rozevlátými černými vlasy a bílé šaty jí půvabně obepínaly pružné tělo. To všechno lidé viděli a slyšeli, i když se ještě nevymanili zcela ze zajetí spánku.

Náhle pochopili, co Yrna křičí:

„Vstávejte! Přišel den! Přišel den, vstávejte!“

Pak volala:

„Bůh se probudil! Probudil se! Staré věštby se vyplňují!“

V okamžiku vesnice pochopila, co se stalo. Nikdo už nepomyslil na spánek.

O několik minut později už postupoval obrovský zástup mužů, žen, dětí a domácích zvířat za strážkyní Yrnou. Ozýval se křik, pláč a slova vděčnosti těch, kteří na kolenou děkovali Pánu času, svému vládci.

Zástup čítající na pět tisíc lidí stanul zanedlouho před skalním obydlím Jory, náčelníka vesnice. Křik se utišil a všichni se shromáždili na malém náměstí kolem Yrny. Jora se objevil na prahu. Byl to velký bledý muž, oblečený v obyčejných přiléhavých kalhotách z kůže. Na nohou měl vysoké kožené boty. Bylo zřejmé, že i on zaslechl Yrnin výkřik. Otázal se vážným hlasem, prozrazujícím potlačované rozčilení:

„Sestro Yrno, co znamená tvůj křik?“

Yrna si přehodila záplavu vlasů přes ramena a poklekla. V očích sejí třpytily slzy radosti, když pravila:

„Ó bratře Joro, bůh se právě vrátil životu, čas věštby se naplnil.“

Také Jora měl radost, ale jak se sluší na náčelníka vesnice, dokázal ji ovládat. Věštby se měly tedy vyplnit za jeho vlády! Vedle radosti pociťoval Jora i nesmírnou hrdost.

1 pozvedl Jora paže a počkal, až dozní poslední výkřik nového nadšení, až utichne poslední štěkot psa. Pak zvolal:

„Konečně se naplnil čas jezerního lidu! Naplnil se náš čas! A jak nám pro tuto chvíli, tak dlouho očekávanou, radili staří, i já vás vybízím, abyste se nyní modlili. Já, který nosím jméno Jora a jsem synem Dengovým, odcházím jako zástupce jezerního lidu, abych byl nápomocen při procitnutí boha. Yrna mě doprovodí, neboť byla od svého dětství strážkyní. Dostalo se jí cti být při procitnutí boha.“

Dav se pomalu začínal rozcházet. Jora ještě pravil: „Ať jsou připraveni poslové, aby donesli novinu i do ostatních vesnic. Vyberte nejsilnější a nejschopnější muže, neboť zpráva, až vydám rozkaz, musí být co nejrychleji doručena.“

Zástup se otevřel a nechal projít Joru, náčelníka vesnice, a strážkyni Yrnu, jeho sestru. Lidé mlčky sledovali dvojici, která stoupala po kamenité cestě vzhůru k horským štítům, kde na ně čekal bůh-člověk. Čekal tak po dobu několika set období za dohledu posvátných strážkyň, které se u něho postupně střídaly. Nebyl ani živ, ani mrtev. Prostě jen byl.

A dnešního dne, dříve než slunce pozlatilo oblohu, bůh se Vzbudil. Konečně!

Z hloubi jeho bytosti se zvedala únava jako těžká vlna, zalévající vše olověnou pěnou. Tak dlouho už nepoznal, co je to únava!

Přicházel k sobě. Bylo to, jako by procital po dlouhém bezvědomí. Zvolna a nejasně si začínal uvědomovat sám sebe, své probouzející se tělo.

Procitání, tlumené tíživou únavou, mu připadalo téměř neosobní.

Nicméně si stačil uvědomit: Hle, probouzím se! Dále však v sobě shledával obrovské zející prázdno. Prázdno, které jej pohlcovalo.

„Probouzím se! Já se probouzím! Ale kdo je to já?“

Nikdo. Někdo. On.

Sotva se v počátečním zmatku poněkud uklidnil, uvědomil si, že není sám.

Musel vynaložit nadměrné úsilí, aby se mu podařilo pozvednout víčka. Námaha mu však přinášela příjemné uspokojení.

Nejprve spatřil tvář mladé ženy. Měl nejasný dojem, že kdysi dávno se už s touto ženou setkal, že ji někde viděl. Bylo to v čase „bezvědomí“, za onoho nekonečného spánku plného podivných snů, jejichž útržky se mu počínaly zmateně objevovat v paměti.

Vzpomněl si, že kdesi v nekonečných hlubinách potkával podivné přeludy.

S nejvyšším úsilím se pomalu posadil na svém loži. Měl pocit, že je lehký a uvnitř prázdný. Pociťoval hlad.

Sotva se pohnul, mladá žena padla na kolena.

Padla na kolena!

Povšiml si i muže a pohlédl mu do očí. Jeho upřímná tvář zářila nevýslovným štěstím. Také mladý muž poklekl.

Na okamžik na svém kožešinovém lůžku znehybněl rozpaky. Teď už byl vzhůru. Co však znamená všechno to kolem? Proč mu projevují tak velkou úctu?

Kde vlastně je? A kdo je?

„Kdo jsem?“ vydechl.

Jedinou odpovědí jeho paměti bylo nekonečné prázdno.

Rozhlédl se a zjistil, že leží uprostřed velké, teplé jeskyně, osvětlené řadou loučí zavěšených na stěnách. Přímo naproti spatřil vchod do jeskyně, zakrytý jasně rudým závěsem.

Není to všechno jen noční můra? Začínal se však rozpomínat na některé jasnější chvíle onoho hlubokého, temného spánku. Zvolna se k němu prodíraly podivné pocity. Pronikaly do jeho vědomí, které bylo dlouho v zajetí nějakých strašlivých sil, a zjevovaly se v podobě více či méně zmatených obrazů, navzájem propletených a smíšených.

Za živý svět by nedokázal umístit tyto podivné představy do konkrétního času a prostoru. Nevěděl, kdy to všechno začalo, marně hledal sebemenší bod, který by ho k tomuto začátku přivedl. Zahlédl jen několik obrazů, to bylo vše. Tyto obrazy se skládaly a rozkládaly v naprosto nesoudržných prostorách vědomí a podvědomí. (Znal tyto pojmy, ale nedokázal si vzpomenout, proč je zná.)

Uvědomoval si všechny ty obrazy, ale zatím si ještě neuvědomoval sám sebe. Neznal své jméno, neexistoval. Byl snad jen představou, snem nebo prchavým přeludem, vznášejícím se v prostorách bez hranic.

Pohlédl na klečící dvojici, jež tu v strnulé nehybnosti vzdávala někomu úctu. Komu? Co znamenal ten postoj? Další otázka. A další tajemství. Řada záhad tím ještě nekončí…

Proč tu je?… Co tu chce ten muž s obnaženou hrudí, v kožených kalhotách a vysokých botách? A ta mladá kráska v bělostné říze? Co je to za lidi?

Kde žijí?

Zmateně si vybavoval nové obrazy — lovil je však v nesrozumitelném moři vzpomínek jen s nejvyšším úsilím. Byly spojeny s pocity strachu, radosti, úlevy. Spojení bylo tak těsné, že se obrazy málem rovnaly pocitům.

Tu a tam se mezi nimi mihla lidská tvář. Pozorná a starostlivá. Tedy přátelská. Všechny tančily v jeho vnitřní prázdnotě.

Nebyla však už prázdnota! Byl konec! Prázdnota skončila! Byl opět lidskou bytostí z masa a kostí, bytostí, která pociťuje únavu! Do pocitu únavy se pojednou počaly vkrádat pochybnosti.

Je lidskou bytostí… Ale kdo je? Proč se vzbudil? Co bylo před ztrátou vědomí?

Dovedl se upamatovat jen na obrazy ze spánku. A to byly nesourodé, neurčité představy.

Natáhl paži, dotkl se ramene mladého muže a pravil:

„Vstaňte! Vstaňte!“

Pomyšlení, že je předmětem uctívání, mu bylo nepříjemné.

Muž povstal. Zdálo se, že cítí radost i hrůzu zároveň.

„Ta dívka… také. Ať také vstane!“

Na pokyn mladého muže se dívka zvedla. Spěšně přistoupila k lůžku, uchopila ruku sedícího a položila si ji na čelo.

Dojalo ho to, zároveň se však styděl. Byl člověkem či bohem? Usmál se a lehce odstrčil dívčinu ruku.

„Kde jsem?“ zeptal se. „Kdo jsem?“

Muž a žena si vyměnili nechápavé pohledy.

Opakoval otázku, leč se stejně malým úspěchem. Pochopil, že zdejší lidé neznají jeho jazyk. Zachvěl se hrůzou.

Tu začal mluvit muž. A mluvil dlouho. Pochopitelně se mu nepodařilo zachytit byť jen útržek smyslu z mužova proslovu. Měl však pocit, dokonce velmi určitý, že si tuto řeč brzy osvojí. Nicméně jen pocit.

Usmál se a zavrtěl hlavou. Pak ukázal prstem na mladého muže, pozvedl ramena a tázavě na něho pohlédl. Muž pochopil, dotkl se hrudi a s úklonou řekl:

„Jora.“

Jora. Opakoval jméno a muž přitakal. Pak ukázal na svou průvodkyni: „Yrna.“

Také ona přikývla. Jora. Yrna.

Dvě jména. Dvě jména, k nimž se nevázaly žádné vzpomínky. Dvě ztracená jména jako dvě lampy osvětlující východ z jeho dlouhé noci.

Pak se pohybem ruky zeptal sám na sebe.

Muž a žena vyměnili zděšené pohledy. Zřejmě nechápali, že někdo může zapomenout vlastní jméno. Snažil se je uklidnit úsměvem.

Posléze se ozval muž a jeho hlas zněl naprosto přesvědčivě:

„Kirža.“

Zaslechl slovo „Kirža“.

Teprve později, až když se naučil řeči těchto lidí, zjistil, že v jejich jazyce znamená kirža totéž co bůh, který sestoupil z nebe.

Teď se spokojil s tím, že se jmenuje Kirža. Pocítil úlevu a uspokojení, protože měl jméno.

První rebel.

Ani na okamžik neuvažoval Arian o útěku. Věděl, že nemá sebemenší naději a že první pokus o záchranu by skončil tragicky, docela prostým rozkladem pod křížovou palbou termických pistolí. Poslušně se dal vést labyrintem kovových chodeb. Cítil uspokojení nad dobře provedenou sabotáží, která alespoň na čas zaručí klid ve vesmíru, zároveň se však strachoval o svou budoucnost. Nemohl si v tomto směru dělat velké iluze. Postaví ho před soud, zcela nepochybně odsoudí a v tajnosti popraví. Nikdo z celé velké lidské rodiny na této zemi se nic nedoví o Arianu Dayovi, o jeho životě a smrti — zejména pak ne o příčinách jeho smrti. Nikdy. Až na několik stovek vzbouřenců, kteří odmítli’ podrobit se násilí, a kteří — žijíce po způsobu někdejších divochů — vedou boj proti vesmírné monarchii pozemské Elity.

Takové úvahy pochopitelně nepozvedaly jeho morálku. Přijal poslání, ale ani ve snu ho nenapadlo dívat se na ně jako na zvláštní druh sebevraždy. Arian chtěl žít. Nebyl hrdinou a netoužil po oběti.

V jeho horečně pracujícím mozku se během chůze objevovaly spolu s nejrůznějšími dojmy i vzpomínky na Markiana a ostatní. Na všechny druhy v Podzemní organizaci Psanců. V duchu spřádal plán útěku, uvažoval o nejvhodnějším způsobu…, jenže nevěděl, kam by měl uprchnout. Vše bylo předem odsouzeno k nezdaru. Nechtěl se smířit s porážkou a toto byl také způsob boje.

Nepoužívali násilí. Jen tu a tam ucítil mezi lopatkami ústí zbraně; to jej stráž nutila k rychlejší chůzi. V naprostém tichu tak urazili stovky metrů. Posléze vstoupila skupina do výtahu a Arian se domníval, že jej dopraví do prvního podlaží pod povrchem. Vystoupili z výtahu a kráčeli betonovou chodbou, matně osvětlovanou elektrickými polokoulemi, rozsetými po stěnách.

Skupina pojednou odbočila do úzké chodbičky a zde se konečně zastavila. Na konci se leskly kovové dveře. Vedoucí stráží použil náprsní skřínky a těžké křídlo dveří se zasunulo do betonové zdi. Někdo Ariana prudce strčil dovnitř. Svalil se na zem, obklopen tmou. Než se stačil rozhlédnout, dveře se zavřely.

Arian reagoval přesně jako každý, kdo je uvězněn. Vztyčil se a začal ve tmě ohmatávat stěny své cely, bláhově se domnívaje, že objeví „nějakou věc“, která mu umožní útěk. Cítil však pod rukama jen hladký beton. Všude. Obvod dveří byl na omak stejně neznatelný jako spáry mezi betonovými deskami. Prohlídka poslepu mu i při snížené orientační schopnosti naznačila, že je zavřen ve vězení patnáct krát deset kroků velkém a neznámo jak vysokém. S hlasitým povzdechem si sňal tenounkou masku, kterou nosil na obličeji několik měsíců. V té chvíli se ozval hlas:

„Bože na nebi, tak ty také patříš k Psancům!“

Arian vyskočil a instinktivně se přitiskl k nejbližší zdi. Hlas vycházel z opačného kouta cely. Někdo tu je zavřen s ním! A ten někdo se nemohl zdržovat u zdi, protože jinak by na něho Arian při prohlídce místnosti narazil.

„Neměj strach, příteli,“ uklidňoval jej hlas. „Copak myslíš, že bych ti tu chtěl ublížit?“

„Kdo jste?“ zeptal se stále nehybný Arian. „Jak víte, že…“

„Patříš k Psancům? Kdo jiný by mohl mít takovou masku? Kdo jiný než Psanci by mohl skončit v tomto vězení? Nelekej se, ale já vidím. Na všechno si člověk časem zvykne, mladý muži, dokonce i na tmu. Mé oči nad ní zvítězily. Pojď blíž!“

Hlas zněl přátelsky a byl tichý a hluboký zároveň. Zřejmě patřil velmi, velmi starému muži. Po kratičkém zaváhání učinil Arian krok, pak druhý, třetí.

„Dost!“ ozval se hlas. „Sedni si na bobek. Tak. Jsem přímo proti tobě.“

Arian slyšel mužův dech. Překvapení pominulo a mladý zajatec se uklidnil. Ani se nezachvěl, když se ho dotkly dvě stařecké, suché dlaně, které prudce sevřely jeho ruce.

„Kdo jsi?“ zeptal se Arian.

Starý muž — neboť to docela určitě musel být stařec — se však vyhnul otázce a pravil:

„Nejdříve ty. Mluv, synu. Jsem tu už tak dlouho! Řekni mi, jak se jmenuješ, odkud přicházíš a proč tě zavřeli. Jsem velice zvědavý. Budeš-li chtít, pak budu mluvit já.“

V hlase se chvělo tolik nedočkavosti, že Arian nemohl odolat. Pravil:

„Jmenuji se Arian Day. Jsem jedním z Psanců, jsem rebel, jak jsi správně uhodl, a jsem…“

Náhle se odmlčel. Jako ostré bodnutí se mu do mozku zařízly pochybnosti a podezření. Co když sem toho starce poslala Elita? Vždyť to může být léčka. Má si získat důvěru, rozvázat mu jazyk a vyzvědět jména.

Nastalo ticho. Neviditelný muž pustil Arianovy ruce a s povzdechem řekl:

„Musím trochu ovládat svou zvědavost, že? Chceš, abych mluvil první a rozptýlil tak tvoje pochybnosti. Musím tě přesvědčit, viď…“

„Bude to tak lepší,“ odpověděl Arian poněkud stroze.

„Dobrá,“ poznamenal stařec. „Nehněvám se na tebe, je to přirozené, nemáš se proč stydět. Tak poslouchej. Mé jméno je Norax. Možná že jsi o mně už slyšel.“

Ariana se zmocnilo zděšení, pak nedůvěra.

„Lžeš,“ zahučel a uvažoval, jak se dostat z léčky. „Lžeš, člověče! Norax zemřel před dvěma stoletími!“

Stařec s povzdechem pokýval hlavou. Tichým změněným hlasem zašeptal:

„Před dvěma stoletími.“

Arian neměl čas se zeptat, co znamená ten povzdech, neboť stařec pokračoval, tentokrát už vzrušeným hlasem:

„Nu ovšem, chápu tvou nedůvěru, Ariane Dayi…, ale opravdu je tomu dvě stě let… Nedivím se, že mě považuješ za lháře… Ale vyslechni mě, prosím tě o to. Znáš jméno Norax a víš…“

Arian ho zprudka přerušil:

„My Psanci uctíváme Noraxovo jméno a jeho památku jako… jako… byl to první mučedník Podzemní organizace. Ukázal nám cestu!“

„Nejsem mrtev,“ pravil Norax. „Poslyš, ty nevěřící. A sleduj, zda najdeš jedinou chybičku v tom, co ti povím… Jak správně říkáš, je tomu už dvě stě let, co jsem spolu s dvěma druhy, Geneforem a Tardikem, opustil lesy. Bylo to po velkém střetnutí, kdy lidé Země, považovaní za méněcenné, byli zmasakrováni vládnoucí Elitou. Za oněch dob, nevěřící, používali důstojníci Elity, kteří tvořili vedoucí třídu společnosti, biohypnotických prostředků, jejichž účinkem byl od narození usměrňován život lidské bytosti bez ohledu na vrozené vlastnosti. Nedělali z lidí obyčejné roboty, ale bytosti dokonale uzpůsobené pro ten který druh činnosti. Tedy otroky smířené se svým stavem, kteří nikdy neměli poznat, co to je svoboda, samostatnost a volné rozhodování. Poloviční lidi. Jejich úmyslem bylo vytvořit si skupiny dělníků, odborných pracovníků a vojáků. Narození každého jedince mělo podléhat přísné kontrole, každý novorozenec měl být „upraven“ podle přání Elity, aby lidstvo bylo takříkajíc přebudováno v jednolitý celek, kde by každý jedinec měl vymezenu přesnou působnost. Neužiteční lidé a „zmetci“ by byli radikálně potlačeni! Takový byl plán těchto zrůdných uctívačů logiky, těchto odporných šílenců vědy!“

Stařec se na chvíli odmlčel. Jeho hlas se chvěl odporem. Mluvil pravdu, neříkal nic, co by Arian neznal. Všichni Psanci o tom věděli, všichni, kdo měli kdysi dávno to štěstí, že unikli vojenským jednotkám, provádějícím velkou čistku. To, co tu stařec v temnotách cely říkal, byla slova jejich bible, dějiny jejich předků.

„Bylo nás sotva několik stovek,“ pokračoval stařec, „jimž se na této stařičké zemi podařilo uniknout pronásledování vojáků. Spojili jsme se a založili první buňky Psanců. Existoval pouze jeden jediný způsob, jak zachránit lidský rod. Rozhodli jsme se, já Norax a moji dva druzi, že pronikneme do paláce velitele Elity. Jmenoval se Xenorn. Chtěli jsme ho zabít, zničit stroje a výsledky vědeckých výzkumů biologů, kteří měli proměňovat lidi v otroky.“

Znovu přerušil své vyprávění. Poslední větu dokončil rozechvělým hlasem, prozrazujícím velkou únavu.

Arian Day, kterého stařec nazýval „nevěřícím“, byl teď přesvědčen o pravdivosti jeho slov. Byl překvapen a nedovedl si věci srovnat v hlavě. Stařec si nemohl vymyslet některé dějinné detaily… jeho projev, jeho dojetí nebyly falešné ani předstírané.

„Ale jak to,“ vydechl Arian skoro neslyšně, „jak to, že nám staří vyprávěli, že Noraxovi a jeho druhům se nepodařilo úkol splnit a že zemřeli ještě dřív, než se dostali do středu města?“

„Staří se tak docela nemýlili, příteli,“ pravil Norax. „Pravda je, že jsme úkol nesplnili. Byli jsme tři, kteří se stali obětí tohoto nešťastného dobrodružství. Moji druzi Genefor a Tardik zemřeli před branami města. Mně se podařilo uniknout. Dlouho jsem se však ze své volnosti netěšil; chytili mě uvnitř hradeb. A stráže mě zavedly sem, do této cely. Nikdy jsem nepochopil, proč mě nezabili jako mé přátele. Zpočátku jsem se bouřil, žádal jsem vysvětlení… nikdy se mi nedostalo jediného slůvka odpovědi. Je pravda, že se mnou jednali vždycky slušně, přinášeli mi pravidelně jídlo a dbali, abych se udržoval i po duševní stránce.“

Noraxův hlas byl nyní o poznání silnější.

„Stejně nechápu, proč mě tu udržují naživu.“

Také Arian neznal odpověď na tuto otázku. Nedokázal vysvětlit podivné chování vedoucích představitelů Elity.

Nicméně během těch několika minut přivykl hrůze, s níž se setkal. Obklopovala jej naprostá, neproniknutelná tma, lepící se stejně na kůži jako na slova, a seděl naproti Noraxovi, který už měl být plných dvě stě let mrtev.

Pravil:

„Jak to, že dvě stě let? Nikdo z lidí ještě nežil tak dlouho! Alespoň bez přerušení.“

„Chápu tvé překvapení,“ odpověděl Norax. „Také jsem byl zmaten, když jsi mi oznámil, kolik let uběhlo… Nikdy jsem si to neuvědomoval… zdálo se mi, že tu jsem zavřen tak deset let, víc ne. V samotě a nečinnosti se čas podobá prchavému dýmu… Ničemu nerozumím, Ariane. Jediné možné vysvětlení je, že mě udržují při životě uměle. Cítím, že stárnu. Ale stárnu velice pomalu… Možná že jsem jen pokusným morčetem.“

Bylo to pravděpodobné vysvětlení a Arianovi bleskly hlavou teorie o zachování genů lidských jedinců proměnou jejich struktury. Co když tuto vědeckou metodu vyzkoušeli právě na Noraxovi? Ale proč? K čemu by bylo dobré vybrat si za pokusné morce nepřítele a vynakládat tolik námahy jen proto, aby v případě zdárného výsledku se z nepřítele smrtelného stal nepřítel nesmrtelný? To by nebylo rozumné.

„Až dosud jsem mluvil, Ariane, já,“ pravil Norax. „Věříš mi? A jsi ochoten upokojit nyní i mou zvědavost?… Neměj obavy, že mi ublížíš. Vím, že to, čemu jsem chtěl před dvěma stoletími zabránit, se mezitím uskutečnilo… poněvadž jsi zde. Ale také to znamená, že Psanci ještě žijí… Mluv, prosím…“

Arian se hořce usmál, ale strašně si přál, aby v té tmě byl jeho Úsměv laskavý a aby jím rozptýlil smutek v starcově hlase. Třeba bylo Noraxovo vyprávění plné obrovských otazníků, Arian mu věřil.

„Noraxi, máš pravdu,“ řekl mladý muž. „Všechno proběhlo přesně tak, jak se moji i tvoji předkové obávali. Totální čistka pokračovala a zasáhla nejen všechen lid naší zeměkoule, ale i obyvatelstvo Venuše, kterou jsme okupovali. Svět, z něhož jsi měl, Noraxi, strach, se stal skutečností. Elita poroučí a poddaní, kteří byli zbaveni duše, poslouchají. Na světě je o tři čtvrtiny lidí méně než před třemi stoletími.“

„To je strašné,“ povzdechl Norax ze tmy.

Arian žil od narození v prostředí prosyceném hrůzou. Nenadálé setkání s prvním rebelem Noraxem jej však naplnilo nadšením a vášnivou vírou. Třebaže byl uvězněn a byť byl demaskován, Arian věřil v budoucnost. Víc než kdykoli dříve!

Proč jej však dali do cely k Noraxovi?, uvažoval. Vždyť ho mohli umístit jinde!

„Ano, je to strašné,“ pravil, „ale přesto musíš být, Noraxi, šťasten, protože Psanci existují a poněvadž jejich víc než kdykoli v minulosti. A budou tu stále, aby bez přestání bojovali za záchranu lidské důstojnosti, za svobodu a za právo na omyly plynoucí z lidské přirozenosti i výjimečnosti.“

„Dobrá,“ řekl Norax… „Ale pověz mi, Ariane, proč tě uvěznili? Co jsi udělal? A proč ses převlékl za poddaného Elity?“

Ariana nebylo třeba dvakrát pobízet.

„Poddaní dobyli pod vedením Elity vesmír, Noraxi. Naše lodě — chci říct jejich lodě — už celé století brázdí prostory kosmu. Přistáli už na všech přístupných planetách sluneční soustavy. Podařilo se jim překonat zemskou přitažlivost, ovládli časoprostor. Jejich ozbrojené lodě obsadily stovky planet naší galaxie. Bytosti i formy života, které tam objevily, nebyly ani v nejmenším schopny postavit se kolonizaci na odpor. Průzkumné lodě dokonce navštívily třetí galaxii, vzdálenou od naší Mléčné dráhy tisíce světelných roků.“

„No a?“

„Jsou tam živé bytosti. Zvláštní humanoidní rod, velmi podobný nám lidem — aspoň co do vnějšího vzhledu. Tak se to aspoň povídá. Zdá se však, že tento lid, který sám sebe označuje jako H2, nás převyšuje rozumovými schopnostmi a také vědeckým pokrokem. Jejich civilizace, zahrnující několik set planet jejich galaxie, dosáhla absolutní dokonalosti. Jsou silní a dobře to vědí, jenže jsou i moudří a netouží po jiných světech. Pozemské lodě tedy dorazily až k nim…“

„A Elita si usmyslila, že si je podrobí, co?“ dokončil Norax. „Jako by bylo možné uloupit moudrost!“

„Přesně tak,“ přikývl Arian. „Ale dobytí H2 by bylo něco docela jiného než okupace Venuše, Marsu nebo Proximy či nějaké jiné planety.“

Arian slyšel jak se Norax zvedl. Stařec se zdál velice rozčilený a jeho hlas tomu nasvědčoval.

„Jsou to nevyléčitelní šílenci! Copak nechápou, že tenhle humanoidní rod i při veškeré moudrosti a dokonalosti se bude ve chvíli ohrožení vší silou bránit a že jeho síla nutně odrazí všechny útoky pozemských jednotek Elity? Copak to nechápou?“

„Ale chápou, Noraxi, chápou,“ poznamenal zamyšleně Arian. „Vědí, že jejich jedinou nadějí je bleskový úder. Vyznají se ve svém řemesle.“

„Jak může někdo věřit v totální zničení tak vyspělé civilizace, jako je ta, kterou jsi mi, Ariane, popsal?“

„Mají k tomu prostředky,“ pochmurně zahučel Arian. „A právě proto, aby se oddálil okamžik, kdy jich bude možno použít, pověřil mě Výbor podzemní organizace Psanců zvláštním posláním. A já je splnil…“

„Jestli jsi dokázal to, co se nám kdysi nezdařilo, ze srdce ti blahopřeji, příteli!“ zvolal Norax. „Ale pověz mi něco bližšího o těchto prostředcích, řekni mi o jejich tajné zbrani.“

Ani tentokrát se Arian nenechal prosit.

„Jaké štěstí, že jsi mohl zničit ty obludné zárodky,“ oddechl si Norax, když Arian skončil. „Bože, jakou strašlivou zbraní a jakou pohromou může být věda, jestliže sejí zneužívá k potlačování přirozeného vývoje lidského rodu.“

„Pohromou není věda, ale někteří členové tohoto rodu,“ opravil jej Arian. „Civilizace jako H2 nikdy nepoužívala vědu k temným cílům. A přitom znají i tyto neblahé možnosti vědy.“

„Správně,“ připouštěl Norax, „máš pravdu.“ Ještě dlouho hovořili o tomto námětu a pak uvažovali o budoucnosti pozemšťanů. Hovořili o Říši pozemské galaxie, kterou vybudovala Elita. Norax ani Arian nepochybovali, že dojde-li k válce mezi H2 a silami Elity, bude to naše planeta, která zaplatí nejtěžší daň. Touha po moci je však zaslepený dravec, řítící se bez rozumu vpřed.

Noraxe v jedné chvíli napadlo, že pochopil smysl své dlouhověkosti: podařilo se mu prostřednictvím Ariana zahlédnout toužený cíl. Také o tom se oba rozhovořili.

Pak je obklopilo ticho. Posléze Arian usnul.

Třikrát za sebou usnul a třikrát procitl. Podle Noraxe to znamenalo, že byl zavřen tři dny, neboť po tu dobu nezahlédl ani nejmenší proužek světla. Stráže jim zřejmě nosily jídlo, když spali. Tři dny… Nebo snad víc? Nedomníval se Norax, že je vězněn jen deset let, zatímco tu strávil už dvě století?

Záblesk naděje vystřídal pojednou tísnivý pocit strachu. Arian se bál pravdy. Byl přesvědčen, že ve chvíli odhalení ho čeká smrt. Ale i Norax se domníval, že bude popraven. Ten se však jen pokusil o to, co se Arianovi zdařilo. Nicméně Norax žije! Byl zaživa konzervován v odporné temné díře.

Dvě století! Dvě století života v tomhle mlčícím pekle v sousedstvy starce! To už nebyl strach, ale skutečná panika, v níž se Arian začínal utápět. Dal by samozřejmě přednost smrti před tímhle neuvěřitelným vězněním, které mu přinese nekonečná muka.

Zpočátku, vyprávěl Norax, má člověk dojem, že se zblázní.

Jenže se nezblázní. Jsou tu, aby v tom člověku zabránili, a tak se o tebe šílenství jen lehce otírá.

Arian však neměl pocit, jako by mu někdo „pomáhal“. Cítil, že se ho ponenáhlu zmocňuje šílenství. Cosi v jeho nitru se prudce vzdouvalo a musel vynaložit všechny síly, aby se slepě nevrhl proti jedné ze stěn.

Zuby nehty se bránil. Ze všech sil. Podařilo se mu usnout počtvrté — dočkal se tedy čtvrtého dne? Probudil se zcela propocený, chvěl se po celém těle, nervy měl napjaté k prasknutí a z očí mu hledělo šílenství, které mohlo každým okamžikem propuknout.

Přesně v té chvíli se náhle potichu otevřely dveře. Vnitřek vězení byl zalit prudkým světlem. To je konec, pomyslel si Arian. Připadalo mu, že se opravdu zbláznil. Zavřel oči, neboť měl pocit, jako by mu lebku, dlouho uvyklou temnotě, provrtával ostrý světelný paprsek. Cítil, že ho někdo zvedá ze země a že ho odnášejí pryč. Rychle pozvedl víčka a měl jen tolik času, aby si v hloubi místnosti povšiml skrčeného starce s dlouhými vlasy a vousy, který si zdviženou paží clonil oči.

„Noraxi!“ vykřikl.

Tučná ruka mu ucpala ústa. Druhá ruka mu nasadila na nos brýle.

Zaslechl lehký šelest zavírajících se dveří. Ústa měl opět volná. Mohl křičet, ale neměl chuť. Kdosi jej postrčil. Pevná paže uchopila jeho levé rameno a naznačovala mu cestu.

Vykročil do neznáma.

Jezerní lid

Prvého dne se tedy dověděl, že se jmenuje Kirža. Zůstával v jeskyni na kožešinovém lůžku a gesty se snažil dorozumět s Jorou a Yrnou, kteří mu dělali společnost. Byla to perná práce, ale přinášela jakés takés ovoce.

Tak na příklad získal okamžitě jistotu, že oba, muž i žena, jsou mu oddáni tělem i duší. Zoufale se snažil zjistit, odkud přišel, naznačoval, že se ztratil, jeho úsilí však bylo marné.

Zjistil naopak, že Jora je náčelníkem vesnice, jež má přibližně pět tisíc obyvatel, a že podobných vesnic je tu víc. Dověděl se, že obyvatelé náležejí ke skupině jezerního lidu a že bydlí v horách. Yrna byla Jorova sestra, dosud neprovdaná. Pokud se týká Jory, ten měl manželku jménem Lora a další sestru, která se jmenovala Silena.

Konečně také vyrozuměl, že ta část planety, na níž se nalézá, nese jméno Oro. A že v zemi Oro žijí další skupiny lidí, lišící se od jezerního lidu, že však žádná z nich, pokud se Jora pamatuje, nemluví Kiržovým jazykem.

Každá odpověď rukou byla provázena příslušnými slovy, takže si Kirža brzy zapamatoval několik výrazů. Připadalo mu, že velmi rychle proniká do tajů jazyka, který mu byl zpočátku odporný. Možná, napadlo jej, že příčina jejich uctívání tkví zčásti v tom, že má vyšší inteligenční kvocient.

K jídlu dostal ovoce a podivnou, leč chutnou kaši. Zapil ji vodou a vínem.

Posléze na něho znovu padla únava, takže nemohl opustit jeskyni, jak měl v plánu; chtěl se totiž trochu porozhlédnout. Pokynul a Jora s Yrnou se vzdálili. Dlouhou dobu setrval skrčený na lůžku bez nejmenšího pohybu. V nitru jím zmítala netrpělivost; toužil zjistit něco víc. Byl rozčilený. Měl pocit, jako by musel v nejkratší době vykonat něco velkého. Jako by byl prstem osudu určen k dokončení jakéhosi strašlivého poslání.

Poslední objev, který prvého dne učinil, se týkal oblečení. Zjistil, že se v tomto ohledu velmi podstatně liší od Jory. Měl na sobě dlouhou tuniku, volnou, poddajnou a zcela novou, připomínající spíše oblečení Yrnino. Dotekem zjistil, že má vousy a dlouhé vlasy. „Přece nejsem starý,“ pomyslel si. Rozhodně se tak necítil. Pak usnul.

Druhého dne ráno zjistil, že dokonale ovládá řeč jezerního lidu. Poněkud jej to vyvedlo z míry. Musí být tedy velice nadaný, jestliže si za jedinou noc dokázal osvojit gramatická pravidla, celou slovní zásobu a veškerou frazeologii jazyka, který mu byl ještě včera dokonale cizí. Ano, musí být velice nadaný.

Po tomto zjištění pocítil něco jako příjemnou závrať.

Je velice nadaný. Rozhodně pochází z nějaké vznešené rasy.

I když to pravděpodobně není rasa božského původu, určitě má původ v nějaké mnohem vyvinutější větvi, než z jaké pochází jezerní lid.

Jora ani jeho sestra se ničemu nedivili.

„Vy nejste překvapeni?“ tázal se jich.

„Proč bychom měli být překvapeni, ó Kiržo?“ odpověděl Jora. „Jsi schopen větších zázraků.“

Tato samozřejmá odpověď jej naplnila radostí, ale zároveň, poprvé vůbec, vnesla do jeho duše pochybnosti, zda neupadl do nějaké léčky. Ano, léčky! To snad jen slepá domýšlivost mu dovoluje, aby považoval sám sebe za strůjce té velkolepé proměny. Copak to nemohl být Jora a jeho lidé, kteří způsobili onu duševní změnu? Pak nemuseli být překvapeni. Pravda ovšem je, že stejně tak by je nemohlo nic udivit, kdyby jej považovali za boha.

Kirža zaplašil pochybnosti, ale zůstával ve střehu.

Jeho nedůvěra rychle mizela.

Druhý den po procitnutí byl sváteční den. Velký den velkého svátku.

Jora a Yrna, kteří se mu přišli při probuzení poklonit, zanechali mu u lože široké mísy nazlátlého ovoce, dále nádobu s čistou vodou na umytí, velký hřeben z želvoviny a zrcadlo z leštěného kovu. Jakmile se upravil, podrobil svou tvář důkladné prohlídce v zrcadle. Objevil, že je to mladá tvář, tvář člověka možná ani ne třicetiletého, s pravidelnými, poněkud tvrdými rysy. Oči měl tmavé a hluboké, husté černé vlasy mu spadaly na šíji v bohaté a jemné záplavě. Mohutný pěstěný vous skrýval tváře i bradu, jemný knír zvýrazňoval odhodlaná ústa se silnými rty. Tvář jej uspokojila, ale okamžitě si položil otázku, k jaké rasové skupině patří — patří-li vůbec k nějaké — vzhledem k poměrně tmavě zabarvené hnědé kůži.

Jora se záhy vrátil. Vlasy měl vyčesané do vrkoče, přecházejícího v hustý ohon. Stále ještě měl na sobě kožené kalhoty a boty, navíc si však na ramena navlékl dlouhou otevřenou vestu ze silné šedivé kůže. Pas mu svíral mohutný kožený opasek, zdobený kovem. Dlouhý, zakřivený meč se širokou čepelí odpočíval v zlaté pochvě, upevněné na opasku. Z jeho postoje vyzařovala síla a důstojnost.

Podal Kiržovi dlouhé žluté roucho, protkané zlatými nitěmi, a pravil:

„Zde je tvůj šat pro dnešní slavnost, ó Kiržo!“ Přitom poklekl na zem.

Kirža — teď už znal význam toho slova — byl na okamžik v pokušení jej pozvednout, vysvětlit mu, že není božského původu, a zeptat se ho na spoustu věcí. Nějaká vnitřní síla mu v tom zabránila, takže se jen otázal:

„O jaké slavnosti mluvíš, Joro?“

Jora odpověděl:

„Je to slavnost na počest tvého návratu do života, ó Kiržo! Všechny vesnice jezerního lidu se tu shromáždily na výzvu mých poslů. Jejich obyvatelé tě chtějí pozdravit a nabídnout ti svou radost. Slavnost potrvá celý den, budeš-li souhlasit.“

Kirža souhlasil. Co měl také dělat?

A tak si Kirža oblékl dlouhý slunečný šat a vystoupil po Jorově boku z temnot jeskyně do jasného dne.

Překvapením i dojetím zkameněl na samém prahu. Kolem bylo hrobové ticho.

Stál v jícnu nesmírně rozlehlé, vysoké skalní rozsedliny. Tato soutěska obrovitých rozměrů byla několik set kroků hluboká a stejně tak široká. Po stranách se šikmo svažovaly bílé stěny, děravé stovkami jeskyní, jež tak vytvářely dvě nebo tři stupňovitá patra, plná zejících „oken“.

Nebylo to však místo, co Kiržu udivilo nejvíc. Šokovalo jej obrovské, nehybné moře lidí, rozlévající se až k samotnému vrcholu jeskyně. Muselo tu být při nejmenším třicet tisíc lidí, mužů, žen a dětí. Třicet tisíc lidí! Muži v kožených oblecích, ženy v dlouhých, lesklých kožených šatech a všichni ozdobeni vzácnými šperky, vlasy, vyčesané do vrkočů, plné stuh. Muži měli vesměs nové, nebezpečně krásné zbraně. Třicet tisíc lidí, kteří naráz padli na kolena, sotva stanul před jeskyní. Rozhostilo se ticho. Jen tu a tam zazvonil šperk nebo zbraň. Naprosté ticho…

Kirža, nanejvýš rozčilený, zpozoroval v blízkosti řadu ze dřeva tesaných sedadel a velký trůn, dovedně vyrobený z umně propletených zvířecích rohů. Trůn byl zřejmě uchystán pro něho. Přes údiv a nesmírné dojetí si Kirža uvědomil, že musí pokračovat ve hře.

Přistoupil k trůnu, pozvedl paže a zvolal:

„Povstaň, lide jezerní! Jsem šťasten, že se s tebou setkávám! Povstaň, j sem šťasten!“

Byla to opravdu velkolepá slavnost, plná hudby, zpěvu a tance. Ať šlo o tance válečné, ať byly jen výrazem radosti z krásy, vždy v sobě měly něco skoro božského. Jezerní lid zřejmě ovládal tento druh umění s dokonalou jemností. Během slavnosti se Kirža seznámil s náčelníky čtyř vesnic. Poznal Lotona, jenž byl starý asi jako Jora, a Galela s vyholenou lebkou a zjizvenou tváří, poznal jednorukého Aktora i nejstaršího ze všech — Masua. Pozdravil se s nimi a přijal od nich dary.

Pojedl s nimi masa i ovoce. Popil svěžího vína, sladce se rozlévajícího po patře a ještě sladčeji v hlavě. Představili mu i všechny manželky náčelníků. Tak se stalo, že poznal i Jorovu choť Loru.

Mluvil s náčelníky o jejich zemi a vyslechl vyprávění o bojích se psím lidem. Neměl nejmenší ponětí, kdo je psí lid, ale nedal to najevo. Nějaká neznámá síla neustále usměrňovala jeho chování.

Tanec třicetitisícového zástupu mužů a žen se protáhl dlouho do noci. Kirža neopouštěl svůj trůn ze zvířecích rohů, kolem něhož se tísnili náčelníci vesnic. V té obecné radosti bylo cosi fantastického. Něco jako osvobození… jako dlouho potlačovaný výbuch.

Kiržův pohled občas zabloudil směrem, kde seděly manželky náčelníků. Yrna, třebaže nebyla provdána, byla mezi nimi také, a její pohled se nejednou setkal s Kiržovým. Pokaždé cítil, jak jej zaplavuje radost a jak se jeho nitrem rozlévá příjemný žár. Kiržu však čím dál víc znepokojovala přítomnost jiné ženy. Byla mladá a zdálo se, že nesdílí všeobecné nadšení. Měla dlouhé rusé vlasy a její jemnou tvář velmi často halila maska utajovaného strachu. Byla to Silena, Jorova a Yrnina sestra. Jako náčelníkova sestra prodlévala spolu s ostatními v řadách manželek. Smála se spolu s nimi, ale její smích byl nucený. Tančila, ale jako neživá. Otvírala ústa, ale nikdo nemohl říci, zda také zpívala. Navíc si Kirža všiml, že po něm občas vrhla hněvivý pohled.

Večer nabyl Kirža jistoty, že v tom nepřehledném davu existuje přinejmenším jedna bytost, jež k němu nepociťuje náklonnost, a že naopak z celého srdce nenávidí jeho „zmrtvýchvstání“.

Proč? Čím si tu nenávist zasloužil? Neznal pochopitelně odpověď. Ale s naprostou jistotou cítil, že Silenino nepřátelství by mu mohlo být užitečnější než bezmezná oddanost všech třiceti tisíc poddaných. Snad právě od ní by se mohl něco dovědět o své minulosti. S tím větší netrpělivostí čekal na konec slavnosti, aby si mohl o samotě pohovořit s Jorou. K němu měl naprostou důvěru.

Příležitost se naskytla až pozdě v noci. Když se Kirža rozloučil s náčelníky a se vším lidem, povstal a slavnostním krokem se ubíral k jeskyni. Potom pokynul Jorovi, aby ho následoval.

V matném světle loučí osvětlujících jeskyni setrval Kirža nějakou chvíli v mlčení. Seděl na kožešinovém lůžku a hleděl do prázdna. Vedle něho se na zemi krčil Jora. Pak, hledě přímo do očí mladého náčelníka, pravil Kirža s naprostou přímostí:

„Joro, děkuji tvému lidu, tvé vesnici i vesnicím ostatním za tuto slavnost. Nyní mě však vyslechni. Vyvolil jsem si tě, protože jsi byl při mém procitnutí a poněvadž znám tvé upřímné srdce a bystrou mysl. Chci s tebou promluvit o tajných věcech, které musí zůstat jen mezi námi. Chceš mě vyslechnout a odpovědět mi?“

Jora položil sevřenou pěst na srdce, sklonil hlavu a pravil:

„Prokazuješ mi velkou čest, ó Kiržo!“

„Nuže, vyslechni mě,“ řekl Kirža.

Zhluboka se nadechl a pak rychle pravil:

„Procitl jsem z dlouhého spánku, Joro. Z příliš dlouhého, jak se mi zdá. Během spánku se cosi přihodilo s mou duší i s mým tělem.“

„Něco vážného, Kiržo?“

Jorova tvář prozrazovala starost a neklid.

„Možná že ano,“ poznamenal Kirža. „Procitl jsem a… můj duch je prázdný. Mé vzpomínky se neprobudily současně s mým tělem. Objevil jsem pouze jediné — že jsem byl mužem. Na víc se nepamatuji. Proto nevím, proč ty a tvůj lid se mnou jednáte jako s bohem. Musíš mi pomoci, Joro. Musíš mi pomoci najít vzpomínky, jež zmizely s mým spánkem.“

Jorova tvář jako by na chvíli zkameněla. Pak se jeho pohled rozsvítil a on řekl:

„Vím, Kiržo, kde jsou tvé vzpomínky. Myslím, že jsem pochopil. Děkuji za tvé otázky. Budu mluvit.“

„Poslyš,“ přerušil jej KirŽa, „především mi pověz, zda jsem opravdu bohem, a jak jsem byl stvořen. A vysvětli mi, co znamená být bohem.“

„Byl jsi stvořen jako ostatní lidé,“ odpověděl Jora. „Tvé tělo se skládá z masa a kostí. Přesto jsi jiný a tvá moc je veliká. Jestliže jsi člověk, pak pro mne a pro můj lid jsi bohem v lidské podobě. Smíš vše a my jsme vedle tebe jen ubozí červi.“

„Pověz vše, co víš!“ přikázal mu Kirža.

Jora se pohodlně uvelebil na silné kožešině a začal:

„Vyslechneš legendu, Kiržo. Legendu mého lidu, kterou ústa starců svěřují uším dětí. Je tomu velice dávno, před mnoha a mnoha obdobími žil můj lid šťastně a spokojeně v kraji země Oro, která byla pokryta lesy a velkými jezery. Takový byl domov mého lidu, jehož moc byla nekonečná. V rovinách žili psí lidé, neustále vyhledávající války. Mnohokrát jsme se museli bít s psími lidmi, ale pokaždé jsme zvítězili. Bránili jsme svou zem.

Jednoho dne sestoupily z nebe zářící vozy. Byly v nich bytosti mluvící nesrozumitelným jazykem, malé a podivně oblečené. Uměly však ve svých lesklých vozech chodit po nebi. Znaly množství zázraků. Samy sebe nazývaly bohy v lidské podobě. Nechaly se oklamat lživými výmysly psích lidí a pomáhaly jim v boji proti nám. Vlastnily zbraně, které zabíjely na velkou vzdálenost, zbraně, jež svým dechem činily vše neviditelné. Můj lid musel spěšně opustit kraj jezer a v boji pokračovaly už jen nevelké skupiny mužů. Pak bozi v lidské podobě najednou zmizeli. Pomoc, kterou poskytli psím lidem, však přinesla ovoce. Jezerní lid byl natolik oslaben, že nemohl uvažovat o znovuzískání svých území. V poslední velké bitvě se střetla má vesnice se silným oddílem psích lidí.

Tehdy se stalo, že uprostřed bojujících se objevil zářící vůz boha v lidské podobě. Všichni na okamžik ustali v krveprolévání. Moji lidé první zpozorovali, že bůh v lidské podobě zůstává ve voze bez pohnutí, a těm nejstatečnějším se podařilo jej unést. Naskytla se tak nečekaná příležitost, jak zjevit bohům v lidské podobě pravdu, jak jim otevřít oči a získat od nich spravedlivou pomoc.

Čin se našim bojovníkům zdařil. V dalším boji se však nepřátelé zmocnili zářícího vozu. Naši se stáhli do hor, aby tu chránili boha v lidské podobě před nepřítelem. Spal jako mrtvý.

Náš lid se rozhodl čekat na jeho probuzení. Tím bohem v lidské podobě jsi ty, ó Kiržo!“

Kirža potřásl hlavou. Měl pocit naprosté prázdnoty; toužil vědět mnohem víc. Nic z toho, co Jora vyprávěl, v něm nevzbudilo sebemenší vzpomínky.

„Pokračuj, Joro!“

„V rukou psích lidí zůstala síla ukrytá v zářícím voze. Dlouho nás pronásledovali. Uprchli jsme do hor a dobře tě schovali, čekali jsme na tvé probuzení, abychom ti mohli vyjevit pravdu. A dnešního dne jsme tak učinili… Vím, Kiržo, proč je tvá paměť mrtvá. Psí lidé posud střeží tvou sílu, kterou bozi uzavřeli do zářícího vozu.

Nyní jsi procitl. My ti pomůžeme nalézt sílu a ty nám pomůžeš získat naše území v kraji jezer.“

„Od té doby, co žijete v horách, vás psí lidé neznepokojovali?“ zeptal se Kirža.

„Nikoli. A také jsme už nespatřili na nebi zářící vozy bohů. Staří vyprávějí, že i bozi toho měli jednoho dne dost a vrátili se na nebesa. Psí lidé se zmocnili naší země a usadili se v ní. Kdo by stál o vyprahlé hory? Úpatí pohoří střeží jejich vojska, která nám nedovolí opustit tento kamenitý kraj.“

„Děkuji ti,“ pravil Kirža. „Jsi však příliš mlád, než abys mohl ony bitvy pamatovat.“

Jora odpověděl s netajeným překvapením:

„Ale já je nepamatuji, Kiržo! Nikdo je tu nepamatuje. Ani Masu, který je nejstarší ze všech náčelníků. Jsou to legendy.“

V Kiržově nitru se cosi zlomilo. Vydechl zastřeným hlasem:

„Jak dlouho jste čekali na mé probuzení?“

„Můj otec na ně čekal celý život,“ řekl Jora. „Také otec mého otce čekal až do své smrti na tvé probuzení. Byl však mezi těmi, kteří tě unesli ze zářícího vozu. Spal jsi tři sta padesát dvě období, Kiržo.“

Kiržu zamrazilo. Tak dlouho. Pojem „rok“ zřejmě v jazyce jezerního lidu neexistoval. Počítali čas na období. To znamená, že… ale kdo ví, zda rok nemá u nich víc než čtvero období?

A jak to, že on dělí rok na čtyři období? Bylo by ohromné štěstí, kdyby ta jejich období měla kratší trvání. Zeptal se:

„Jakého věku se dožívají muži tvého lidu, Joro?“

„Někteří velmi vysokého, až tři sta šedesát období, ale takové případy jsou vzácné. Pokud muži nezahynou v boji, dožívají se dvě stě čtyřiceti období.“

„Jak je starý Masu?“

„Dvě stě čtyřicet dvě období.“

Ano, to souhlasí. Masu vypadal jako šedesátiletý muž. Kirža si uvědomil, že musel spát osmaosmdesát let! A čas jej nijak nepoznamenal, neměl jedinou vrásku! Nezestárl!

„Děkuji ti, Joro,“ vydechl bezbarvým hlasem.

Jora se ani nepohnul. V jeho zracích byl však neklid. Konečně se zeptal:

„Promluvil jsem, Kiržo. Řekl jsem ti pravdu, proč můj lid tak úzkostlivě bdí nad tvým životem. Vyživovali jsme tě, zatímco jsi spal. Cekali jsme tě, chtěli jsme ti všechno vysvětlit, abychom byli hodní tvé pomoci. Pomůžeš nám, ó Kiržo?“

Jen s největším úsilím potlačil Kirža své rozčilení.

Byl jedním z bohů v lidské podobě, kteří se z neznámých důvodů v těchto místech před sto lety objevili, pomohli v boji jedné ze znepřátelených stran země Oro, a opět zmizeli. Byl pravděpodobně jediný, kdo po osmaosmdesáti letech na této zemi procitl z kataleptického spánku. Bez nejmenších pochybností náležel k vyšším bytostem, protože si za jedinou noc osvojil taje zcela neznámého jazyka a protože čas po něm stékal jak voda, aniž na něm zanechal stopy stárnutí.

Přišel sem odjinud. Z nebe. Ale z které planety? Poznal kus pravdy, ale neproniknutelná propast nového zjištění jej uváděla v šílenství. Svět v Jorově řeči se nazýval Oro. V jeho jazyce to byla Země. Přišel ze sousední planety, anebo byl pozemšťanem, který na této planetě ztroskotal?

Bozi v lidské podobě, k nimž asi náleží, se pravděpodobně pokusili o dobyvačnou expedici.

Mohl se pochopitelně dovědět víc. Stačilo najít Jorův zářící vůz, který byl docela jistě individuální lodí. Lodí, která byla spojena s jeho minulostí. Jenže stroj byl v rukou psích lidí, kteří v něm viděli něco jako božský talisman.

„Pomohu ti,“ pravil Kirža. „Tobě i tvému lidu pomohu získat vaši zem. A psím lidem uloupím svou paměť.“

Jora vyskočil. Jeho tvář zářila radostí. Zvolal:

„Moji poddaní a obyvatelé všech pěti vesnic čekají na tvé rozkazy, ó Kiržo! Budeš-li chtít, můžeme vyrazit už zítra! Nepřítel se alespoň nedoví o tvém procitnutí a nebude připraven.“

„Počkej,“ uklidňoval jej Kirža, „vidíš přece, že nejsem bůh. Jsem člověk jako ty, možná jen trochu jiný. Ale ani horší, ani lepší než ty. Chci, abys ty i tvůj lid se mnou jednal jako s přítelem. A teď mě, prosím tě, nech trochu přemýšlet.“

„Rád,“ řekl Jora.

Hluboce se uklonil a odešel.

Kirža se ještě dlouho ani nepohnul.

Laram

Chůze poslepu kamennými chodbami neměla konce. Podle Arianova odhadu mohla trvat několik hodin. Ani jedinkrát nepoužili nějakého dopravního prostředku, což by jim muselo podstatně zkrátit cestu. Vůz by se však v těchto místech asi nemohl pohybovat.

V těchto místech… Arian měl stále tmavé brýle, a tak se nemohl orientovat. Podle ozvěny kroků usoudil, že postupují systémem kamenných chodeb a průchodů. Kam však vede to bludiště? Jisté bylo jen to, že k soudnímu dvoru Gardisu takovými tunely cesta nevede. Kam tedy jdou?

Brzy se ozvala únava. Arianovy svaly byly ochablé dlouhou nehybností v temné cele. Záhy byl jako robot, mechanicky postupující kupředu.

Zpočátku se v duchu ptal, kam ho asi vedou, co s ním zamýšlejí a jaký osud jej čeká. Nemá naději. Stráže — kterých podle hluku mohlo být asi šest — šly rychle, v sevřeném šiku a beze slov. Jen strážce, který ho držel za paži, občas utrousil: „Vlevo“ nebo „vpravo“ či „schody“. Ohlas kroků a tyto kratičké příkazy byly jedinými zvuky, jež slyšel kromě vlastního dechu.

První polovina cesty byla vcelku dobrá, až na rostoucí únavu, která svazovala Arianovi nohy. Pak se vše změnilo. V rychlém sledu cesta stoupala a opět klesala. Stále častěji se před Arianem objevovaly schody, které ho vedly do neznámého prostoru, když sestupoval, nebo na něž v opačném případě narážel, zatímco o zlomek vteřiny později se ozývalo lakonické strážcovo „schody“. Arian si povšiml, že častěji po schodech sestupoval.

Zanedlouho se změnilo i ovzduší. Už necítil těžkou, lepkavou vlhkost špatně větraných chodeb jako ze začátku. Vzduch byl svěží, později chladný. Jako by tu ze zdí — neboť zcela zřejmě tu byly zdi — vystupovala ledová vlhkost. Přitom se tu nehnul sebemenší vánek. Pokojný chlad dosedal na ramena a zaléval nitro při každém nadechnutí. Ariana nicméně poněkud osvěžil.

Sestupovali do podzemí. Arian byl o tom přesvědčen. Šli pěšky a sledovali zcela neznámé cesty, záměrně míjejíce obvyklé zastávky na trase ke Gardisu. Proč?

Kam šli?

Chtěli ho soudit a popravit na nějakém tajném místě? Tomu Arian nevěřil. Jak by se s tím rýmovalo jeho uvěznění s Noraxem? A proč by mu nasazovali tmavé brýle, aby nic neviděl? Copak se skrývá cesta před někým, o němž víme, že se po ní už nikdy nevrátí? Určitě ne.

Za podobných úvah a kombinací mu strážce pojednou stiskl paži a zavelel:

„Stát!“

Zřejmě znal vedle „vpravo“, „vlevo“ a „schody“ ještě čtvrté slovo.

Arian se poslušně zastavil. Všechno se v něm chvělo. Zřetelně zaslechl tlumený zvuk kamenných dveří, vysunujících se po dlaždicích.

„Schody,“ řekl strážce a znovu sevřel Arianovu paži.

Ve skutečnosti tam byl pouze jediný schod, pravděpodobně práh dveří, a Arian málem upadl, když čekal při nejmenším několik desítek schodů a když podle toho také vykročil. Strážce ho se zaklením zachytil a nakázal :

„Kupředu!“

Arian šel. Pak se šestkrát opakovala táž hra: „Stát!“ — hluk dveří — „schody“. Poté ho strážce pustil a řekl:

„Posaď se.“

Jako opravdový slepec ohmatával Arian okolí a pomalu ohýbal kolena. Přesně za sebou narazil rukou na něco tvrdého a silného, ověřil si, že jde o masivní opěradlo židle a posadil se. Měl pocit, že mu upadnou nohy. Přestala být zima a také vlhkost zmizela. Čekal.

Kroky — byly to stráže — se rychle vzdalovaly, rozplývajíce se v tichu. V naprostém tichu.

Ticho.

Silný, zvučný hlas poručil:

„Sundejte mu brýle!“

Arianovo srdce se rozbušilo. Nějaká ruka poslušně vykonala rozkaz a osvobodila mu oči.

Nebyl ani oslněn, jak se podvědomě obával. Okamžitě viděl.

Viděl, že je v nevelké polokruhové místnosti se stěnami z matně šedého kovu. Podlaha, o níž se zprvu domníval, že je kamenná, byla složena z nestejně velkých dlaždic, rovněž kovových. Seděl uprostřed místnosti. Všiml si, že celá ta kruhová klenba je holá bez nejmenší ozdoby či jen barevné skvrny, jež by poněkud zpříjemnila toto prostředí, kde nebyl jediný náznak nějakého otvoru.

Pak spatřil muže.

Seděl naproti němu a nedbale se opíral o dokonale čtverhranný psací stůl — celý z kovu — který spolu s židlemi tvořil jediné vybavení této podivné, holé místnosti. Na psacím stole bylo rozloženo několik přístrojů, jimž Arian nevěnoval zatím pozornost. Všechen jeho zájem se soustřeďoval na onoho muže.

I když spočíval na své židli ve zcela ležérní poloze, budil dojem velkého člověka. Oblečen byl v dlouhý, jednoduchý soudcovský šat, hluboce vystřižený na mohutných obnažených prsou. Hlavu měl podle předpisu hladce vyholenou, vousy z tváří i brady byly pečlivě vytrhány. Tvář prozrazovala člověka v letech, ale jistého a odhodlaného. Arian si především povšiml jeho očí; byly jasné, nesmírně pronikavé, zdůrazněné mohutným lesem hustého obočí, černého jako uhel. Přesto jeho pohled, který nepochybně dovedl být krutý, spočinul na něm skoro pobaveně. Ba s jistou laskavostí.

Soudce… v tomhle podivném místě!

„Co to má znamenat?“ ozval se Arian, který se už nedokázal ovládnout.

Muž se na okamžik usmál a uklidnil ho mírným pokynem ruky. Pak promluvil a jeho hlas byl vážný, laskavý a hluboký.

„Buď vítán, Ariane Dayi. Nemáš žízeň nebo hlad?“

Ano, měl žízeň, ale okamžitě na ni zapomněl.

Ariane Dayi!

Tento muž, soudce z Gardisu, vysoce postavená osobnost Elity… tento zapřísáhlý nepřítel jej nazval Arianem Dayem, a nikoli Norem! Pravda, měl tvář Psance, ale neměl na ní přece napsáno jméno.

Ten muž jej znal.

Když vyšel z laboratoře, byly tam stráže. Musely o akci vědět. Anebo Norax… Že by byl Norax léčkou, jak se obával? Nebo snad byly v cele namontovány odposlouchávací přístroje? Arian měl v hlavě dokonalý zmatek. Kde došlo k chybě? Byla to zrada?

První mu v tomto zmatku přišla na mysl otázka:

„Proč tu jsem?“

Soudce mu s pobaveným úsměvem odpověděl:

„Protože jsi mrtev, Ariane Dayi!“

Šlo pochopitelně jen o krutý žert. Ne, to nebylo možné! Dvě tři vteřiny byl však Arian na pochybách. Co kdyby opravdu. Copak člověk prodělá celou řadu tajemných příhod, kdy se bojí o krk jen proto, aby se pak najednou dověděl, že je vlastně mrtev?

Mezitím se soudce přestal usmívat a jeho tvář zvážněla. Pravil:

„Jmenuji se Laram, a jak vidíš, jsem soudcem v Gardisu. Samozřejmě nechceš věřit, že jsi zemřel. A samozřejmě jsi živý. Nicméně… Ale raději, Ariane, poslouchej.“

Soudce vstal, pohlédl Arianovi zpříma do očí a začal:

„Jsi jedním z členů Podzemní organizace Psanců a jmenuješ se Arian Day. Z Markianova příkazu jsi byl pověřen likvidací několika set tisíc příštích vojáků a za tím účelem tě vybavili falešnými doklady, které ti otevřely brány Gardisu. Stal ses Norem a na rok jsi měl zastupovat dozorčího vědeckého pracovníka. Své poslání jsi splnil. Souhlasí?“

Arian pocítil v ústech podivnou hořkost. Pocit těžké únavy se v něm mísil s nedůvěrou. Tak tedy vědí vše. Dokonce znají i Markianovo jméno. A všechny ty informace jim poskytl asi on sám, když tak bláhově sedl na lep falešnému Noraxovi.

V krku mu vyschlo, nezmohl se na jediné slovo. Soudce Laram pokračoval:

„Splnil jsi tedy úkol a chtěl jsi uprchnout. Dorazil jsi do své cely, oblékl sis antigravitační přístroj a…“

„To ne!“ vyrazil ze sebe Arian.

Opět ničemu nerozuměl. Laram se usmál a mírně mu pokynul. Pak řekl zcela vážně:

„Nepřerušuj mě. Chci ti vysvětlit, jak jsi zemřel, chápeš? Povím ti, jak tě bezpečnostní orgány Gardisu zlikvidovaly.“

Zdálo se mu, že začíná ponenáhlu rozumět. Ale s tím, co mu napovídala jeho intuice, se nedokázal vyrovnat.

Laram pokračoval:

„Oblékl sis antigravitační přístroj a běžel jsi k větrací šachtě (To byl plán útěku, jak jej vypracoval Markian, a o tom Arian s Noraxem nikdy nemluvil!), jak bylo dohodnuto. Tam jsi však narazil na nějakou překážku, lhostejno na jakou. A tady začala honička. Trvala celé hodiny, protože jsi velmi chytrý. Nakonec tě jeden z mých strážců přece dostal. Chtěl jsi použít zbraně, ale byl rychlejší. Rozložil tě. Tak dokonale tě rozložil, že z tebe nezbyl jediný atom, Ariane Dayi. Což je pro bezpečnostní orgány Elity škoda, protože se mohly dovědět spousty věcí o jednotlivých skupinách rebelů.“

Arian byl bledý a těžce oddechoval. Teď už měl jistotu, jeho předtucha ho nezklamala.

„To je ovšem oficiální verze, že?“ řekl.

„Přesně tak, Ariane Dayi. Jsem rád, že jsi to pochopil.“

„Ale proč? Co se mnou zamýšlíte?“

Laram se prošel po místnosti a opět usedl na židli.

„Vím, měli bychom ti vysvětlit mnoho věcí,“ řekl. „Udělám to velmi rád. Předně si myslím, že jsi poněkud nespravedlivý k Noraxovi.“

Arian užuž chtěl něco říci, ale Laramova zdvižená paže ho uklidnila.

„Vše, co jsem ti řekl a co vím o Podzemní organizaci Psanců, není výsledkem Noraxovy špionážní práce. Ujišťuji tě, že Norax je skutečně Noraxem. To je stejná pravda, jako že už dvě století sedí ve vězení.“

„Pak tedy…“

„Ani Markian není zrádce, buď klidný,“ dodal Laram. „Rozumově vzato nemůže být přece nikdo z Psanců zrádcem. Copak by bylo možné zradit svobodnou lidskou společnost ve prospěch společnosti robotů ?“

Laram a Arian Day na sebe pohlédli přes propast ticha.

Pak se Arian vážným, tichým hlasem zeptal: „Je však možné zradit společnost robotů ve prospěch svobodného života, že?“ „Myslíš, že slovo ‚zrádce‘ je tu na místě?“

„Ne,“ odpověděl Arian.

Laram mlčky pokyvoval hlavou. Naznačil Arianovi, aby pohlédl vpravo, kde na nízkém stolku stála stará broušená karafa a číše z vzácného kovu. Arian si nalil a okusil dychtivě svěžího vína. Když odložil pohár. Laram pokračoval:

„Ano, Ariane. Mezi nejvyššími představiteli Elity je nás několik desítek — stráže, jež jsou nám oddány, nepočítaje — kteří nesouhlasíme s tím, jak se zneužívá vědy. Několik desítek lidí, kteří se právem obávají šílenství nadcházejících dní, jež by mohlo veškerému lidstvu této galaxie odzvonit definitivním umíráčkem. S tím naprosto nesouhlasíme. Jsme však příliš slabí, abychom se mohli přímo postavit proti záměrům velkých vládců. Byla by to docela obyčejná sebevražda. Raději zůstáváme ve své vlčí skrýši a používáme vhodným způsobem skupin Podzemní organizace.“

„Pokračujte!“

„Rád. Uvědom si, že udržujeme nejtěsnější styky s tvými lidmi, se skutečnými, původními Psanci. Díky nám vědí, co se připravuje. Znají akci proměn, jež má sloužit válce proti H 2. Díky nám znají místo a čas útoku. Tvé falešné papíry jsme, Ariane, vyhotovili zde, za mého osobního dohledu.“

„Jak mě chcete přesvědčit, že je to všechno pravda?“ zeptal se Arian.

Ve skutečnosti už byl přesvědčen. Ohromen, ale přesvědčen.

„Žiješ,“ pravil Laram. „Čekal jsem však tvou otázku a jsem rád, žes ji vyslovil. Byl jsi po tři dny uvězněn v jedné cele s Noraxem. Z několika důvodů. Předně ses měl s tímto člověkem seznámit. Za druhé jsi musel zůstat nějaký čas v úkrytu, aspoň do té doby, než pomine zmatek vyvolaný tvým zásahem v laboratoři. A konečně, za třetí jsem musel mít čas, abych připravil tohle.“

Ukázal na přístroj stojící na stole, v němž Arian poznal holografickou promítačku. Laram připravil speciální plátno, nařídil přístroj a uvedl jej do chodu. Místností prolétl paprsek, jehož světlo se rozlilo po celém plátně. Po několika vteřinách se na citlivé ploše objevila krajina. Arian ji výborně znal. Byla to jedna z tajných skrýší skupiny, umístěná uprostřed lesa. Potom se krajina rozplynula a na plátně se objevily tři malé postavičky, vystupující z promítaného obrazu. U holografického filmu bylo naprosto nemožné použít triků, jako to lze pomocí střihu či dvojexpozice praktikovat u filmu snímaného fotografickou cestou. Na obraze byl Laram v obleku Psance. Spolu s ním tam byli Markian a další muž jménem Log. Mluvil Markian a v jeho hlase, jen nepatrně zkresleném reproduktorem, zaznívala radost:

„Výborně, Ariane! Znám už výsledek tvého poslání. Dokument, kterému nasloucháš, byl pořízen jen proto, aby tě přesvědčil o pravdivosti Laramových slov. Mohl by být pro nás velmi nebezpečný, a proto bude hned po projekci zničen. Prozatím jsi uvězněn spolu s Noraxem… ano, vím to. I to ti Laram vysvětlí. Sám jsi už jistě mnoho věcí pochopil. Jsi v Laramově betonovém krytu na dně bývalého jezera. Ujišťuji tě, že celá akce byla dávno připravena a že je součástí obrovské bitvy o záchranu svobodného lidského rodu. Nařizuji ti, abys poslouchal Larama a abys věřil všemu, co ti řekne. Uvědom si, že to nebyla náhoda, která tě zavedla do míst, v nichž se právě nacházíš. Vybrali jsme tě, Ariane. Mohl jsem být docela dobře na tvém místě já, kdybych k tomu měl přírodou dané schopnosti. Jsem však zde a tlumočím ti důvěru všech Psanců. Buď zdráv!“

Markian vytáhl na obraze z kapsy malou trubičku, přiložil ji k ústům… a do Arianových uší se zařízl pronikavý hvizd, prostupující pak celou hlavou.

Pouze Markian vlastnil tuto píšťalku, nařízenou jednak na osobní vibrační napětí a osobní vlnovou délku toho kterého člena skupiny. Ať by na tuto ultrazvukovou píšťalku hvízdal kdokoli, nestala by se ani ‚sezamem‘, ani,zvukovým heslem.

S posledním důkazem, doznívajícím v Arianově hlavě, ozvalo se i klapnutí ultrazvukového kotouče. Obrazy zmizely z plátna a pod klenbu místnosti se vrátilo světlo.

„Chceš to vidět a slyšet ještě jednou?“ zeptal se Laram.

„Ne,“ řekl Arian. „Ne… není třeba.“

Všiml si, že Laram okamžitě zničil film i plátno v laserovém ‚koši‘, který byl zabudován do rohu psacího stolu. Poté přešel Laram k nižšímu stolku, napil se a nalil Arianovi. Několik okamžiků si prohlížel nazlátlou tekutinu a posléze se zeptal:

„Tak už se nedivíš, Ariane Dayi?“

„Divím, stále se divím. Leckteré věci však už začínám chápat. Přesto zbývá ještě spousta otázek.“

„Ptej se,“ řekl Laram, „zodpovím ti je.“

Otázek bylo opravdu hodně, a tak se Arian jen tak nazdařbůh zeptal:

„Co myslel Markian, když mluvil o výběru? O volbě, která padla na mě?“

Laram potřásl hlavou:

„Zničení robotů, Ariane, nebylo tvým jediným úkolem. Spíše to byl test, jak pro nás, tak i pro tebe. Příprava na vlastní poslání. Mé stráže tě podle rozkazu čekaly hned u laboratoře; spoléhali jsme, že se nedopustíš žádné nepředloženosti. Jejich úkolem bylo tě zachránit a ukrýt před opravdovými strážemi — které ustaly v hledání až po zprávě o tvém rozložení.“

Odmlčel se a položil sklenku. Jeho pohled pojednou zpřísněl.

„Situace je jasná. Podařilo se nám, tvou zásluhou, ochromit na několik měsíců výrobu nadlidských — nebo spíše nelidských netvorů. Podařilo se nám oddálit chvíli velkého střetnutí. Uvědomujeme si, že jde pouze o odklad. Za pár měsíců se výroba opět rozběhne. Domnívám se, a nejsem sám, že osud tohoto světa je zpečetěn a že se blížíme k cíli. Domnívám se, že celá galaxie o stovkách a stovkách tisíců sluncí se vznítí, vzplane, vybuchne a zmizí z mapy vesmíru. Možná že katastrofa nezasáhne celou galaxii, ale rozhodně pohltí dobrou stovku slunečných systémů — a mezi nimi i náš. O tom nikdo z nás nepochybuje, šílenství lidí bujelo příliš dlouho zcela volně a bez dozoru.“

I Arian Day sdílel tyto obavy a podjal se svého úkolu jen proto, aby získal čas. Chmurná Laramova slova však dokonale pohřbila zadostiučinění z dosaženého kratičkého odkladu.

„Máme nějakou šanci?“ vydechl Arian.

Laramův pohled byl naprosto chladný:

„Nějakou šanci,“ povzdechl. „Jednu z miliardy miliard. A kdoví, zda to je šance. Nicota — to je pravděpodobný výsledek. Možná však, že existuje šance, a my se o ni musíme pokusit. Totiž ty se musíš pokusit!“

Arianovi přeběhl po zádech mráz. Před chvílí ještě pochodoval se zakrytýma očima chladnou chodbou a uvažoval o tom, zda bude zlikvidován a jakým způsobem. Připadalo mu divné, že tyto úvahy o smrti vyústily v nabídku záchrany, v hledání šance.

„Nemůžeme bojovat s odkrytou tváří,“ pokračoval Laram. „Naše pošetilost, trvající celá staletí, a náš nezájem způsobily, že jsme se ocitli v této pasti. Je nás jen několik stovek a nemůžeme se bít s milióny naprogramovaných bytostí, nemůžeme zápasit s celou galaxií. Zbývá nám jen útěk.“

„Útěk?“

„Ano. Bude to naše poslední vítězství. Útěkem zachráníme lidský rod. Několik set lidských jedinců skryjeme před katastrofou.“

„Ale kam utečeme?“ zavrčel Arian. „Která z planet tohoto světa bude ušetřena?“

„To nevíme, a proto nemůžeme uprchnout na žádnou planetu této galaxie. Také k tomu nemáme prostředky; nevlastníme kosmické lodi a chtít se jich zmocnit násilím v boji je nesmyslné. Musíme prchnout jinam.“

Po malé odmlce dodal :

„Při útěku neopustíme Zemi. A naše země nebude zničena.“

Arian otevřel doširoka oči, v rozpacích si prohrábl rukou vlasy a přejel jí pak po strnisku neholené brady.

„Znamená to, že utečeme — do času?“ zeptal se.

„Nikoli,“ odvětil Laram. „Dnes už víme, že cesty do času nejsou v prostorách téhož světa možné, protože by se vytvořil antireálný paradox, ústící v rozštěpení země. To byl jen sen. Ale můžeme prchnout —jinam. Nikoli na naši Zem. Na nějakou jinou Zem.“

„Paralelní světy,“ vydechl Arian.

„Správně,“ přitakal Laram. „Právě tam se musíme uchýlit. Na jinou tvář naší planety, na jeden z miliardy odlesků, které jsou neviditelné, i když existují.“

Arian se nemohl vzpamatovat. Položil si hlavu do dlaní.

„Prodělal jsi tvrdé zkoušky fyzické i psychické,“ začal potichu Laram. „Chápu tvé rozpoložení. Ale nemusíš mít strach. Dostaneš se z toho. Hned ti povím, jak. Uvidíš, že všechno pochopíš.“

Ariana napadlo, že to není tak jisté. Ale hrozně si přál, aby všechno pochopil.

Noční setkání.

Byla už hluboká noc a Kirža stále seděl v tichém zadumání. Blížila se půlnoc. Kirža, neznámý příslušník vyšší rasy, potřeboval čas, aby uvykl legendě o svém zjevení mezi jezerním lidem. Chtěl si prostě zvyknout na vše, co se o sobě dověděl, musel se vzpamatovat z úleku.

Byl sám v ohromné jeskyni, zalévané matným světlem pochodní. Posléze se zvedl. Pocítil neodolatelnou touhu vyjít do svěží noci a nadýchat se čerstvého vzduchu.

Vykročil. Po zemi jeskyně byly rozloženy dary náčelníků okolních vesnic. Kromě vzácných šperků, jemně cizelovaných zbraní, drahých látek a nepřeberného množství rozmanitého ovoce, tvořilo převážnou část darů různé oblečení: kožešinové kabáty, dlouhé, zlatem vyšívané pláště, kožené kalhoty, perlami zdobené střevíce… bylo toho tak pro stovku mužů.

Kirža si vybral kalhoty ze světlé kůže a vysoké šněrovací boty z téhož materiálu. Vzal si široký, zlatem a stříbrem zdobený pás s mohutnou sponou a zavěsil na něj dlouhý meč a krátkou zahnutou dýku. Výstroj doplnil pláštěm vyrobeným z šedé kůže, který si natáhl na nahé tělo. Vlasy spoutal jemnou koženou stuhou, zdobenou třemi fialovými kameny, jež tvořily na čele malý trojúhelník.

Takto vystrojen opustil jeskyni a s pocitem ulehčení vdechoval čerstvý vzduch. Byla klidná tmavá noc, která už nevěděla nic o hlučné slavnosti. V hlavní ulici, či spíše chodbě, jež se mírně svažovala mezi vysokými skalními stěnami, dohasínaly poslední zuhelnatělé zbytky pochodní, žhoucí svědkové radosti. Nikde ani živáčka. Kapacita jeskyní byla zřejmě obrovská, když se v nich mohlo bez zjevných problémů ubytovat na pětadvacet tisíc nepředvídaných „nájemníků“.

Kirža spěšně vykročil. Svěží vánek mu pohladil tváře.

Sel v tichosti po svažující se cestě a záhy dorazil k jejímu ústí. Vchod do vesnice tvořila skalní průrva, jež byla zároveň přirozenou ochranou.

Skalní stěny tu náhle končily, jakoby uťaty nějakým obrovským krumpáčem. Krajina ležící před Kiržou se stále svažovala, dokonce o něco prudčeji než dříve. Do nedohledna se prostíraly ovocné stromy a zem tu byla zpoloviny pokryta zelení, zpoloviny skalisky. Kirža zrychlil krok a zamířil pod stromy. Když ušel pár set metrů, dal se do běhu. Pokud stačil dohlédnout, měl před sebou jen kmeny, rovné i všelijak pokroucené, větve obtížené ovocem a husté porosty.

Asi po půlhodinovém poklusu pod zelenou klenbou, ve chvíli, kdy to nejméně očekával, hladina stromů se pojednou rozestoupila. Tu a tam se ještě vyskytlo několik kmenů, pak nic, volný prostor.

Nic.

Nanejvýš prudší a ještě hrbolatější horský svah, ztuhlé vyvřeliny, mrtvá cesta. Jeden na druhý se tu kupily obrovské kusy skal. Kirža se na chvilku opřel o hladkou stěnu, aby popadl dech. Setrval tak několik minut, jako by se připravoval zdolat to gigantické moře magmatických vln.

Kameny byly většinou lesklé a hladké, jako by je po celá staletí obrušovaly nějaké fantastické ledovce. Našly se však i skály schůdnější — podobaly se obrovským vyvřelým balvanům — a Kirža si jich brzy povšiml. Rychle si vybral vhodná a spolehlivá místa na jejich povrchu a začal s výstupem. Bylo slyšet pouze jeho dech, občas zazvonila některá z jeho zbraní.

Konečně stanul na vrcholu jedné kamenné brázdy. Celý zpocený se usadil v malé rozsedlině. Z tohoto místa mohl přehlédnou značnou část kamenitého svahu, který v dálce splýval s noční tmou. A právě tam, daleko na obzoru, kde už musela být rovina, třpytily se stovky světel.

Kirža si uvědomil, že smyslem jeho cesty nebylo nadýchat se čerstvého vzduchu. Poznal, že Jora nelhal, když mluvil o psích lidech; kteří obklíčili pohoří. A proč by měl lhát? V dálce, tlumené stíny, hořely stovky ohňů.

Chvilku ještě váhal na své pozorovatelně a sbíral síly. Dlouho však nedokázal odolávat pokušení spatřit psí lidi. Musí se přiblížit k ohňům a prohlédnout šije. I kdyby ho objevili, copak by něco riskoval? Také psí lidé znají jistě legendy, jinak by tak žárlivě nestřežili „sílu“. Chytí-li ho, řekne jim prostě, kdo je, a zachrání si tak život.

S horečným chvatem sestoupil a kličkoval spletí kamenných překážek. Svažující se krajina zrychlovala automaticky jeho chůzi.

Po mnoha odbočkách se mu zdálo, že v tom kamenném zmatku objevil něco jako cestu. Spíše jen náznak cesty.

Sledoval ji asi půl hodiny, když se struktura překážek opět proměnila. Stále se musel prodírat špalírem skal, ale balvany už byly menší, málokdy přesahovaly Kiržovu postavu. Po sedmi nebo osmi stech krocích se krajina rozšířila v pláň, posetou podivnými stíny, jež vrhaly kameny, koruny stromů, keře i vysoké traviny. Ohně teď byly zcela zřetelné a Kirža dokonce rozeznával siluety plátěných stanů a nejednou postřehl i lidskou bytost, mihnuvší se ve světelném odlesku.

Rozhodl se, že postoupí dále kupředu, aby se mohl co nejvíce přiblížit k „nepřátelským“ ohňům. Ušel dalších sto kroků. A zůstal stát.

Všechna krev se mu pojednou nahrnula do hlavy. Padl na kolena a přitiskl se ke stěně nejbližší skály. Naslouchal. Po několika vteřinách nabyl jistoty, že neurčitý hluk, který sem doléhal, musí být lidské hlasy. Přesněji hlasy dvou lidí, hovořících pár kroků odtud. Nanejvýš rozrušen, setrval několik vteřin bez hnutí. Má pokračovat v cestě a jít za hlasy, anebo má opatrně… Dřív než se mohl rozhodnout, tlumený rozhovor ustal. Dlouho bylo ticho, pak se ozval na cestě hluk kroků. Kirža spěšně vytasil dýku. Pro všechny případy. S divoce bušícím srdcem čekal, až se v ohybu cesty mezi skalami, co by kamenem dohodil, vynoří psí člověk.

O tři vteřiny později se neznámý příchozí objevil jako temný stín, ostře se odrážející od světlé skály. Z dlouhého upjatého pláště vystupovala bledá skvrna obličeje.

Postava náhle stanula. Bez jediného slova, bez nejmenšího výkřiku vylétla z pláště obnažená čepel, přichystaná k smrtící ráně. Kirža měl sotva čas vrhnout se k zemi. Slyšel zaskřípění ocele o skálu, vší silou vyskočil a vrhl se na protivníka. Ten se s tlumeným výkřikem svalil na zem, pouštěje z rukou meč, jehož čepel se zlomila nárazem o skálu několik palců pod košem. Rozpoutal se krátký, zuřivý zápas. Konečně se Kiržovi podařilo odpůrce zneškodnit. Sám také ztratil dýku, a proto jen přitiskl protivníka k zemi. Celý udýchaný zlostně zavrčel:

„Nechci ti ublížit, rozumíš?“

Stín se přestal zmítat. Prudce pohodil hlavou, aby setřásl z obličeje divokou záplavu vlasů.

Kirža se neubránil zděšenému výkřiku. Ten, koho tu povalil na úzké kamenité stezce, nebyl psí člověk.

Byla to Silena, druhá Jorova sestra. Ta Silena, která ho během slavnosti stíhala vražednými pohledy. Teď se na něho vrhla s jasným záměrem: chtěla ho zabít.

Co dělala Silena v noci tak blízko u linie psích lidí? A s kým to před chvílí mluvila?

Kirža se rychle vzpamatoval a vstal. Beze slova dovolil vstát i ženě. Vyčkával. Hlavou se mu hrnuta spousta otázek. Silena, opřená nedaleko o skálu, nespouštěla z něj oči. Na její tváři nebyla patrná sebemenší známka strachu. Naopak. V jejím postoji bylo cosi vyzývavého a hrdého.

Kirža se musel nutit do klidu, když pravil :

„Po celý dnešní den jsi mě, Sileno, sledovala a v tvém pohledu byla nenávist. Netěšila ses, jako ostatní, z mého probuzení. Řekni mi proč.“

Pohled mladé ženy byl i nadále ledově chladný. Nepohnula se a neodpověděla.

Kirža zvedl dýku a zastrčil ji do pochvy. Pak sebral i Silenin zlomený meč a podal jí ho. I nyní zůstala mladá žena nehybná. Napřažená Kiržova paže poklesla. Znovu se musel snažit, aby jeho hlas zněl klidně:

„Dnes v noci jsem tě tu našel v mužském přestrojení a se zbraní v ruce. Chtěla jsi mě zabít. Proč?“

Znovu bylo ticho.

Kirža se rozhodl, že začne jinak.

„Co bys tomu, Sileno, řekla, kdybych tě teď přivedl k bratrovi a k ostatním náčelníkům? A kdybych jim pověděl, co jsi se mnou zamýšlela a kde jsem tě našel?“

Tentokrát nedokázala Silena potlačit rozčilení. Hněvem jí zrudla tvář a procedila mezi zuby:

„Chtěla jsem tě zabít, Kiržo! Za svou záchranu můžeš děkovat jen tomu, žes mě sledoval. Jinak bych tě zabila.“

Tolik nevysvětlitelné nenávisti Kiržu vyděsilo. Zeptal se:

„Proč si přeješ mou smrt, Sileno? Co jsem ti udělal?“

Místo hněvu se v dívčiných zracích zjevila palčivá bolest. Pravila zastřeným hlasem:

„Nic jsi mi neudělal, Kiržo. Alespoň zatím. Jsi však z rodu těch, kteří před čtyřmi sty obdobími rozsévali válku. Přišli a využili krvelačných sklonů některých náčelníků, vládnoucích psím lidem. Tito náčelníci pak vytáhli do hrozné války proti jezernímu lidu. Potom lidé, co sestoupili z nebes, zase odešli. Už několik generací mého národa žije v horách, obklíčeno a pod dohledem psích lidí. Je však alespoň mír. Tu ses objevil ty, poslední z rodu bohů! Můj lid uvěří, že se tvým prostřednictvím osvobodí, a vypukne nová, ještě strašlivější válka. Psí lidé vlastní sílu ukrytou v tvém zářícím voze, ale můj lid potáhne do války, poněvadž jej povede sám bůh. Budou to fantastické jatky a za všechno můžeš jen ty, Kiržo. Pokud jsi spal, nehrozilo nebezpečí.“

Mluvila určitě s naprostou otevřeností. Kirža pravil:

„Možná že máš pravdu, Sileno. Získám ztracenou „sílu“ a tvůj lid se bude moci vrátit do kraje jezer, který mu náleží. Není to snad v pořádku?“

„Jakou cenu však za to zaplatíme? Kolik lidských životů to bude stát? Kašlu na kraj, který jsem nikdy nepoznala. Žiji zde a chci tu…“

„Opravdu?“

Vydržela jeho pohled a pak pokračovala se zřejmou rozhodností. „Je mi jedno, co se mnou uděláš, Kiržo. Je-li k odvrácení války třeba mé oběti, obětuji se! Válka nesmí za žádných okolností vypuknout. Víš, co jsem tu dělala? Špehoval jsi mě dost dlouho, aby ses o tom přesvědčil?“

Když se nedočkala odpovědi, vzpřímila se a pravila zastřeným hlasem:

„Ano, řekla jsem psím lidem o tvém probuzení i o hrozbě, která se znovu vznáší nad krajem Oro. Ano! Hlídkující vojáci v pustinách už toho mají také dost. Myslíš si, že je jim tady v té poušti dobře? Zejména když vědí, že jejich vládci a boháči si žijí jako páni v zemi jezer? Všichni už toho mají nad hlavu! A já, Silena, miluji tajně a bez vědomí všech jednoho z vůdců psích lidí! Dopustila jsem se této proradnosti, zradila jsem. Miluji toho muže, slyšíš, miluji ho a on miluje mě! Všechno jsem mu řekla. Učiní potřebná opatření a vzbouření odumře v samém zárodku.“

„Sileno!“

„Ano! Udělej se mnou, co chceš, mně je to jedno! Kostky jsou vrženy. Neboj se, zůstanu s vámi a budu sdílet s lidmi všechna nebezpečí — a třeba i smrt. Ale muž, kterého miluji, vykoná svou povinnost a věř, že podnikneme vše, abys zemřel, Kiržo, poslední verbíři. Udělá to, protože také jeho lid chce mír. Kdyby byli silnější, sami by se dávno obrátili proti pánům jezerní země, kteří je tak snadno ovládají!“

„Sileno,“ pravil Kirža, „uklidni se!“

Zaplavila jej nesmírná radost, neboť si uvědomil, že se naskytla možnost, jak navázat spojení s vlastní minulostí. A bez zbytečného krveprolití.

Kirža vytasil s úsměvem meč. Zdálo se mu, že se Silena zachvěla. Hodil zbraň k ženiným nohám.

„Můžeš mě zabít,“ řekl. „Klidně to můžeš udělat. Ale dříve mě vyslechni. Pak udělej, jak uznáš za vhodné.“

Silena měla v očích pochybnost a nedůvěru. Ani se nepohnula, zbraň nechala ležet a pozorovala Kiržu.

„Také ty mě nazýváš bohem, Sileno, a přesto já sám nevím, kdo jsem. Už jsem to řekl tvému bratrovi a opakuji to i tobě. Dlouhý spánek mi vzal paměť a vzpomínky. Dojímá mě tvá láska k tomu muži. Dojímá mě tvá odvaha. Ujišťuji tě, že netoužím po krvi. Nechci válku ani jako člověk, ani jako bůh. Chci prostě nalézt tu část sama sebe, kterou mají ve své moci psí lidé, jako Jora touží nalézt kraj svých předků. Jak se jmenuje vůdce psích lidí, kterého miluješ?“

„Faton,“ vydechla zvolna Silena.

„Zapřísahám tě, běž za Fatonem! Dávám ti svobodu. Nezradím tě tvým lidem, rozumíš? S tvou pomocí se však můžeme vyhnout válce. Já ji nechci. Jdi co nejrychleji vyhledat Fatona a přiveď ho sem! Může si vzít jako doprovod stovku mužů. Počkám na něho. Neozbrojen, na důkaz, že chci mír.“

Tato nabídka viditelně nahlodala Sileninu nedůvěru. Po chvíli mlčení se zeptala:

„Proč chceš vidět Fatona?“

„Řekla jsi mi,“ odpověděl Kirža, „že on a jeho lidé by se už dávno vzbouřili proti svým vládcům, kdyby jich bylo víc. Chci mu nabídnout spojenectví. Běž ho vyhledat, potřebuji s ním mluvit. Slibuji, že se mu nic nestane. Slibuji to všem lidem, kteří už mají dost hrozeb války, v jejímž stínu neustále žijí. Zahynou ti, kdo tento stav zavinili. Jdi, uznáváš-li to za vhodné.“

Silena neodpověděla. Ještě váhala, příliš rychle vyvedena ze zajetí své nenávisti.

„Jsem tu sám,“ pokračoval Kirža. „Zde máš mé zbraně. Opakuji, že Fatona může doprovodit sto bojovníků… ačkoli bych byl raději, kdyby přišel sám. Ať se však rozhodne podle vlastní vůle. Hlavně si pospěš, protože musím být ještě před rozedněním zpátky v jeskyni.“

Zahlédl Sileniny oči. Tvrdá nedůvěra se ponenáhlu rozptylovala.

Neřekla jediné slovo. Rychle se sehnula, sebrala Kiržův meč a odešla. Po pěti vteřinách zmizela v bludišti skal, za nimiž byla linie psích lidí.

S dlouhým povzdechem se Kirža svezl na zem a opřel se o kámen. Byl sám a jedinou jeho zbraní byla směšná zahnutá dýka. Riskoval. V nejbližších minutách mohl být zabit. Měl však šanci. Maličkou naději, že se mu podaří ovládnout „sílu“ psích lidí a že tím pomůže Jorovi.

V necelých třech hodinách poznal jinou verzi o historii komand boholidí, než byla Jorova. Mnozí z bojovníků psích lidí nechovali zřejmě po tak dlouhém čase tato podivná komanda ve velké lásce.

Tím více zajímala Kiržu otázka, jací to byli lidé, jejichž posledním žijícím potomkem v zemi Oro je možná on, bytost bez paměti.

Paralelní člověk.

Arian pomalu přežvykoval. Pustil se do jídla proto, že chtěl uposlechnout a potěšit Larama; a také, aby měl čas na rekapitulaci.

Rekapitulace… Vlastně šlo jen o vnitřní projekci záznamů posledních příhod. O zcela neuspořádané promítání útržkovitých záběrů hlavních událostí. Věděl, že k přivyknutí novému prostředí by bylo zapotřebí mnoha dní. Nedalo se předpokládat, že mu poskytnou čas, nezbytný pro tuto „aklimatizaci“.

Ani na okamžik nepomyslil Arian Day na útěk. Když o tom přemýšlel, byl sám překvapen, protože za žádných okolností nepřijímal rád kategorické příkazy. Snažil se prostě věci pochopit.

Ve chvíli, kdy odstrčil talíř s jídlem, dal mu Laram pokynem hlavy na srozuměnou, že ho má následovat. Otvorem, který se znenadání objevil v kovové stěně právě před ním, opustili polokruhovitou místnost a vešli do obdobného sálu. Za dlouhým pracovním stolem tam seděli tři muži; vstali a velmi zdvořile Ariana pozdravili. Laram je představil a Arian si s nimi potřásl pravicí. Ti muži se jmenovali Gobor, Alen a Stat-Ridis, a byli vědeckými pracovníky.

Tři badatelé znovu usedli a nabídli Arianovi místo. Muž jménem Gobor se ujal slova:

„Nejste vědec, Ariane Dayi. Ale mám pouze vás, a proto mi musí být tato skutečnost lhostejná. Jen vy můžete splnit poslání, které, jak doufám, vás může zachránit před tímto světem a s vámi i poslední zbytek lidstva, vážící si sebe i svobody. Blíží se totiž okamžik velké katastrofy. Musím vám však dát několik základních informací, týkajících se velkých úkolů, jež vám budou svěřeny. Především vás seznámím s prostředím, v němž budete, přijmete-li poslání, hrát roli šiřitele naší lidskosti. Uklidněte se. Pokud jde o složitější úkoly, přesahující možnosti nepřipraveného mozku, sdělíme vám je hypnózou a zrychlovacím procesem. Všechny nutné vědomosti vám vpravíme do podvědomí.“

Odmlčel se, zkřížil paže a sklopil hlavu. Zdálo se, že sbírá síly. Arianovi bylo těžko u srdce.

„Dlouhá léta,“ začal znovu Gobor pomalým, zvučným hlasem, „usiluje skupina našich vědců zde v Gardisu spolu s ostatními vědci, jejichž cíl se kryje s úsilím Podzemní organizace, o vypracování společné teorie paralelních světů. Paralelní světy existují, dotýkají se, prostupují a prolínají. Jsou jich nekonečné miliardy. Jejich počet se vymyká lidské chápavosti. Jsou prostě bez konce. Vzhledem k naší planetě Zemi jich je víc, než si lidský mozek dovede představit. Vím, že vám to vše musí připadat šílené. Pokusím se vyjádřit jednodušeji. Vznik života se neuskutečnil na „nejlepším z možných světů“, ale existuje, jak víme, na „všech světech, kde jsou k tomu objektivní možnosti“. Existuje tudíž nekonečné množství možných světů, skutečných světů, jež vznikly současně. Věřte mi, že jsou světy, v nichž Země je pouhým zanedbatelným atomem. V jiných je Země v současné chvíli zalidněna paralelně s naším světem docela odlišnými lidmi. Tyto světy, tyto Země neleží na stejné vlnové délce a nemají tentýž harmonický kód. Existují tisíce a tisíce miliard možných kombinací v síti těchto harmonických kódů.“

„Chápu,“ poznamenal Arian se soustředěným výrazem.

„Vezměme si na příklad rádiové vlny,“ pokračoval Gobor. „Různé stanice na různých vlnových délkách. Když hledáme určitou stanici, může se stát, že chytíme současně dvě tři další, které se v různé intenzitě překrývají. Stačí vyladit přístroj a příjem je čistý — ostatní stanice jsou eliminovány. Znamená to však, že jejich vysílačky přestaly existovat? Jistě ne. Pracují dál. Ale jinde. Také my jsme naladěni na určitou vlnu, aniž známe vlnové délky těch druhých. Ty druhé, neznámé, neumíme chytat. Tak vypadá náš problém, jestliže jej hodně zjednodušíme. A to je i problém paralelních světů. V jiném světě není Země ještě odsouzena k smrti. Po hmotné stránce nám tato Země nikterak nepřekáží, jako si nemohou překážet všechny ostatní Země prostě proto, že mají různou vlnovou délku. Pronikají se podle zákona o složení hmoty, v níž prázdnota mnohonásobně převyšuje pevné a…“

Gobor si všiml Arianova výrazu, odmlčel se, rozpačitě se usmál, jako by se chtěl omluvit.

„V hrubých rysech to chápu,“ pospíšil si Arian. „Půjde o to, opustit naši Zemi a prostřednictvím vesmírných vln dorazit opět na Zemi, ale na jinou a v jiném světě.“

„Tak nějak si to představujeme,“ vmísil se do hovoru Laram.

Gobor a dva zbývající vědci přitakali. Vypadalo to, že se jim velmi ulevilo.

„Tyto nekonečné varianty našeho světa — z nichž mnohé jsou pro nás naprosto nepřijatelné — tedy existují. Dlouhá léta se zabýváme touto problematikou. Je to nesmírně náročná práce, žádající si obrovské množství energie. Musíme zdolávat hory překážek. Vytvořili jsme dokonce nové matematické zákony. Dnes můžeme teoreticky prokázat jsoucnost paralelních světů.

Existujeme ve dvou a ve třech podobách, z nichž každá je rozptýlena v Prostoru a čase v tisíci exemplářích. V nějakém jiném světě jste se, Ariane Dayi, ještě nenarodil, v jiném jste už zemřel. A v dalším nebudete nikdy existovat. Anebo jste tam se svým posláním ztroskotal. V jiném světě třeba neuspějete s úkolem, kterým vás pověříme v nejbližším okamžiku. Je prostě nekonečně možností. Promiňte, jde-li vám z toho hlava kolem.“

Arian se honem usmál. Pravda, hlava mu šla kolem a navíc byl rozčilen. Věděl, co po něm budou chtít, a v duchu už říkal ano. Podvědomě a s nesmírným nadšením.

„Prosím za prominutí,“ řekl. „V některém z jiných světů, v nichž žiji, bych pravděpodobně porozuměl vašemu návrhu mnohem rychleji…“

Laram se usmál, tři vědci rovněž. Když se opět soustředili, Gobor pravil:

„Pochopil jste. A možná vás už napadlo, jaký úkol vám hodláme uložit. Chceme, Ariane Dayi, abyste byl prvním, kdo se vypraví k paralelnímu světu. První v dějinách naší vesmírné soustavy. Budete-li souhlasit, umožníme vám překonat harmonický kód, proniknout bouřlivým oceánem vln, jež jsou nositeli světů i života, a stanout na Zemi, kterou ani vy, ani my neznáme. Na zemi, jež je zárukou bezpečnosti. Stanete se průzkumníkem a připravíte cestu pro těch pár stovek lidí, které můžeme zachránit před pohromou, jež obchází náš svět.“

Arian neodpověděl. Nevěděl, co říci. Pochopitelně souhlasil. Kterýkoli z Psanců by bez váhání přijal toto poslání, právě jako on. Nešlo jen o život několika set jedinců, šlo o záchranu druhu.

„Jakým způsobem se ta cesta uskuteční?“ zeptal se Arian.

Odpověděl Laram:

„Naši teoretici už dávno vypočítali a potvrdili existenci paralelních světů a zemí. Nemohli jsme si však tato zjištění ověřit pro nedostatek prostředků, zejména pak proto, že jsme neměli lodi, které by vzdorovaly dezintegrační síle a byly schopny hmotné přeměny i dokonalé adaptace vzhledem k daným cílům. Jednou se už zdálo, že problém rozřešíme… Bylo to v době, kdy mé stráže zajaly Noraxe, což je tak asi dvě stě let.“

Arian se zachvěl.

„To znamená, že vy…“

„Jsme dvě stě let staří, ano,“ přisvědčil Laram. „Stejně jako mnozí představitelé Elity. Když byl objeven proces zpomalující stárnutí, využili jsme jej i my. Většina vedoucích Elity jej rovněž používá. Oddálení smrti je totiž bezpečnou zárukou uchování jejich systému vlády. Někteří však byli pro tento ‚zázrak‘ už příliš staří. Například nejvyšší šéf Xenorn, kterého musel nahradit Gornen, činný do dneška. Pro nás to byl zase prostředek k prodloužení skrytého boje o způsob, jak pomáhat svobodným Psancům. Tento boj trvá už několik století.“

„Ale Norax,“ vpadl mu do řeči Arian, „Norax o ničem neví!“

Laramovu tvář poznamenal stín. Pravil:

„Norax je má bolest, můj omyl. Zachránil jsem ho a ukryl v podzemí Gardisu stejně jako tebe. Měl vykonat poslání, které dnes nabízíme tobě. Ukázalo se však, že naše tehdejší výpočty byly chybné. Poslání se nemohlo uskutečnit. Osvobodit Noraxe by bylo příliš nebezpečné a ohrozilo by to bojovníky ve vlčím doupěti. Spoléhal jsem na naše vědce, že co nejdříve naleznou cestu k jinému světu, abychom tam mohli dopravit tohoto muže a tak ho zachránit. Aniž o tom věděl, i on podstoupil proces zpomalující stárnutí. Vnitřně jsem ho dal uzpůsobit tak, aby snášel utrpení v temnotách. To je celá Noraxova smutná historie. Zavinil jsem to já a trpce toho lituji.“

Laram mluvil s upřímnou pokorou. Uplynula chvíle trapného ticha. Protože už nemohl vydržet nepříjemné napětí, Arian se zeptal:

„A… teď už můžete… Teď už máte prostředky?“

Otázka přišla v pravou chvíli. Laramovy oči zazářily a tváře tří vědců se vyjasnily. Všichni v té chvíli zapomněli na nešťastného Noraxe.

„Nemáme tyto prostředky,“ odpověděl Gobor. „Tvrdit něco podobného by nebylo přesné. Ale před časem došlo k události, která nám velmi usnadnila práci a jež nám dnes umožní uskutečnit cestu. Tato událost je zároveň důkazem nad důkaz o existenci paralelních světů a pomnožných zemí.“

Odmlčel se, když záměrně vystupňoval účinek svých slov. Pak pokynul Laramovi a ten pokračoval:

„Asi před rokem objevila skupina Psanců, která žije v džunglích bývalé Afriky, kdesi na pokraji bažin člověka s podivnou lodí. Muž nejevil známky života, zřejmě byl v těžkém šoku. Později začal mluvit, ale jeho řeč byla nesrozumitelná. Velice brzy jsme se o této události dověděli a podařilo se nám dopravit neznámého i s jeho lodí do našeho doupěte v Gardisu.“

Laram na chvilku ustal. Jeho pohled byl pronikavější. Usmál se, když spatřil Arianův dychtivý výraz, a pokračoval:

„Od té doby uplynul rok. Naučili jsme se jazyku toho muže a on si osvojil náš. Stalo se tak za vydatné pomoci telepatických sil. Prohlédli jsme ho od hlavy k patě a prozkoumali jej až do hloubi buněk. Biologicky vzato je tvým dokonalým dvojníkem, Ariane. Naprosto přesným, i když se ti fyzicky nepodobá.“

Po kratičké přestávce pokračoval:

„Jmenuje se Corian. Nedovedl vysvětlit, jakým zázrakem se ocitl u nás. Není z jiné planety. Přišel však, nějakou náhodou, z jiného prostoru. Z nějakého paralelního světa. Z jiné Země.“

V Arianově hrdle se něco zadrhlo. Nebyl schopen vypravit ze sebe jediné slovo.

Po dlouhé odmlce Laram opět pokračoval:

„Je to tvůj dvojník, Ariane. Nemá však s tebou nic společného a žil naprosto odlišným způsobem na dokonale odlišné Zemi. Důkladně jsme ho prozkoumali a dešifrovali jsme obrazy jeho podvědomí. Získali jsme tak představy o jeho světě. Zdá se, že tento svět se vyznačuje ušlechtilým pohostinstvím a že vývojově je v těsné blízkosti věku, jemuž se říká zlatý. Několik stovek bytostí, nadaných nekonečnou dlouhověkostí jako on, mohlo by stvořit ráj neomezené moudrosti.

Rovněž jeho loď jsme podrobili důkladné prohlídce. Dodneška nevíme, proč Corian opustil svůj svět a zda to nezpůsobila nějaká nehoda. Podařilo se nám však zjistit účinky, které měl let na hmotu jeho lodi. Proces rozkladu hmoty a jejího opětného složení je v Corianově světě hotovou věcí. Ovšem jen tam, nikoli v kterékoli oblasti s přibližně stejným harmonickým kódem. Corian se může vrátit domů a my můžeme potom jak jeho tak i jeho loď vyzbrojit přesně opačnými vlastnostmi, než byly ty, které si sem před rokem přivezl. Můžeme ho prostě poslat zpátky.“

„A vás můžeme poslat s ním,“ dodal Stat-Ridis, který až dosud nepromluvil. „Už několikrát nám pomohla šťastná náhoda. Poprvé, když se Corian dostal do rukou Psanců, a nikoli Elity. Podruhé, když se nám podařilo najít jeho genetického dvojníka, který díky vám je rovněž z rodu Psanců.“

Po velmi dlouhé přestávce se znovu ozval Laram : „Ariane Dayi, přijímáš toto poslání? Chceš se vydat do jiného světa v úloze průkopníka? A postavit tam obdobné lodi, jako je Corianova, které by však byly schopny přepravit několik set osob? Přijímáš úlohu hlavního lodivoda, který připraví obyvatele jiného světa na náš příchod? Přijímáš?“

Protože musel dát jasnou, hlasitou odpověď, vypravil ze sebe Arian Day své „ano“. Ale celou bytostí a celým vzezřením souhlasil už dávno předtím.

Den dohody.

Kirža nečekal ani deset minut. Náhle zaslechl kroky a zvedl se. Objevila se Silena, doprovázená siluetou muže, která nemohla patřit nikomu jinému než Fatonovi.

Kirža si uvědomil, že má zpoloviny vyhráno, neboť Faton zcela zřejmě přicházel sám. Mohl pochopitelně umístit několik desítek psích lidí na okolních skalách, ale Kirža instinktivně cítil, že tomu tak není.

Koutkem oka zjistil další slibné znamení: v Silenině tváři už nebylo stopy po nějaké zášti. Její pohled prozrazoval nanejvýš lehkou nedůvěru. Po tváři jí přeběhl lehký úsměv, který mohl říkat: „Hle, Faton přišel sám. Ani on, ani já si nepřejeme válku.“

Mladá žena se zastavila ve vzdálenosti deseti kroků od Kirži. Faton, zástupce psích lidí, učinil ještě dva kroky a rovněž se zastavil. Zpříma pohlédl na Kiržu a prohlédl si ho od hlavy k patě. Dva naprosto odlišné, stejně silné pocity sváděly zřejmě v jeho nitru boj. Především to byl zbytek pradávné, po předcích zděděné úcty a něco jako pudový respekt a strach před zástupcem jednoho z „božských“ lidí. Dále pak docela pochopitelná nedůvěra vůči bytosti, která tvrdí, že ztratila paměť a jež mu nabízí podivné spojenectví.

Také Kirža si pozorně prohlížel psího člověka. Okamžitě zjistil, že ve fyziognomii toho muže naprosto nic neospravedlňuje jeho označení. Psí člověk v sobě neměl pranic psího. Byl dokonale lidský. Velký, štíhlý, se širokými rameny. Tvář měl podlouhlou, pravidelných, i když poněkud tvrdých rysů, jeho pohled byl otevřený; Kirža si uvědomil, že ten pohled by mohl být i velmi nebezpečný. Jeho lebka byla dokonale vyholena, rty naopak lemovala úctyhodná houština vousů, spadající dolů ve dvou oblých hrotech.

Oblečen byl ve volné haleně se širokými rukávy, na nohou měl boty z nějakého neurčitého lesklého materiálu. Tělo mu obepínal široký pás a Kirža si okamžitě povšiml pouzdra na revolver, které tam měl zavěšeno. Uvědomil si, že ví o existenci podobných zbraní, třebaže se s nimi u jezerních lidí nikdy nesetkal. Ano, v jeho podvědomí byla uložena vzpomínka na termické revolvery.

Oba muži se dlouho pozorovali bez jediného slova. Konečně se

Faton pohnul. Sáhl si rukou za záda a vytáhl z opasku meč, kterého si až dosud Kirža nevšiml. Položil zbraň ke Kiržovým nohám a pravil:

„Přicházím sám. Lidé z rovin nejsou zrádci, útočící ze zálohy.“

Kirža pokývl na znamení souhlasu s touto novou definicí lidí z rovin. Pochopil, že označení „psí člověk“ má v sobě něco záměrně pejorativního, urážlivého.

„Děkuji ti, Fatone,“ pravil. „Děkuji za důvěru a za to, že jsi vyslechl Silenu.“

Faton pozvedl paži a řekl:

„Příliš chvatně spoléháš na mou důvěru, příslušníku rodu prastarých bohů! Vyslechl jsem Silenu, řekla mi o tvém záměru, ale příliš mu nerozumím. Ještě před několika hodinami tě chtěla Silena, kterou miluji, zabít, abychom se vyhnuli válce. Ani já, ani ona si ji nepřeje, Kiržo. Jsem však ochoten tě vyslechnout, neboť jsi prohlásil, že můžeš zabránit krveprolití. Jsem zde, můžeš mluvit.“

„Děkuji ti za dobrou vůli,“ odpověděl Kirža. „Budu stručný, neboť časuje málo. Silena tě seznámila s mým příběhem?“

„Lid rovin jej zná,“ pravil Faton. „Všichni moji lidé vědí, že spíš už několik set období. I to, že se skrýváš v některé z horských vesnic. Někteří se domnívali, že jsi zemřel, jiní věřili, že spíš. Proto naši velitelé udržovali tak dlouho hlídkové sbory v okolí hor. Chtěli zabránit povstání. Věděli jsme, že jakmile bůh procitne, získá jezerní lid sebedůvěru a odvahu.“

„Kolik tvých lidí ví o mém procitnutí?“

„Pouze já. Dnes v noci mi Silena přinesla zprávu.“

„Poslyš,“ pravil Kirža, „je pravda, že jezerní lidé získali sebedůvěru. Domnívají se, že mé procitnutí a má přítomnost jim zajistí vítězství. Jsou vedeni spravedlivým hněvem a chtějí se vrátit do jezerních krajin, které jim byly uloupeny. Tvoji lidé jim kdysi s pomocí příslušníků mého rodu tyto kraje vzali a vyhnali jezerní lid do hor.“

„Vím,“ odpověděl Faton. „Jenže dnešní lidé nejsou za tyto události odpovědní. Nepamatují se na ty doby a Silena rovněž ne. Narodil jsem se v poušti na úpatí těchto hor a odedávna mi všichni říkali, že mým úkolem je hory hlídat. Jednoho dne jsem potkal Silenu. Od ní jsem se dověděl mnoho věcí, jež se týkají jejího lidu. Ani my nejsme spokojeni s tímto stavem věcí. Stovky období žijeme s ženami a rodinami v poušti, zatímco bohaté vrstvy vedou pohodlný život na březích jezer. Naše děti znají jen poušť a vychováváme je jako budoucí hlídače hor. Kdybychom tě, Kiržo, zabili, nebezpečí by zmizelo a my bychom možná směli jednoho dne opustit tuto pustinu a žít rovněž na březích jezer.“

„Můžete mě zabít. Domníváš se však, že by vás vaši vládci uvítali s otevřenou náručí? Vždyť jsou vás tisíce! Narušili byste jejich klid a s tím by sotva byli spokojeni. Nutili by vás setrvat v těchto místech, abyste střežili bývalé pány jezerních krajin. V každém případě by vás donutili k boji. A ty víš, Fatone, že v tomto krveprolití by tvoji lidé museli přinést těžké oběti.“

Faton pokýval hlavou.

„Ano, vím to. Stejně jako to vědí mnozí z náčelníků i mnozí z mých mužů. Proto jsem, Kiržo, přišel zcela sám. Proto tě chci vyslechnout.“

„Jsi chytrý, Fatone,“ pravil Kirža s náhlou upřímností. „A teď mi pověz, kolik tvých lidí by se chtělo vrátit do jezerních krajin a zda by byli ochotni svrhnout z trůnu následníky někdejších zlodějů země?“

Faton vrhl kradmý pohled na Silenu a zvolna pokrčil rameny. Pravil:

„Všichni. Všichni lidé, kteří vědí, že jsou až do smrti uvězněni v těchto pustinách, všichni touží po návratu do jezerních krajin. Ale i když jsou nás tisíce, je to přece málo k svržení vlády v zemi jezer. Tyrani, kteří nám poroučejí, jsou silní a dobře vyzbrojení. Mají zbraně lidí tvé rasy, znají jejich tajemství, a proto jsou silní.“

„Také já jsem silný,“ odvětil Kirža vzrušeným hlasem.

„Ztratil jsem paměť, ale vím, že i já tam naleznu svou sílu. Jejich moc na mě neplatí. Víš o tom, Fatone?“

Po krátkém zaváhání Faton řekl:

„Znám legendy. A ty říkají, že lidé mého rodu uloupili sílu, zatímco předkové Sileny se zmocnili tebe a uvěznili tě. Já jsem tu sílu viděl. Při všech bitvách ji vojáci nesou v čele, uzavřenou v zlaté schránce. Zajišťuje vítězství.“

Kirža pravil:

„Víš, odkud pocházejí lidé mé rasy?“

„Legendy říkají, že přiletěli z nebe ve velkých zářících domech. Usadili se velice daleko od země Oro, mnohem dále, než je veliké moře. Pak mezi sebou válčili. Někteří se dostali až sem a ti přinutili můj lid, aby ukradl zemi obyvatelům jezerních krajin. Snad se tu chtěli sami usadit. Pak najednou zmizeli. Říká se, že umírají stejně jako lidé.“

Samozřejmě… lidé odjinud. Možná ze Země, možná z jiné planety, jestliže kraj Oro leží na Zemi.

„Ty věříš, že to byli bozi? Věříš tomu?“ zeptal se Kirža.

Faton několik okamžiků váhal, pak pohlédl Kiržovi zpříma do tváře a odpověděl:

„Ne. Nebyli to bozi a ani ty, Kiržo, nejsi jedním z nich. Bozi přece neztrácejí paměť. Byli to lidé, kteří sestoupili z nebe, to je vše. A znali věci, které my jsme neznali.“

„Totéž si myslím i já,“ řekl Kirža.

Pojednou se mu nesmírně ulevilo. Byl šťasten, plný naděje.

„Zbraň, kterou nosíš,“ zeptal se, „patřila lidem, kteří přišli odjinud?“

„Ano,“ přisvědčil Faton. „Takto se uchopí, namíří a zde se stiskne. Nepřítel potom zmizí.“

Termická pistole. Maximální koncentrace paprsku, který způsobuje rozklad atomových struktur hmoty. Kirža se rozpomněl na princip pistole. Jeho rozčilení vzrůstalo.

„Válka nebude!“ zvolal. „To ti říkám já! Zítra sestoupí lid hor do rovin pouště a setká se s tvými lidmi a vzájemně se seznámí. A všichni společně pak půjdou, aby získali ztracený jezerní kraj. Bok po boku. Náčelníkům jezerního kraje nic neoznámíš. Silenin lid nezkřiví tvým bližním ani vlásek. Já sám jim povím o novém spojenectví, neboť se domnívají, že jsem bůh.“

„Kdo mi zaručí,“ zapochyboval Faton, „že to vše neděláš jen proto, abys uspal mou nedůvěru ? A proč nemám nic říkat svým náčelníkům? Mohli byste přece využít mé důvěřivosti a všechny nás pobít. A sami se pak vydat do jezerního kraje.“

„Já,“ přerušila ho Silena.

Přistoupila k Fatonovi, pohlédla Kiržovi do tváře a řekla:

„Teď už mu věřím, Fatone. Vím, že ani on nechce válku. Jeho slova jsou upřímná.“

„Budou však tvoji lidé souhlasit?“

Silena se usmála:

„Jak řekl, moji lidé ho považují za vzkříšeného boha. Poslechnou.“

Faton se obrátil ke Kiržovi:

„Rovněž lid pouště, Kiržo, tě považuje za nebezpečného, boha. Vyrůstali v této víře. Nejsou zvyklí uvažovat. Bývalí obyvatelé jezerní krajiny jsou pro ně obávanou hrozbou.“

„Zítra je uklidníme,“ pravil Kirža. „Ať se shromáždí na bezpečném místě, které mi oznámíš. Uvidí sestupovat jezerní lid, který zůstane neozbrojen, uvidí ženy, nesoucí na zádech děti. Ano, tohle uvidí. Na tobě je, abys je ještě dnes večer na všechno připravil. Řekni jim, že ti to zjevil sen, jemuž důvěřuješ. Budou čekat a lidé z hor se opravdu objeví a já budu s nimi. Pochopí, že nehrozí nebezpečí.“

Fatonovy oči se rozzářily. Položil svou širokou dlaň na Silenino rámě a mladá žena se k němu přivinula.

„Potom budeme dost silní,“ poznamenal ještě Kirža, „abychom se mohli vypravit proti tyranům. Cestou se k nám mohou přidat všichni, kdo touží po svobodě. Vím dobře, že jezerní lid není nepřítelem pokojného spolužití. Po všem, co prožil, je pro něj důležitý pouze mír. Jezerní kraje jsou dostatečně velké pro všechny.“

„Ale co tu hledáš ty?“ zeptal se Faton. „Proč nám chceš pomáhat? Nepodobáš se lidem tvé rasy, jak se nám jeví podle svědectví legend.“

Kirža se usmál a odpověděl:

„Chci najít sílu, kterou mi uloupili. S její pomocí snad najdu i paměť. Člověk je jen polovičním člověkem, jestliže je sám. Každá živá bytost patří nějaké rase. Já chci najít tu svou, chci najít rodinu, Fatone, i když mi to možná přinese zklamání či utrpení.“

Faton vážně pokyvoval hlavou.

„Nyní jdi!“ pravil Kirža a podával mu ruku.

Faton bez váhání uchopil napřaženou paži a poprvé se usmál. Jeho stisk byl pevný.

„Přesvědč lidi z hor!“ řekl.

„Přesvědč i svůj lid!“ odpověděl Kirža.

Faton se opět usmál. Spěšně stiskl Sileně obě ruce a zlehka ji políbil na čelo. Pak se rozběhl k svému táboru.

„Musíme si pospíšit,“ poznamenal Kirža, „za hodinu bude svítat.“

Mladá žena přikývla a beze slova jej následovala.

Kirža se obrátil k Jorovi: „Dnes musíme vyrazit!“

Jora nebyl sebeméně překvapen. Bez dalšího svolal náčelníky před jeskyni a potom dal vzbudit všechen lid. Za chvíli to v nitru skalní úžiny hlučelo právě tak jako včera. Lid pozorně očekával, co se bude dít.

V první řadě stáli náčelníci pěti vesnic se svými rodinami. Kirža si povšiml, že Silena je bledá a unavená, zatímco její sestra Yrna měla tvář čerstvou a svěží. I on cítil únavu po rušné noci, ale málo na tom záleželo.

Ve chvíli, kdy se po nebi rozlily první sluneční paprsky, promluvil Kirža k lidem:

„Obracím se k vám všem, bývalým obyvatelům jezerních krajů, a pravím vám, že já, Kirža, znám váš osud. A dnes vás vyzývám: shromážděte se, vezměte své děti a opusťte své domovy. Vezměte s sebou drůbež a psy, vezměte vše, co žije s vámi a pro vás. Neboť vězte, že vás zavedu do rovin, že vás převedu pouští do vašich bývalých krajů.“

Na okamžik se odmlčel. Bylo naprosté ticho, lid s napětím očekával, co bude dál. Kirža zaznamenal stopy neklidu na tvářích náčelníků, zejména pak na tváři Jorově. Byl jediný, komu se svěřil se ztrátou paměti. A protože neznal jeho noční akci, mohl si Jora právem dělat starosti.

„Nejsem tu proto,“ pokračoval Kirža, „abych vás vedl do války. Vrátím vám však vaši zemi. Znám psí lidi, kteří hlídají hory. Ujišťuji vás, že také oni nechtějí válku. Setkáme se, za mého vedení, s psími lidmi a zbraně ponecháme v klidu. Zaručuji vám, že ani jeden z nich proti nám nepozvedne ruku. Psí lidé nejsou našimi nepřáteli. Ti, které musíme zničit, žijí v krajině jezer a jsou zároveň nepřáteli lidí z rovin. Společně se vydáme na pochod, abychom dobyli měst v krajině jezer.“

Znovu se odmlčel a zjistil, že z mnoha tváří lze vyčíst strach. Po chvíli ticha postoupil Jora o krok kupředu, ale Kirža ho předešel a obrátil se k němu s otázkou:

„Přestal jsi mi důvěřovat, Joro?“

Mladý náčelník ze sebe nemohl překvapením vypravit ani slovo a zřejmě byl nerad, že dal najevo nedůvěru, stejně jako byl poděšen tím, co jim právě „bůh-člověk“ oznámil. Aby ukončil jeho muka, Kirža pravil:

„Jsem Kirža, který procitl uprostřed tvého lidu, Joro. Můj rod přišel z nebes a usadil se v zemi, vzdálenější než moře. Věř mi. Zajistím vám spojenectví s psím lidem z rovin bez použití zbraní.“

Vystoupil Galel, poklekl a pravil:

„Psí lidé, Kiržo, jsou strašliví strážci! Přijdeme-li k nim v pokoji, zabijí nás do jednoho.“

„Ty také pochybuješ, Galeli?“ podivil se Kirža. „Ujišťuji tě, že jediná zbraň neopustí opasek. Neboť této noci se oči a uši psích lidí otevřely. Očekávají, že lidé z hor se k nim přidají, aby společně zahnali tyrany.“

„Odpusť,“ zašeptal Galel, „věřím ti.“

„Věřím ti!“ přidal se Masu.

Po kratičkém zaváhání se přidali i Loton a Aktor. Posléze i Jora, který měl k tomu ze všech nejméně chuti.

A tak od samého rána shromažďovali lidé z hor drůbež, psy a ostatní majetek, který si svázali do malých ranců. Ovoce a nejrůznější potraviny naložili do velkých pytlů a jimi pak obtížili stovky oslů, které ve spěchu sehnali z pastvin. Po celé ráno, slepě poslušní Kiržových příkazů, muži, ženy, i děti vyprazdňovali postupně své jeskyně. Co se nedalo odnést —jako těžký nábytek, velké tkané koberce a obrovské kotle a nádobí — natahali do skalní rozsedliny a zapálili.

Nadšení, slábnoucí s blížícím se odchodem, bylo postupem času vystřídáno pocitem strachu. Když Kirža nařídil, aby shromáždili všechny zbraně, jako luky, šípy, kuše spolu s oštěpy, kopími a píkami, a naložili je na povozy, které mulí spřežení potáhne za pochodující „armádou“, rozhostil se nad zástupy stín úzkosti, jímž nepronikl ani záblesk dětského bezstarostného smíchu.

Jen s nejvyšším úsilím se Kiržovi podařilo zastírat vlastní pochybnosti. V této obrovské, riskantní sázce spoléhal na Fatona. Věřil, že i jemu se podařilo přesvědčit lidi. Jinak… jinak by on, Kirža, zavedl třicet tisíc bezbranných mužů, žen a dětí před ozbrojené strážce pustin a vydal je všanc jejich šípům a termickým pistolím. Následoval by nepředstavitelný, strašlivý masakr, za nějž by byl odpovědný pouze on.

Několikrát zahlédl v davu Silenu, ale její pohled byl naprosto klidný. Silena milovala Fatona a důvěřovala mu. Očividně na něho spoléhala. To Kiržu poněkud uklidnilo.

Bylo právě poledne, když pod rozžhaveným sluncem opustili vyhnanci z jezerních krajů úzkou soutěskou hory a vydali se v nekonečném šiku směrem k rovinám.

Vše se odehrávalo v naprostém tichu.

Pod nohama a pod kopyty šustila nízká tráva a písek. Jinak se neozvalo ani slovo, nezazněl ani hlásek. V čele kráčel Kirža. Za ním pochodovaly obrovské zástupy, které ho sledovaly jen proto, že v něm viděly boha-člověka. Šly za ním bez reptání, i když je možná vedl na smrt.

Slunce stálo vysoko na nebi, když zástup dorazil k rovinám.

Před Kiržou a jeho lidmi se prostírala poušť. Nedohledná rezavá plocha s písečnými přesypy a s nepravidelně rozházenými kameny. Tu a tam několik trnovníků.

Nad skalnatou hradbou, jež vystupovala z písčin, tyčila se v délce asi tisíce kroků dlouhá řada stanů psích lidí.

Stany byly zřejmě opuštěné.

Toliko Kirža znal tuto skalní bariéru, vzdálenou nějakých sto kroků. Pouze on… Cítil, že má ztvrdlé, okoralé rty a sevřené hrdlo. Srdce mu div nevyskočilo z hrudi. První řady pochodujících se za ním zastavily, vytvořily poměrně širokou frontu, která se postupně zužovala, až pak končila řádkou mul a osedlaných oslů, stále ještě sestupujících z horských hřebenů. Přes pramínky studeného potu, který mu stékal do očí, zahlédl Kirža Joru a Galela, stojící opodál. Byli bledí a se zachmuřenou tváří si prohlíželi řetěz prázdných stanů.

Pojednou uviděl Silenu. Také ona byla bledá. Po delším váhání, ze všech sil se přemáhaje, aby nesáhl po meči, postoupil Kirža o krok kupředu. Pouze on.

Toliko o jediný krok.

Jako růžky malých ďáblů objevilo se nad skalní bariérou přes dvě stovky luků, vytvářejících na povrchu skal zlověstnou krajku. Zástup ustoupil, ozvaly se tlumené výkřiky.

Přes dvě stě lučištníků drželo v šachu bezbranné lidské moře. Kirža viděl, že se luky napínají. Viděl pozdvižené paže kapitánů, připravených dát povel.

Uplynulo několik vteřin. Hrozných vteřin.

Tu se z hloubi skal vynořil jezdec. Pak druhý, desátý, dvacátý. Děsivá skupina jezdců, třímající v rukou hrozivě skloněná, ostře nabroušená kopí. Vyrovnali se do dlouhé řady před skalní bariérou, posetou ostny luků. Jediná salva šípů, jediný útok jezdců a z jezerního lidu by zbyla sotva polovina.

Zatímco mu útroby svíral mučivý strach, Kirža si koutkem oka povšiml, že kopiníci nesedí na koních, ale na obrovských divokých psech s dlouhými tmavými chlupy. Byli velcí jako koně. Z vyceněných tlam jim vystupovaly obrovské tesáky.

Aniž si přesně uvědomoval, co dělá, postoupil Kirža o další krok kupředu a zvolal:

„Jsem Kirža, ten, který procitl. Jezerní lid zapomněl na dávné boje a chce se spojit s lidmi rovin, aby společně táhli na sídla tyranů. Přicházíme s prázdnýma rukama, nechceme boj.“

Nemohl vidět zástupy, které po jeho vzoru za ním pozvedly ruce, dlaněmi obrácené kupředu. Neviděl vůbec nic. Hleděl na jezdce, na vyceněné psí tlamy a na napjaté luky.

Zaslechl však křik. Křik, stoupající v zřetelných vlnách nad hlavami lučištníků:

„Faton měl pravdu!“

Během volání se stovky kopí zabodly do země, tětivy luků povolily a stovky šípů skončily v toulcích. Kirža, zaplavený radostným pocitem úlevy, div z toho všeho neomdlel.

Znovu a znovu stoupal k nebi křik, zástupy z obou stran se v radostném nadšení pozdravovaly, víříce prach pouště, prosvětlený sluncem. Děti se smály, muži se poplácávali po ramenou, ženy se objímaly a mnozí po dlouhém vypětí klesali v slzách k zemi. Bylo vidět, jak lidé nesou v triumfující radosti nad hlavami Fatona, zatímco před Kiržou padaly zástupy na kolena.

Kirža se smál a smál. Nemohl se, šťasten, vynadívat na to obrovské hemžení lidí, kteří se zrodili jako odvěcí nepřátelé a kteří teď s bláznivou radostí objevovali cestu rozumu a přátelství.

V tom obecném zmatku a opojení si nikdo nepovšiml, že jeden muž a jedna žena si tu v slzách padli do náruče. Žena se jmenovala Silena a pocházela z hor; muže nazývali Fatonem a narodil se v poušti. Opravdu, nikdo si jich nepovšiml.

Ještě téže noci, zatímco k nebi stoupala hudba a vzduch byl opilý zpěvem a tancem, sešli se náčelníci jezerního lidu s náčelníky lidí z rovin a radili se, jak nejspolehlivěji zvítězit nad tyrany. Také lidé z pouště až dosud neviděli města jezerních krajin, věděli však o nich.

Kirža, muž bez minulosti, seděl uprostřed nich na čestném místě a byl to on, který se ujal slova jako první.

Návštěvník z Lyry

Arian Day prožil v tajných čtvrtích Gardisu přesně třináct dní. Nevnímal čas a poznal spoustu nových věcí. Především se dověděl, že výstavba a zařízení podzemního střediska, jehož místnosti a chodby jsou rozloženy pod betonovým poklopem, na němž spočívá město Gardis, trvalo padesát let a že k tomu bylo zapotřebí nesmírného úsilí mnoha lidí a ještě více lsti. Projektanti a stavitelé využili původních výkopových prací na dně jezera. Uplatnili tu vpravdě zázračnou vynalézavost. Spojili podzemí města dlouhými tunely s okolními divokými lesy. Jiné chodby nasměrovali přímo do Gardisu. Zřízení takového „špionážního centra“ bylo vrcholem odvahy.

Pro Ariana to však zdaleka nebylo to nejdůležitější. Příliš ho zaměstnávala jeho nadcházející cesta, aby se nechal rozptylovat něčím jiným.

Arianovo vzrušení se s přibývajícími dny natolik zvyšovalo, že nebezpečně ohrožovalo jeho nervovou soustavu. Dokonce musel brát uklidňující léky. Laram, který kontroloval všechny nácviky, adaptační procesy a hypnotická školení, neshledával v nadměrné nervozitě žádné nebezpečí. Z psychologického hlediska to bylo naprosto normální. Arian se měl přece stát prvním člověkem, prvním pozemšťanem, který se pokusí o cestu do paralelního prostoru. A při té cestě neopustí Zemi ani tajné středisko pod Gardisem — a přece pronikne do „jiného“ Světa.

Nezdálo se, že by tento muž, vystupující v roli pokusného králíka, měl strach. Na to byl příliš vzrušený a zvědavý. Jestliže přemýšlel o tom, co by při troše štěstí mohl získat výměnou za to, co opouští, pak na tom přece nebyl nijak zle. Všechny tyto úvahy mohly vzbuzovat v Arianovi strach. Jenže on strach neměl.

To byla nesporná výhoda jak pro Ariana, tak pro ostatní, kteří už celou věčnost čekali na uskutečnění „cesty“.

Druhého dne po „velkých objevech“ se Arian setkal s Corianem, se svým genetickým dvojníkem z jiného světa. K setkání došlo v jednom z polokruhových sálů tajné čtvrti. V té světlé a příjemně vyzdobené místnosti žil Corian už rok.

Byl velký — mnohem větší než Arian — a zdál se i hubený. V jeho podlouhlé kostnaté tváři tkvěly živé, jasně modré oči. Dlouhé rusé vlasy mu spadaly v bohatých vlnách až na ramena a dlouhý vous téže barvy mu ještě prodlužoval tvář.

„Bud zdráv!“ pozdravil jej Arian napřaženou paží.

Corian opětoval jeho úsměv, stisk ruky i pozdrav. Mluvil pozemštinou bez nejmenšího přízvuku. Oba se stali od prvního okamžiku přáteli.

V následujících třech dnech byli Corian a Arian neustále pospolu. Pouze jednou se rozloučili na dva dny, to když byl Arian nucen podstoupit hypnotické lekce. Termín „byl nucen podstoupit“ není docela přesný. Arian se natáhl na lehátko a Alen mu připevnil na hlavu obrovskou helmu, něco jako velikou dutou kouli, uvnitř rozdělenou na množství přihrádek, propojených spoustou elektrod a drátků. Pak ztratil vědomí. Když se probudil, mluvil Corianovým jazykem. Měl pocit, jako by tuto řeč znal odjakživa.

Od té doby hovořili Corian s Arianem hned pozemštinou, hned lyrštinou — vypadalo to, jako by se dorozumívali dva pomatení lidé.

Arian vykládal o situaci na Zemi, o velkých obavách i o poslední šanci a jediné naději Psanců. Corian mu trpělivě naslouchal. Už dávno byl o všem informován. Pak se rozhovořil o území jménem Lyra, které bylo jeho domovem na jiné Zemi — o kraji ležícím někde uprostřed velkého oceánu, jenž dělí Afriku s Evropou od Ameriky a rozkládá se na jeho Zemi; docela dobře mohlo toto území být legendární Atlantidou.

Podle Coriana to musela být pohádkově bohatá a šťastná země. Neměla mnoho obyvatelstva, ženy tam byly krásné a milé, děti rozesmáté, krajina pak přímo rajská. Muži se povětšinou zaměstnávali lovem a někteří používali podivuhodných vozů, které nejen jezdily po zemi, ale mohly i šplhat či létat. K řízení takových vozů stačilo jen „myslet“. Bylo zřejmé, že obyvatelé Lyry znali tajemství mentální energie. V oné zemi bylo tisíce podivuhodných věcí… Corian se domníval, že by mohli přijmout tři nebo čtyři stovky lidí. Ujišťoval dokonce, že Lyra by se cítila poctěna a že by byla šťastna, kdyby mohla uvítat uprchlíky z jiného světa. Byl milý, veselý a ochotný ke spolupráci. Zdálo se, že velmi netrpělivě čeká na návrat domů.

V oblasti věd byl ovšem naprosto nevzdělaný. Přesněji řečeno se zdálo, že obyvatelé Lyry tento druh myšlení neznají. Corian nemohl například pochopit, že jeho únik z harmonického kódu jeho země byl způsoben nějakou neznámou silou. Pro něho to bylo „kouzlo“, které ho přineslo „jinam“. Nepátral po jiném vysvětlení, nesnažil se cokoli pochopit. Nějaké „jiné kouzlo“ ho zavede opět domů. V jeho řeči se každou chvíli objevovala „kouzla“. Když Ariana operovali, aby mu vložili do organismu umělé geny stabilizující proces stárnutí buněčné tkáně — vzhledem k předvídanému časovému posunu v jiné zemi, již měl navštívit — Corian si celou věc vykládal náramně prostě. Pro něho byl Arian napříště pod ochranou „talismanu“, který mu zajistí dlouhý věk. Hypnotické přístroje byly „kouzelnické talismany poskytující vědomosti“.

Nezdál se příliš překvapen a neobtěžoval se posloucháním vědeckých výkladů. V jeho zemi měli mnoho podobných talismanů, i když jednodušších.

Pak Arian uviděl loď.

Spatřil ji ve společnosti Larama.

Stroj měl podlouhlý tvar. Horní část byla ze dvou třetin zkosená a uprostřed vyhloubená, takže tam vznikl poměrně dost velký prostor podobající se hnízdu, vyhrazený pro pilota. Pohodlně by se tam vešli i tři muži. Pilotní prostor zakrývala pohyblivá kopule z průhledného materiálu.

„Tak tady je loď,“ přerušil mlčení Laram. Než mohl Arian cokoli poznamenat, pokračoval:

„Podivuhodná loď… Dali jsme si práci a prozkoumali jsme ji do nejmenších podrobností. Analyzovali jsme atomové složení obou ‚kovů‘, z nichž je vyrobena. Pokud jde o složení hmoty, v našem světě by nebylo možné ji vyrobit. V jiném to zřejmě jde.“

„Z jakých kovů je vyrobena?“ zeptal se Arian.

„Povrch lodi, přesněji devět desetin celého stroje, je zhotoven z naprosto neznámého kovu. Podrobili jsme kov dvojí analýze, zkoumali jsme jeho složení a snažili jsme se zjistit, jaké bylo složení hmoty před absolvováním časového posunu. Dokázali jsme jen stanovit účinky jistých neznámých fenoménů na tento kov. Aťsi to zní jakkoli nepravděpodobně, známe účinky a neznáme příčiny. Kov, z něhož je loď vyrobena, je z hlediska naší nukleární fyziky prostě nepředstavitelný. A ne-li nepředstavitelný, tedy určitě nevyrobitelný, alespoň s našimi ubohými technickými prostředky. Za pár století si možná natolik podrobíme a ochočíme energii, že budeme s to vyrábět podobné přístroje. Zatím však…“

Laram se odmlčel a mávl rukou. Pak pokračoval:

„Tvým prvním úkolem, Ariane, bude spojit se s obyvateli Lyry a vysvětlit jim naši situaci. Přesvědčit je, aby ti dali podobné kosmické lodě, jako je tato, ale prostornější, anebo větší množství lodí tohoto typu. Corian ti pomůže… slíbil to.“

„O čem uvažuješ?“ zeptal se Laram.

„Myslím na Corianův lid,“ odpověděl Arian, „který, jak se zdá, nemá ponětí o vědě, a přesto je schopen postavit takovéhle přístroje.“

„Pochopitelně,“ připustil Laram, „vypadá to jako paradox. Ale pouze z našeho stanoviska. Kouzlo, o němž Corian tak často mluví, může být docela dobře jen nějakou vyšší formou vědeckého poznání, existujícího v jeho světě. Ledaže…“

„Co?“

„Neřekl jsem ti všechno, Ariane. Na této lodi je ještě něco mnohem podivnějšího. Jak se můžeš přesvědčit, nemá žádnou řídící desku. Z velmi prostého důvodu. Nemá vůbec žádný motor a nemá také ani kapičku pohonných látek. Motorem téhle věcičky je její řidič. Ano, loď je dokonale přizpůsobena mentální síle svého pilota. Tenhle stroj nemůže řídit nikdo kromě Coriana. Přesvědčili jsme se o tom zde v sále. Velice se bavil naším zděšením, když nám to dokazoval. Stačila mu pouhá myšlenka a… Tak vidíš. I kdyby se nám nakrásně podařilo vyrobit kov a zkonstruovat podobnou loď, nedokázali bychom odhalit ‚tajemství‘ jejího pohonu. Našli jsme Coriana v jeho kabině tisíce kilometrů odtud. Nemůžeme ho pochopitelně dopravit zpět, aby z téhož místa odstartoval k jinému světu. To znamená, že Corian nepřistane doma přesně na tomtéž místě, odkud vzlétl, ale o několik stovek kilometrů dál. Budeš ho proto potřebovat jako průvodce do země Lyry. Musíte vzlétnout nad Zemi, protože podle Corianových údajů je tvar obou glóbů, tak jak je známe, identický, až na podivuhodné území Lyry, které bude pravděpodobně ležet v místech, kam naše staré legendy situovaly Atlantidu.“

„Vždycky jsem spoléhal na Corianovu pomoc,“ poznamenal Arian.

„A ještě něco,“ řekl Laram. „Pilotní kabina, jak se zdá, je z kovu, jehož složení je velmi blízké naší metaoceli. Důkladně jsme kabinu prohledali a objevili jsme tam částečky různých věcí. Zbytky trav, trochu země, kousky papíru a podobně. Po důkladném rozboru těchto vzorků můžeme s jistotou prohlásit, že všechno, co bylo s Corianem v kabině, nedoznalo během cesty harmonickými kódy světů sebemenší změny. Tráva zůstala trávou, země zemí a tak dále. Z toho plyne následující závěr a všechno lze přepravit do jiného světa, bude-li to pečlivě uzavřeno v pilotním prostoru.“

Zavedl Ariana ke stolu, který byl zasazen do zdi sálu. Na jeho desce ležel kufřík z tmavé plastické hmoty.

„Vezmeš s sebou několik dokumentů,“ řekl Laram, „jež naprosto nezvratnými důkazy prokážou smysl tvé cesty. To pro případ, že bys potřeboval obyvatele Lyry přesvědčit o pravdivosti svých slov a o naléhavosti našeho volání SOS. Mám na mysli mapy, fotografie a některé další, pečlivě vybrané předměty. Vezmeš i věci ze zlata, protože tamní lid má smysl pro krásu. A vezmeš i tenhle kufřík.“

„K čemu to je?“

„Kufřík je rozdělen na dvě části. V jedné je přístroj zkonstruovaný našimi vědci, který vám v paralelním světě umožní opětné zhmotnění po rozkladu lodi i vás obou účinkem oněch neznámých sil. V Corianově paralelním světě a nikde jinde. A přesně v tom místě, které odpovídá poloze tohoto sálu. Hypnoticky tě naučíme přístroj ovládat, jak pro cestu tam, tak pro cestu zpět.“

„Dobrá,“ poznamenal Arian. „A druhá část?“

Laram vykročil zvolna a beze slova směrem k lodi. Arian ho následoval a zastavil se zároveň s ním. Po kratičké odmlce Laram pravil:

„Když Psanci nalezli v Africe Coriana v jeho lodi, byl silně otřesen. To vysvětluje, proč nekladl odpor a nechal se dopravit až sem. Pak mu nějaký jiný šok — bohužel nedovedu říci jaký — opět vrátil vědomí. Nicméně se domnívám, že v jeho vědomí a podvědomí zůstaly ještě některé následky otřesu. V jeho paměti jsou hluchá místa. Sám ses o tom mohl přesvědčit. Určité věci nedokáže vysvětlit a je docela možné, že když v některých případech mluví o kouzlu, maskuje tím instinktivně ona hluchá místa v paměti. Nechceme, aby se ti v jiném světě přihodila podobná nehoda a abys zapomněl na své poslání. Proto jsme do druhé části kufříku umístili magnetofon s ultrazvukovým záznamem. Přesněji řečeno jde o záznam naladěný na tvou osobní vlnu, o jakousi hypnotickou pojistku, reagující pouze na tebe. Kdyby došlo cestou k neštěstí a ty jsi po nějakém šoku ztratil paměť, pásek ti připomene tvé poslání a tvoji totožnost. To je vše.“

„A jak při ztrátě paměti uvedu přístroj v činnost?“

„I na to jsme pamatovali,“ ujistil jej Laram. „Každá lidská bytost má určité sklony, zájmy i vrozené antipatie. Tyto zájmy a sklony lze zásluhou našich vědců sloučit a koncentrovat do několika zvuků a barev. Každý z nás má tedy svou osobitou barvu. Tou tvou je určitý odstín na stupnici červené. Na kufříku je tlačítko tvé barvy. Budeš jím za všech okolností neodolatelně přitahován, neboť je pro tebe symbolem všeho, co v životě nejvíc miluješ. A stiskneš tlačítko, i kdybys byl napůl mrtvý, i kdybys zešílel a tvůj duch bloudil kdesi v dálavách.“

To byla Laramova slova, pronesená v den, kdy poprvé ukázal Arianovi loď, jež ho měla dopravit do jiného světa.

Potom čas rychle ubíhal. Jak mu Laram oznámil, dostalo se Arianovi hypnotickou cestou řady dalších údajů. Setkal se rovněž s mnoha osobnostmi, protože neminul den, aby některý z vědců nenavštívil centrum tajného města v touze poznat člověka, který má zachránit potomky ohroženého lidstva. A zatím nahoře obnovila Elita výrobu vojáků pro svou superarmádu.

Arian velmi často hovořil s Corianem. Mohl se tak přesvědčit o pravdivosti Laramova tvrzení, pokud se týkalo paměti člověka z jiného světa. Před některými otázkami Corian důsledně unikal. Zřejmě se dotýkaly hluchých míst. Arian měl dojem, že tyto okamžiky jsou Corianovi nepříjemné, a vyhýbal se jim.

Pak se přiblížil čtrnáctý den.

V předvečer stanul Arian na několik minut před holografickou kamerou, aby se rozloučil s Markianem a s ostatními členy podzemní skupiny. Nedokázal se přinutit k vážnému, slavnostnímu projevu, a tak raději jen žertoval. Podobně se rozloučil i s Noraxem, jemuž se má film ukázat, skončí-li cesta úspěchem, to znamená až po Arianově návratu. Návrat byl však nejnejistější etapou celé cesty, neboť v jiném světě se mohl Arian stát obětí nejrůznějších nástrah. Věděl o tom; nikdo se netajil s rizikem, které podstupuje.

Přesto necítil onoho jitra strach. Stanul na prahu brány k jinému světu s čistou duší a odpočatou myslí. Nutno ovšem poznamenat, že na tomto rozpoložení měly svůj podíl i hypnotické sugesce.

V sále, odkud měla startovat loď, byla asi stovka lidí. Všichni se nějakým způsobem podíleli na přípravě letu, bud že podrobovali prohlídce Coriana, buď že připravovali Ariana nebo seřizovali dezintegrační přístroj.

Všichni přemáhali vzrušené pohnutí. Nad jejich hlavami se vznášelo hrobové ticho.

První, sledován očima kamer, vstoupil do lodi Corian. Velký rusovlasý muž se usmíval, ale poněkud křečovitě. Pokynul rukou na pozdrav a zmizel v pilotní kabině.

Arian si náhle uvědomil, že by nebylo asi v pořádku, kdyby se rozloučil stejným způsobem. Přesto nemohl nalézt vhodná slova.

Několik vteřin zůstal němě stát tváří v tvář Laramovi.

Ten byl bledý a na rtech se mu chvěl rozpačitý úsměv.

A byl to on, kdo pokynem ruky ukrátil tato muka. Pravil:

„Nezapomeň, Ariane! Až se budeš vracet, musíš dát pozor, abys odstartoval přesně z téhož místa, kde jsi přistál. Bylo by zatraceně hloupé, kdyby ses měl najednou objevit uprostřed Gardisu nebo v nějakém jiném městě Elity. Na mapě máš označená místa, kde žijí v lesích Psanci.“

„Vím,“ usmál se Arian.

Prudce stiskl Laramovi ruku a zamířil k lodi. Ani se neohlédl.

Vystoupil po kovových schodech ke kabině a usadil se vedle Coriana. Na okamžik zaváhal, pak se naposled rozhlédl po přítomných a spěšně zašeptal:

„Ve jménu lidstva a jeho záchrany — musím se vrátit!“

Připadal si v té chvíli směšný a nevěděl vlastně proč.

Bezpečným pohybem uzavřel a zajistil průhledný kryt. U nohou měl několik kanystrů s „dokumenty“ pro Corianův svět. Na desce před sebou pak otevřenou schránku s přístrojem sloužícím za motor a hypnotická sluchátka.

Byla tu docela obyčejná páka, kterou stačilo stisknout. Nic víc. A všechno bude hotovo. Octne se prostě v jiném světě.

Šedivá páka…

Hlasitě bušící srdce naplňovalo Arianovu hrud a prudkými údery stoupalo až k samému hrdlu.

Nebylo už možné čekat.

Koutkem oka spatřil Larama i ostatní, kteří zaujali místa na ochozech, táhnoucích se po obvodu sálu. Všiml si i Corianovy tváře. Jeho výraz byl soustředěný, na čele se mu perlil pot.

Stačil si uvědomit, že ta tvář není normální — a stiskl páku.

Stovkou svědků zašuměla vlna tlumených výkřiků.

Ještě před vteřinou tu byla loď s dvěma muži na palubě. Pak jeden z nich stiskl páku…

A teď tu není nic.

Sál je prázdný.

Všech se zmocnila obrovská radost, násobená ještě nesmírným vzrušením.

Ale jen na okamžik.

Pocit úžasu vystřídaly pochybnosti. A strašlivě zmatená hrůza z neúspěchu. Proběhlo to rychlostí blesku.

Nejdříve tu byla loď, pak nic, a nyní se uprostřed sálu objevilo tělo muže, které před očima všech prodělávalo proces opětného zhmotnění. Přesně tam, kde před několika zlomečky vteřiny odstartovala loď.

Tělo jednoho jediného muže.

Tělo velkého muže rusých vlasů i vousů, které se několik okamžiků svíjelo v bolestech, než se zhroutilo a zůstalo nehybně ležet.

Corian.

Ve chvíli všeobecného ohromení, jež dolehlo na vyděšené svědky, se Laram vzpamatoval a vyskočil. A zatímco sbíhal ze schodů ochozu, vířily mu hlavou zmatené představy o Arianu Dayovi a o tom, co všechno musí podstoupit na své osamělé pouti do jiného světa. Možná že přistane docela jinde, vždyť neovládá řízení lodi; možná se že octne na nějakém neznámém místě a možná že ho i zabijí…

Laram poklekl vedle nehybného těla. Zjistil, že Corian je mrtev.

Povšiml si, že mrtvý muž svírá v ruce maličký magnetofonový pásek. Nevěnoval tomu však pozornost.

Dlouze pohlížel do tváře muže, který neodletěl.

Město nad jezerem

I nastal čas země Oro, kdy veliké množství lidí se vydalo přes rudou poušť a den za dnem postupovalo směrem k jezerním městům. Zástup čítal více než čtyřicet tisíc duší. Podobal se husté, valící se lávě, a soustřeďoval ve svém proudu vyděděnce potomků jezerního lidu i lidí z rovin, kteří se narodili v poušti a nic jiného než poušť nepoznali. Obě skupiny se dobře dorozuměly. Postačilo, aby se vzbudil muž, kterého nazývali „bohem“, postačilo, aby muž a žena ze znepřátelených táborů se setkali a zamilovali.

Tak se v oné době ze zástupu stala armáda. A ta se vydala zničit tyrany, jejichž předkové si dokázali lstivě podrobit lid k vlastnímu prospěchu. Tyrani udržovali tento nespravedlivý stav rozdmýcháváním nenávisti mezi lidem. Rozdělili jeho sílu, rozptýlili ji do několika nepřátelských kmenů, aby si tak zajistili nadvládu.

Drobné říčky se však slily v jediný proud, který rychle nabyl nesmírné síly. Nyní se valil k městům jezerní země.

Každou ze spojených skupin vedl náčelník. V čele celého lidského moře kráčel Kirža. Postupoval pouští, dopřávaje lidem jen nejnutnější odpočinek. Několik starců podlehlo, i několik žen a mladých lidí. Umírali však šťastni u vědomí, že čas spojenců se blíží.

Většina postupovala pěšky, jen někteří jeli na mulech či velkých psech. Kirža dostal od Fatona spolu s ostatními pěti náčelníky vesnic pouštního psa a brzy se přesvědčil, že jízda na tomto podivném oři, je snadná a příjemná.

Dny rychle ubíhaly. Dny plné rudého písku a slunce. Dny poznamenané smrtí. Ale také, a to bylo rozhodující, dny vzrůstajícího a stále sílícího nadšení. Neboť na konci tohoto pochodu zářila naděje na trvalý mír. Setkali se s podivnými kočovnými kmeny snědé pleti, cestujícími ve svých dlouhých tunikách na malých neklidných koních. Nazývali se Rimnové. Tvrdili, že pocházejí z nejjižnější části země Oro, kde neustálé vichřice a deště bičují pusté skály, na nichž se nedokáže zachytit žádná rostlina. Od samotářských pocestných se prý doslechli o podivuhodné krajině kolem jezer. Proto opustili své peklo a před mnoha obdobími se vydali k severu. Cestou jich víc než polovina zahynula, a když konečně živořící zbytek dorazil do jezerní země, byl nemilosrdně zahnán zpět do pouště. Nechtěli je tam. Ano, je to krásný, nádherný kraj, jenže lidé, kteří si tam žijí jako velcí páni, jej chtějí mít jen sami pro sebe. A tak dobrodružství Rimnů skončilo v rudých přesypech pouště.

„Pojďte s námi!“ vyzval je Kirža. „Shromážděte rozptýlené kmeny a připojte se k nám, neboť i my chceme získat jezerní zemi.“

Tak se během několika dnů rozrostly řady spojenců přibližně o tisíc mužů snědých tváří. Od nich se Kirža a náčelníci dověděli, že v zemi jezer žije několik set tisíc lidí. Nejnižší třídu pracujících tvoří plebejci. Obdělávají úrodnou půdu, aniž z ní sami mohou žít, konají veškeré řemeslnické práce, zhotovují nádherné oděvy a žijí skoro nazí, staví chrámy, vyrábějí nábytek a bydlí v ubohých chatrčích, kovají zbraně a nesmějí je nosit. Tvoří tři čtvrtiny obyvatelstva. Zbytek připadá na vládnoucí třídu a její armádu. Zemi jezer vládnou tři muži jménem Anifon, Mul a Rax.

To všechno se dověděli. Tím jen vzrostl jejich hněv, zároveň však i jistota, že vítězství bude rychlé. Co zmohou diktátoři a jejich armáda proti takovému povstání? Samozřejmě, lidé z pouště je měli varovat při sebemenším náznaku vzpoury lidí z hor. Jenže kmeny z pouště vytvořily s horaly jediný celek. A nebylo pochyb, že k povstání se přidají i plebejci ze země jezer.

Náhle poušť zmizela. Rudý písek vystřídala rozlehlá, mírně zvlněná planina, pokrytá suchou trávou, křovisky a kamením. Vlnilo se tu několik říček, v nichž bylo příjemné se vykoupat.

Spojenci přešli step za pět dní.

Pak se objevil les a první hlídky tyranské armády. V nemilosrdném střetnutí byly naráz smeteny. Po několika minutách drtivého náporu zmizely jak zátarasy z otesaných kmenů, tak i jejich obhájci. Elán spojenecké armády neznal mezí. Vnikla do lesa jako sekera roztínající suchý kmen.

Během dalších pěti dnů — od chvíle, kdy opustili hory a poušť, uplynulo už dvacet dní — nenarazili na jakýkoli nepřátelský odpor. Šestého dne lesního pochodu Kirža s ostatními náčelníky rozhodl, že vyšlou na průzkum několik rychlých hlídek, za nimiž bude armáda spolu s ženami a dětmi postupovat volnějším tempem. Les se proměnil a Rimnové oznámili, že poznávají „periferii“ jezerního města. Už to nebyl ten divoký, neproniknutelný les počátečních dnů, s hustými křovinatými hradbami, nad nimiž se vznášel těžký, vlhkostí prosycený vzduch. Stromy tu byly naopak silné, vysoké a přímé. Nejrůznější květy zde vydechovaly rozmanité vůně, zpěv divokého ptactva vířil nad zemí jako pel rozptylovaný větrem. Brzy se počaly mezi mohutnými kmeny, porostlými mechem a obřím břečťanem, rýsovat i cesty. Tu a tam zasvítily v slunci mýtiny, opuštěné, ale pěstěné.

Sedmého dne se vrátil jeden člen hlídky. Jeho skupina dorazila po půldenním pochodu do velké zemědělské osady. Oznámili obyvatelstvu, že za nimi pochoduje k městům veliká armáda, aby osvobodila jezerní zemi. Vyprávěli jim o spojenectví jejich lidí s bývalými zajatci hor. Vyprávěli jim o procitnutí boha-člověka. Vesničané se však očividně zdráhali tomu uvěřit. Protože žili odedávna ve strachu, obávali se i nyní nástrahy tyranů, kteří by je mohli lstí dohnat k vzpouře, jen aby je pak mohli pobít.

Večer téhož dne, když jejich vesnici zaplavily obrovské davy příchozích, přesvědčili se o opaku.

Kirža k nim promluvil:

„Jsem Kirža, jsem ten, který procitl. Moji lidé si jdou vzít zemi, která jim právem patří. Uposlechli mé výzvy a šli za mnou. Pojďte i vy!“

A zbědovaní lidé v hadrech, s rukama upracovanýma a s ohnutými zády poslechli a šli. Jejich oči byly jako vyměněné.

Kirža ještě řekl:

„Jděte a oznamte novinu v ostatních vesnicích! Těm, co obdělávají pole, řekněte, ať si vezmou motyky, kdo kácí stromy, ať nezapomenou na sekery. Kováři ať přinesou zbraně, na nichž právě pracovali. Oznamte jim, co jste viděli, a řekněte, aby šli s vámi.“

Kiržovy požadavky se velice rychle splnily. Stačil k tomu jediný den. Počet spojenců stoupl na sto padesát tisíc.

A tento skutečný národ, rozdělený do tří čtyř skupin, pochodoval celou noc. V naprostém tichu. Dokonce ani několikaměsíční děti té noci nezaplakaly.

A příštího jitra…

Kirža pocítil náhle podivnou slabost. Podobnou zažil při setkání lidí z hor s hlídkami pouště. Nad hlavami těch, kdo vystupovali za Kiržou z lesa, se rozhostilo ticho. Ticho obdivu, nedočkavosti a nesmírného pohnutí.

Opouštěli tedy les. Stálo tu sto tisíc, a možná víc, různorodých bojovníků, ozbrojených motykami, kopími, luky či termickými pistolemi.

Před nimi se prostírala nazlátlá hladina jezera, jehož opačný břeh se ztrácel v nedohlednu, zastřeném mlžným oparem. Bylo to jako sen.

Nad jezerem, necelých dvě stě metrů od břehu, tyčilo se město. Rozlehlé město, obehnané vysokou bílou zdí a střežené jehlicovitě zašpičatělými věžemi. Město ze zlata, mramoru a kovu. Čtyři mosty o jediném, vysoko klenutém oblouku, spojovaly město s jezerem.

Kirža se nemohl vynadívat. Stejně ták i ostatní. Na okamžik dokonce před tou nádherou zapomněli na útrapy cesty i na zbraně, které svírali v rukou. Pak zaslechli zvony, bijící na poplach, a hřbety kamenných mostů se naježily ozbrojenými stíny.

„Kupředu!“ zavelel Kirža.

Prudce vytasil meč a stiskl svého obřího psa ve slabinách. Burácející moře se hnulo za ním.

Boj na mostech mohl trvat půl hodiny. Obzvlášť tvrdý byl na dvou místech, kde se hlídkám podařilo včas spustit mříže. Mnozí bojovníci jimi byli zachyceni a rozdrceni. Rozpoutala se nelítostná bitva, vedená skrze mřížoví. Ocelová kopí, kamení a neslyšné termické pistole si vyžádaly stovky obětí. Strašlivé krveprolévání ustalo až poté, co se povstalcům podařilo ztéci dva další mosty a napadnout hlídky zezadu.

Kiržovi s jeho skupinou se poštěstilo projít dřív, než mohli obránci spustit mříže. Jako vlna se bojovníci přelili přes šiky obránců, zmocnili se jejich radiačních zbraní a postupovali kupředu. Jakmile zdolali kamenný val, příboj rebelů byl prostě neovladatelný. Jako nemilosrdný proud lávy se rozléval po mramorových ulicích a pronikal do bohatě zdobených domů. Skutečný proud lávy…

V té nepředstavitelné vřavě, plné prudkých záblesků, křiku, bitevního hluku a vřavy se Kirža pojednou ocitl vedle Jory.

„Nahoře je tvá síla!“ zvolal mladý náčelník.

Potřísněnou špicí svého meče ukázal na zářící kupoli hlavního paláce.

Vtom se vynořil z davu Fao, kapitán psích lidí, a vykřikl:

„Kněží prchají podzemními chodbami paláce! Anifon a Mul byli zabiti. Nahoře zůstal ještě Rax!“

Také on ukázal na hlavní palác.

O deset vteřin později si skupina rebelů vedená Kiržou razila ne právě snadnou cestu k paláci, prodírajíc se za účinné pomoci zbraní chabou obranou věrných stráží. Na této cestě smrti se k nim přidávali další bojovníci.

Když dorazili k černému schodišti paláce, bylo jich asi sto. Beze slova se zastavili.

O dvě stě kroků výše stál před hlavním vchodem vysoký muž v dlouhé říze, s jejímž oslnivě zlatým vyšíváním si pohrávaly první sluneční paprsky. Muž držel vysoko nad hlavou těžkou zlatou skřínku, posetou drahokamy. Za ním čekalo padesát stráží s napřaženými halapartnami.

Kirža cítil, že skupinou rebelů proběhlo lehké zachvění. Z dálky sem doléhal hluk těžké a divoké bitvy.

Do této tlumené vřavy zahřměl muž, stojící na schodišti před palácem:

„Jmenuji se Rax a vlastním sílu našich spojenců z nebe! Zbláznili jste se, že chcete vzdorovat nadpřirozené moci? Odejděte! Co nejrychleji odejděte, neboť vězte, že kdokoli se pokusí vystoupit po schodišti, stane se synem smrti!“

Kirža jako první vystoupil na schody a zvolal:

„Mluvím k tobě já, Kirža, nad jehož spánkem bděl jezerní lid po mnoho období. Patřím k těm, co sestoupili z nebes. A síla, kterou držíš v rukou, patří mně! Od této chvíle ztratila pro tebe veškerou moc.“

Kirža postoupil o další dva schody.

„Zpět!“ vykřikl úplně bledý Rax a napřáhl skřínku dolů. „Zpět, ty blázne! Jak jste mohli uvěřit tomu lháři! Jak jste ho mohli poslouchat! Říká, že pochází z hor, ale ty jsou odedávna střeženy naším vojskem. Říká…“

„Jsem Jora,“ přerušil jej mladý náčelník. Také on postoupil o dva schody. Pokračoval: „Jora, syn Denga, a jsem náčelník jedné z horských vesnic. Několik set období bděl můj lid nad tímto mužem, který ve spánku nezestárl.“

Další bojovník stanul vedle Jory a zvolal:

„Jsem Fao, kapitán hlídek lidí z pouště!“

„Jsem Arg a zde stojí Alrifan a Sigor, všichni jsme kapitáni hlídek lidí z pouště!“

„Jsem Malmo, náčelník kmene černých Rimnů!“

„Ustupte! Jste šílení!“ hulákal Rax.

Kirža zvolna zasunul meč do pochvy a vytáhl radiační pistoli, ukořistěnou v boji.

Beze slova stoupal po schodišti přímo k Raxovi, který na něho mířil zlatou skřínkou jako zbraní. V uších mu šuměl hluk vzdálené bitvy, srdce mu div nevyskočilo z hrudi. Přiblížil se okamžik, kdy pozná svou minulost! Což jestli… Hlavou se mu honila spousta námitek. Což jestli v té schránce, kterou tu proti němu mává pobledlý tyran, je opravdu skryta tajná zbraň ničivých účinků? Anebo je možné, že „síla“, která měla být ukryta ve schránce, už dávno zmizela, že po ní zůstalo jen prázdné místo a vzpomínka. Což jestli…

„Ustup, lháři!“ křičel Rax.

Kirža pozvedl zbraň, stiskl spoušť a Rax, zasažen do prsou, padl k zemi. Schránka narazila s hlukem na dlaždice.

Všichni na okamžik oněměli hrůzou. Pak v řadách rebelů propukla radost, zatímco na halapartníky padl strach.

Kirža, v čele nadšeně pokřikujícího zástupu, vyběhl po schodech první.

Pronásledování se však neúčastnil.

Klečel nad vzácnou skřínkou a opíral o ni dlaně. Schránka byla asi na dvě paže dlouhá, její šířka a hloubka se rovnala polovině jedné paže. Byla těžká.

Nikdo nezpozoroval, jak se Kiržovi chvějí ruce a jak mu čelo zvlhlo potem. Jen on sám si uvědomoval svůj strach.

Když na okamžik pozvedl hlavu, spatřil před sebou muže zbroceného krví, ale zářícího štěstím. Poznal Fatona.

„Pojď,“ vyzval ho Faton, „pojď s námi do chrámu. Našli jsme místnost, kde byla uložena schránka.“

Kirža přikývl. Přitiskl si na prsa dlouhý, těžký kufřík a následoval Fatona.

Corianovo poselství

Byl to vědec Ryvera, hubený, pobledlý muž s vpadlýma očima, kdo upozornil ostatní na Corianovu sevřenou pěst. Učinil tak pohybem ruky, jako by se bál porušit ticho, tíživě doléhající na zdrcenou skupinu.

Laram uvolnil prsty mrtvého a vyprostil z nich miniaturní magnetofon. Byl bledý a jeho pohled se zdál prázdný. Nějakou chvíli hleděl na drobnou krabičku a nezdálo se, že ji vidí. Rty měl sevřené a bílé. Nikdo z přítomných neprojevil sebemenší náznaky nedočkavosti. Všichni upírali zrak na obrovské Corianovo tělo, nikoli na šedivou bakelitovou krabičku v Laramově chvějící se ruce.

Posléze Laram magnetofon otevřel. Páska byla připravena, stačilo stisknout knoflík.

Laram jej stiskl.

Uběhlo několik nekonečných vteřin a hrobovým tichem se nesl jasný Corianův hlas:

„Jmenuji se Corian. Slyšíte-li nyní můj hlas, a posloucháte-li, co vám říkám, znamená to, že se mi podařilo splnit předsevzetí. Patrně jste zklamáni. Prosím za prominutí. Až mě však vyslechnete, pochopíte, že jsem nemohl jednat jinak.

Pokud jde o váš pokus, můžete být klidní. Muž jménem Arian Day, kterého jste vyslali na paralelní svět, dorazil v pořádku k cíli. Pravda, doletěl sám. A přesně na místo, zeměpisně souběžné s místem startu. To znamená daleko od Lyry. Nachází se na břehu obrovského jezera, právě takového, jaké bylo kdysi zde na Zemi, než jste je zasypali, abyste na jeho místě vybudovali město Gardis. Tam tedy je. Nemůže být jinde. Ani můj lid, ani já sám tu zemi příliš neznáme. Je tudíž pravděpodobné, že váš muž bude mít určité potíže, než dorazí do Lyry vlastními prostředky. Loď není totiž přizpůsobena jeho osobnosti — a těžko se v onom kraji najde někdo, s jehož vlastnostmi by korespondovala.

Arian Day žije. Nebude však pro něho snadné dostat se do Lyry, a pokud jde o výsledek jeho poslání, nemohu vám nic slíbit. Ještě jednou prosím za prominutí. Musel jsem však jednat tak, jak jsem jednal. Pravda, mohl jsem se Ariana zbavit. Přiznám se, že jsem na to myslel, ale jen do té doby, než jsem se s ním seznámil a než jsem dobře poznal vás. Vaše odvaha a odhodlání mi v tom zabránily. Ušetřil jsem Ariana Daye a vám jsem dal příležitost k vítězství. Také on ode mne dostal příležitost: život.

Po celý rok jste mě hostili a starali jste se o mě. Také jste mě studovali. Domnívali jste se, že v mé paměti jsou prázdná místa. Musím vás vyvést z omylu. Je pravda, že jsem byl při šoku postižen částečnou ztrátou paměti. To bylo v době, kdy mě Psanci objevili v africkém kontinentu. Postupně se mi však paměť vrátila. ‚Díry v paměti‘ byly jen přirozenou mentální obranou proti vašemu výzkumu.

Zjistil jsem, že vaše duševní síla se nerovná naší, a zařídil jsem se podle toho. Díky této síle jsem také neodletěl. Když Arian stiskl páku, aby odstartoval do jiného světa a zavinil tak zdánlivě mou ‚nehodu‘, byl jsem už rozhodnut, že neodlétnu. K tomu cíli jsem vynaložil všechnu svou duševní sílu a je pravděpodobné, že tato nadměrná ztráta energie způsobila mou smrt.

Věděl jsem, že zemřu, a proto jsem namluvil na pásek tuto zprávu.

Prosím, abyste vzali na vědomí, že člověk, kterého jste objevili v džungli a přijali pak u sebe, není ledajakým občanem Lyry. Musím vám říci, kým jsem ve skutečnosti byl.

Pocházím z národa, který sídlí na Ragamu. Ragam je v našem světě sídlo planety soustavy Libios ve třetí galaxii. Tato planeta existuje i ve vašem světě pod jménem Rabra — a ve vašem světě na planetě tohoto jména žijí příslušníci vyspělého a moudrého národa H 2. Národ, který v mém světě obývá planetu Ragam, není tak moudrý a chová se přibližně obdobným způsobem jako vaše Elita, až na to, že se nedopouští tak velkých omylů. Národ planety Ragam se vydal dobývat kosmos a navštívil tisíce a tisíce planet. Až jsme konečně přistáli na planetě Zemi.

Byl to pro nás velmi radostný objev. Planeta nám připadala jako ráj. Vše, co jsem vám tehdy řekl o Lyře, je pravdivé. Obyvatelé, můžeme-li je nazývat lidmi, se nicméně velmi málo podobají obyvatelům vaší Země. Nemám na mysli fyzickou podobu, mluvím o vědění, které se ‚nevyrábí‘ ve velkém, ale které pěstuje každý sám v sobě. Vědění, mohu-li užít toho slova, které je spíše záležitostí psychickou a parapsychickou.

Byl jsem členem prvního průzkumného komanda na Zemi. Přesvědčil jsem se o dobyvačných choutkách svého oddílu. Proti všem zvyklostem se chtěli zmocnit planety Země a učinit z ní pro sebe ráj. Pro celý Ragam. Zpočátku kladli pozemšťané jen velmi nepatrný odpor — považovali nás za bohy. Posléze pochopili černé úmysly mého lidu. Dostalo se jim dokonce z naší strany podpory, a to od lidí, kteří se vzbouřili proti používání lupičských způsobů. Byl jsem mezi prvními, kdo organizovali odbojové skupiny Lyřanů. Se mnou odešla asi dvacetičlenná skupina vzbouřivších se Ragamanů, rovněž zhnusená pomyšlením, co by se asi stalo z této nádherné planety po našem vítězství.

Začal boj. Nás dvacet pomáhalo rozptýleným Lyřanům, z nichž mnozí nerozuměli této válce ‚mezi bohy, kteří sestoupili z nebes‘. Náš odpor se záhy proměnil v ostré střetnutí s členy našeho průzkumného oddílu, kteří si ve své nadutosti počínali jako šílenci. Samozřejmě jsme si nemohli dělat naděje na vítězství. Chtěli jsme jen Lyřanům ukázat, jakým způsobem se má vést odboj, a probudit v nich touhu bránit se. Mohu říci, že bez nás by dobytí Země ragamanskými komandy bylo záležitostí několika dnů.

Pak se objevila další komanda, přivolaná dychtivými dobyvateli. To znamenalo konec odboje. Postupně bylo rozprášeno, ve velmi krátkém čase, dvacet našich obranných center. Díky pomoci Lyřanů jsem zůstal naživu. Pouze já! Zbývala však naděje: Lyřané mluvili o statečném a moudrém národu žijícím v Logosu, což je území odpovídající vaší Africe. Odhodlal jsem se k poslednímu pokusu o záchranu a vypravil jsem se k lidem z Logosu, abych je požádal o pomoc. Měl jsem štěstí. Velká část cesty proběhla bez obtíží. Ale ve chvíli, kdy jsem přelétával první úbočí Logosu, objevily se ozbrojené lodi dobyvatelů z Ragamu. Začala honička.

Vy, kteří nasloucháte tomuto pásku, jistě jste už pochopili, že k nehodě, jež mě zavedla do vašeho světa, došlo na útěku. Dodneška se mi nepodařilo vypátrat, zda šlo vskutku o nehodu či o zásah mých pronásledovatelů. Nevím. Prchal jsem, snažil jsem se uniknout jejich lodím… a přišel jsem k sobě až ve vašem světě.

Takový je můj příběh. Je to Corianův příběh, prožitý na této Zemi a zároveň na té druhé, je to příběh Lyry a také útočících komand z Ragamu. Jistě mě teď chápete. A chápete, proč jsem se nevrátil. Nic z toho jsem vám až dosud neřekl. Prostě jsem nemohl. Pochopil jsem smysl vašeho boje, uvědomil jsem si vaši poslední šanci. Nemohl jsem zničit tuto jedinou existující šanci tím, že bych vám řekl pravdu. Doufejme, že se Arian dostane nějakým způsobem do Lyry. A třeba se mu podaří přesvědčit i ragamanská komanda.

Já jsem ho však provázet nemohl. Má přítomnost by vyloučila jakoukoli naději na úspěch. Jsem jejich nepřítel, jsem — byl jsem — muž na odstřel. Nemohl jsem Ariana vést, nemohl jsem mu pomoci. Byl bych mu pouze škodil.

Můj boj skončil v Lyře. Dal jsem přednost smrti. To není důvod k smutku, protože smrt nic neznamená. Je pouze startem, je vstupem někam jinam.“

Pásek se odvíjel chvilku potichu a pak se znovu ozval Corianův hlas:

„To je vše, co jsem vám mohl říci. Neznám současnou situaci v Lyře a v ostatních světech. Prostě neznám. Jisto je, že komanda z Ragamu si porobila velkou část této Země. Na Arianovi je, aby získal příslušníky komand za spojence, jinak se mu nezdaří splnit poslání. Lodi vlastní totiž pouze komanda. Nemohl jsem se s čistým svědomím přidat k vašemu plánu, protože bych se dopustil křivdy vůči těm, které jsem bránil proti útočníkům. Omlouvám se za to, ale jsem si jist, že i tentokrát mě pochopíte. Přesto vám přeji štěstí, vám, kteří se do jisté míry svým duchem a čistotou podobáte mým přátelům z Lyry. Nemohu než vám přát mnoho štěstí.

Toto poselství jsem namluvil tři dny před předpokládaným startem. Jestliže jste je mohli vyslechnout, znamená to, že se můj záměr zdařil. Všechny vás co nejsrdečněji zdravím. A ještě jednou vás prosím, abyste mi odpustili.

Mé tělo spalte, jak je to zvykem v Lyře.“

Laram a všichni vědci setrvali po vyslechnutí poselství v naprostém tichu. Až do té chvíle, kdy klapnutí v drobné krabičce naznačilo, že pásek je u konce.

Teprve potom uzavřel pomalým pohybem přístroj. Mlčel. Ostatní rovněž. V uších jim zněl ještě Corianův hlas, který se jim zaryl hluboko do vědomí, hlas vznešeného muže, jenž k nim přišel z jiného světa a dokázal se ve svém svědomí moudře vyrovnat s dvěma hroznými alternativami.

Nemohli Corianovi nic vyčítat.

Nebylo to možné.

Všichni mysleli na Ariana Daye, až přijde k sobě v neznámém světě, stovky mil od místa svého poslání. Na Ariana, který se v ničem nevyzná a nebude o mnoho moudřejší ani poté, co zapne přístroj s hypnotickou pamětí. Na muže, jenž se setká s docela jiným světem a za docela jiných okolností, než mu je mohl popsat Corian.

Všichni se zamysleli — už s trochou rezignace — nad černou budoucností svého světa.

Laram se vztyčil. Stál tu vzpřímený a velký. Bledou ochablost vystřídal v jeho očích záblesk naděje. Hleděl na Corianovo tělo a pak obrátil svou pozornost ke skupině vědců. Když promluvil, jeho hlas byl odhodlaný a pevný:

„Musíme doufat! I když se naděje na úspěch zmenšily, přece trvají. Máme před sebou ještě pár měsíců, možná rok. Rok do úplného zničení. Musíme bojovat, abychom tuto lhůtu prodloužili.“

Když skončil, s uspokojením zjistil, že deset nebo dvacet pohledů se rozzářilo světlem naděje.

Na závěr řekl:

„Celý rok… možná že Arian Day nebude ani tolik potřebovat, aby splnil své poslání, to znamená, aby vyhledal a přesvědčil lidi z Ragamu, kteří vlastní lodě. Ragam není země snů, jak jsme doufali, ale skutečně existující svět. Jestliže je psáno, že přirozeným posláním člověka je boj, my toto poslání přijímáme. Vždycky stojí za to čestně se bít, a jakýmikoli prostředky, za vznešený cíl. Takové poslání je lepší než smrt. Myslím… myslím, že v tomto směru jsme všichni zajedno.“

Byli zajedno a dali to najevo.

Počínajíc tímto dnem měl se boj s Elitou neustále rozšiřovat a sílit. Počínajíc tímto dnem očekávaly poslední lidské bytosti žijící na jedné z nesčetných planet jménem Země návrat Ariana Daye.

Čekaly až do úplného konce.

Jiný svět

Nebyl to vlastně sál, místnost připomínala spíše obrovskou kruhovitou halu se sedmi oválnými výklenky ve zdi. V každém z nich byla podivná socha. Podlahu místnosti tvořila nádherná temná mozaika s obrazem jasného slunce uprostřed; jeho sedm hlavních paprsků mířilo k jednotlivým výklenkům.

Kuželovitý strop vybíhal do nesmírně výšky. Skládal se z dovedně tvarovaných průsvitných tabulí, jejichž účinkem se i mírné sluneční světlo proměňovalo v nádherný vějíř duhových barev. Pouze vrchol kužele byl neprůhledný. Shora visel zlatý řetěz s články silnými jako paže. Ve výši třiceti stop od země se tento řetěz dělil na sedm částí, jež odpovídaly sedmi slunečním paprskům, směřujícím k sochám ve zdi. Sedm řetězů neslo ohromnou desku vyrobenou z lesklého mramoru a ze zlatých plátů širších než lidská dlaň. Nehledíc k nesmírné umělecké ceně plnila deska, díky své váze, i praktickou funkci svorníku.

Na okamžik zůstal Kirža před takovou nádherou jako omráčený.

Zvolna přistoupil k obrovské desce. V tomto sále se bezpochyby konala náboženská shromáždění. Nebylo těžké si představit, co tu bylo uloženo a k čemu se zde lidé modlili. Uprostřed desky se tyčil onyxový svatostánek, zhotovený přesně na míru skřínky, která tu po stovku období odpočívala jako hrozivá zbraň, pomáhající udržovat zotročený lid v neustále se prohlubujícím tmářství.

Kirža položil skřínku na zem a poklekl. Faton za jeho zády bděl nad tím, aby nikdo nepovolaný nenarušil slavnostní chvíli.

Skřínka byla opatřena dvěma velkými zámky. Kirža nařídil svou radiační pistoli na minimum, aby záře paprsků zasáhla pouze zámek, odjistil zbraň a stiskl spoušť. O čtyři vteřiny později byly oba zámky roztaveny. Víko skřínky bylo volné.

Kirža odložil zbraň na zem. Ruce se mu třásly. Rovněž tak se chvěly jeho naprosto bledé rty. Skoro století tu skřínka čekala pouze na něho.

Pomalu skřínku otevřel. Na okamžik se ho zmocnil hrozný strach, že uvnitř nebude nic, že všechno je pouhý výmysl vládců města, sloužící k zastrašení lidí.

Skřínka nebyla prázdná.

První, co Kirža uviděl, byla kniha. Obsahovala několik neporušených stránek ze zvláštního měkkého materiálu a asi dalších dvacet stran značně poničených, jakoby rozteklých a zpuchřelých. Kniha byla svázána v kovových, dost už odřených deskách. Na první stránce, z níž se zachovala jen třetina, mohl Kirža číst:

„A nyní já, Nagom, vám budu vyprávět svůj………tak a … jako já přišli z Ragamu na tuto planetu, o níž jsme věřili, že je požehnaná. Nevím, zda někdo někdy bude číst tyto řádky a zda si vezme…“

Kirža v několika minutách přelétl vše, co se dalo na poškozených stránkách číst. Svědectví, silně pošramocené událostmi a časem, bylo zřejmě dílem jednoho z příslušníků jiného světa a týkalo se nejdříve „země ležící dále než veliká voda“, pak zdejších oblastí v kraji Oro.

Ten člověk tedy přicházel z Ragamu. Kiržově paměti to však nic neříkalo. V prvních jazykových projevech, které se spolu se vzpomínkami vyskytovaly po procitnutí v jeho paměti, nebylo slovo Ragam. Zato tam bylo slovo Země… Kirža četl útržky v knize bez sebemenších obtíží — a přece byly psány jiným jazykem.

Pak objevil svitky map. Také mapy byly silně poškozeny, přesto však na nich bezpečně rozeznal písmena, skládající slovo Země. Jména míst a všechna označení byla psána jazykem knihy. Bylo tam dále spousta hvězdných a kosmických map. Ani na jedné se nevyskytovalo jméno Ragam.

Pak spatřil přístroje a různé předměty, uložené v krabičkách ze zvláštní hmoty; schránky byly většinou otevřené a rozbité. Na jedné z krabiček, která se zdála nepoškozená, upoutalo jeho pozornost barevné tlačítko. Krásné, barevné tlačítko…

Kirža, jakoby přitahován zvláštní silou, stiskl barevný knoflík.

Ozvalo se klapnutí a pak se počal odvíjet magnetofonový pásek.

Okolní svět přestal existovat. Chrám, město, bitva, to všechno jako by nikdy nebylo. Zůstal jen člověk klečící před miniaturním magnetohypnotizérem.

V hlavě klečícího muže vířil hlas, který nebyl hlasem, a slova, jež nebyla slovy. Rozpadávaly se prostory nicoty, mizely spousty lží a pochybností.

Do mozku klečícího muže se vrývala slova, jež nebyla slovy:

„Jsem vítěz. Procitám. Vzpomínám si. Jmenuji se Arian Day a jsem jedním z členů podzemní organizace Psanců, žijících na planetě Zemi v roce 3127 nové éry. Jsem Arian Day, zvítězil jsem a nalézám se nyní v jiném světě. Vzpomínám si. Muž sedící v lodi po mém boku je Corian z Lyry… Vzpomínám si, jsem Arian Day…“

Ano, vzpomněl si. Na všechno a naráz. Přesto nechal pásek doběhnout do konce. Dovolil slovům, aby znovu a znovu zasahovala svůj cíl.

Vzpomínal.

Jmenoval se Arian Day a přišel sem z jiné Země. Se svrchovaně důležitým posláním.

Corian, ovšemže… Corian lhal, anebo neřekl vše. Arian, znající hlavní etapy z dobyvačných výprav Ragamanu v tomto paralelním světě, pochopil proč. Pochopitelně, pro Coriana byla Země zaslíbeným světem.

Corian byl jedním z nich. Arian Day nikoli. Z důvodů, o nichž se mohl pouze dohadovat a jejichž pravou příčinu nikdy nezjistí, neodletěl Corian zároveň s ním. Jezerní lid vyprostil po přistání z lodi jen a jen jeho, Ariana Daye.

Vzpomínal na vědecké výzkumy, jichž zejména v oblasti genetiky dosáhl Laram se skupinou vědců, vzpomínal na operace, které podstoupil, a uvědomoval si, že čas nikterak neovlivnil jeho stárnutí, ani fyzické, ani psychické.

Rozpomněl se, jak získával hypnotickou cestou různé vědomosti, a pochopil své výjimečné jazykové schopnosti.

Vzpomínal a chápal.

Planeta Země však už určitě neexistovala. Původní planeta, kde se narodil. Laram mluvil o roční lhůtě. Arian Day spal osmdesát let.

Povstal, bledý jako stěna. V sochách ve výklencích poznal lodi téhož typu, jako byla loď Corianova — a pak i jeho. Vzpomněl si rovněž, že tyto lodi, poháněné toliko mentální silou pilota, nemohou být řízeny nikým jiným než právě zcela určitým pilotem. A v tomto světě neexistovala loď vyrobená pro něho.

Byl sám. A byl poslední. Lidé z jiného světa, které měl zavolat na pomoc, už tu také nebyli.

Jmenoval se Arian Day a byl posledním člověkem, opuštěným a odsouzeným k životu v podivné krajině jiného světa.

V hlavě se mu honila táž slova:

„Jsem Arian Day, zvítězil jsem…“

Rozpačitě se zasmál.

A co se stalo s lidmi na jeho světě? S Laramem, Markianem, s Psanci a s Elitou? Co asi zbylo po kosmické válce s obyvateli H. 2. Neboť k válce bezpochyby došlo. Muselo k ní dojít. Musela vypuknout.

„Jsem Arian Day, zvítězil jsem…“

Byl sám. Kdysi byl bohem-člověkem. A nyní, v tomto obrovském sále nad otevřenou schránkou, jež mu zjevením pravdy měla poskytnout úlevu, náhle cítil, jak jeho duši ponenáhlu obchází přízrak šílenství.

V té chvíli mu kdosi položil ruku na rameno. Arian se prudce obrátil a spatřil Fatona, silně poznamenaného bojem. Vítězného Fatona s dalšími muži.

„Jsem Arian Day, zvítězil jsem…“

Někdy stačí docela málo. Třeba poklepání na rameno. A přízrak nejtemnějšího zoufalství se rozplyne. Ano, někdy stačí docela málo. Pochopil to Faton? Možná že ano, možná nikoli. Ale byl zde. Arian teď hleděl na svět docela jinak. Ještě jednou se podíval na lodi stojící jako sochy, pak na mapy a knihu muže z Ragamu, na rozbité krabice, které mu umožnily prolétnout tisíce a tisíce harmonických časových kódů.

Zajisté, měl by se vydat do Lyry. A pokusit se zjistit, co se stalo s dobyvateli z Ragamu. Možná že by objevil motiv první Corianovy cesty. A třeba by ji mohl opakovat.

Mohl by odletět do jiné Země, aby „se přesvědčil“. Samozřejmě, naděje byla pramalá…, ale postupně narůstala a narůstala, až vytlačila všechny Arianovy myšlenky.

Vydržel Fatonův pohled, aniž hnul brvou. A když se vítěz usmál, také Arianovy rty se rozvlnily. Řekl:

„Už se nebudu jmenovat Kirža. Mé pravé jméno je…“

„Ne,“ pravil potichu Faton. „Bude pro nás lépe, zůstaneš-li Kiržou.“

Arian potřásl hlavou. Za chvíli však řekl:

„Asi ano.“

V legendách jezerního lidu se hovoří o bohu-člověku Kiržovi, který spal, aniž zestárl. Když se po staletích probudil — legendy vždycky trochu přehánějí — shromáždil znepřátelené kmeny, spojil je v jediný národ, zavedl do původních sídlišť a zajistil jim vítězství.

Nalezl svou paměť i sílu, ale byla to paměť i síla patřící bohu a vymykala se lidské chápavosti. A tak si své tajemství podržel Kirža pro sebe.

Legendy říkají, že nějaký čas pobyl mezi svými v městě nad jezerem. Jednoho dne se s lidmi rozloučil a odešel. Odjel sám na svém velkém plavém psu jménem Gohor. Odvážel s sebou brašnu s podivnými předměty, v nichž prý byla ukryta jeho síla.

Vydal se tajemnými cestami, mířícími do země zvané Lyra.

Byl oslavován a pozdravován jako dosud žádná z lidských bytostí. Legendy se také zmiňují o tom, že poté, co zmizel v hlubokých lesích obklopujících jezerní zemi a zamířil směrem vycházejícího slunce, jedna mladá dívka jménem Yrna dlouho a dlouho plakala.

Legendy vyprávějí podivuhodné věci…

DÍL DRUHÝ

OSTROV DRAVCŮ

Muž ze Západu

Celý den pálilo slunce.

S večerem se na obzoru objevily těžké mraky. Vítr, přicházející od moře a ženoucí před sebou stádo nebeských beránků, pojednou zesílil. To bylo zlé znamení.

Rybáři, pokud se ještě plavili na svých bárkách, vytahovali spěšně sítě. Věděli, co se chystá, od nejútlejšího dětství uvyklí číst na nebi i na vodě varovné hrozby či nadějné sliby. Ti nejstarší cítili změnu dávno předtím, než se zvedl první závan větru a než se nad obzorem objevil první mráček.

Mezitím nastal večer. Temný, dusný a tíživý večer s nízkým nebem, plným měkkých kotoučů dešťových par. Moře se podobalo chladnému kovu a bylo pusté, neboť všechny rybářské bárky už ležely na břehu pěkně břichem vzhůru. Na opuštěném pobřeží naříkal v křovinatém houští vítr; pobíhal jako bez rozumu písčitým břehem, zanechávaje ve vysoké uschlé trávě stopy své hysterie.

Na pobřeží malé zátoky, asi pět set kroků od vesnice, snažil se Zerko vytáhnout bárku co nejdále na provlhlý břeh, do jehož písku se mu bořily obě nohy. Krátký výkřik, který při námaze vyrazil, prořízl okolní ticho.

Zerko se narovnal a rukou si přejel, bolavý kříž. Mohlo mu být osmdesát období. Byl velký, hubený a pod snědou kůží se mu rýsovaly uzlovité svaly. V ostře řezané tváři seděly oči, vybledlé nárazy větru a moře.

Pozoroval vytažený člun, poté se zadíval na chvějící se hladinu a na nízké nebe. Jak si třel kříž, jeho ústa se znovu bolestně stáhla.

Jednou se Zerkovi vydaří zázračný lov. Nachytá tolik nádherných ryb, že se mu člun div nepřevrhne. Anebo uloví pilouna, který bude vážit třikrát, čtyřikrát, desetkrát více než on. To bude slávy ve vesnici! I když zaplatí daň, zbude Zerkovi ze zázračného lovu ještě dost peněz, aby si mohl koupit novou a lehčí bárku, a k tomu i psa, který by ji po skončeném lovu tahal na břeh. Lehounkou bárku a psa tahouna… A co by nepřikoupil i nový, útulnější dům? Usadil by v něm matku a manželku s dětmi. Proč ne?…

Povzdechl. Snad jednou. Hodně dávno se už ve vesnici nikomu nepodařil zázračný lov. Naposled dlouho před Zerkovým narozením, a o tom se mluvilo jako o příběhu z nějaké legendy. Ale nebyla to legenda. Ten rybář se jmenoval Zirgal. Tehdy byl náčelníkem vesnice a koupil si dokonce hodnost ve Sboru královských výběrčích. Po něm se už nikomu nezdařil zázračný úlovek. Zirgal byl tehdy už velmi starý.

Zerko pokrčil rameny a ironicky se svému snění zasmál. Vytáhl řetěz a připoutal bárku ke starému kůlu v hromadě kamení. Z lodi, která tu odpočívala na břehu, vytáhl oslizlý sak s hubeným denním úlovkem a přehodil si jej přes rameno. Naposled se ještě přesvědčil, že síť je v pořádku složena pod sedátkem na přídi. Všechno bylo jaksepatří, bouře mohla přijít.

Zerko se šoural se sklopenou hlavou podél břehu, kde se v písku povalovaly oblázky. Večerní soumrak byl stále těžší a neproniknutelnější. Vítr se dal do skučení a občas se zdálo, že zároveň s ním naříkají i obrovské vlny.

V místě, kde z pobřeží vybíhala suchá pěšina, pozvedl Zerko oči. Jen tak ze zvyku, jako každého večera; aby zkontroloval cestu.

A tu spatřil jezdce.

Stál tam velký a nehybný. Rýsoval se proti temnému nebi jako hrozivá socha.

Zerko se zarazil. Ne že by se bál nebezpečí; mnohokrát už zápasil š pěkně rozzuřeným mořem. Nicméně náhlé zjevení nehybného muže ve vzdálenosti sotva stovky kroků v něm zcela mimovolně vyvolalo pocit strachu. Bezděčně couvl, aniž věděl, proč. Opravdu to nevěděl? Ba ne, věděl.

V paměti se mu okamžitě vybavil obrovitý stín, který ho několik večerů za sebou překvapil ve vysoké stepní trávě. Prchavý stín jezdce. Nevěnoval tomu zjevení víc než trochu chvilkové zvědavosti: ve stepi si přece může běhat, kdo chce.

Dnes večer se tedy ukázal. Byl to „on“, čekal.

Když překonal první leknutí, Zerko s úlevou vydechl a přiměl se ke klidu. Stále se však nehýbal a nespouštěl oči z nehybného jezdce.

Ten muž přicházel odjinud, to bylo jasné. Vše nasvědčovalo tomu, že je cizinec. Počínajíc už zvířetem: přijel na velkém psu s krátkou přiléhavou srstí. O takových psech vyprávěli staří rybáři, že žijí ve veliké zemi, která leží ještě mnohem dál než západní pohoří.

Muž přicházel pravděpodobně ze země za vysokou skalní stěnou, Zdál se veliký, měl na sobě přiléhavé kožené kalhoty a chlupaté boty. Přes ramena mu spadal dlouhý kožený plášť bez rukávy. Zápěstí a nadloktí mu zdobily zlaté a stříbrné náramky. Rysy jeho tváře nemohl Zerko rozeznat, poněvadž muž stál daleko. Viděl však, že nosí vousy a že dlouhé, volně vlající vlasy, rozdělené uprostřed pěšinkou, má na čele převázané páskou.

Hleděl na Zerka.

Čas ubíhal a situace se neměnila. Vítr burácel a bouře nepřestávala hrozit.

V jezdcově postoji nebylo nic nepřátelského. Nicméně se Zerka znovu zmocnil strach a nedůvěra. Jeho ruka, přidržující na rameni rybářský sak, poklesla automaticky k pasu; prsty ucítil lovecký nůž za opaskem.

Pohyb jako by byl znamením, uvolňujícím stojící čas. Ozval se bouřlivý náraz větru, cizinec zvolna popohnal zvíře a krokem sestupoval po cestě. Zerko se nepohnul, ale sevřel pevněji rukojeť nože.

Muž se zastavil na několik kroků od něho. Zdvihl pravou ruku a otevřenou dlaní naznačoval, že přichází v míru, jako přítel. „Ničeho se neboj, rybáři,“ pravil.

Jeho hlas byl vlídný a pokojný. Poněkud tvrdé, rysy mírnil upřímný, přátelský pohled. Zběsilý vítr ho čuchal jako stepní trávu.

Zerko si všiml, že cizinec má hluboké, živé oči. A že z ušních lalůčků mu visí jasně stříbrné kruhy. Dále si uvědomil, že pod rozepjatým koženým pláštěm je vidět široký opasek, zdobený drahými kameny. Na opasku zahlédl meč a podivný předmět, o němž nedovedl říci, k čemu je.

Cizinec opět promluvil:

„Přicházím jako přítel, rybáři, a nechci ti ublížit. Naopak…“

Zerko bezmyšlenkovitě přikývl. Náhle si uvědomil, že jeho chování postrádá nejnákladnější pravidla pohostinství a že by se mohlo vykládat jako urážka. Pustil rukojeť nože. Neobratně, stydlivě se usmál. Z cizince vyzařovala síla a jistota.

„Nejsme tu zvyklí…,“ začal Zerko.

Potřásl hlavou a pokračoval:

„Přicházíš jistě zdaleka a my jsme tu nikdy…“

Zmlkl, protože dostal pojednou z neznámého důvodu strach, aby cizince neurazil nějakým neuváženým slovem. Muž se však povzbudivě usmál.

„Dovol, abych sestoupil,“ řekl, seskakuje vzápětí se svého zvířete.

Byl opravdu velký. Zerka převyšoval o několik hlav. Kožený plášť mu sahal až na zem, takže se trochu podobal jedné z těch smyšlených postav, jež oživují dětské pohádky. Širokým rozmachem odhodil otěže na nejbližší keř, polaskal čelo zvířete a obrátil se k Zerkovi.

„Schováme se před větrem, ne?“ pravil.

Zvolna a s naprostým klidem položil ruku na Zerkovo rámě a vedl jej k převrácené bárce. Tam usedl a naznačil Zerkovi, aby učinil totéž.

Zerko zůstal ještě chvilku stát, snad aby se mohl zeptat:

„Hledal jste mě? Chtěl jste se mnou mluvit?“

Cizinec přikývl. Zerko si sedl na vlhký písek. Na okamžik se rozhostilo ticho. Cizinec se rozhlédl po moři a pravil:

„Chtěl jsem s tebou mluvit, ano. Právě s tebou… a aby o tom vesnice nevěděla.“

Zerko pozvedl obočí.

„Nemusíš se zneklidňovat,“ řekl muž. „Nechci ti ublížit, právě naopak. Pravda, přicházím z velké dálky… Konám dlouhou cestu a ta cesta ještě neskončila. To jen oceán ji na chvíli přerušil.“

Cizinec se zamyslil. Ale jen na pár vteřin.

„Jsem tu už čtyři dny. Zatraceně dlouhé čtyři dny… Prohledal jsem zátoku a našel jsem v ní tebe… Můžeš mi říct, jak se jmenuješ?“

„Zerko,“ odpověděl rybář a napadlo ho, že by se i on mohl zeptat na cizincovo jméno.

„Zerko,“ pravil neznámý muž, „už čtyři dny, či spíše čtyři večery tě tady ve stepi pozoruji, jak se vracíš z lovu. Přijíždíš pokaždé poslední a nekotvíš ve vesnici, ale necháváš bárku v téhle pusté zátoce.“

„Je to moje zátoka,“ poznamenal Zerko a hned dodal: „Není tak docela má, ale přesto mi jako patří. Mohli by tu kotvit i ostatní, dávají však přednost přístavu ve vsi.“

„Tak, tak,“ přisvědčil cizinec. „A právě proto chci mluvit s tebou. Jde o tajemství. K ničemu tě nehodlám nutit, jen ti učiním nabídku. Na tobě je, zda ji přijmeš či nikoli.“

Zerkovy oči se na okamžik rozšířily. Pak se jeho víčka opět sklopila a rybář si dlouze prohlížel cizího hosta. Ten muž přichází z obrovské dálky. Dá se říct, že se tu skrýval a že si vybral jeho, Zerka, protože byl v této ztracené zátoce sám, ukryt před zvědavými pohledy. A tenhle muž s podivnými šperky přichází, aby mu učinil ‚nabídku‘. To přece není normální. Odporuje to možná i zákonům hrabství. Jenže ten cizinec nevypadá zle. Jeho pohled je upřímný, řeč jasná a otevřená.

„O jakou nabídku jde?“ zeptal se Zerko.

„Potřebuji tvou pomoc a nabízím ti za ni odměnu.“

Zerko zabořil ruku do písku a hnětl z něho kuličku. Řekl:

„Nemohu se rozhodnout, nemohu ti odpovědět, dokud nevím, o jakou věc jde.“

Cizinec sledoval Zerkovy prsty zpracovávající písek. Zašeptal:

„Samozřejmě.“

Pak pronesl hlasitě a jasně:

„Ostrov Hig.“

Písková kulička se rozbila. Zerko vyvalil oči a hleděl na cizince s otevřenými ústy. Pojednou byl chladný a nepřístupný. Podvědomě se rozhlédl po moři, splývajícím s temným obzorem. Chtěl se zvednout, ale cizincova ruka jej zadržela.

„Já vím,“ řekl neznámý muž. „Ale potřebuji se dostat na Hig.“

Zerko zavrtěl hlavou. Zvolna se mu vracela barva do bledého obličeje.

„To nejde, cizinče,“ řekl. „Hig je prokletý ostrov a nikdo se tam nedostane. Lodi, které u ostrova přistály…“

„…se nikdy nevrátily,“ dokončil cizinec. „Vím o tom. Slyšel jsem spoustu historek o ostrově v pobřežních vesnicích.“

„A vy jste tam povídal, co chcete podniknout?“ zeptal se Zerko.

„Ne. Vlastně ano. Jednou. A ten rybář mě odmítl dopravit na Hig. Zezelenal strachy a vzal nohy na ramena. Ale ty, Zerko, ty jsi neutekl.“

Zerko bezmyšlenkovitě přisvědčil. Uvědomil si, jaké nebezpečí mu hrozí tím, že cizincův hlas i slova mu lichotí. Navíc v něm probouzejí zvědavost. Věděl, že neuteče, i když mu zdravý rozum radí, aby tak učinil.

„Neutekl jsem,“ přisvědčil. „To ale neznamená, že bych vás chtěl převézt na ostrov Hig. Nejde to. Je to proti zákonům i proti rozumu. Hig je prokletý.“

Cizinec potřásl hlavou. Tvářil se velmi klidně a zdálo se, že ho Zerkovo odmítnutí nikterak nevyvedlo z míry. Byl jako pevný žulový balvan. Špičkou prstu kreslil do písku rozmanité obrazce. Zeptal se:

„Znáš zemi, která se jmenuje Lyra?“

Zerko svraštil obočí. Na chvíli se zkoumavě zahleděl do cizincovy tváře, jako by z ní chtěl uhodnout, kam ten muž vlastně míří. Do záhuby… Pravil:

„Ve starých legendách se vypráví o kraji, který prý leží za velkým oceánem. Ale kdopak by věřil legendám…“

„Vy jim však věříte,“ usmál se cizinec. „Natolik jim věříte, že máte strach z ostrova Higu a že jej prohlašujete za prokletý.“

„To není přesné!“ vykřikl Zerko. „Copak Lyra nějak souvisí s. Černým Higem?“

„Ale souvisí. Právě prostřednictvím legendy, kterou lidé vyprávějí o Lyře.“

Očí se mu rozzářily nadšením, když vzrušeně pokračoval:

„Lyra ovšem není legenda. Ta země skutečně existuje, daleko na východě za velkým oceánem. Přicházím z hornatého západu, ze země velkých planin, ležící za horskými hřebeny. Tam se rozkládá země jménem Oro, jejíž lid má důkazy o existenci Lyry.“

Na chvilku se odmlčel. V zracích mu planul oheň a zároveň bloudil sen. Zerko využil přestávky a pravil:

„Staré legendy vyprávějí, že jednoho dne sestoupili z nebe na zázračných lodích bozi-lidé. Usadili se v Lyře a hned nato vypukla válka, které se kromě obyvatel účastnili i hosté z nebes.“

„To je pravda,“ souhlasil cizinec a v očích se mu zablesklo. „To je pravda a žádná legenda. Jenže je to dlouho a lidé na všechno zapomněli. Neříká se také, že Černý Hig sloužil kdysi boholidem za doupě? Vidíš teď souvislost, Zerko?“

Zerko zavrtěl hlavou.

„Já vím, muži z Ora. Jenže pokud jde o ostrov Hig, to také není legenda. Tam se opravdu přihodily…“

„Zažil jsi něco?“

„Ne. Ale během let zmizelo několik rybářů. Kdysi obývali ostrov lovci a jezdili k nám za obchodem. Jednoho dne se neobjevili a od těch dob jsme o nich neslyšeli. Krátce nato poslal Sim, vládce hrabství, na ostrov eskadru válečných lodí. Nikdy se nevrátila. Bozi-lidé zanechali před svým odletem na ostrově tajné kouzlo, které ničí všechno lidské, co na ostrově přistane. Je to prokletí!“

Cizinec se upřeně zadíval na Zerka. A hleděl do jeho očí dlouho, pokud se rybář neuklidnil. Pak řekl:

„Jsem na cestě do Lyry a hledám někdejší bohy-lidi. Vím, že jich na našem světě ještě několik žije. Jsou možná na Higu, a nejsou-li tam, nepochybně po nich zůstaly stopy, které mi mohou být velmi užitečné. Proto chci, Zerko, abys mě doprovodil na černý Hig.“

Zerko zavrtěl odmítavě hlavou. Zase už byl bledý, a když promluvil, ruce se mu třásly:

„To není možné, muži z Ora. I kdybych nakrásně souhlasil, podívej se na moře, na nebe… bouře tu bude co nevidět.“

„Jsi dobrý rybář, Zerko. Bouře se nebojíš.“

„Ne…ne, to není možné! Zákon zakazuje přiblížit se k ostrovu. Ti, co se tam vypravili… A pak, doma by měli o mě strach. Ani za všechno bohatství světa bych to neudělal.“

Cizinec se krátce zasmál a řekl:

„Pravda, nemohu ti nabídnout všechno bohatství světa, část však ano.“

Vytáhl z opasku plochou kovovou krabičku, stiskl jeden z drahých kamenů, jimiž byla vyzdobena, a víčko se otevřelo.

„U všech mořských ďasů!“ zašeptal Zerko.

Před jeho udivenýma očima se rozhořely diamanty a drahokamy tisícem záblesků. Cizinec krabičku zavřel a hodil ji rybářovi k nohám. Pravil:

„A co bys říkal tomu, kdybych ti dal i svého jezdeckého psa? Vyhovíš-li mi, je tvůj i s drahými kameny.“

Zkoprnělý Zerko nebyl schopen odpovědi. Pes by tahal bárku, mohl by na něm jezdit… a to bohatství by proměnil v pěkný domek a v šťastný úsměv dětí. Je to jen jeden z těch bláhových snů, anebo opravdu…

Cizinec se zvedl. Vítr mu okamžitě vpadl do vlasů, ale muž si toho nevšímal.

„Máš pravdu,“ řekl, „doma by měli starosti. Odpusť. Bouře by je zneklidňovala… Nu, ale zítra by ses vrátil a všechno by bylo v pořádku. Vymyslel by sis nějakou pohádku o tom, jak jsi přišel k drahým kamenům a k psovi. Nechci, abys přistál na ostrově. Zůstaneš v zátoce a já doplavu k břehu sám.“

Zerko potřásl pochybovačně hlavou.

„Bude bouřka a v těch strašných vlnách se nedá plavat.“

„Zkusím to,“ řekl cizinec.

Znovu se usmál a sňal z opasku podivný předmět, který tam měl zavěšený. Vypadal jako trubice, na jednom konci přecházející v rukojeť. Cizinec tím předmětem zamířil klidně na cestu. V krátké rychlé explozi se tam vzňal velký bílý keř, vyrůstající z kamení. Okamžik nato bylo po keři a lehoučký nanicovatý dým se rozplynul ve větru.

Zerko vyskočil, jako by jej něco bodlo. Byl bledý a zmatený. Hleděl střídavě na cizince a na místo, kde před chvilkou rostl keř, pak na trubici, kterou si muž znovu upevnil na opasek.

„Pamatuj si, že jsem tvůj přítel,“ řekl cizinec.

Zerko několikrát němě přikývl. Konečně s námahou zašeptal:

„Proč jste to neřekl? Vy jste bůh-člověk, vy jste z rodu… Když jste se mnou, nemůže se mi nic stát. Proč jste to neřekl?“

Cizinec otevřel ústa, jako by chtěl odporovat, ale pak si to rozmyslel. V očích měl smutné světlo, když řekl:

„Vezmi si krabičku, Zerko, je tvoje.“

Cizinec se rozloučil se psem, odepjal ze sedla podlouhlou brašnu a přehodil si ji přes ramena. Pak spoutal zvířeti nohy a nechal je v malé, nenápadné roklině zátoky.

O několik minut později brázdila už bárka se vztyčeným stožárem moře, nad nímž se klenula obrovská temná nebesa.

„Budete mi muset trochu pomáhat,“ poznamenal Zerko, když se cizinec vyškrabal do lodi. „Sám bych na to v takovémhle počasí nestačil.“

„Udělám, co bude v mých silách,“ pravil muž.

Zerko se usmál. Chviličku se rozmýšlel, ale pak si přece jen dodal odvahy.

„Můžete mi říct, jak se jmenujete?“

„Samozřejmě,“ odpověděl neznámý muž. „Jmenuji se Arian Day.“

Zerko poděkoval kývnutím hlavy. Jméno se k muži hodilo. Tak jako on vonělo dalekým, jiným světem.

„Jedem!“ zvolal Zerko a chopil se vesel.

Na olověnou hladinu moře dopadly první kapky. Po nebi se rozběhla klikatá čára, provázená rachotem hromu.

Zerko si v duchu říkal, že zázračné úlovky se mohou vyskytnout i dnes. Stačí jen snít a pak jednoho dne…

Bouře.

Kormidlo nebylo k zvládnutí. Jeho oblá rukojeť klouzala v dlaních, vyhlazena přívaly slané vody a mozolnatýma rukama rybářů, kteří léta vodili bárku cestou mezi vlnami. Opravdu, kormidlo se nedalo zvládnout, a ruce Ariana Daye nebyly na podobnou práci zvyklé.

A nejen ruce. Arian Day nebyl zvyklý ani na zběsilý tanec nezkrotných vln, ani na hukot vichřice, podporující zuřivý příval v jeho vražedných pokusech. Nad bouřícím mořem dunělo blesky rozvírané nebe… Kormidlo se proměnilo v ledovou ocelovou tyč, zoufale poskakující jako lapené zvíře a bezohledně útočící na Arianovy ruce, celé popálené od neustálého tření. Co chvíli měl Arian pocit, že mu kormidlo musí proniknout do slabin. Ztuhlé svaly mu námahou div nepraskly… Hrozné kormidlo!

„Vpravo!“ křičel Zerko.

Arian poslechl jako stroj a napřel se vší silou doprava. O kormidlo se musely opírat celé tuny rozběsněných vod; tak zlověstně praskalo. Ariana několikrát napadlo, že se užuž musí zlomit. Zbytečné obavy. Ten kus poskakujícího dřeva se sice zmítal stále prudčeji, ale byl na svém místě. Ostatně Zerko se nikterak nevzrušoval. Zerko byl klidný.

Uprostřed té pekelné vřavy, na níž se stejnou měrou podílely voda, hluk a blesky, působil Zerko naprosto vyrovnaným dojmem. S vyzývavou samozřejmostí skákal z jedné lávky na druhou a žongloval ve vichřici lodními lany, jež ovládají plachty. Bičován přívaly vody a kymáceje se do všech stran, zachovával Zerko stále týž klid a jistotu pohybů, i když mu ten pekelný ohňostroj doslova rozdíral kůži.

A kdyby bouře byla ještě stokrát horší, na rybáře by nepadl ani stín strachu. Copak s ním neseděl ve zmítající se bárce jeden z těch, o nichž se vypráví v legendách ? Jeden z bohů-lidí, který dává nejbohatší dary stejně samozřejmě jako obyčejný smrtelník ryby, který umí zkrotit oheň a ovládá tajemnou magii… Takovému člověku bouře neublíží, to je jasné.

Nebyla však podobná slepá důvěra nebezpečná? Arian si mnohokrát položil tuto otázku při pohledu na rybářovy akrobatické výkony. Přesto neměl dostatek sil, aby ho vyvedl z bludu. A tak mu nechal iluzi, kterou vzbudil výstřelem z termické pistole. Přesvědčil rybáře vlastně lží a zavlekl jej do velice nebezpečného dobrodružství.

„Dobré nebe, ať se v pořádku vrátí domů,“ procedil Arian mezi zuby ve chvíli, kdy se celé moře znovu prudce vzdulo a hněvivě si pohrávalo s malým plavidlem.

Loď se otřásala v strašlivém víření větru a vod. Zerko se zmítal mezi lany a vykřikoval nějaké příkazy.

Bolest. Šílené kormidlo. Chlad, ledová voda a oslňující blesky, neustále stupňující děsivou podívanou. Pekelný praskot. To je konec, pomyslel si Arian.

Okamžik nato se zlomil, zasažen přímo do břicha rukojetí kormidla. Instinktivně se ho zachytil, šílený bolestí. Půda pod nohama se zmítala. Ale byla pevná. Moci se jí tak zachytit! Nebo se postavit! Zabořit se podpatky do dřeva!

„Bravo, Výsosti!“ hulákal Zerko.

Výsosti…

„Neměl jsem se do toho pouštět,“ šeptal Arian. Zerko se na druhém konci bárky vší silou vzpíral větru, svíraje lana od plachet. V přívalu hromů a blesků vypadal jako divoký, fantastický přízrak. Ale přízrak nadmíru spokojený.

„I kdybych uměl dělat zázraky, teď je na mně nechtěj!“ vykřikl Arian spíše pro sebe.

„Neslyším!“ řval Zerko.

Arian se ze všech sil pokusil o úsměv a potřásl hlavou, jako že neříkal nic důležitého. Celou vahou těla spočíval na kormidle. Změnil se v jednu jedinou hromadu sžíravé bolesti. Měl dojem, že jeho tělo je obrovským bolavým žaludkem, který se co chvíli musí roztrhnout k velké ostudě veškerého rodu bohů-lidí. Moci se tak schoulit někde v koutku toho ďábelského člunu. A pokusit se na nic nemyslet.

První tři hodiny cesty uběhly docela dobře. Relativně vzato, pochopitelně. Loď tančila jako zběsilá, noc byla temná, moře rozbouřené a nad nevyzpytatelným jícnem, do jehož nitra se bárka odvážila, křižovaly se hromy a blesky. Déšť bičoval tváře, ruce, nohy. Nebylo to jednoduché, ale to nejhorší mělo teprve přijít.

Čtvrtá hodina byla nejdelší, nejzběsilejší a nejzákeřnější. Zatracená bestie, ta čtvrtá hodina…

A pak…

Pak se čas zastavil. Nebylo nic. Chaos. A uprostřed toho zmatku malá nicotná bárka jako ořechová skořápka. Směšná, ubitá věcička, podobající se stéblu slámy. Kolem dokola, kam ses podíval, jen bouře a vztek. Šílená nebesa, černější než nejčernější černota, a šílené moře. A všechno to běsnění, všechna ta zuřivost se obracela proti ubohému stéblu slámy.

Arian Day, bůh-člověk… Co dělat, měl k němu daleko. Nemocný, ubitý, zhroucený, krčil se tu jak hromádka neštěstí. Hrozně se musel ovládat, aby nevykřikl, že už toho má dost. Podobal se hadrovému panáku, naslouchal nekonečnému řevu moře v nekonečně se vlekoucím čase, znovu se převaloval, znovu byl bičován a znovu dostával rány. Bouře mají pramalou úctu k lidem, kteří se vydávají za bohy.

Pokud jde o Zerka, bojoval jako zběsilý s tisícihlavou mořskou saní, uhýbaje vždy v posledním okamžiku úderu některé z vln, jež ho chtěla vrhnout do jedné z nesčetných číhajících tlam té pěnící obludy.

A přesto se Zerko uprostřed všeho toho zmatku usmíval. Arian cítil, že by měl zakročit. Měl by na něho zakřičet, jak to po pravdě je: „Já nejsem z rodu bohů! Nemám nadpřirozenou moc! Jsem obyčejný smrtelník a je mi mizerně!“ Ale neudělal to.

Přišel, požádal o loď a řekl: „Chci, abys mě dopravil na černý Hig.“ A ještě řekl toto: „Nevěříte legendám, ale máte z nich dost velký strach, abyste z toho ostrova učinili ostrov prokletý.“

Ne. K ničemu se nemůže přiznat. Nikdy!

Celé měsíce konal dlouhou, předlouhou a velice těžkou cestu. Přišel ze západu. Ze země jezer. Ze země Oro. Prošel mnoha cizími kraji a poznal lidi podivných obyčejů. Ale všude ho přijímali jako přítele, i když byl cizinec.

Všude přetrvávaly v paměti obyvatel vzpomínky na bohy-lidi, kteří kdysi sestoupili z nebes. A každý z doslechu věděl, že na druhém břehu oceánu existuje země jménem Lyra. Ať už šlo o skutečné vzpomínky nebo o legendy, v každém případě se při zmínce o Lyře oči posluchačů rozzářily.

Jednoho dne se jeho cesta po zemi skončila. Před Arianem se prostíral obrovský oceán, jehož vlny se daleko na obzoru snoubily s mlhou.

Obíhal přístavy a hledal loď.

Přístavů bylo dost, nebyly však lodě. Přesněji řečeno nebyla natolik silná plavidla, aby vydržela dlouhou cestu k Lyře. Byly jen rybářské bárky.

A kdyby i existovaly lodě, pak by se určitě nenašel ani jediný kapitán, který by byl ochoten vzít ho na palubu. Nikdo by neměl chuť vydat se na širé moře a plout k Lyře. Vždyť se ani spolehlivě nevědělo, zda ta země není jen plodem pradávných zkazek.

Každý zato znal černý Hig.

Ať to byli suchozemci, ať námořníci, všichni mluvili s naprostou samozřejmostí o prokletí, když Ariana informovali o černém Higu, vzdáleném půl dne plavby od pevniny.

Vyslechl legendu o zmizelých námořnících a o ostrovanech, kteří se přes noc vytratili. Vyslechl příběh o lodích, jež se vypravily k ostrovu přeplněné lučištníky a dobrodruhy nejrůznějšího kalibru, kteří byli rozhodnuti skoncovat s tajemným kouzlem. Nikdo nikdy už nespatřil ani lodě, ani posádku, ani žoldnéře.

Nejstarší obyvatelé vesnic vyprávěli, že bozi-lidé, kteří přišli z Lyry, usadili se na ostrově, kde možná sídlí i se svými kouzly dodneška.

Tak se dověděl Arian Day o Higu. Nemohl zůstat k takovým zprávám netečný. Vždyť hledal bohy-lidi a byl ochoten se za nimi vypravit přes oceán až do Lyry. A teď měl naději, že se s nimi setká na černém Higu. Za vším tím tajemstvím se musí skrývat něco jiného.

Bylo možná prospěšnější nechat žít Zerka v zajetí falešných představ a jeho nezlomné slepé víry — i když šlo o lež. Pravda byla totiž mnohem horší.

Jak vysvětlit Zerkovi, že je docela obyčejný člověk, bezbrannější, opuštěnější a chudší než poslední rybář na pobřeží, třebaže má šperky, drahé kameny a termickou pistoli pocházející z jiného věku?

Z jiného věku.

Arian Day nebyl z tohoto světa.

Nepřišel však z jiné planety této soustavy jako legendární bozi-lidé, usilující před dávnými lety zmocnit se této země.

Arian Day přišel z paralelního světa. Ze světa jiných rozměrů.

Jeho planeta se nazývala Země a opustil ji v roce 3215. Opustil na Zemi kontinent, který se před dávnými časy nazýval Amerikou.

Na Zemi byli lidé v roce 3215 rozděleni do dvou skupin. Na jedné straně autoritářská a tyranská Elita, tyjící z otroků. Na druhé straně Psanci, vedoucí v podzemí tajný boj proti tyranům v pevné víře, že zachrání svět před hroznou katastrofou, do níž by ji mohla uvrhnout samolibá touha po moci současných vládců Země.

Jednoho dne objevili Psanci v pralesích Afriky neznámého ztroskotance s velmi podivnou lodí. Psanci se muže ujali a ošetřili jej. Jmenoval se Corian. Dověděli se, že Corian se stal obětí nepředstavitelné nehody; dostal se totiž ze země Oro a z Lyry do paralelního světa.

Tak se stalo, že Arian Day se za Corianovy pomoci vydal na palubě jeho lodi k paralelnímu světu do kraje Oro, aby tam jménem Psanců požádal o pomoc Zemi.

Po více než osmdesáti letech bezvědomí se probudil v kraji Oro. Sám. Bez Coriana, který ho doprovázel a stal se bezpochyby obětí nehody při průletu světy.

Proto se Arian vypravil do Lyry. Byla vlastí Corianových přátel.

Ne, nebyl z tohoto světa, z této planety.

Přicházel ze Země, kterou opustil v roce 3215. Přicházel ze Země a ta byla jinde, ztracena kdesi ve spletitém klubku paralelních světů.

Neuměl to vysvětlit.

Věda a její strašlivé hrozby byly v jeho nynějším světě neznámou věcí. Lidé tu neznali ani elektřinu a k lovu používali luků. Někde se zachovaly věcné připomínky na dávný pobyt bohů-lidí. Připomínky v podobě termických pistolí a dezintegračních zbraní. Tak tomu bylo na příklad v zemi jezer, kde Arian po dlouhé době získal opět paměť. Ano, v některých krajích byly vzpomínky velmi živé…

Nebylo rozumné pokoušet se o nějaké vysvětlování.

Řekl, že hledá bohy-lidi, a všude ho považovali za jednoho z nich, anebo za někoho, kdo ovládá jejich kouzla. Neměl důvod přiznávat, že je hledá jen proto, aby mu pomohli vrátit se domů na Zemi.

Bylo to tak lépe. I v případě, že by zahynul na této nešťastné bárce, s níž si jako se stéblem slámy pohrávala škodolibá bouře…

„Ariane!“

Tisícihlavá saň sípala vichřicí jeho jméno, volajíc ho s potupným chechtotem na smrt.

„Výsosti!“

Cosi jej vytrhlo z otupělosti, která jej poutala k ledovému kormidlu. Se strašlivou námahou se snažil otevřít oči… pak však zjistil, že je neměl zavřené, že snil a blouznil se široce rozevřenými zraky. Rázem se mu vrátilo vědomí.

Uviděl Zerka, který visel na jednom z lan a volal na něho. Už se však neusmíval.

Zdálo se, že bouře povolila. Vichr se mírnil, hromy a blesky už nebyly tak hrůzné, jen vlny neustávaly ve svém divokém tanci.

Jak dlouho byl v bezvědomí? Těžko říci. Stále ještě byla noc.

„Už tam budem!“ volal Zerko. „Tamhle je ostrov!“

Prst, chvějící se ve vichru, mířil kamsi do temného jícnu.

S nadlidským úsilím se Arian vztyčil, nepouštěje se rukojeti kormidla. Zpočátku nic neviděl. Potom, jak jeho oči přivykaly tmě, rozeznával mezi pohyblivými stíny jakousi obrovskou, pevnou hmotu, jejíž dlouhý okraj byl nahoře roztřepený. Pak se v bouřlivých mračnech objevilo světlo. V příštím okamžiku však zmizelo.

„Můžeš zajet blíž?“ volal Arian.

Jediný pohled skrze rozpoutané živly na nejasný obrys ostrova zahnal všechny potíže. Únava i bolest zmizely. Zůstával jen pocit prázdnoty v útrobách — a srdce bilo o poznání rychleji.

Jinak tomu bylo u Zerka. Už při posledních nárazech bouře se zdál bledší než dříve. Na Arianovu otázku hned neodpověděl. Stočil jen plachtu proti směru větru. Bárka se silně naklonila, přes okraj se přelilo něco vody, a pak se mohutným obloukem opět narovnala.

„Můžeme to zkusit!“ zakřičel Zerko. „Jste tu přece se mnou, Výsosti!“

Arian bezmyšlenkovitě přikývl hlavou.

Další dlouhé minuty si loď razila cestu vzdouvajícími se vlnami.

Arian teď u kormidla stál a s nohama pevně zaklesnutýma na dně lodi se snažil ovládat bouřlivé útoky řídící páky. Déšť mu rozdíral obličej. Promočený plášť a kožené kalhoty byly ještě studenější než jeho prochladlá pokožka. Svíral ústa, a přece musel co chvíli polykat i vyplivovat slanou vodu. Ani na okamžik však nespouštěl zrak z tmavé hmoty, která se nořila z bouřlivého živlu jakoby vyvržena z hlubin gigantickou paží samého boha zla.

Jednou nebo dvakrát se mu zdálo, že znovu zahlédl na roztřepeném vrcholu ostrova kratičký záblesk světla, připomínající hvězdu. Ale kde by se vzala hvězda v tomhle pekelném karnevalu? Dost možná že hojen klamou oči, spalované vodou a solí. Ničím si teď nemohl být jist.

Náhle se před ním objevily další stíny, věnčené bělostným rámem pěny. Blízké stíny, vystupující přímo z vody.

Útesy, napadlo Ariana.

V té chvíli Zerko zakřičel :

„Podívejte se, Výsosti!“

Příval vln mu nedovolil pokračovat.

„Viděl jsem!“ hulákal Arian. „Útesy!“

Zerko se rázem vztyčil. Přivázal plachetní lano ke kolíku na okraji lodi a po čtyřech se přiblížil k Arianovi. Několik kroků před ním vstal. Loď mířila plnou rychlostí k pěnícím se stínům.

„Žádné útesy,“ zvolal Zerko podivně zabarveným hlasem „Vraky!“

Měl pravdu.

Při pozornějším pohledu Arian zjistil, že jde skutečně o zbytky lodí, navždy uvězněné v zrádných čelistech skalnatých mělčin. Některé z vraků měly ještě stěžně, na jejichž zpřerážených ráhnech pleskaly ve větru ubohé zbytky plachet.

„Pozůstatky eskadry!“ vykřikl Zerko. „Lodi dopluly až sem a zůstaly tu navěky!“

Byla to tedy pravda, co se vyprávělo na pobřeží, a tajemné historky kolem černého Higu nebyly pouhé smyšlenky.

„Výsosti Ariane! Nemůžeš na břeh. Je…“

„Je pozdě se vracet, máš pravdu,“ přerušil ho Arian.

Rozhodný tón rozptýlil poněkud rybářovy pochybnosti. Vztyčil se a objal stěžeň.

„Nejezdi s člunem až k mělčině,“ řekl Arian. „Jestli to půjde, zavez mě k nejbližšímu vraku. Chci tam vystoupit.“

„Ale Výsosti Ariane!… Ty vraky…“

„Co má být? Jak je to dlouho, co lodi vypluly z přístavu?“

„Ještě jsem nebyl na světě,“ pravil Zerko. „Jen jsem o tom slyšel vyprávět. Ale teď tomu musím věřit, když jsem se přesvědčil.“

„Když je to tak dlouho, Zerko, tak se nemusíme jejich posádky bát. A na strašidla v troskách lodí nevěřím. Tak do toho a bůh moří ať je ti navěky milostiv!“

„Dobrá, Výsosti,“ pospíšil si Zerko.

Rozběhl se k hlavní plachtě a dal Arianovi několik rozkazů, týkajících se řízení. Arian měl v určitém okamžiku zajistit kormidlo pomocí lana. To mu umožnilo sundat si plášť, svinout jej a upevnit na brašnu.

Vrak, který se střídavě vynořoval a mizel za hradbami vln, byl neustále blíž a blíž. Náhle se před člunem tyčil v celé své mohutné, děsivé výšce. Z útrob zádi vystupoval světlý skalní útes.

„Můžeš se vydat zpátky sám?“ volal Arian.

„Ano, Výsosti! Bouře už skomírá. Ať vás bohové ochraňují!“

„Tebe také, Zerko!“

A vrhl se do vody.

Začal neuvěřitelný kolotoč, vířivý tanec, v němž se voda a nebe střídaly se závratnou rychlostí. Té vody bylo ovšem přece jen víc.

Pak přišel náraz. Několik nárazů.

Lokty a koleny narazil Arian na skálu. Šplhal a křičel. Křičet znamenalo dýchat a žít, znamenalo to i vyplivovat vodu, kterou polykal.

Podařilo se mu vylézt po čtyřech na skalisko a zachytit se na širokém kluzkém schodu. Otevřel oči. Blesk, který prořízl oblohu, mu přišel vhod. V boku lodi rozeznal širokou trhlinu, která proměnila plavidlo v ubohý vrak, Nemusel se ani namáhat. Vysoká vlna jej uchopila v pase a bez okolků vhodila do zející trhliny.

Znovu ten tanec, znovu náraz a znovu osvobozující nadechnutí. Uvědomil si, že příval, konající tento výlet do útrob lodi zcela pravidelně, je právě na ústupu. Zároveň si řekl, že by ho vlny mohly vyvrhnout zpět do rozbouřeného moře. I začal kolem sebe zoufale mávat rukama i nohama. Jednou paží narazil na pevný bod a zachytil se ho. Vířivý pohyb ustal, měl jen pocit, jako by mu někdo jemně masíroval břicho.

Stál v naprosté tmě. Nazdařbůh vykročil co nejrychleji kupředu. Klopýtal a nejméně stokrát mohl upadnout. Pak zakopl o nějaké zábradlí a svalil se jak široký tak dlouhý. Venku hučelo rozbouřené moře, které v další chvíli za ohlušujícího sykotu vpadlo opět do útrob lodi. Arian prchal před přívalem jako smyslů zbavený, prsty nahmatal schodiště a šplhal přímo nahoru.

Na konci schodiště byla malá plošina. Stále ještě nebylo vidět ani na krok. Arian opatrně popolézal po čtyřech, aby se seznámil s prostředím, v němž se octl. Konečně objevil místo dostatečně velké, aby na ně mohl ulehnout. Nestaraje se už o víc, svalil se na zem a čekal.

Venku zatím peklo zvolna ustupovalo.

O několik minut později k smrti vyčerpaný Arian usnul.

Prokletý Hig.

Z bezvědomí ho vyburcoval chlad. Silný, bolestivý chlad, vnikající do svalů i kostí.

Otevřel oči a s námahou se postavil.

Byla tma a kolem dokola se stále ještě rozléhal hukot zuřících vln. Arian záhy přivykl temnotě a rozeznával obrysy svého okolí.

Nebylo pochyb, že je v nevelkém, úzkém podpalubí, z jedné strany omezeném oblým bokem lodi, z druhé příčkou, teď už rozměklou a prohnilou. Udělal několik kroků na kluzké podlaze, pokryté řasami a ulitami, jež mu praskaly pod nohama. Dospěl k logickému závěru, že vrak musel nějaký čas odpočívat na dně moře, než byl spodním proudem či bouří vyvržen na skalní útes.

V jedné chvíli div nespadl do otvoru, jímž vnikl do podpalubí. Konečně po delším tápání objevil železný žebřík, vedoucí kolmo vzhůru. Začal stoupat.

Svaly měl zimou ztuhlé, třásl se, drkotal zuby a sotva popadal dech. Měl hlad.

Při výstupu narazil pojednou na poklop. Kolem byla naprostá tma. Sklonil hlavu a rameny se vzepřel vší silou o desku. Poklop povolil a Arian se dostal po žebříku do dlouhé vlhké chodby. Na každé straně napočítal deset dveří. Zachovalé dřevěné schodiště na konci chodby vedlo zřejmě na horní palubu. Zamřížované větráky ve stropě, z větší části zanesené, propouštěly na chodbu něco světla a s ním i déšť. Arianovi připadal ten déšť teplý. Spokojeně se otřepal. A když otevřel dveře první kabiny, zapomněl dokonce i na hlad, byť se hlásil s velkou neodbytností.

Malá kabina byla plná všelijakých krámů. Stůl, připevněný k podlaze, vysuté lůžko a hnijící zbytky přibitého slamníku. Prsty nahmatal skříň ve zdi, ale už bez dveří. Nad vším se vznášel hnilobný pach a vůně vodních řas. Zakopl o nějaký kovový předmět a zvedl jej. Držel promáčklý, zrezivělý pohár. Trochu zklamán, ačkoli nevěděl proč, opustil kabinu a zamířil chodbou k druhým dveřím. Dlouho s nimi musel zápasit, protože byly zdeformované vlhkem.

Nicméně za půl hodiny byl s prohlídkou všech dvaceti kabin hotov. Svým žalostným stavem se podobaly jedna druhé jako vejce vejci.

Mezi těmi pokojíky byl přece jen jeden zařízen s poněkud větším přepychem. Arian usoudil, že jde o kabinu kapitána lodi. Ani tam však nenalezl nic, z čeho by si mohl učinit bližší představu o ztroskotancích. V zeleném kufru, na jehož zrezavělý zámek stačila rána pěstí, byla jen shnilá papírová kaše. Dále brýle s mosaznými obroučkami, jejichž rozbitá skla byla plná písku. Na stěně visel meč v pochvě. Jediný lehký dotek a meč spadl.

Arian teď byl pod schodištěm na konci chodby. Po kratičkém zaváhání se vydal po rozviklaných schodech na horní palubu.

Ocitl se pod hustou a prudkou sprchou teplého deště. Několik okamžiků vychutnával bez hnutí příjemnou koupel, pátravě se rozhlížeje kolem sebe. Hladká a holá paluba byla od přídi až po záď v téže úrovni. Čněl z ní jediný stožár, z něhož zbýval ubohý pahýl. Tu a tam se povalovaly prázdné škeble. Jinak nic.

Bouře se utišila, ale pršelo a stále vál silný vítr. Pošmourný den se probudil k životu teprve před malou chvílí.

Hlavu staženou mezi rameny vykročil Arian k palubnímu zábradlí a opřel se o ně.

Před sebou měl ostrov. Docela blízko. V denním světle vypadal mnohem skromněji. Už to nebylo obludné černé zvíře, vystupující z bouřlivého jícnu v noci plné hrůz.

Hleděl na divoký, leč docela obyčejný ostrov, utápějící se v dešti. Východní stranu uzavíral horský hřbet, porostlý hustým lesem. Ostatně celý ostrov se zdál být porostlý neproniknutelnou džunglí. Ještě štěstí, že pobřeží si uhájila písčitá pláž. Přímo naproti Arianovi vybíhaly ze zalesněných kopců tři ostré skalní hroty.

„Tak tady ho máme,“ pronesl nahlas Arian.

Dlouho a bez hnutí si prohlížel ostrov Hig, Černý Hig, Prokletý Hig, nahánějící hrůzu všem lidem na pobřeží. Zde se možná usídlili bozi-lidé. Pod hustou clonou deště vypadal ostrov smutně a opuštěně. V své žalostné samotě se trochu podobal vrakům rozsetým na skalních útesech.

Arian napočítal čtyři lodní kostry na nedlouhé cestě, jež ho dělila od pevniny. Jeden z vraků, vzdálený od břehu asi padesát metrů, zdál se v poměrně dobrém stavu. Loď zřejmě uvázla na mělčině: ležela na boku. Měla neporušený stěžeň a většina ráhen byla v pořádku. Nedosahovala velikosti ostatních vraků a jistě neměla kabiny, jen palubu, podpalubí a dost.

Arian se dlouho rozmýšlel. Pak se rozhodl, že si nejdříve prohlédne vraky a teprve potom se vypraví na břeh. Hlad musí počkat. Zkontroloval obsah brašny a zejména se ujistil, že schránka z plastické hmoty, v níž měl uloženu termickou pistoli, je stále suchá.

„Tak do toho!“ vyzval sám sebe.

Rychle sjel po lodním zábradlí.

Valnou část jitra strávil Arian Day zápasem s příbojem a prohlídkou čtyř vraků. Na prvých třech nenalezl nic zajímavého. Prohnilými stěnami se honil vítr, jinak tam bylo pár starobylých navigačních přístrojů, vesměs prožraných’ rzí. Poslední loď, ta nejblíže břehu a nejmenší ze všech, lišila se podle Arianova předpokladu od ostatních už tím, že byla v dobrém stavu. Trup nebyl vůbec poškozen, ačkoli i toto plavidlo sem jistě hodila vlna, která je navždy uvěznila v písku. Arian objevil dokonce dva malé záchranné čluny, zřejmě dosud použitelné.

Celou hodinu potřeboval k uvolnění jednoho člunu z jeho spletitých pout. Pak jej spustil na vodu, nasedl a vesloval k šedavé pobřežní pláži, lemující pás džungle.

Onoho jitra se v džungli krčily nehybné siluety, pozorující muže, jenž prohledával vraky. Patřily možná lidským bytostem; jejich oči byly nehybné, podivně vyhaslé i žhoucí zároveň.

Vyskočil na písčitý břeh a měl chuť křičet. Což to nebylo vítězství? Stál nohama na pevné zemi! Nekonečné zmítání, hlučné příboje a víry byly pryč!

Protože spal jen několik hodin, když odpočíval v noci uvnitř vraku, cítil Arian těžkou únavu. Zároveň měl veliký hlad.

Dlouhá úzká pláž byla vklíněna mezi džungli a moře. Arian se letmo podíval na hustý závěs stromů a rozhodl se pro pláž. Dlouhými kroky zamířil k severu. Až na hučící moře bylo naprosté ticho. Neozval se hlas ptáka, nezazněl křik zvířete.

Arian, celý rozrušený, pochodoval tak asi dvě stě metrů. Pojednou pláž končila, přeťata vysokou skálou. Vydal se nazpět k místu přistání a zamířil opačným, to jest jižním směrem. Tentokrát se po pěti stech krocích pláž proměnila v mírně písčité úbočí porostlé trávou, stoupající až k okraji džungle. Vydal se po mírné stráni a stanul před houstnoucím porostem, mezi nímž zahlédl množství pomerančovníků.

Netrvalo dlouho a země kolem Ariana byla plná oranžových slupek. Když se nasytil, usedl a pozoroval moře. Déšť pojednou ustal a mezi pro trhávají čími se mračny zasvítily modré skvrny. Poprvé od chvíle, co vystoupil na břeh, měl nepříjemný pocit, že ho někdo sleduje. Jako by nějaká neznámá síla dopadala na jeho šíji. Zamrazilo jej až v kostech a pár vteřin se neodvážil pohnout, obávaje se zákeřné, osudové rány.

Pojednou se prudce otočil a rukou sáhl po zbrani, ukryté v brašně. Upřeným pohledem zkoumal džungli, každým atomem svého těla připraven reagovat na nejmenší popud.

Džungle však byla stále stejná. Neproniknutelná a mlčenlivá. Nehnuta a spletitá. Nic než džungle. A přece… Ale ne! To snad jen vítr pohnul liánami.

Arian si pro jistotu připravil zbraň. Utrhl si ještě pár pomerančů a dva nebo tři kuželovité plody s fialovou slupkou, a uložil si ovoce do brašny. Poté opatrně sestupoval po travnatém svahu, až dorazil k pláži.

Po dalších třech krocích se zprudka zastavil. Srdce mu bilo jako na poplach.

Písečný pás, ubíhající do daleka, byl prázdný.

Naprosto prázdný.

Ještě před několika minutami se na šedavé pláži černal člun, v němž dorazil ke břehu a který pečlivě vytáhl z dosahu vln. Teď tam byl jen písek.

Arian svraštil obočí a chvíli se nemohl pohnout. Měl pocit, že každou chvíli se džungle s ohlušujícím řevem otevře a nemilosrdně ho pohltí. Nic takového se však nestalo.

Rozběhl se zpět k pláži a s rukou na zbrani pozoroval neustále okraj džungle. Když dorazil k místu, kde přistál, nebyl už ani překvapen při pohledu na stopy, nasvědčující, že loď byla odvlečena. „Kdosi“ sem přišel a „kdosi“ co nejrychleji odtáhl člun do lesa. Rovné, pravidelné stopy mizely v houštinách džungle. Soudíc podle otisků nahých chodidel, mohli to být tři muži.

„Dokonalá práce,“ zabručel Arian vstávaje.

Jedno bylo jisté: všichni ztroskotanci nezemřeli. A jestliže to nebyli ztroskotanci, musel to být někdo jiný. A muselo jich být víc. V každém případě byl ostrov obydlen.

Ale kým?

Copak je možné, aby potomci bohů-lidí, byť i zdegenerovaní, se bavili takovými žertíky? A jestliže to nebyli bozi-lidé, kdo tedy?

Existoval způsob, jak co nejrychleji získat odpověď na tyto otázky. Arian se vydal po stopách v písku. Když dorazil k džungli, bez váhání se do ní pustil.

O půl minuty později toho litoval.

Stačil jediný krok a člověk se ocitl v docela jiném světě. V říši rostlin. Střídaly se tu nejrůznější odstíny zeleně a zářily zde celé škály rudé. Neproniknutelné stíny byly tu a tam protínány oslňujícími paprsky. Našly se tu listy nejrozmanitějších druhů a neuvěřitelných tvarů, liány, mech a podivné, měkké úponky, rovněž zelené, které se tu houpaly, visely, šplhaly a lezly všemi směry. Dokonalá past, čelisti čekající na kořist, kleště svírající nohy při každém kroku a znemožňující chůzi. Člověk tu byl ztracen, nevěděl, zda postupuje kupředu, anebo se jen otáčí v kruhu, nevěděl nic, pouze šel.

Arian tedy šel. Zastavit se na tři čtyři vteřinky znamenalo zvyšovat pocit strachu z nebezpečí o spoustu dalších dojmů. Po několika krocích stopy mizely. Prostě se vypařily. Vypadalo to, jako by tento zelený svět, plný světel a stínů, beze zbytku pohltil člun i ty, kdo jej odvlékli. Všude byla jen hustá, neproniknutelná změť zeleně.

Arian postupoval kupředu. Říkal si, že přece nemají žádný důvod, aby mu ublížili. Utěšoval se, i když bylo zřejmé, že podobné argumenty jsou víc než pochybné. Stále postupoval. Celé dlouhé minuty se nic neměnilo. Leda to, že se dostával stále hlouběji do zeleného moře džungle a že by se v případě nebezpečí sotva mohl vrátit zpět. A tak šel stále dál.

Asi po pěti či šesti minutách narazil Arian pojednou na nevelkou proluku. Skoro by se dalo říci, že to byla mýtina. Poměrně volný prostor — nepočítáme-li vysokou trávu — byl zalit sluncem, které sem pronikalo trhlinami v souvislé střeše stromů, jíž prosvítalo i kus modrého nebe. Arian mu věnoval jen velmi zběžnou pozornost, protože byl zaujat něčím mnohem důležitějším: hlubokou trávou se táhla výrazná rýha. Našel stopu. Přetínala nevelkou mýtinu a mizela v zeleném zmatku džungle.

Arianovi bylo horko. Potil se pod promoklými šaty, které ho tím více tížily. Rozcuchané dlouhé vlasy, plné bodláčí, spadaly mu zplihle do očí.

Poklekl na koleno a otřel si zpocenou tvář i dlaně o nohavice. Znovu se chopil zbraně.

Čistá stopa, kterou tak náhle objevil, mu připadala podezřele krásná. Docela dobře to mohla být léčka. Zřejmě ho chtěli vylákat do nitra džungle a znemožnit mu tak zpáteční cestu k moři. Jenže Arian Day se nechtěl vrátit. Přišel sem zcela dobrovolně, aby se setkal s obyvateli ostrova.

Zvedl se, přešel mýtinu a odhodlaně rozhrnul zelenou, hustou oponu. Stopa pochopitelně zmizela.

Znovu jej překvapilo zvláštní ticho. Zajisté, zdáli sem doléhal hukot moře. Bylo slyšet i křik ptáků a povykování opic, ale všechno to bylo tlumeno nesmírnou vzdáleností. V nejbližším Arianově okolí panovalo tíživé ticho, rušené jen šustotem kroků v trávě a prudkým oddechováním.

Pojednou bylo po dokonalém tichu.

Nejdříve se rozlehl výkřik. Čistý, jasný, z neznáma. Arian zkameněl, krev mu ztuhla v žilách. V dalším okamžiku nevěděl, zda se mu to zdálo či nikoli, a zda křik vycházel z lidského či ze zvířecího hrdla.

Jeho nejistota netrvala dlouho: vzápětí se ozval křik znovu. A ještě jednou, a další.

Výkřiky sem doléhaly z velké dálky. Nepochybně to byly lidské hlasy, i když zkreslené strachem či bolestí. Kdesi daleko prostě povykovali lidé.

Všechno trvalo nanejvýš dvě minuty. Pak se nad krajem znovu rozklenulo ticho.

Arian zaklel a vyrazil kupředu.

Hodinu, možná víc, si razil cestu zeleným mořem. Dvakrát musel použít termické pistole a dvakrát po sobě zanechal obrovský dýmající otvor v nepropustné spleti. Půda mírně stoupala, jen občas narušovaná hlubšími výmoly. Za pochodu musel zdolávat hned džungli hustou jako zeď, hned mírnou a měkkou, skotačící se slunečními paprsky. Stávalo se, že byl nucen přeskakovat nevelké, nekryté planinky, řídce porostlé trávou. Na jednom takovém místě znovu objevil stopu, nikoli však po těžkém člunu. Tráva byla jen mírně pomačkaná a v mazlavé hlíně našel otisky bosých nohou.

Krajina se opět proměnila, tentokrát velmi podstatně. Neprostupná džungle ustoupila poměrně vzdušnému lesu. Vysoké rovné stromy se chovaly galantně k slunečním paprskům a propouštěly je řídkou krytinou palmových listů.

Země se tu silně svažovala a byla porostlá nízkou hustou trávou. V dálce mezi stromy se rýsovala temná plocha skalního útesu. Podle výšky slunce mohlo být poledne.

Arian se zastavil; sotva se držel na nohou. Opřel se o hrbolatý kmen. Hrozně se potil. Z promočeného koženého kabátu, který měl svinutý na brašně, vystupoval do prohřátého vzduchu lehký opar páry. V jasných pásech slunečního světla bzučela mračna much a nejrůznějšího hmyzu.

Měl žízeň a hrdlo vyprahlé jako poušť.

Vzduch byl teplý a suchý. Stromy ani země nevěděly nic o nedávné bouři. Jen se na nebi objevilo slunce, hned vypilo všechnu vlhkost.

Arian měl sto chutí natáhnout se tu ve voňavé trávě a zavřít oči. Vysmát se únavě, která se mu rozlézala celým tělem. Ani čas, ani prostředí však nebylo vhodné.

Zůstal opřen o svůj kmen a zkoumal mlází. Vytáhl z brašny pomeranč, vykousl z něho pěkný kus kůry a vyplivl ji na zem.

První šťavnaté sousto mu uvázlo v hrdle. Jen na vteřinu. Pak je spolkl. Hrozně však zbledl a oči měl vytřeštěné.

Co nejpomaleji se odlepil od stromu. V ruce třímal pistoli, ale vůbec ho nenapadlo ji zvednout a použít.

Dvě stě kroků odtud se zahýbala stepní tráva. Docela určitě.

Několik nekonečných vteřin tu stál se zatajeným dechem.

Rozevřel prsty a nedojedený pomeranč spadl na zem.

Z úst se mu vydral temný, poděšený vzdech.

Ve vzdálenosti dvou set kroků se otevřela step.

Byli to „oni“.

Dravci

Jeden.

Pak dva další, čtyři, pět, šest. V chvilce jich tu bylo devět. Vynořovali se postupně zpod stepního závěsu na třech různých místech.

Chvíle dlouhého čekání. Stáli v půlkruhu proti Arianovi. Naprosto nehybní. Devět svalnatých kvádrů. Devatero krutě nelidských pohledů.

Kolik jich tam v houští ještě je? Jsou schovaní? čekají? Číhají?

Divoce bušící srdce se pozvolna uklidňovalo. Strach trval jen okamžik. Věděl, že necouvne.

Uchopil zbraň a koutkem oka zkontroloval pravou i levou stranu. Nic. Za ním… za ním byl strom.

Před ním jich však stálo devět.

Lidské bytosti? Snad. Nazí muži, jejichž tělo bylo pokryté neuvěřitelně hustým porostem černých, rusých a někdy — u těch nejstarších — skoro bezbarvých chlupů. Nedrželi se zpříma, ale nechodili ani po čtyřech. Kývali se na patách, silně nachýlení kupředu, a občas se pro větší stabilitu dotýkali pažemi země. Všichni měli neobyčejně vyvinuté svalstvo, dlouhé, štíhlé končetiny a mohutně vyklenutý hrudník.

Arian si všiml jejich nehtů. Jak na rukou, tak i na nohou to spíše než nehty byly skutečné drápy, černé a tvrdé. Ty na nohou měly ještě „rozumné“ rozměry, ale konec každého prstu u ruky byl doslova malou zahnutou dýkou.

Pokud jde o jejich obličeje… Jenže o obličeji se tu nedalo mluvit. V houštinách vlasů a vousů se skrývaly tváře velmi neurčitých, takřka neexistujících rysů. Pouze nos s mohutně vyvinutými a chvějícími se nozdrami vystupoval poněkud na povrch. A oči.

Planoucí oči neměly normální barvu, mísila se v nich rudá se žlutou. Oči, z nichž nevyzařoval hněv, nýbrž přirozená potřeba vraždit, naprostá zvířeckost.

Arian cítil, že má strach. Nepřestával se v duchu přesvědčovat: „To je jen zlý sen. To nemohou být lidé, které tu hledám.“

Jenže to nebyl sen. Ty fantastické lidské bestie s hrozivými tvářemi zde skutečně byly. Vyvrženy pralesem číhaly mlčky, jisty si svou věcí. Bezvadně se jim zdařilo vylákat jej do léčky, přesně tam, kde ho potřebovali mít a kde před ním už měli nepochybně celé stovky obětí.

„Se mnou budete mít víc práce,“ zamumlal Arian.

Postoupil o krok kupředu. Opatrně. Dával pozor, aby nějakým prudším gestem nezavdal příčinu k nesprávným výkladům.

Byli nazí, beze zbraní, bylo jich však devět — a možná že v houští čekali další. V každém případě bude lepší zkusit se dohodnout. Nemá smysl je pobít, uvažoval Arian. Jsou to koneckonců lidé. Jak ale, proboha, může něco takového existovat? A jak to, že takhle zdegenerovali?

Lidé z pobřeží nepřeháněli, když mluvili o prokletém ostrově!

Učinil další krok směrem k „individuím“, která, zdálo se, nejevila o nic zájem. Po zádech mu stékal chladný pramínek. Kapička štiplavého potu mu zvolna klouzala i po tváři.

Horda se zavlnila a Arian strnul, každý sval napjatý k prasknutí.

Postoupili o krok kupředu. V dokonalé shodě, jako by vykročilo jediné mnohohlavé tělo. Jen se poněkud víc shlukli dohromady a jejich oči byly zlověstnější.

Arian se soustředil na největšího z nich. Byl to zrzavý zavalitý obr, připomínající krátkou zploštělou tváří hlavu lva. To on vystoupil z houští jako první. Pravděpodobně byl náčelníkem, jestli vůbec ta horda nějakého měla.

„Přítel… Mír…“ pronesl potichu Arian.

Zdálo se, že jeho hlas je překvapil a že je na okamžik vyvedl z míry. O vteřinu později však plál v devaterých zracích tentýž oheň jako dříve. Arianovi připadalo, že koutkem oka zachytil pohyb v houštině na levé straně. Neodvážil se tam pohlédnout, aby neporušil zvláštní vzájemné napětí, které, jakkoli nebezpečné, znamenalo přece jen odklad střetnutí. Hlavou mu bleskla myšlenka: „Je to tak… tihle mě drží v šachu a ostatní mě obkličují.“ Opakoval:

„Přítel… Mír…“

Rukou, v níž držel zbraň, ukázal opatrně na svou hrud.

Mezi devíti chlupatá to znovu lehce zavířilo. Ten docela vpravo začal kývat hlavou a velice nepříjemně při tom mručel. Chlupy měl skoro bílé, dlouhé paže úplně vyhublé, a vypadal staře.

„Tak, tak,“ přikyvoval Arian. „Mír… Mír…“

Je možné, aby tomu rozuměli? Nic nebylo tak málo pravděpodobné. Ale zvuk hlasu a intonace snad mohla.

Pro všechny případy opakoval ještě jednou:

„Mír… Přítel… Mír… Přítel.“

A znovu ukázal hlavní na sebe.

Tentokrát začal kývat hlavou muž, stojící vedle starce. Také on při tom mručel.

„To by šlo,“ pomyslel si Arian.

Takřka současně se ozvalo zavrčení, jímž náčelník hordy přerušil oba muže.

Uběhlo pár napjatých vteřin, během nichž se oči divého muže zabodly jako šípy do očí Arianových. Byly to obrovské oči s rozšířenými panenkami a Arian se od nich nemohl odtrhnout. Ten pohled v sobě neměl pranic lidského, nebyl dokonce schopen tlumočit ani nejnižší lidský cit, totiž nenávist. A přesto byl nenávistný. Přirozeně, bezdůvodně a zcela normálně.

Pak se mezi houštinou vousů rozhrnuly rty a Arian spatřil obrovské špičaté zuby, skutečné dravčí tesáky.

V té chvíli už bylo pozdě.

„To je nesmysl!“ vykřikl Arian.

Mohutný lidský dravec skočil. Z místa, bez rozběhu, vymrštěn pouze silou pokrčených nohou. Byl to fantastický kočičí skok, který ho zanesl až k Arianovi, jemuž na okamžik zakryl celé nebe.

O zlomeček vteřiny později uskočil i Arian, nicméně ne dost rychle. Ucítil náraz, nebe a země kolem něho zavířily v prudkém kolotoči, a jak se svalil na záda, pohmoždil si rameno o kmen stromu. Bleskem se odvalil stranou a po čtyřech utíkal pryč. V levém rameni cítil bodavou bolest. Ostrý pařát divého muže mu vyrval kus masa, jako by jej vyřízl břitvou.

Také divoch se svalil. Okamžitě však vstal, a to s mrštností, jež byla na takovou horu svalů opravdu překvapující. Znovu skočil a z jeho úst se vydral nepopsatelný řev hrozného hněvu.

Arian namířil zbraň a stiskl spoušť.

Nebylo vyhnutí, nechtěl-li se nechat zaživa rozsápat.

Nehlučný smrtonosný proud zasáhl divocha při skoku přímo do prsou. Na zem dopadla těžká, svraštělá hmota a zůstala bez hnutí ležet.

Ostatní zřejmě nic nechápali a hromadně se vrhli za Arianem. Nezbývalo než vzít nohy na ramena. Po jeho levici se rozevřelo houští a z džungle se vyvalila další neuspořádaná a hulákající vlna divochů. Bylo jich dvacet, třicet, možná víc. Šílené, rozběsněné moře.

Arian se obrátil a pádil jediným možným směrem — k vzdálené skalní stěně, přetínající les. Sotva se rozběhl, už měl za zády první divochy. Z jejich řevu mu div nepraskla hlava. V běhu se otočil a nazdařbůh vypálil tři dávky koncentrovaného smrtelného žáru. V prvních řadách pronásledovatelů nastal nepopsatelný zmatek. Arian sebral všechny síly a vrhl se do vysokého, hustého kapradí. Nohy se mu zapletly mezi kořeny a upadl. Ústa měl plná mazlavé hlíny. Ramenem mu projížděla palčivá bolest. Zavřel oči, připraven na nejhorší. Za ním bylo třicet pronásledovatelů, rychlejších a mrštnějších než divoké šelmy. Řvali.

Ale ne! Teď už přece neřvali!

Arian se rychle vzpamatoval, vyskočil a se zbraní v ruce se postavil čelem ke smečce.

Ano, mohlo jich být třicet. Poskakovali zděšeně na místě kolem velké červené skvrny v trávě a vyráželi při tom podivné kratičké výkřiky.

Arian pochopil, že nazdařbůh vypálené rány měly vpravdě děsivé následky. Dokonale rozložily pár pronásledovatelů. Těžko však odhadnout, kolik.

Ti zbývající měli věru proč být překvapeni! Ještě před chvílí se řítili divoši v prvních řadách se zdviženými pažemi. A teď z nich zbyla jen černá doutnající hromádka v trávě.

Kývali se kolem ohnivých stop, ale přiblížit se k nim neodvažovali. Pak se v dojemné shodě naráz pozvedlo deset párů očí a pohlédlo na Ariana, který okamžitě pozvedl zbraň. Smečka se zatím nehýbala. Divochům ještě nedošlo, že je nějaký vztah mezi tajemným zmizením několika příslušníků hordy a zbraní, tou podivnou věcičkou, kterou na ně mávala jejich „kořist“. Nebo přece jen chápali souvislost mezi „kořistí“, jež se nechtěla dát zabít, a mezi smrtí divochů? Stáli na místě. Čekali na nějaký pohyb, zvuk.

V očích některých divochů se objevil záchvěv lidského citu: strach. Náhle se objevivší strach, vyvolaný něčím neznámým, podivným, dosud neviděným, čeho se však instinktivně báli.

Arian ustoupil o krok a zůstal stát. Z nitra hordy vystoupil odvážlivec s nesmírně bohatou hřívou, splývající s vousem. Pohyboval se klouzavým pohybem vpřed a pokyvoval při tom hlavou. Obrovskými drápy se občas dotýkal země.

Arian na něho okamžitě zamířil pistolí a vykřikl:

„Ne!“

Odvážlivec potřásl hřívou a pokračoval ve své houpavé chůzi.

Arian vypálil, ale jen poloviční dávku. Ozval se výkřik, a jak divoši v prvních řadách prudce uskočili, porazili ty, co stáli za nimi.

Jediný, kdo se nemohl pohnout, byl odvážlivec. S široce rozevřenýma očima pozoroval dohasínající plamen u svých nohou, který tam vykousl v trávě černý, doutnající kruh země.

„Ne!“ opakoval Arian. „Už jste pochopili?“ Ustupoval, zbraň stále namířenou na hordu divochů. Ustupoval, až všichni zmizeli za oponou houští. Pak se obrátil a co nejrychleji se rozběhl ke skále.

Dorazil k ní po dlouhých minutách šíleného běhu a doslova se složil mezi kamení. Sotva se vzpamatoval, povstal a naslouchal. Kdesi zazněl ostrý ptačí zpěv. Skála byla vyhřátá, skoro pálila. Usedl do štěrku a kamení, záda opřena o teplou stěnu. Při každém nadechnutí měl dojem, že mu do plic vniká tekuté olovo. Řemen brašny mu rozedřel rameno. Prohlédl si zranění. Vypadalo dost zle, rána byla hluboká až na kost. Paži měl odshora dolů zalitou krví.

V krku ho pálilo. Začal se prohrabovat v brašně, ale ovoce silně utrpělo pády: místo pomerančů tam měl jen rozbředlou kaši.

„To snad není pravda,“ povzdechl nahlas. V dálce spatřil poskakujícího divocha. Do smrti asi nezapomene na tohle divadlo.

„Zvířata,“ řekl si. „Nikoli však opice… Divoká zvířata, která musela dostat lekci, aby pochopila, že jsem to byl já, kdo pročistil jejich řady.“

Ozbrojenou paží rozháněl hejna much, která na něho útočila. S námahou vstal.

Jen se postavil, svět se s ním zatočil. Rozžhavený kov slunce ho pálil do očí. Zapotácel se. Musel se opřít o skálu.

Temný hukot, provázený příznačným šustěním listí, učinil konec jeho nevolnosti. V mžiku byl při plném vědomí.

Necelých sto kroků od Ariana vystoupili opět z lesa a zůstali tiše a nehnutě stát. Třicet párů očí ho přibíjelo na skalní stěnu.

Ariana se zmocnil zoufalý strach.

Bez míření vypálil dvě rány směrem k divochům. Pár kroků od čela hordy zmizel ostrý skalní výstupek. Divoši poněkud ustoupili.

„Zvyknou si na to,“ obával se Arian. „Budou mě pěkně zdálky sledovat a klidně si počkají, až padnu vysílením.“

Zakřičel:

„Táhněte. Všechny vás mohu zničit, slyšíte? Nechci vám nic udělat, hledám někoho jiného! Slyšíte, opičáci? Přece nejste na tomhle prokletém ostrově sami!“

Stáli a nehýbali se.

Arian se vztekle otočil a začal šplhat na skálu. Zpočátku to šlo dobře. Nebyla to vlastně skalní stěna, ale příkrý kamenitý svah, porostlý plazivým vřesem a trním. Kameny byly vyhřáté, a jak se do nich opíralo slunce, leskly se, až oslepovaly zrak. Sálaly žárem. Po čtvrthodině výstupu si Arian s lítostí vzpomínal na noční bouři. Zraněná paže mu bezmocně visela podél těla a při každém doteku mu působila bolest. Útroby a nohy měl plné olova. Brašna mu při každém kroku rozdírala bok a její řemen se mu zařezával do šíje. Meč a pistole, které měl za pasem, mu překážely v chůzi. Neustále si musel pomáhat zdravou rukou, jejíž prsty krvácely od ostrých kamenů.

Přesto se škrábal dál.

Přesto dorazil na vrchol kamenitého svahu, který končil u paty skalní stěny.

S obtížemi vzhlédl vzhůru. Měl dojem, že skála končí až v nebi.

Podíval se dolů.

Stáli pod kamenitým svahem. Dívali se na něho, stejně jako on na ně.

Zvolna uchopil pistoli a tvář znetvořenou nesmírným úsilím, položil do krve rozedřený prst na lepkavou spoušť. Zamířil na dva velké skalní výčnělky o deset kroků níže a vypálil na ně omezenou dávku. Bylo to, jako by mohutná neviditelná ruka pozvedla dva kamenné obry a shodila je ze stráně. Řítily se dolů v hustých mračnech prachu a písku. Smečka se rozprchla na všechny strany.

Arian se ani nepodíval, jak jeho akce dopadla. Pistoli zastrčil za opasek, raněnou ruku vložil pod řemen od brašny a šplhal nahoru.

Skála měla narůžovělou barvu a byla rozpálená. Každý výstupek mu působil bolest.

Stěna byla hladká až na zmíněné výstupky, jichž se musel zachycovat rukou. Občas narazil na schod, na malou planinku, na plochý zářez v té strašlivě strmé stěně. Byl vděčný za ty nepatrné plošinky, kde si mohl oddechnout…, jakkoli byly zrádné, protože pokryté pískem či kluzkým mechem.

Arian šplhal dál, oči vytřeštěné strachem. Množily se spáleniny, množily se odřeniny. Do očí mu stékal pot, bezvládná paže narážela na skálu.

Šplhal.

Pod ním byla propast, nad hlavou skála a slunce.

Jednou jedinkrát se ohlédl, zády opřen o skalní stěnu. Nohy se mu roztřásly a okamžitě musel zavřít oči, aby neviděl to zelené peklo, vířící v ďábelském tanci. Letmo zahlédl své pronásledovatele, zlézající kamenitý svah.

Šplhal.

Bolest i únava poněkud povolily. Pohyboval se už jen mechanicky. Věděl, že musí šplhat. Nic jiného mu nezbývá. Nevnímal divochy, ale přesto cítil, že je má v zádech. Zmocnila se ho podivná lhostejnost.

Červená skála, bílá skála. A kovová pochva, pravidelně vyzvánějící, ať se dotýkala skály červené nebo bílé.

Přistihl se, že hovoří sám k sobě. Mluvil o Gardisu a o Zemi. O své Zemi. O světě Psanců, který kdysi pokládal za šílený a zlý. O své Zemi. Ne o barbarství této Země, která mu zaživa dře kůži z těla.

Uvědomil si, že mluví o Corianovi.

„Coriane!“ zvolal. „Tohle je tedy tvůj svět? Měl jsi mě vést, ale tys neodletěl do jiné Země, jak jsme se dohodli!“

Šplhal.

V jednom okamžiku zaslechl, jak si sám dodává odvahy. Povzbuzoval se. Zvláštní bylo, že jeho hlas k němu doléhal shora. Bylo to příjemné.

Necítil už ani ruce, ani tělo, ani zranění. Nic. Posílal své výkřiky k vrcholkům skal a ty se k němu jako dobří přátelé vracely a povzbuzovaly jej. Ano, bylo to příjemné.

Pak měl velmi zvláštní pocit. Zdálo se mu, že stanul na poměrně rozlehlé planině, a zároveň měl pocit, že zdolává poslední metry před vrcholem. Byl rozdvojen. Chtělo se mu smát. Arian Day, který už stál na plošině, podával ruku někomu, kdo tam teprve vylézal. A tento někdo k němu napřahoval ruku.

Obě ruce se setkaly.

A na planině stál opravdu kdosi z masa a kostí, a opravdu pomáhal Arianovi Dayovi.

„Už jsi tu, chlapče,“ pravil hlas.

„Ano…,“ zablábolil Arian.

Zdálo se mu, že vidí tvář s bílým plnovousem a že hledí do jasných, blízko posazených oček, připomínajících oči kuny.

Všechno bylo nejasné, jakoby utopené v husté mlze. Napadlo ho, že se možná zbláznil, nebo že umřel. Pak se mlha změnila v černou noc.

Gel z Lyry

V nejtemnějších hlubinách propasti se zrodilo blikající světélko. Jak rostlo, stal se z něho plamen. Nejasný a vzdálený. Pak se rozplynuly stíny. Noc otevřela brány dokořán a její přízraky se vrhly na Ariana.

Křičel. Zmítal sebou, chtěl uprchnout. Místo těla měl hromadu kamení.

„No tak,“ zaslechl v dálce hlas. „Už je po všem…“

Šero nad zamlženým Arianovým mozkem se definitivně rozestoupilo. Otevřel oči.

Chvilku se nemohl vzpamatovat. S námahou shromažďoval vzpomínky vířící jeho hlavou, odděloval skutečnost od toho, co se mu asi jen zdálo. Náhle si vzpomněl.

Na všechno.

Na hordu divochů, pronásledování, na útěk, kdy zůstal připíchnut jako motýl ve zlém snu na té strašlivé skalní stěně. Vzpomněl si na ruku, jež ho uchopila a vytáhla do bezpečí na jakousi planinu. Uvažoval: Co tu dělám? Kde jsem?

Víčka ho pálila. Jen s velkým úsilím se rozhlížel kolem sebe, zvědavý na útočiště.

Nepochybně byl v jeskyni. V prostorné díře vyhloubené do bílé skály. Růžové odlesky ohně vrhaly mihotavé stíny na křídové stěny. Dým z hořícího dřeva mu byl příjemný, stejně jako pravidelný praskot větví, olizovaných ohnivými jazyky.

Odpočíval na příjemném, měkkém lůžku. Bože, jak mu bylo dobře!

Nebyl sám. Zaslechl hlas a věděl, že se nad ním sklání nějaký matný stín. Otevřel oči, přemáhaje blahodárný spánek, jenž se ho chtěl znovu zmocnit.

Ano, někdo tu byl. Hned vedle. Někdo se k němu skláněl a hleděl na něho s úsměvem, v němž byl i stín starostlivého neklidu. Nějaký muž.

Byl to muž neurčitého věku, celý zarostlý, s bujnými vlasy i vousy. Na sobě měl jen hadry a špatně vydělanou kůži.

Arian se pokusil opřít. Ramenem mu projela bolest, a tak klesl se zaťatými zuby zpět na lehátko.

„Zůstaň v klidu, příteli,“ řekl neznámý. „Nenamáhej se, lež!“

„Příteli…“ Slyšel dobře. Nebyl to tedy jeden z těch šílených přízraků, co dovedou jen řvát. Ale ta slova…

Ano, ta slova! Arian se zachvěl překvapením. To přece nebyla řeč, jíž se běžně mluví v zemích, kterými až dosud prošel. To nebyl jazyk kraje Oro. A nebyl to ani jazyk užívaný na Zemi, na jeho Zemi. Přesto mu rozuměl. Kdysi jej slýchal a kdysi jím mluvil.

„Corian!“ vykřikl.

Tentokrát se vztyčil, zapomínaje na bolest. Pozorně se zahleděl do cizincovy zpustošené tváře. Měl před sebou neznámého starce, stejně překvapeného jako on. Muž pravil:

„Ty mi rozumíš?“

Samozřejmě to nebyl Corian, bůh-člověk, náhodou uniknuvší svému světu a procitnuvší ve světě Ariana Daye. Nebyl to Corian, první lidská bytost, která proti své vůli otevřela cestu k paralelním světům. Corian s ním přece nenastoupil zpáteční cestu, zůstal na Zemi.

A co je to za člověka, že mluví Corianovým jazykem? Jak to, že mluví řečí bohů-lidí?

„Rozumíš mi?“ opakoval svou otázku neznámý, překypující radostí.

Arian Day mlčky pokýval hlavou. Pojednou měl strach, že se doví smutnou pravdu. Věděl, že jeho předtucha byla správná. Ano, na Černém Higu jsou ještě bozi-lidé. Přinejmenším ten, který tu stojí v žalostném stavu u jeho lůžka.

„Kdo jsi?“ zeptal se.

„Jmenuji se Gel,“ odpověděl muž. „Ty jsi také z Lyry, že? Poznal jsem to podle tvé dezintegrační zbraně… ačkoli tu jsi mohl najít. Ale ne, jsi našinec, rozumíš a mluvíš mým jazykem. Jak se jmenuješ?“

„Co tu děláš?“ zeptal se místo odpovědi Arian.

Chvilku na sebe mlčky hleděli, pak se Gel usmál:

„Takhle se nikam nedostaneme, když se budeme ptát oba najednou. Kdo začne?“

„Máš pravdu,“ připustil Arian.

Opřel se a zůstal sedět na lůžku. Vchod do jeskyně byl uzavřen závěsem ze zvířecí kůže. Všiml si několika kusů hrubého „nábytku“, například stolu, zhotoveného z polen. Tu a tam se povalovaly nádoby z tvrdé kůže nebo z pálené hlíny. Poraněné rameno měl ovázané suchými listy.

„Je noc?“ zeptal se.

Gel rovněž usedl. Byl velmi hubený, ruce i nohy měl pokryté jizvami. Odpověděl s úsměvem:

„Je noc, ano. Třetí od té doby, co jsme tě sem přivedli.“

„Přivedli?“

„Ano. Nežiji v jeskyni sám. Je tu se mnou starý přítel. Jmenuje se Duon, a když já přišel na ostrov, byl už jeho zajatcem. Původně nás tu bylo víc, ale Dravci dostali jednoho po druhém všechny — až na nás dva. Žijeme tu se starým Duonem jako dva supi, ukrytí v jeskyni na nepřístupné hoře. Duon k nám nepatří, je jiné rasy, pochází z pobřeží a dostal se sem před padesáti lety s námořní eskadrou.“

Před padesáti lety. Arian zavřel oči.

„Mluv, příteli,“ vyzval ho Gel. „Starý odešel na lov, máme čas.“

„To je dlouhá historie,“ řekl Arian. „A dost složitá.“

„Moje také není jednoduchá,“ ujistil jej Gel. „Jen povídej, čekám tu už třicet let.“

Ariana se na okamžik zmocnila lehká, skoro neznatelná mdloba. Nalezl tu boha-člověka, chyceného v pasti. Už třicet let je vězněm Černého Higu! V několika vteřinách se zhroutily všechny Arianovy naděje, že ještě někdy spatří svou Zemi. Přesto začal mluvit.

„Než začnu s vyprávěním, rád bych, Gele, abys mě uklidnil. Odpověz mi na jedinou otázku.“

„Bude-li to v mých silách…“

„Patříš k rase lidí, kteří před dávnými časy přiletěli z nebe a pokusili se zmocnit této planety?“

Gel se hořce usmál: „Je to tak, příteli. Pocházím z Ragamu a zdejší lid nás nazývá bohy v lidské podobě. Však to víš.“

„Vím, ale já k vám nepatřím.“

Gel na něho hleděl s vyvalenýma očima a s otevřenými ústy. Nemohl ze sebe vypravit slovo.

„Nemusíš nic říkat, jen poslouchej,“ pravil Arian. „Budu ti o všem vyprávět. Už dlouho se k tomu chystám.“

„To není možné…“

„Poslouchej!“

Nastala chvíle tíživého ticha. Pak Arian Day začal vyprávět.

„Tak jako ty, Gele, ani já nepocházím z této části světa. Rovněž jsem nepřišel z Ragamu, ani z jiné planety této sluneční soustavy. Mým domovem je paralelní svět.“

Na chvilku ustal ve vyprávění. Překvapený Gel na něho hleděl s široce rozevřenýma očima. Zašeptal:

„Teorie paralelních světů a zemí, které se navzájem prostupují a existují na různých vlnových délkách…“

„To není jen teorie, Gele, to je skutečnost. Přicházím z jednoho takového souběžného světa, z paralelní Země. Je to tak.“

„Fantastické! Ale jak…“

„Hned ti vše vysvětlím. Gele. Ve světě, z něhož přicházím, se obdoba této planety, kde nyní jsme, jmenuje Země a obyvatelé této Země dobyli vesmír… Mé dobrodružství začalo před osmdesáti lety. V té době se lid Země dělil do dvou skupin. Především to byla vládnoucí Elita, zaslepená svou silou a mocí, a pak Podlidé, s nimiž se jednalo jako s otroky. Tak tomu bylo odedávna. Země byla mocným impériem, vlastnícím množství vesmírných kolonií. Jednoho krásného dne objevily naše průzkumné lodi ve vzdálené galaxii zaslíbený svět jménem Rabra. Byla to pohádkově bohatá planeta, úplný ráj, obývaný vysoce inteligentními a moudrými lidmi, jimž jsme dali jméno H 2. Pozemští dobyvatelé si usmyslili, že se zmocní této planety násilím. Za tím cílem vyvinuli ve svých obludných biologických laboratořích, které jsou umístěny v hlavním městě Země Gardisu, nepřehledné množství lidských robotů, vybavených hrozivými válečnými schopnostmi. Země se pomátla na rozumu, byla si jista snadným vítězstvím. Jenže válka nám toto vítězství nemohla zajistit. Alespoň ne válka proti H 2.“

„Skončilo to katastrofou,“ poznamenal Gel.

Arian zavrtěl hlavou.

„Na Zemi existovala i rozhodná a odhodlaná skupina tajných rebelů, která se celým srdcem a celou svou duší stavěla na odpor vládě tyranské Elity. Tito rebelové bojovali za záchranu lidských hodnot, čím dál víc ohrožovaných několika šílenci. Rebelům se říkalo Psanci, protože se museli skrývat jako otroci a poněvadž nežili v městech, ale v lesích. Byl jsem jedním z nich.“

Odmlčel se a na okamžik zavřel oči. Pak pokračoval:

„Byl jsem pověřen důležitým úkolem, jehož cílem bylo oddálit den vyhlášení války mezi silami Země a silami H 2 z Rabry. Za vydatné pomoci podzemní organizace, pracující přímo v Gardisu, jsem mohl v několika vteřinách zneškodnit sto tisíc prefabrikovaných zárodků příští armády Elity.“

Gel pokýval souhlasně hlavou:

„A tím se válka oddálila.“

„Ano, ale jenom na čas. Byli jsme pouhými Psanci, bylo nás málo a chyběly nám technické prostředky. Věděli jsme, že sabotážemi se nic nevyřeší a že nemůžeme, bohužel, zabránit Elitě v jejích záměrech. Jediným východiskem byl útěk. Znamenalo to shromáždit pokud možno největší počet uvědomělých jedinců, nepoznamenaných dosud životním stylem Elity. A uprchnout. Zachránit alespoň část nenarušeného lidství před blížící se katastrofou.“

„Kam ale uprchnout?“

„To je ono!“ souhlasil Arian. „Kam uprchnout? A právě tehdy došlo k té neuvěřitelné příhodě. Jednoho dne objevili Psanci v Africe bezvědomého muže v podivné bezmotorové lodi. Ujali se ho a předali velitelství Psanců v tajné čtvrti Gardisu. Zde zůstal neznámý muž celý rok, naučil se mluvit naším jazykem a my si zase osvojili jeho řeč. A tato jeho řeč je, Gele, i tvou mateřštinou. Ten muž byl příslušníkem tvé rasy. Jmenoval se Corian.“

Kostnatá Gelova ramena se mírně zachvěla. Byl velmi bledý, když řekl:

„Corian… to jméno jsi vyslovoval v horečkách. Teď tomu rozumím.“

„Čemu rozumíš?“

„Pokračuj, příteli,“ usmál se hořce Gel.

„Jmenoval se Corian a pochopili jsme, že přichází z paralelního světa a že se stal obětí nepochopitelné nehody, jež ho vrhla k nám. Opustil prostě Lyru a procitl v zeměpisně obdobné části, ale na Zemi. Vyprávěl nám o svých bližních, prostudovali jsme jeho loď. Objevili jsme způsob, jak proniknout s lodí, obsazenou lidmi, do nosných vln časového prostoru. Psanci Země se obrátili na mě s pověřením, abych jejich jménem navázal styk s vaší vládou a požádal ji o účinnou pomoc. Měl jsem si vyžádat lodě, které by se mohly vypravit k nám na Zem a vzít na palubu ty, kdo se touží zachránit před pozemským šílenstvím. Mechanický aparát umožňující start lodi mám tady v brašně.“

„A dál?“ zeptal se Gel.

„Podstoupil jsem biochemickou kúru, jež upravila genetický proces stárnutí. Vidíš před sebou člověka, který stárnul desetkrát nebo dvacetkrát pomaleji než ostatní lidé. Také po psychické stránce jsem byl uzpůsoben tak, abych si mohl během několika hodin osvojit cizí jazyk. Na palubu lodi jsem nastoupil společně s Corianem. Kratičké zablesknutí… a probudil jsem se až v tomto světě po osmdesáti letech bezvědomí. A sám. Něco prostě nefungovalo. Corian zpáteční cestu nevykonal. Objevil jsem se v tomto světě, a to v kraji Oro, zmítaném právě občanskou válkou, při čemž jedné straně pomáhali, Gele, tvoji lidé. To jsem zjistil později. Jeden z bojujících táborů se mě ujal a opatroval mě. Považovali mě za boha-člověka, chápeš? A čekali, až se probudím. Spal jsem osmdesát let a nepřibyla mi jediná vráska! Druhá z bojujících stran se zmocnila lodi a chovala ji jako relikvii. Nalezl jsem loď a pak i svou paměť. Uběhlo však osmdesát let, Gele, a předpokládám, že Země už neexistuje. Jistě došlo k obávané katastrofě. Psanci nemohli nikam utéct a lidstvo pravděpodobně vyhynulo! Přesto bych se tam chtěl vrátit, rozumíš? Chci se přesvědčit na vlastní oči. Vím, Corian tam není. A tak hledám aspoň Lyru. I tebe a tvé bližní jsem hledal. Rovněž loď a pilota, abych se mohl vrátit na Zem.“

Odmlčel se. Ruce se mu chvěly. Dlouho si pohlíželi s Gelem do očí, až stařec pokýval hlavou a sotva slyšitelným hlasem pravil:

„Nevím, jak se jmenuješ, příteli…“

Arian mu to řekl. Gel znovu pokýval hlavou. Pak se zvedl, vysoký a velice hubený. Dlouho pohlížel do skomírajícího ohně. Konečně se obrátil k Arianovi:

„Nechci, Ariane, před tebou nic tajit. Tvůj příběh je nepravděpodobný, ale já mu věřím. A věřím mu proto, že znám Corianovo jméno. Nikdy jsem se s ním osobně nesetkal, to je samozřejmé. Ale dodneška se vypráví o tajemném zmizení posledního velitele kdesi nad Logosem. To je náš název tvé Afriky. Myslil jsem, že jde o legendu. Ale staří nelhali.“

„Proč mu říkáš poslední velitel?“

„Protože byl posledním velitelem. Dobře poslouchej, Ariane, teď je řada na mně. Corian vás v mnoha ohledech obelhal. Když opouštěl Lyru, zdaleka to už nebyl žádný ráj. To, že se nevrátil, nebyla náhoda. Prostě se vrátit nechtěl, na to bych vsadil krk. Naše lodi jsou ovládány psychicky a každá je přizpůsobena osobní biologické vlně pilota. Corian nastoupil, dokonce uvedl loď do pohybu, ale sám zůstal na Zemi. Spáchal sebevraždu, aby se nemusel vrátit, současně ti však zajistil bezpečné přistání.“

Nyní to byl Arian, kdo oněměl s otevřenými ústy.

Gel pokračoval:

„My jsme opravdu přišli z nebe, Ariane. Ze světa v třetí galaxii, jménem Ragam. V našem vesmíru představuje Ragam pána nebes, kolonizátora. Před dávnými časy jsme objevili tuhle galaxii a v ní pak svět nemající přesné jméno. Někdy se nazývá Lyra, jindy Oro, podle hlavních krajů. Přistáli jsme na Lyře. Mluvím v množném čísle, ale osobně jsem se výprav neúčastnil, protože probíhaly před velice dlouhou dobou. Lyra jako pohádková země rozněcovala ctižádost našich průzkumníků. My máme totiž také kolonizační choutky. My také chceme za každou cenu „využít“ těch, jimž přinášíme naše vědění… i v případě, že je jim k smíchu a že jsou bez nás šťastnější. Je to tak. A Lyra byla tak nádherný kraj! Tehdy se začali někteří členové našich komand obávat o osud světa, vystavený choutkám dobyvatelů. Vytvořily se dvě skupiny. Jedna podporovala Lyřany a organizovala odbojovou činnost, druhá se snažila co nejrychleji rozdrtit jejich odpor. Bylo nebezpečí, že se boj rozšíří na celou ragamskou říši. A tehdy představitelé Ragamu tuto planetu izolovali a moudře ji vyřadili z kolonizační expanze. S okamžitou platností byla prohlášena za zakázané a nebezpečné teritorium. Ztratili o ni zájem. Obě nepřátelské skupiny tam ponechali, aby si mezi sebou vyřídily účty.“

„A co Corian?“

„Byl hlavním organizátorem vzpoury proti dobyvatelům.

Chtěl zachránit Lyru, chtěl jí uchovat její krásu. Byl posledním velitelem. Chápeš, že ti nemohl říct pravdu. Zničil by všechny vaše naděje na přežití. Nemohl se ani vrátit, ani ti pomáhat při tvém poslání. Když zmizel v nebeských hlubinách, byl posledním žijícím členem skupiny rebelů. Právě proto ho pronásledovali.“

Arian klesl na lůžko. Bez jediné poznámky.

„Musel jsem ti říct pravdu,“ pokračoval Gel. „Lupiči se stali vítězi a já jsem potomkem zlodějů země. Narodil jsem se na Lyře. Tu historii znám jen z vyprávění. Věř mi, situace se podstatně změnila a dnes nás tu nikdo nepovažuje za bohy v lidské podobě. Vzpomínka na válku rozpoutanou našimi předky je příliš palčivá. Každý se nám vyhýbá, nemají nás rádi. Ano, jsme odsouzeni k věčnému pohrdání. Vím, že se nikdy nevrátím do Ragamu. Nemáme dost silné lodě, abychom s nimi mohli překonat tu nesmírnou vzdálenost. Taková je pravda, Ariane.“

Arian se pozvedl a hleděl zpříma na Gela. Taková je tedy pravda. Ten člověk byl upřímný, nešťastný a opuštěný.

„Ale jak ses sem dostal ty?“

Gel potřásl rameny.

„Doslechl jsem se o Černém Higu. Staří vyprávěli, že v době povstání si tu naše expediční sbory udělaly skladiště zbraní. Doufal jsem, že je objevím a že zde najdu přístroje, s jejichž pomocí se budu moci vrátit na Ragam. Sotva jsem však se svou lodí…“

„Snad ne s létající lodí?“ vskočil mu do řeči Arian.

„Ano, ale musím tě zarmoutit. Když jsem přistál, vydal jsem se do džungle. A když jsem se vrátil k lodi, našel jsem ji zničenou, jako by si na ní někdo vybíjel strašlivý vztek. Zároveň vzalo za své všechno, co bylo uvnitř lodi, včetně potravin a zbraní. Pak se objevili Dravci. Bez pomoci Duona a dalších námořníků, kteří tehdy ještě žili, bych byl ztracen. Od té doby uběhlo třicet let. Dravci jsou všude a neustále nás pronásledují.“

Skrčil se a foukal do ohniště. Pak vyhledal hliněné nádoby s jakýmsi druhem ragú, a postavil je mezi zbytky žhavých polen.

„To není možné!“ rozčilil se Arian. „Musí přece existovat způsob, jak se dostat z tohoto ďábelského ostrova!“

„Všichni ztroskotanci uvažovali zpočátku jako ty. Já také. S tebou přišla nová naděje. Máš totiž dezintegrační zbraň.“

Náhle ustal. Brada se mu roztřásla, rukama si přikryl obličej a propukl v tichý, nervózní pláč. Zpod té stydlivé, křehké hradby uzlovitých prstů se prodíral tlumený hlas, ústící v zoufalý výkřik :

„Jsou všude! A jsou jich tisíce! Je to peklo, Ariane!“

Kožený závěs u vchodu do jeskyně se pootevřel. Vstoupil Duon. Dlouze a mlčky na sebe s Arianem pohlíželi.

Čtvrtého dne

Uplynuly tři dny a tři noci.

Bylo krásně a teplo. K večeru se zvedal lehký vánek, ustávající ve svém laškování až s příchodem noci.

Hned prvního dne opustil Arian jeskyni a prošel se po skalnatém výběžku před vchodem. Byl uchvácen pohledem na divokou krásu krajiny.

Gelovo a Duonovo doupě se skrývalo na jednom ze tří skalnatých vrcholů, vystupujících nad úroveň ostrova o několik set metrů. Směrem dolů se táhla nepřístupná cesta, změť hladkých skalních stěn, proláklin, sutin, jeskyň a kamenitých hradeb. Ještě níže se pak rozbíhala stáda lesů, splývající s nekonečnou džunglí. V dálce se modralo obrovské, mlčenlivé moře.

Gel přistoupil k Arianovi a chvíli s ním mlčky pozoroval krajinu. Pak přerušil ticho:

„Zpočátku to není lehké, člověk má strach. Pak si uvědomíš, že neexistuje žádné východisko. Nezbývá než se usadit co nejvýše od tohoto pekla a tak se před divochy chránit.“

„Nikdy se nepokoušeli proniknout až sem?“ zeptal se Arian.

„A proč by to dělali? Tady jsme pány my. Vršek hory je samá jeskyně a my jsme jich vystřídali několik. Dravci nikdy nevědí, v které z nich jsme právě usazeni… a je jim to asi jedno. Instinktivně chápou, že by při útoku podstupovali příliš velké riziko. Sem totiž nevedou žádné cesty. Pouze jedna jediná a tu my kontrolujeme. A to je cesta, pane! Léta jsem si na ni musel zvykat.“

„Nedělá potíže tomu starci?“

„I kdyby ano, Duon dává přece jen přednost životu. Pro něho ovšem není obtížná. Žije tu už půl století a je hbitý jako kamzík. Ale život s ním není vždycky snadný. Vypočítal jsem si, že mu už musí být dvaaosmdesát let. On sám to neví.“

Usmál se a potřásl hlavou. Pak pokračoval s vážnou tváří:

„Ne, ne, tady by to pro ně bylo riskantní. Vědí, že musíme jíst a pít, tedy lovit a chodit k pramenům pro vodu. A tak už dlouhá léta si s nimi hrajeme na schovávanou. Nevedeme si o nic hůř než oni. To je otázka praxe. Zpravidla potkáme tak čtyři pět Dravců najednou. Rodinku. S našimi praky si však s nimi poradíme.“

Arian se posadil na kámen a poznamenal:

„Rodinka, co šla za mnou, byla početnější.“

„To je výjimka,“ odpověděl Gel. „Když zpozorovali nového trosečníka, spojili se ve velkou smečku, aby jim kořist neunikla. Podél pobřeží se jich neustále potloukají stovky. Oné noci viděli, právě tak jako my, že se k ostrovu blíží loď. Z opatrnosti nezapálili ani ohně, aby na sebe neupozornili. Dřív oheň neznali. Čekali v lese, protože tam jsou doma a kořist jim nevyklouzne z drápů, jak by se to mohlo stát na volném prostranství pláže.“

„To je neuvěřitelné,“ zašeptal Arian. „Co jsou zač? Kde se tu vzali? Lidé z pobřeží, a také rybář, který mě sem vezl, mluvili o nějakých lovcích. Před mnoha léty se prý zmocnili tohoto ostrova.“

„To je pravda,“ připustil Gel. „I Duon o nich často mluvil. Ti lovci však přišli podle něho za obchodem a během dne po nich nebylo památky. Víc nemohu říct. Jisté však je, že v té nepatrné části lesa, kterou známe — ale ta nestojí za řeč —jsme nikdy nenašli sebemenší stopy po zmíněných lovcích. Jako by je do jednoho pobili. Ledaže se nějaké stopy vyskytují v těch částech ostrova, které není radno navštěvovat.“

„Asi to tak bude,“ pravil Arian.

V následujících dnech nabýval Arian rychle sil a blíže poznával oba své druhy v neštěstí. Vážnější byl Gel. Duon se přes své stáří jevil velmi sympaticky, až na to, že každou věc opakoval přinejmenším třikrát. Rozhovor s ním trval vždycky velmi dlouho.

Arianovu přítomnost vzal na vědomí bez jakýchkoli otázek. Bylo by ostatně zbytečné chtít mu vysvětlovat fantastické dobrodružství bludného pozemšťana, „který opustil i neopustil svět a který žil i nežil na tomto jiném světě.“ Arian tu prostě byl a měl s sebou podivuhodnou zbraň, s jejíž pomocí budou moci něco podniknout. A brzo. Překypoval nadšením, že by ho mohl prodávat, na rozdíl od Gela, který byl vážný a nedůvěřivý.

Duon s oblibou vyprávěl, jak se nazítří po bouři vydali na pomoc Arianovi, kterého zpozorovali v noci, když se uchýlil na ztroskotanou loď, a kterého sledovali ráno, jak se plavil k pobřeží. Cestou však narazili na velkou smečku Dravců a Arian, pátrající v džungli po člunu, zaslechl jistě vzdálený hluk krátké bitvy, kterou s Dravci svedli. Chtěli odvést jejich pozornost. Nu a pak slyšeli náhodou ztroskotancův křik pod skálou.

Třikrát či čtyřikrát vyprávěl Duon o svém přistání na ostrově před padesáti lety. Stále stejně, týmiž slovy, s pohledem upřeným do neznáma a s intenzívním prožitkem těch dávných hrůz. Gel, který to už musel znát zpaměti, se nicméně ani sebeméně neusmál.

„Šestnáct lodí,“ vzpomínal Duon zasmušile. „Dvě skupiny po osmi plavidlech. Na palubě jsme měli nejsprostší kšeftaře, jaké si dovedete představit. Lidi schopné absolutně všeho. Žádné čáry a kouzla jim nenaháněly strach. Nevěřili v nic a nejméně už v nějaké neviditelné síly. První skupina zakotvila před skalní bariérou a ihned spustila čluny. Vylodilo se čtyři sta lidí, ozbrojených luky, šípy a oštěpy. Velel jsem Grealu z druhé skupiny. Čekali jsme tři dny. Nic. Čtyři sta mužů zmizelo. Rozhodli jsme se, že se rovněž vylodíme. Celý den jsme společně prohledávali džungli. A v noci… v noci nás divoši přepadli. Byly jich tisíce. Ze čtyř set mužů se podařilo uprchnout jen dvaatřiceti. Nazdařbůh jsme utekli do lesa a k ránu jsme dorazili sem do těchto výšin. Právě včas, abychom viděli Dravce, jak se plaví k lodím a jak je berou útokem. Krveprolití nebylo dlouhé, to se ví. Na palubě každé lodi zůstaly jen hlídky v počtu pěti šesti mužů. My jsme to přežili. Za prvních třicet dní však padla polovina z nás do léčky Dravců. A dnes jsem tu jen já. Jediný, kdo by mohl poskytnout svědectví. Jediný…“

Arian položil ruku na starcovo rameno a pravil:

„Dostaneme se z toho, Duone. Věř mi. A ty budeš doma všechno vyprávět. Dostaneme se z toho!“

Duon neodpověděl. Jen pokýval hlavou. Padesát let si večer co večer opakuje touž věc — a přece je stále tady. Osmnáct tisíc dvě stě padesát večerů.

A pak jednoho rána nadejde onen čtvrtý den.

„No tak mluv,“ pravil Gel. „Uběhly už tři dny od tvého procitnutí a ty jen přemýšlíš a zuříš, že se dost rychle nezotavuješ.“

„Už jsem v pořádku,“ odpověděl Arian. „Cítím se dobře.“

„Co tvá paže?“

„Je to lepší,“ usmál se rekonvalescent. „Dík vašim bylinám se rány rychle zacelují.“

Gel přikývl.

„Jsme už netrpěliví.“

Všichni tři seděli za vycházejícího slunce před jeskyní a popíjeli z hliněných nádob zeleninovou polévku.

„Pěkně jste zpohodlněli za tu dobu,“ rozkládal Arian. „Někteří se pokusili o útěk a ztroskotali. Vás při vašich pokusech zahnali. Takže z toho vyplynul samozřejmý závěr: útěk je nemožný! Já ale tvrdím, že možný je.“

Gel se shovívavě usmál.

„Myslíš, že mluvím jen tak do větru,“ řekl Arian. „Ti, co se pokoušeli o útěk, byli ozbrojeni, stejně jako vy, jen praky, luky anebo oštěpy. Ale teď máme pistoli!“

„To je pravda,“ zabručel Duon do hrnku s polévkou.

Gel se na něho podíval a pak se s vážnou tváří obrátil na Ariana:

„Tak nám vysvětli svůj plán. Koneckonců…“

Arian položil hrnek na zem. Jeho pohled zabloudil k moři, stočil se ke skaliskům a vrakům. Pak řekl:

„Musíme utéct. A musíme se na jednom z těch ubohých plavidel vypravit do Lyry.“

Jedinou odpovědí bylo ticho. A když se Arian konečně podíval na oba muže, spatřil jen dva páry vylekaných očí. Posléze Gel pochybovačně potřásl rameny.

„Dobrá,“ pokračoval Arian, „na mělčině je přece malá loď v docela dobrém stavu. Po nepatrných opravách by se docela určitě mohla vydat na moře. Jsou na ní dokonce i záchranné čluny. Na jednom z nich jsem se dostal k pevnině.“

Duon s Gelem si vyměnili pohledy. Oba zbledli.

„Myslím, že můj návrh je přijatelný,“ pravil Arian.

„Počkej, počkej…,“ přerušil jej Gel.

Na chvilku se zamyslil a pak se rozzářil. Vykřikl:

„To bude Sihanův jednostěžník! Mám lepší nápad!“

„Sihan,“ zašeptal Duon.

Arian si oba změřil pohledem a zeptal se:

„Kdo je to Sihan?“

Gel se smutně ušklíbl:

„Byl… Připlul sem na svém jednostěžníku asi před rokem. Plul z jihu. Byl to samotářský blázen křižující oceány a zkoumající pobřeží. Bouře vychýlila jeho loď z cesty a vlny ji zahnaly až k ostrovu, kde ztroskotala.“

„Připlul za bílého dne. Spěchali jsme mu na pomoc a…“

„Přišli jste pozdě?“

„Ne. Vyrvali jsme ho Dravcům z pařátů. Vykonal ostatně sám kus dobré práce. Vzali jsme ho sem. A přesně jako ty, když zjistil, že je v pasti, chtěl se z ní co nejrychleji dostat ven.“

Gel ustal ve vyprávění, odložil hrnek a zkřížil ruce na kolenou. Za chvíli pokračoval:

„Jednou jsem se mu zmínil o Lyře a také o Ragamanech, z nichž pocházím. Chtěl vědět, proč jsem uvězněn na tomto ostrově. Řekl jsem proč. A pověděl jsem mu, co se na Lyře vypráví o ostrovu Higu, který měl být jedním z táborů někdejších dobyvatelů. Prý tu měli skladiště zbraní. Okamžitě vyskočil. Zbraně, ty právě potřebujeme! Vzal si do hlavy, že musí to skladiště najít. Věřil v jeho existenci mnohem víc než já a nedal se ničím odradit.“

„To je pravda,“ poznamenal Duon. „Byl jako posedlý. Jako posedlý.“

„Jednoho rána odešel a měsíc jsme o něm neslyšeli. Počítali jsme, že zahynul jako tolik ostatních, kteří se náramně vytahovali. Po měsíci se vrátil.“

Arianovi se rozzářily oči.

„Nalezl, co chtěl?“

Gel naznačil souhlas sklopením víček.

„Vysvětlil nám, kde leží to místo. Za našimi skalními doupaty, v severozápadní části ostrova. Viděl je, ale nemohl se k němu přiblížit. Pochodoval čtrnáct dnů a dvakrát či třikrát narazil na Dravce. Horší bylo, že jedna větší rodinka se usídlila nedaleko skladiště. A tak se vrátil, aby nás o všem informoval. Měl jsem teď nezvratný důkaz o existenci zbrojnice. Považoval jsem však za šílenství chtít se tam vydat jen s praky, třebaže jsme byli tři. Sihan tomu nechtěl rozumět, a sotva se trochu sebral, vypravil se znovu na cestu. Tentokrát se už nevrátil.“

„Nikdy jste se nepokusili…“

„Ale ano,“ přerušil jej Gel. „Našli jsme jeho tělo, či přesněji kostru. Ležela uprostřed jedné mýtiny. Dravci pochopili, že jsme našli zalíbení právě v tomto místě, a zařídili se podle toho. Nemohli jsme tamtudy projít.“

„Nemohli,“ připojil se Duon.

„A co tedy navrhuješ?“ zeptal se Arian.

V Gelových zracích se znovu roztančil malý plamínek. Vzrušeně vykládal:

„Pravda je, že bychom mohli použít Sihanova jednostěžníku. Museli bychom se však k němu dostat. Jsme tři a jich jsou možná tisíce. Máme jen jednu dezintegrační zbraň. To je příliš málo na ohromnou vzdálenost, jež nás dělí od pobřeží. Na druhé straně bychom se mohli vypravit ke skladišti. Za pokus to možná stojí. Už dlouho jsme v těch končinách nebyli a Dravci je třeba nehlídají.“

Vstal a jal se přecházet tam a sem. Bylo cosi uklidňujícího v pohledu na tento druh aktivity.

„Navíc,“ pokračoval Gel, „je jich ve vnitrozemí čím dál tím méně, jak jsem ti už řekl. Hlídají pobřeží.“

„Výborně!“ zvolal Arian.

„Zdá se,“ řekl Gel, „že máme šanci! S tvou zbraní se nám snad podaří dosáhnout skladiště.“

„A co když tam nic nebude?“ strachoval se Duon.

Probodly jej dva ocelové šípy pohledů. Zvedl se a rozpačitě se zasmál:

„Já vím, teď není čas na vtipy.“

Gel mu s úsměvem poklepal po ramenou:

„Získáme zbraně. Dobré zbraně. Pak se teprve vydáme k pobřeží. Dostaneme se odtud.“

Ztichnul, pohlédl na Ariana a s vážnou tváří mu řekl:

„Třicet let jsem na tebe čekal, příteli. Na tebe a na tvou zbraň.“

„Kdy vyrazíme?“ zeptal se Arian.

Večer zastihl tři muže na planině před jeskyní. Byli připraveni a mlčeli.

Naposled se pohledem rozloučili s okolní krajinou.

Každý nesl koženou brašnu, naplněnou oblázky pro praky a sušeným masem.

Arian Day zkontroloval řemen od brašny. Pak je Duon vyzval:

„Pojďme!“

A jako první se pustil strmou stezkou. Za ním šel Gel, pak Arian.

Jediný Arian se při odchodu spěšně ohlédl a rozloučil se s jeskyní, maskovanou tmavou kůží, která mu po čtyři dny poskytovala úkryt. Pouze Arian.

V Sihanových stopách.

Hodinu po západu slunce nastala temná noc, citelně zhoršující velmi nesnadný sestup.

Bez pomoci průvodců by se Arian dolů nedostal. I za bílého dne musela být ta cesta — neboť šlo vskutku o cestu — krkolomným oříškem. Spadala prudce dolů mezi špalírem skal. Jen zřídka naznačovaly směr cesty kameny, jakoby zázrakem přilepené na hladké stěně skály. Častěji museli tři muži postupovat kamenitou sutí, anebo poskakovat ze skaliska na skalisko, při čemž několikacentimetrová nepřesnost jim mohla být osudná.

Nedopustili se však sebemenší chybičky a nedošlo tudíž k žádnému dramatu. Oba průvodci, kteří Arianovi pomáhali, byli opravdoví kamzíci. Kolikrát jen tou cestou prošli za ta léta! Kolikrát se šplhali nahoru a dolů! Temná noc ani nejprudší vichřice pro ně nebyly překážkou.

Po několikahodinovém úsilí stanuli konečně u paty skalního útesu, na východní straně. Okolí bylo skoro pusté. Podobalo se obrovské široké míse, lemované kamenitou hrází a střídmě pokryté křovisky. Přímo proti nim se ve vzdálenosti pěti set kroků zvedala hustá stěna stepního porostu.

Nějakou chvíli zůstali všichni přikrčeni za skalním výběžkem.

Pečlivě zkoumali okolí a zvolna se uklidňovali. Z dálky k nim doléhala věčná píseň moře, slyšeli nárazy vln o skály. Tu a tam se ozval nějaký noční pták či opičí zavřeštění.

„V pořádku?“ zeptal se šeptem Gel.

Jeho obličej a šíje se ve tmě leskly potem. Duon rychle a chraplavě oddechoval. Oči mu však zářily spokojeností.

„V pořádku,“ odpověděl Arian. „Kudy se dáme teď?“

Gel pohlédl k nebi a pokynul k severozápadu. Arian se rovněž podíval vzhůru. Okamžitě si uvědomil, že není na Zemi, ale na jejím odrazu v jednom z nekonečných pásem paralelních světů. Nebe i hvězdy se tu podstatně lišily od nebeské klenby Země.

„Přímo vpřed!“ zavelel Gel. „Za žlutou hvězdou Neidou.“

Uprostřed nebe, přímo nad Gelovým ukazováčkem, spatřil Arian zmíněnou hvězdu. Planula silným sírově žlutým světlem.

Gel si setřel hřbetem ruky pot z čela a zašeptal:

„Ariane, má tvoje Země také Měsíc?“

Duon překvapeně vzhlédl.

„Samozřejmě,“ odpověděl Arian.

„Umíš si tedy představit, jakým je pro nás nebezpečím. Musíme se mít na pozoru.“

Sotva to dořekl, vyhoupl se na nebesa měsíční kotouč a okamžitě zalil krajinu svým bledým, pronikavým světlem, jež sebemenší stíny měnilo v tajemné propasti.

„Jako ve dne,“ povzdechl si Gel. „V džungli to bude lepší, jenže půjdeme také mýtinami.“

„Dravci?“ zašeptal Arian.

Gel pohlédl na starého Duona, ten pokrčil rameny a řekl:

„Zatím to nevypadá, že bychom se s nimi mohli setkat… ale opatrnosti nikdy nezbývá. Až trochu dál…“

„Vítr skoro utichl,“ poznamenal Gel.

„Ano. A je nám příznivý. Neotočí-li se, máme to dobré. Ti divoši by nás vyčenichali na tisíc metrů.“

Arian přikývl. Zabloudil pohledem na nehybné kamenité moře, celé stříbrné měsíčními paprsky. I vzdálená džungle se v podivném světle podobala skleněné hračce.

„V každém případě by bylo krásné, kdybychom je nepotkali. Příliš krásné, že?“

Gel přikývl:

„Máš pravdu. Jenže je potkáme, na to můžeš vzít jed. Čím později, tím lépe. Bohudík jejich jedinou zbraní jsou drápy. Někdy sice házejí kamením, ale to není…“

Ustal a pohlédl na Ariana. Oba muži se současně zachvěli.

„Tak ty na to myslíš také?“ zašeptal Gel.

Arian se odevzdaně ušklíbl:

„Sihan se nedostal ke skladišti, protože narazil na rodinu Dravců. A vy, když jste šli po jeho stopách, jste na ně narazili také.“

„Co tím chceš říct?“ vydechl Duon.

„Chci tím říct, že ve skladišti jsou zbraně. Chci tím říct, že naši milí Dravci je mohou vyčenichat, i když sotva budou vědět, jak se s nimi zachází. To ale také znamená, že třeba od určité chvíle svým způsobem pochopili jejich použití. Udělal jsem do jejich smečky několik pěkných děr.“

Arian se upamatoval na podivné skřeky jednoho ze starých Dravců při pohledu na jeho pistoli.

„Ba ne…,“ pokračoval po chvíli rozmýšlení. „Na to jsou přespříliš zvířecí. Nepochopili by mechanismus zbraně. A pak… kdyby sklad opravdu objevili, dali by to během posledních čtyř dnů rozhodně najevo.“

Gel přikývl a vyměnil s Duonem rychlý pohled.

„Může být,“ připustil. „Na sto procent bych tomu ale nevěřil. Kéž bys měl, Ariane, pravdu! Ale dost už řečí.“

Zvedl se a Arian ho chtěl následovat. Duon jej zadržel.

Gel, dobře viditelný v měsíčním světle, skákal lehce po skalních útesech, občas zmizel za velkým balvanem, a objevil se o deset metrů dál. Zanedlouho stanul, docela maličký, na okraji džungle, obrátil se, rukou jim dal znamení a zmizel v hustém porostu.

„Jdem!“ zavelel Duon.

Arian běžel za staříkem v Gelových stopách. Uběhlo několik minut a nic se nepřihodilo. Objevili Gela v houštině, bezmála veselého.

„Tahle noc nám přeje,“ vydechl muž z Ragamu.

Vztyčil se a dodal: „Můžeme jít. Za mnou Arian a pak ty, Duone. Souhlasíš?“

Duon přikývl.

Oba muži vytáhli ze svých opasků ze surové kůže prak a vložili do koženého váčku ostrý kámen.

Gel vrhl pohled na Arianovu brašnu a řekl:

„Připrav si pistoli. Není vyloučeno, že ji budeme potřebovat.“

Arian uposlechl a vyňal zbraň z plastického pouzdra.

Srdce se mu pojednou silněji rozbušilo.

Gel zvedl volnou ruku na znamení, že je vše v pořádku, a beze slova se ponořil do hustého zeleného moře. Za ním Arian, posléze Duon.

Zdálo se, že tu čas ubíhá mnohem pomaleji, jako by hustá zeď stromů bránila vteřinám v jejich pravidelném běhu.

Džungle byla takřka neproniknutelná a neschůdná. Proplétalo se tu tisíce hlasů, blízkých i vzdálených, ale neustále přítomných. Děsivé výkřiky i posměšné skřeky opic se v spoustě lián střídaly s údery ptačích křídel, s poděšeným pískotem a s tisícem dalších podezřelých zvuků, které nebyly ničím jiným než normálním dechem džungle.

Měsíční paprsky se jen s obtížemi prodíraly na zem. Jindy, když se před pochodujícími náhle vynořila planina, lily se z nebe plným proudem.

Tři muži postupovali opatrně a poměrně rychle. Gel, který důkladnou znalost džungle velmi obratně spojoval se svou takřka ďábelskou aktivitou, vedl své druhy naprosto bezpečně, vyhýbaje se končinám, v nichž tušil nepřekonatelné překážky. Na kraji planin a volných, nezarostlých míst zůstával obezřetně stát. Jeho smysly byly ve střehu, každým pórem těla naslouchal řeči džungle. Pak se vymrštil a několika rychlými skoky překonal vzdálenost dělící jej od bezpečného stínu. Arian s Duonem pak běželi za ním.

Tak ubíhala noc, uspěchaná jako tři muži pochodující v jejím stínu. Pokud to bylo možné, snažili se štěrbinou ve střeše stromů zahlédnout nebe a ujistit se, že hvězda Neida je vede správným směrem. Byla s nimi, věrná, přátelská.

Arian postupně přivykal těžké noční tmě, probodávané šípy měsíčních paprsků. Stejně jako hrůzyplným šramotům a neviditelným pohybům. Nervové napětí povolovalo a nakonec Arian kráčel docela klidně.

Ne však dlouho.

Bylo krátce po půlnoci, když se Gel pojednou zastavil a hned nato padl do vysoké trávy. Oba muži ho následovali. Chvíli čekali, a když se nic nehýbalo, odvážili se přiblížit ke Gelovi.

Džungle tu najednou končila. Už to nebyla ta neurčitá změť, do níž nepronikalo odnikud světlo, ale široký prostor vysokého lesa s mohutným kobercem vysoké trávy. Arian si okamžitě vybavil místo, kde se poprvé setkal s Dravci.

Gel s povzdechem pokýval hlavou.

„Co je?“ zašeptal Arian.

„Pamatuji-li se dobře,“ řekl potichu muž z Ragamu, „nedostali jsme se při předchozích výpravách dále než sem. Přesně zde nás Dravci napadli.“

„Právě tady,“ vydechl Duon.

„Co teď?“

Gel udělal pár kroků po čtyřech a řekl: „Co teď! Do rozbřesku zbývají slabé čtyři hodiny. A jestli si dobře vzpomínám na Sihanova slova, pak je to přesně čas, který potřebujeme, abychom dorazili k cíli. Navíc se ráno otočí vítr, určitě jej budeme mít v zádech.“

Vydal se do vysoké trávy, Arian s Duonem mu šli v patách.

V dálce se probouzel den. Ještě ne naplno, ale stíny už ztrácely temnou barvu a obrysy předmětů se rozplývaly. A hlavně — měsíc opustil oblohu.

Přesně jak to předpověděl Gel, rozbřesk se přiblížil za čtyři hodiny. Byly to tiché a poklidné hodiny. Nedošlo k nejmenšímu incidentu. Jako by na celém ostrově nebyl jediný Dravec. Za celou dobu se nestalo, že by tito strašliví obyvatelé džungle dali o sobě vědět.

Muži toho samozřejmě nelitovali. Ale naprostý klid bez jakýchkoli „znamení“ zvyšoval spíše jejich nedůvěru, než aby je uklidňoval.

Dvakrát nebo třikrát jim Gel při kratičkých zastávkách ukázal na strom neobvyklého tvaru nebo na osamělá skaliska. Pokaždé poznamenal:

„Sihan o tom mluvil.“

Gel se znovu zastavil, už asi po šesté. Před několika minutami vstoupili do nového pruhu nízkého lesa, jehož ploché koruny byly navzájem propleteny, takže zadržovaly i to ubohé světlo svítání. Gel zbledl. Na tázavý pohled svých druhů odpověděl pohybem ruky: dvacet metrů odtud, v místě, kde řídnoucí les vytvořil jasnější planinu, tyčila se mocná šedivá hmota.

Připlížili se blíž, až k samému kraji houští.

Šedivá hmota se proměnila v gigantický stůl, vytvořený ze tří kamenných kvádrů; na dvou, spočívajících na zemi, byl položen třetí, čas pokryl stavbu vrstvou mechu.

„Stůl,“ vydechl Gel. „Poslední Sihanovo stanoviště.“

Odmlčel se, polkl a dodal:

„Jsme na místě.“

Ještě než to dořekl, vyskočil Duon, jako by jej něco bodlo. V témž okamžiku rozvířilo hladinu ticha temné zasténání, provázené hlukem lámajících se větví. Na druhé straně planiny se spouštěl ze stromu obrovský Dravec.

Duon okamžitě vložil do praku kámen a zabručel:

„Jejich víc. Rychle!“

Prak zaštěkal a Arianovi kolem uší zasvištěl kámen. Ozvalo se další, tentokrát bolestně vzteklé zasténání, a hned nato zapraskaly větve a další obrovské tělo dopadlo na zem.

Gel s prakem v ruce překonal několika skoky planinu. Arian mu byl v patách.

Od chvíle, kdy Duon tak zprudka vyskočil, neuplynulo víc než půl minuty. Všichni tři se krčili na druhé straně průseku, nechávajíce za sebou tři nehybná těla Dravců, ležící v trávě s proraženou lebkou. Arian celý rozčilený naslouchal, ale jediný zvuk, který zaznamenal, byl hlasitý tlukot jeho srdce.

Mezitím zkoumali Gel s Duonem bedlivě okolí a vrcholky stromů.

Pak se Gel na Ariana usmál a zašeptal:

„Jsme na ně zvyklí… Někdy se nám podaří dostat je na jejich vlastním území.“

Arian přisvědčil.

„Podívejte se na tohle!“ řekl Gel.

„Tohle“ byla stopa v trávě. Podobala se křivolaké pěšině mezi stromy. Pravidelně užívaná cesta.

„Vede k velké pasece,“ poznamenal Gel. „Podle Sihana by měla být docela blízko.“

Arian svraštil obočí.

„Něco se ti nelíbí?“ zeptal se Gel.

„Ale ne. Jenom ten stůl. Vypadá jako oltář. Je vyloučeno, že by ho postavili Dravci. Jejich vědomí, pokud nějaké mají, nemohlo být dotčeno jakýmkoli kultem. A tenhle stůl se podobá oltáři. Zřejmě sloužil jako obětiště nějakému náboženství, anebo je to kultovní předmět. A mám zato, že ani tvoji předchůdci jej…“

„Určitě ne,“ pospíšil si s ujištěním Gel. „Ale teď není na podobné úvahy čas. Tři Dravci, které jsme složili, byli pravděpodobně jen členy hlídky. Třeba se objeví další. To ale znamená, že místo, o něž máme zájem, je obsazené. A už je den.“

„Dobrá,“ řekl Arian. „Tak pojďme!“

Zvedli se a opatrně postupovali po „pěšině“ v trávě. Avšak pouze pár minut.

Pojednou ztuhli překvapením. Zastavili se tak zprudka, že na sebe narazili a div nespadli do vysokého kapradí.

Sihan nelhal.

Byl tu opravdu průsek. A protínal jej svěží, skotačivý potok.

Ariana polilo horko. Muži na sebe pohlédli s úlevným uspokojením a pak se věnovali okolí.

Vskutku, octli se na půvabné mýtině, jíž rodící se den dodával okouzlující svěžest. Tu a tam byl rozhozen nějaký strom či keř, ale to nebylo podstatné.

Po obou březích potoka se táhla podivná kamenná přístřeší, porostlá mechem podobně jako obětní oltář, který objevili před chvílí. Domy. Krychlové domy s plochou střechou, s dveřmi a nepatrnými okny. Někdy to vypadalo, jako by ty kamenné krychle stály jedna na druhé. Jen několik příbytků zůstalo zachovalých. Většinou byly pobořené, chyběla jim zeď nebo střecha. A všechny byly porostlé mechem, trávou a křovinami.

Místo bylo tiché, zřejmě opuštěné.

„To není možné,“ zašeptal Gel.

Vypadal pojednou znepokojeně a na tázavý pohled Duonův odpověděl:

„Lidé z Ragamu nemohli postavit takováhle skladiště. Používali pro svá opevnění prefabrikovaných ocelových stěn. Jestli to, co hledáme, má být opravdu zde…“

Ustal uprostřed věty.

Arian pokračoval: „Ale je možné, že tu našli tyhle stavby a že jich použili. Ostrov obýval přece národ lovců. Tohle jsou možná stopy jejich dávné existence. Našli jsme třeba jedno z jejich měst.“

Gel se zatvářil pochybovačně. Beze slova si prohlížel okolí a pak tiše poznamenal:

„Možná že ano… Podívejte se ale nahoru nad vesnici, tam, co končí mýtina.“

„Také jsem si toho všiml,“ řekl Arian. „Vypadá to, jako by se tam skrývaly za stromy mnohem větší ruiny. Mezi větvemi a liánami prosvítají nějaké plochy, které vypadají jako zdi.“

„Jsou to zdi!“ pravil Gel. „A dal bych nevím co…“

Zmlkl a instinktivně se přitiskl k zemi. Duon s Arianem rovněž.

Sto kroků od nich se vynořila z polorozpadlého příbytku zavalitá silueta a na okamžik stanula: byl to člověk. Jeden z Dravců, celý rezavý, hrozivě se tu pohupoval na svých obrovských nohou a větřil. Výjev trval několik nekonečných vteřin. Pak postava slabě zachrochtala a v té chvíli se z kamenných rozvalin vynořila celá skupina, složená z mužů, žen a dětí.

Smečka odskákala k potoku.

Se zaťatými zuby a s pocitem nevýslovného hnusu přihlížel Arian dovádění a poskakování smečky, chrochtající při koupání blahem. Pak se jeho pohled střetl s Gelovým. Po chvíli napjatého mlčení Gel zašeptal:

„Musíme zaútočit, Ariane. Dřív než nás zpozorují!“

Arian zavřel oči na znamení souhlasu. V zpocené ruce třímal zbraň. Gel pokračoval se zjevným odporem:

„Ariane, připomínají lidi jen zjevem. A jak odporným! Uvědom si to. Musel bys vidět ty ‚dětičky‘, když útočí s vyceněnými zuby a drápy! Musel bys vidět matky, trhající svou kořist! To nejsou myslící bytosti, to jsou zvířata! Lvi, vlci… Naneštěstí pro nás se víc podobají lidem než opicím.“

Arian zaťal zuby ještě pevněji a přikývl.

„Musíme se dostat ke skladišti, jestli existuje,“ pokračoval Gel. „Ted už nemůžeme couvnout. Je to naše jediná šance, Jediná, která nám umožní dostat se k moři a utéct. Chceš vidět svou Zemi a já Lyru. Duon touží po svých bližních…“

Byla to jasná, rozumná slova. Naprosto rozumná.

„Já vím,“ vydechl Arian. „Já vím… Dáme se do toho.“

Gel se usmál. Dojatě a šťastně.

„Dáme se do toho,“ opakoval Arian Day.

Koupající se smečka čítala dvacet jedinců. Zatím nic nezpozorovala. Zrzavý vůdce, který je přivedl k potoku, zůstal na břehu a z plných plic tu vdechoval čistý vzduch. Náhle se vztyčil a zavětřil. Jeho oči jako dva rozpálené šípy se obrátily směrem, kde leželi v trávě tři muži.

„Teď!“ vykřikl Gel.

Prudce se vymrštil a jeho prak zasvištěl.

Město netvorů.

Rezavý Dravec vyskočil, strašlivě zařval a jeho pařáty se zmítaly v bezmocném boji s neviditelným nepřítelem. Pak: dopadl na zem s roztříštěným čelem.

V běhu se Arian letmo podíval po Dravcích. Stáli bez hnutí ve vodě, překvapení a vyděšení. Avšak poté, co se trojice mužů vrhla do chladné vody, smečka netvorů doslova explodovala vztekem.

„Rychle na druhou stranu!“ křičel Gel.

Sám se zastavil uprostřed proudu, jehož pěna mu šplhala po stehnech, snažíc se zmocnit jeho praku. Kolem dokola se rozštěkala fantastická symfonie řevu.

Arian podal Duonovi ruku a rychle ho táhl k protějšímu břehu. Za několik okamžiků stanuli na pevné zemi. Hlava jim šla z té hrozné vřavy kolem.

Spěšně se ohlédli po troskách vesnice, vzdálené sotva třicet kroků. Nic se tam nehýbalo. Zatímco Arian ještě klečel na břehu, stařec už roztáčel svůj prak.

Smečka se rozdělila do dvou skupin. První pronásledovala Gela, druhá odbočila po břehu a snažila se dostihnout Ariana s Duonem. Voda zatím omývala několik nehybných těl.

„Gele!“ volal Arian.

Muž z Ragamu zasáhl ženského netvora, kterého měl v patách, a vyrazil. Ve chvilce byl u svých druhů.

„K ruinám! Rychle!“ zavelel Gel a rozběhl se označeným směrem.

Další Duonův kámen zasáhl obrovského Dravce do prsou a doslova jej zlomil ve dví.

Arian poklekl a křečovitě svíral svou zbraň. Měl pocit, že Dravců jsou tisíce a že se na něho valí ze všech stran jako mořský příboj. Zaslechl Duonovo volání, přehlušující pekelný řev. Vyskočil a rozběhl se za starcem. Deset metrů… pět… horda mu byla v patách.

Všechno se s ním točilo.

Gel, chystající se vklouznout do úkrytu mezi kameny, jež mohly být kdysi ulicí, pojednou prudce stanul. V ústí kamenité cesty, plné křovin, se objevila smečka Dravců. Zatarasili cestu.

„U sta hromů!“ zaklel Gel.

Vymrštil kámen a zasáhl jednu hubenou obludu do ramene. Smečka se okamžitě změnila v zuřící stádo. Zatím se přivalila zezadu první vlna pronásledovatelů a tři muži se octli v kleštích.

„Zbývá jediné východisko, Ariane. Jediná šance! Uvědom si, že to nejsou lidé. Jenom se jim podobají…“

Slyšel jen Gelův křik. Slyšel své jméno.

Odstrčil Duona. Ruka, v níž svíral pistoli, se už nechvěla. Zavřel oči a nazdařbůh vypálil do toho hulákajícího přívalu. Pak vypálil ještě jednou.

Zdálo se mu, že se zastavil čas. Jako by nějaká gigantická gilotina uťala naráz hlavu ďábelskému chaosu.

Propast.

Propast ticha. Bezedná. Propast, na jejímž okraji zůstaly svraštělé oharky řevu jako zbytky zpečeného kovu.

Arian zvolna otevřel oči.

Nejdříve spatřil bledého Gela, v jehož pohledu se mísil pocit nevýslovné úlevy s patřičnou dávkou hrůzy.

Pak uviděl čelo Dravců v uličce mezi troskami. Podvědomě sklopil oči a dlouho se neodvážil je pozvednout.

Ještě před chvilkou jich bylo dvanáct, možná patnáct. Ted jich zbývala sotva polovina. Snad pět. Pět hrůzou zkamenělých ďáblů, připíchnutých na zeď po obou stranách ulice a civějících zděšeně na obrovskou zející prázdnotu mezi nimi.

Také vlna vzadu ztuhla: žádný z Dravců se neodvážil pohnout.

„Kupředu!“ ozval se Gelův chraplavý hlas. „Co nevidět se vzpamatují.“

S prakem na zápěstí přeběhl bez váhání spáleništěm, vyhýbaje se opatrně drobným kráterům. Arian s Duonem ho následovali.

Pak zvolnili a krok za krokem pronikali do uličky s mrazivým pocitem v zádech. Vlevo si povšimli tří čtyř rozbořených domů, na nichž zub času krutě zapracoval. Uvnitř domu rostla tráva a obrovité liány. Po pravé straně bylo obydlí mnohem víc, možná deset. Stála stupňovitě nad sebou, jak to umožňoval mírný svah. První řada domů byla v troskách. Druhá a třetí už mohla sloužit za případné skladiště zbraní a materiálu. Jenže v zejících děrách vchodů se pojednou objevili Dravci.

Tři muži se zastavili. Jediné ohlédnutí je přesvědčilo, že jejich pronásledovatelé nezůstali dlouho ochromeni. Všichni se shlukli kolem temného ústí uličky, pečlivě se vyhýbajíce spálené zemi. V jejich zvířecích zracích se znovu rozhořívaly plamínky zuřivého vzteku. Posléze se někteří sklonili a začali sbírat kameny.

„Nikdy nic nepochopí,“ zabručel Gel. „Nikdy.“

„Nejbližší domy…,“ uvažova1 šeptem Duon.

Gel ho přerušil:

„Ne. S těmi nemůžeme počítat. Možná s dalšími…“

Bylo zřejmé, že Gel je na pochybách. Budiž, Sihan objevil vesnici, nikoli však předpokládaný sklad. Proč by si lidé z Ragamu vybírali jako úkryt obyčejné kamenné stavby?

Těsně kolem Arianovy hlavy zasvištěl první kámen. Narazil na zeď domu a vyrval z ní několik mechem porostlých kamenů.

„Ariane!“ vykřikl Gel.

Arian bez váhání zamířil pistoli na útočící netvory a několik stop před prvním z nich spálil trávu. Dravci, překvapeni a oslepeni ohnivou oponou, ustupovali zmateně zpět a zahazovali kameny.

„Pokrop to trochu nahoře,“ řekl Gel.

Arian poslechl. Třikrát či čtyřikrát stiskl spoušť zbraně a na zdech domů vybuchly okamžitě ohnivé květy, hloubící do kamenných staveb pěkně vykroužené otvory. Účinek se dostavil okamžitě: Dravci, posedávající na stupňovitých terasách domů se rozprchli jako hejno vrabců.

Gel přikývl se spokojeným zadostiučiněním. Okamžitě se vrhnul mezi zříceniny a zamířil k nejméně poškozeným obydlím. Za několik minut už všichni tři stáli v jednom z domů. Kolem panovalo naprosté ticho. Dole formovali postrašení Dravci znovu své řady. Duon zůstal na stráži.

Vnitřek domu byl temný, ale díky otvoru ve stropě, jímž se vystupovalo na terasu, mohl se tu člověk dobře orientovat. Překvapil je nepříjemně ostrý zvířecí pach.

Jediným pohledem se Arian s Gelem ubezpečili, že zde nemohou najít, co hledají. Byla to prostá čtvercová místnost se stěnami porostlými mechem a lišejníkem. Podlahu tvořily velké, pravidelně kladené desky, s nimiž celá staletí nikdo nehýbal. Rozhodně se tu nic nezměnilo od založení vesnice. To znamená, že dobyvatelé z Ragamu zde byli dříve.

Nebyl tu pochopitelně ani nábytek, ani jakýkoli předmět domácí potřeby. Jen několik lůžek ze suchého kapradí a dokonale ohlodané kosti.

Arian pokýval smutně hlavou:

„Tady nás nečeká nic dobrého.“

Gel vyšel beze slova ven.

Duon vrhl rychlý pohled na oba muže, ale okamžitě se věnoval Dravcům stojícím o nějakých dvanáct metrů níže. Jakmile se Arian objevil na prahu domu, smečka znehybněla.

„Rád bych věděl, co by jim jednou provždy mohlo nahnat opravdický strach,“ poznamenal Duon. „A jak jim vpravit do těch jejich makovic aspoň špetku rozumu. Už se zase seřadili. Dole mezi domy se objevili další.“

„Přesto budeme pokračovat,“ rozhodl Gel.

Zamířil k druhému domu, když tu vyskočila ze stínu obrovská chlupatá věc. Arian s Duonem vykřikli a Gel se ještě stačil svalit na zem jako špalek. Jen zázrakem unikl Dravcovým drápům. Netvor udělal několik přemetů, ale ve vteřině byl opět na nohou a chystal se k dalšímu útoku. Kámen, vymrštěný Duonovým prakem, jej poslal o několik stupňů níže mezi rozvaliny domů. Arian pro jistotu pokropil svou pistolí prostor mezi oběma domy.

„Tahle zábava nám pěkně pocuchá nervy,“ poznamenal Gel, zatímco se sbíral ze země. „Ale musíme dál, a rychle!“

A tak šli dál.

Duon hlídal a Arian s Gelem prohlíželi další domy. Všude se jim naskytl tentýž obraz. Zpustošené zdi byly porostlé mechem a kolem prohnilých lůžek se válely více nebo méně čerstvé zbytky kostí po krvavých hodech. Všude je provázel pach potu, tlejících rostlin a hnijícího masa.

Když vstupovali do posledního domu třetí řady, předem věděli, co je tu čeká či spíše nečeká.

Rychle se rozhlédli. Rozrušený Gel kopl do hromádky vlhkého kapradí. Zaťal pěsti, ale neřekl ani slovo. Po delší chvíli se však ozval Arian:

„Co teď?“

Gel nemohl odpovědět, protože v té chvíli na ně zavolal hlídkující Duon. Opustili dům a vydali se za starcem.

„Budeme se jich muset zbavit,“ řekl Duon a pokynul bradou -směrem k několika stavením, mezi nimiž se opatrně plížili Dravci. „Tady už sotva něco najdeme.“

„Sotva,“ zabručel Gel.

„Tady ne… ale co tamhle?“ zeptal se Arian. Ukázal směrem k severnímu výběžku planiny, kde se potok ztrácel v džungli. Stromy tam nebyly natolik husté, aby mohly skrýt vysokou šedivou zeď nějaké obrovské stavby.

„Byla vidět už z místa, kde jsme pozorovali vesnici,“ dodal Arian.

Gel sotva přikývl. Byl deprimován a ztratil naději.

„Nesmíme se vzdát,“ řekl Arian. „Sám jsi to říkal. Prohledáme to tam odshora dolů.“

„A nenajdeme nic,“ vztekle dodal Gel.

„S jedinou zbraní se k moři nedostaneme, copak to nechápeš? V několika hodinách jich tu budou tisíce… Skladiště možná existuje, ale ne v tomhle zapomenutém městě. Mají…“ pokračoval ještě Gel, ale Duon ho přerušil:

„Teď není čas na diskuse, i kdyby byly sebezajímavější!“

Dravci se neustále přibližovali. První řady už dosáhly poslední řady domů. Jejich zuřivá potřeba zabíjet pokaždé ochladla, jakmile jim Arian pohrozil termickou zbraní.

„Musíme se dát přímo,“ vydechl Arian. „A pak podle potoka, abychom…“

„Pochybuji, že s tím budou souhlasit,“ poznamenal Gel. „Dole na břehu jich je nejméně dvacet.“

„No a?“ odsekl Arian. „Za každou cenu se musíme dostat k té stavbě… k tomu chrámu! Musíme!“

Vyrazil kupředu a strhl s sebou Gela. Sotva udělal pár skoků, zadržel jej Duonův výkřik.

Starý vyvalil oči a na jeho propadlé tváři se usídlil široký úsměv. Hubenou, chvějící se rukou ukazoval na mlčenlivé útočníky a koktal:

„Tam… Podívejte… Mají… mají zbraně… podívejte se!“

Rozčilený Arian se obával, že snad starému přeskočilo. Měl však pravdu. Někteří Dravci měli kameny, jiní klacky a nejrůznější předměty náhodou posbírané v troskách domů, někteří dokonce…

„U všech rohatých!“ vykřikl Arian.

Popadl Gela za paži a začal jím cloumat:

„Podívej na tamhle toho, Gele!“ křičel. „Podívej, co drží v ruce!“

Gel tak strašlivě zařval, že se netvoři okamžitě zastavili. Ten, kterého Arian označil, ustoupil poděšeně o pár kroků nazpět.

„Řekni,“ naléhal rozradostněný Arian, „co to je, podle tebe?“

Gel na něho obrátil šťastnou tvář:

„Kovový rám…“

„Ale jaký rám?“

„Z pilotní kabiny ragamské lodi!“

„Musel to tu někde najít!“ křičel Arian. „Blížíme se k cíli, Gele!“

„Také si myslím,“ uznal Gel. „Tak jdem!“

Všichni tři sbíhali před užaslými Dravci zarostlým svahem, kde končila řada stupňovitých staveb. Jako skuteční ďáblové se pak vyřítili na pětadvacetičlennou smečku oblud, čekající u potoka. Dravci zkoprněli, překvapeni podivným jednáním tří mužů, kteří k nim letěli rychlostí střel za podivného válečného pokřiku, jenž připomínal smích. Arian dvakrát vypálil a dvojí oslňující záblesk vykousl mezery v řadách příšer. Ostatní se rozutekly. Celý útok netrval déle než dvě minuty.

Muži zamířili k potoku a co nejrychleji se brodili jeho proudem. Vzadu se znovu formovala otřesená smečka. V jejím čele mával obrovský Dravec kovovým rámem a zoufale řval.

V pěti minutách zdolali muži několik stovek metrů. Pak v ledové vodě doslova ztuhli. Na okamžik zapomněli i na hrozící nebezpečí. Tak byli překvapení, tak byli užaslí.

Několik kroků od břehu se uprostřed nevelkých palem tyčila obrovská stavba.

Pravděpodobně chrám.

Byla to gigantická kamenná krychle, jejíž přední viditelná stěna byla šikmo proťata širokým schodištěm, končícím uprostřed horní plošiny této podivuhodné stavby.

Zlověstný šplíchot několika desítek nohou, brodících se potokem, muže vzpamatoval. Ani se neohlédli a beze slova vyběhli po břehu a zamířili ke schodišti. Netrvalo dlouho a stanuli na prvním stupni.

„Dobré nebe,“ žasl Gel, „ti lovci byli zatraceně dobří stavitelé.“

„To je pravda,“ zašeptal Duon. „Říkalo se to o nich.“

„Rychle!“ povzbuzoval je Arian.

Brali ty obrovské schody z hlazeného kamene po dvou. Po nějaké chvíli se zastavili.

„Podívejte,“ poznamenal Arian, „po obou stranách schodiště se v pravidelném rozmezí táhnou chodby. Stavba musí být skoro dutá.“

„Bude tu co prohlížet,“ řekl Gel. „Ale teď máme důležitější věci na práci.“

Rozběhli se znovu po schodech. Smečka opustila potok a zamířila k chrámu.

Trvalo dobrých patnáct minut, než muži dosáhli vrcholu stavby. Sotva popadali dech a Duon se dokonce, vyčerpán a celý propocený, sesul k zemi.

Střecha byla dokonale rovná. Všimli si, že i další tři stěny byly proťaty stejným schodištěm, po jakém se sem dostali oni. Všechna pak ústila přímo uprostřed střechy a vedla na malou plošinu, připomínající oltář. Kdysi byl opatřen stříškou, z níž dnes zbývaly jen čtyři podpěrné sloupky, čnící do vzduchu jako poslední zuby nějakého nemohoucího draka.

„Kde jsou?“ zeptal se Gel.

Arian místo odpovědi pokropil schodiště silnou dávkou z termické pistole. Střela vykousla obrovskou mezeru, při čemž se na první dravci odvážlivce snesla sprška kamení.

Ihned se vrátil ke Gelovi doprostřed střechy.

„Pět minut klidu,“ pravil.

Gel, klečící na zemi, neodpověděl. Zuřivě odstraňoval z oltáře nános zetlelého listí, písku a půdy. Pak vyňal z prohlubně předmět a ukázal jej Arianovi.

Tím předmětem byla kovová pažba termické pistole, přesně takové, jakou vlastnil Arian.

Chrám zapomenutého času

Slunce už bylo hodinu na obloze a začínalo pěkně hřát, když Arian s Gelem skončili čištění oltářní desky.

Bez jediné chvilky odpočinku seškrabovali a odstraňovali nánosy špíny. Arian asi třikrát obešel schodiště a preventivně je pokropil mohutnými dávkami své pistole.

Drželi tak vyděšené Dravce v šachu. Zdálo se, že je přešla chuť ke krvavým obětem.

Duon musel krotit svou zvědavost a hlídat.

Po hodině práce v úmorném vedra, které rozpalovalo kameny, mohli oba muži konečně napřímit ztuhlá těla a narovnat prsty s úplně zničenými nehty. Dlaždice kryjící oltář byla zbavena silného nánosu hlíny a špíny.

Arian si roztržitě utíral ruce do kalhot a prohlížel si tři podivné předměty, které odkryli. Byla to předně rukojeť pistole, pak spona s částí radiačního opasku a konečně zrezivělý koš od meče.

„Dost hubená kořist,“ poznamenal Gel.

Arian se zadíval na muže z Ragamu a pravil:

„Ty předměty sem dopravili lidé zřejmě proto, aby je mohli uctívat.“

„Předpokládejme,“ připustil Gel. „Ale nesmíme příliš spěchat s konečným úsudkem. Pravda, obětní oltář se velmi podobá kamennému stolu na planině. Ale nemáme důkazy, že předměty opravdu sloužily těmto účelům. Ty věci se tu mohly ocitnout shodou okolností. Rukojeť termické zbraně a radiační pás — budiž. Ale koš od meče rozhodně nepatří k arzenálu dobyvatelů z Ragamu. Tyhle dávné zbraně naši lidé neměli.“

To byla pravda. Arian s povzdechem usedl na zem. A v té chvíli si povšiml nepatrného hrbolku, který se zvedal uprostřed desky pod zapomenutou vrstvou jemného prachu.

Vstal a bezmyšlenkovitě na hrbolek šlápl. Náhle jako by jím projel blesk. Zaklel a s překvapením zjistil, že pod nánosem prachu se skrývá železný kruh.

„To jsem čekal!“ vykřikl Gel. „Duone, kde jsou?“

„Zatím jsou klidní,“ odpověděl Duon. „Protože jsme zničili tři ze čtyř schodišť, dají se snadno kontrolovat. Shromáždili se totiž v křoví u toho posledního.“

„Dobrá. Aspoň budeme mít čas na tuhle záležitost.“

Gelovy oči se rozzářily. Únava z něho spadla. Z Ariana rovněž. Oba si klekli na zem a dali se do zuřivého hrabání.

Po půlhodině práce skončili, propocení, udýchaní, ale šťastní. Střed dlaždice se zapuštěným kovovým kruhem byl volný. Pátravě si dlaždici prohlíželi, neodvažujíce se myslit na to, co se pod ní může skrývat. Byla kruhovitá a v průměru mohla měřit asi metr.

Arianovy a Gelovy zraky se na okamžik setkaly. Arian se vztyčil a pravil:

„Do toho!“

S pomocí kovové rukojeti pistole odstranil z kruhu rez a pozvedl jej do kolmé polohy. Pak se rozkročil a uchopil kruh oběma rukama. Naposled se podíval na rozrušeného Gela, přátelsky na něho zamrkal a ze všech sil začal tahat.

Cítil, jak mu na krku nabíhají žíly a jak se mu po čele rozlévá horko. Svaly měl napjaté jak kovová lana, nohy z ocele.

Pojednou se ozval nepříjemný skřípot, jak se třel kámen o kámen. Dlaždice povolila, Arian ji odsunul stranou a tu se objevil okrouhlý, hluboký a temný otvor. Arian pustil kruh, který se mu podepsal na prsty bolestnou rezavou stopou. Napřímil se a jeho zrudlá tvář nabývala ponenáhlu normální barvy.

„Pojď se podívat!“ ozval se Gel.

Byl skloněn nad zejícím černým otvorem, trochu zklamán, že neobjevil víc než právě jen zející otvor, ale už zase plný optimismu a naděje. Duon opustil své stanoviště a přišel aspoň na okamžik ponořit zraky do temné hlubiny. Když se Arian trochu vydýchal, přistoupil k otvoru i on.

Do tváře jej udeřil závan chladného vzduchu, v němž bylo cítit ostrou vůni plesnivých kamenů, odpočívajících ve věčné tmě, vůni zašlých dob.

Arian okamžitě zjistil, že průměr otvoru se rozšiřuje a že oproti dlaždici dosahuje v nižších polohách dvojnásobné šíře. Pak spatřil točité schody přilepené na kruhovité zdi, vnikající do nitra temnot jako obrovská vývrtka. Vydechl:

„Vsadil bych krk, že to bylo obětiště někdejších lovců. Vybrané ‚kousky‘ byly dopravovány na oltář tímto schodištěm, pravděpodobně proto, aby se zvýšil účinek magického obřadu na přihlížející.“

„Teď nechme oběti na pokoji,“ poznamenal Gel vzrušeným hlasem. „Vzpomínám si na obrovské dveře u schodiště, jimiž jsme se sem chtěli dostat. Vedly nepochybně k vnitřním galériím a vsadím se, že tam vede i tento otvor.“

„Stačí se přesvědčit,“ řekl Arian.

Vytáhl z pouzdra pistoli a podal ji Gelovi.

„Ty s Duonem tu zůstaneš, abyste krotili zbytečnou zvědavost těch dole. Dva na to stačíte. Já sestoupím.“

Gel užuž otvíral ústa, aby protestoval, ale Arian mu je velice rychle zavřel:

„Pro případ nějakého nepříjemného setkání si ponechám meč. Nic jiného nemůžeme, Gele, dělat, a ty to dobře víš. Jeden by to tu nahoře neuhlídal, i když jsou tři schodiště pořádně poničená.“

„Co když se dole setkáš s Dravci?“

„K tomu by mohlo dojít za předpokladu, že boční galerie jsou spojeny s touhle ústřední šachtou. Domnívám se, že spojeny jsou. Ale zároveň by se Dravci museli dostat bočním schodištěm na některou galérii. Víš, že jsme je hlídali a že se jim nepodařilo vystoupit výš než na několik prvních schodů. Bude-li to pro mě příliš namáhavý úkol, rád ti předám štafetu.“

Arian nečekal na odpověď a zmizel v temném otvoru. Když naposled vzhlédl, spatřil tváře svých přátel, naklánějící se nad šachtou.

„A mějte otevřené oči!“ nabádal je.

Sotva sestoupil po prvých spirálovitých schodech, Arian se na okamžik zastavil, aby uvykl temnotě, o to neprostupnější, oč jasnější světlo panovalo nahoře. Teprve potom sestupoval. Tma byla čím dál hustší. Po několika minutách zvedl hlavu. Otvor šachty nebyl větší než drobná mince, malá kulatá hvězdička.

Arian sestupoval a tma jej zvolna pohlcovala.

Zároveň vzrůstal chlad.

Arian se před každým krokem přesvědčoval, že schodiště normálně pokračuje. Pravou rukou se přidržoval hladké, vlhké zdi.

Pak najednou už zeď nebyla. Nic. Arian se zastavil. Pomalu sunul nohu po zemi. Schod tam nebyl. Ledaže ten, na němž stál, byl abnormálně široký. Z levé strany proudil ledový a smrdutý vzduch. Arian se přikrčil a ohmatával zemi. Zjistil, že plocha, na níž se ocitl, měří přibližně čtverečný metr. Poklekl. Poslepu začal prohledávat brašnu, až našel malou lojovou lampičku a doutnák. Obojí mu dal Gel. O chvilku později se zvedl v misce lampy žlutý čadivý plamínek. Arian se zvědavě rozhlédl.

S uspokojením si uvědomil, že jejich předpoklady, týkající se vnitřního uspořádání chrámu, byly naprosto správné. Došel zkrátka a dobře na odpočívadlo, přerušující jednotvárný sestup. Proti schodišti se v zaoblené zdi otvírala chodba, do níž před chvílí napřahoval svou tápající paži a která vedla na jednu z galérií.

Arian se odhodlaně zvedl. V jedné ruce držel lampu, v druhé obnažený meč. Vykročil do úzké chodby s pocitem člověka pronikajícího do světa snů, do světa jiné reality.

Chodba byla rovná a prázdná. Zdi, podlaha i strop byly zbudovány z hladkých kamenů. V jedné chvíli Arian zakopl o hromádku vybělených kostí a rozeznal v nich lebky divokých vepřů. Při pohledu na kosti, ne starší tři let, si Arian uvědomil, že si Dravci z těchto míst udělali příležitostnou zásobárnu.

Chodba se najednou lomila a pokračovala v pravém úhlu dál. Posléze ústila v čtvercový, namodralý světelný otvor. Zdálky sem doléhal tlumený hlas džungle.

„Výborně!“ šeptal Arian. „Galérie spojují vnější schodiště s hlavní šachtou.“

Na víc Arian nečekal, vrátil se k točitému schodišti a sestupoval dál. O deset metrů níže narazil na další galérii, směřující k východu. Podle jeho výpočtů mohla měřit třicet metrů. Vykročil.

Celkem jich napočítal osmnáct a všechny se mu ve světle blikající lojové lampičky představily stejně pusté a opuštěné. A všechny po ostrém zabočení směřovaly k světelnému otvoru u některého ze čtyř schodišť.

Ariana se zmocňovala únava, rostoucí úměrně s časem.

Čas…

Co se to stalo s časem? Měl dojem, že putuje útrobami chrámu celé dlouhé dny.

S roztřesenýma nohama sestoupil ještě o patro níže a stanul na odpočívadle. Tuk lampičky už skoro vyhořel. Vytáhl z brašny druhou lampu a zapálil ji o zkomírající plamínek prvé. Pak se vydal do další chodby. Šel jako automat, nohy ztuhlé a záda přeražená. V očích, zarudlých nedostatkem spánku, plála však prudká nedočkavost.

Devatenáctá galérie… Devatenáctá!

Právě uprostřed devatenácté galérie procitl náhle z náměsíčného stavu, v němž se už nějakou chvíli nalézal. Kousíček od místa, kde se chodba pravidelně lomila.

Zastavil se. Nejdříve zavřel oči a setrval tak několik vteřin. Zvolna nadzvedl víčka… Ne, nebyl to sen ani přelud.

Bylo to zde!

S nejvyšším úsilím potlačil výkřik závratného nadšení, které vyvěralo z hloubi jeho bytosti. Zapomněl na hlad, spánek, únavu i žízeň. Vrhl se kupředu. Ozvěna jeho kroků naplňovala prostor fantastickým hlukem.

Byly tu tři bedny, jedna pěkně vedle druhé mezi tmavými, hnijícími kostrami zvířat, jejichž původ už nebylo možné určit. Tři kovové bedny, zajištěné pro všechny případy ještě ocelovými pásy, kdysi zřejmě natřenými nějakou barvou či lakem, nyní již oprýskanými. Vše ostatní bylo rezavé.

Arian, celý roztřesený, poklekl na zem. Na jednu z beden si položil lampu, vedle pak meč. Sotva pozvedl první víko, prorezavělé panty odpadly.

Bedna byla prázdná.

Dokonale, naprosto prázdná.

Palčivá bolest zalila Arianovo nitro. Zaťal zuby a zuřivým úderem odtrhl víko druhé bedny.

„Bohové vesmíru!“ vydechl.

Nervové napětí naráz povolilo. To není možné! Srdce mu div nevyskočilo z hrudi, před očima měl mžitky.

V železné bedně bylo dobrých padesát termických pistolí, pečlivě uložených v průhledných ochranných pouzdrech. Byly zde i další zbraně, podobné pistolím, ale opatřené delší úzkou pažbou, jež se dala opřít o rameno. To nebylo vše! Arian důkladně prohlédl celou bednu a na jejím dně objevil dva tucty opasků s podivnými kovovými špicemi a obrovskými sponami.

„Opasky s obranným radiačním kruhem,“ zašeptal.

Arian měl chuť se smát, křičet a tančit samou radostí. Jestli jsou opasky v pořádku, pak se mohou bez obav vydat k pobřeží za uvázlým jednostěžníkem. I kdyby bylo Dravců tisíckrát víc! Zneškodní je dezintegrační zbraně a vylámou si tesáky i drápy o neviditelnou ochrannou stěnu.

Gel se nemýlil.

Arian se pokusil nadzvednout víko třetí bedny. Bylo zajištěno zevnitř. Zdvojil úsilí, panty povolily, praskly a na okamžik se zahalily do mráčku z narudlého prachu.

V bedně nebyly ani zbraně, ani opasky. Ve dvou řadách tu ležely kovové láhve, opatřené rozprašovačem. Rez se jich ani nedotkl, byly naopak lesklé a hladké, jako by právě vyšly z dílny či továrny. Arian uchopil jednu z nádob a potěžkal ji. Vážila nejméně dvacet kilo.

Uvažoval, co mohou ty stříbřité láhve obsahovat, když k němu dolehl vzdálený hluk.

Na chvilku zatajil dech, pak opatrně uložil láhev na místo, do jedné ruky vzal lampu a druhou se chopil meče.

Hluk se ozval podruhé. Podobal se tlumenému křiku a zdálo se, že přichází ze šachty. Jako by kdosi volal.

„Gel,“ vydechl Arian.

Rozběhl se co nejrychleji k šachtě, úzkostlivě dávaje pozor, aby plamen kahanu nezhasí.

Sotva dorazil k ústí chodby, ozval se křik znovu. Přicházel shora a ozvěna, sestupující po patrech dolů, opakovala jeho jméno.

„Tady jsem!“ zakřičel Arian. „Dole!“

Jeho křik mohl být docela dobře slyšet ven a prozradit Dravcům jeho přítomnost v nitru chrámu. Ale Arian na to nedbal. Celých deset minut nepřestával volat, aby naznačoval Gelovi cestu. Neboť Gel k němu opravdu sestupoval. Netrvalo dlouho a jeho zadýchaná a upocená tvář se objevila na odpočívadle.

„Co se děje?“ zeptal se Arian.

„Nic… nic, jen to, že už je večer a my jsme si dělali o tebe starosti. Slíbil jsi, že se vrátíš…“

„Večer?“ podivil se Arian. „A co Duon? A Dravci?“

„Duon zůstal nahoře. Ukázal jsem mu, jak se zachází s pistolí, a byl náramně spokojený. Dravci nás moc neobtěžovali, až na několik pitomců, kteří se snažili dostat nahoru. Zničili jsme poslední stupně tří schodišť, takže Duonovi nedá moc práce ohlídat poslední přístupovou cestu. Tumáš…“

Za řeči se hrabal ve své kožené brašně a podal pak Arianovi několik plátků sušeného masa.

„A co ty?“ zeptal se Gel a vzal Arianovi z rukou lampu.

Stačilo pohlédnout Arianovi do očí, aby bylo zřejmé, že naděje nezemřela. Gelův poněkud nedůvěřivý úsměv se také okamžitě rozplynul.

„Pojď!“ vyzval ho Arian.

A vedl jej dovnitř.

S nesmírným potěšením a s nevýslovným ulehčením si Gel prohlížel bedny, dotýkal se jich a laskal se s jejich obsahem. Dlouho se nemohl nasytit. Konečně se zvedl a pohlédl na Ariana. Hřbetem ruky si nervózně přejel tvář.

„Bylo už na čase,“ vysvětloval Arian. „Tohle je devatenáctá chodba, kterou jsem prohledal.“

„A co ty ostatní?“ zeptal se jakoby mimochodem Gel, protože právě strhával ochranný obal jedné pistole.

„Nic. Kosti zvířat. Jinak nic… Všechny chodby vedou k vnějším schodištím, jak jsme předpokládali. Stavba byla pravděpodobně chrámem a zároveň asi sloužila za společné obydlí nějaké elity.“

„Jsou v pořádku!“ zvolal Gel a mával pistolí. „U všech hromů, jsou v pořádku, fungují! A co opasky…“

„Všechno nasvědčuje tomu, že se rovněž dají použít,“ pravil potichu Arian.

Gel se spokojeně usmál.

„To je důvod k radosti, ne?“ řekl.

„Samozřejmě,“ ujistil ho Arian. „Stejně jako to, co jsem tu pochopil.“

„Tak spusť!“

Arian spolkl poslední sousto masa a pak řekl:

„Skladiště, o kterém jsi mluvil a které jsi hledal, existuje. Anebo existovalo. Nikoli však zde, o tom jsem přesvědčen. Je otázka, kde? To se asi nedovíme, i kdybychom převrátili na ruby celý ostrov… Rád bych se tě na něco zeptal, Gele.“

Gel byl skloněn nad třetí bednou a prohlížel si podivnou láhev. Když vstal, byl úplně bledý. Zašeptal:

„Co chceš vědět?“

„Zda jsi stále ještě rozhodnut vypravit se do Lyry a rozpoutat tam s pomocí těchto zbraní povstání potomků Ragamanů proti místnímu obyvatelstvu?“

Uběhlo několik dlouhých vteřin. Gel tu stál bledý, se sevřenými ústy. Pak se po jeho rtech rozběhlo něco jako úsměv. Potřásl hlavou a řekl:

„Lyra je ráj. Je rájem i pro nás Ragamany…, jestli ovšem nějací ještě žijí. Nedovedeš si představit, jakým rájem bude Lyra po třicetiletém pobytu na Černém Higu.“

Arian se usmál. Spěšně poplácal Gela po zádech a s pohledem upřeným stranou pravil:

„A v tomto ráji možná ještě existují lodi, jako měl Corian anebo ty… lodi, které bych mohl dopravit z Lyry na Zemi. Najdu-li ovšem pilota ochotného podstoupit toto dobrodružství.“

„Snad ano,“ připustil Gel.

„Nebudeme tedy hledat skladiště?“

„Není to nutné.“

Arian si zhluboka oddechl. Mnohem klidněji pak řekl:

„Dravci bezpochyby skladiště našli. Dopravili sem, bůhví proč, několik beden. Pár jich může být i v chodbách, které jsem neprohlížel.“

„To je docela dobře možné,“ připustil Gel.

Vážný tón, s nímž tuto větu vyslovil, vzbudil Arianovu pozornost. Oba muži si chvíli pohlíželi do očí. Posléze Arian zašeptal:

„Co je ti?“

Místo odpovědi ukázal Gel stříbrnou láhev, kterou třímal v ruce.

„Tohle?“

„Pochopil jsem některá z tajemství tohoto ostrova,“ pravil vážným hlasem Gel. „Ty bedny sem nedopravili Dravci. Myslím, že ne. Dravcům ty věci přece nic neříkají. Když přišli na ostrov, bedny tu už byly.“

„Ale to přece…“ .

„Ve chvíli, kdy sem poprvé pronikla komanda ragamských dobyvatelů, žili na tomto ostrově lovci. A jako všichni lidé, i oni se dívali na Ragamany jako na bohy. Přesvědčili se o jejich síle a viděli, v čem ta jejich síla tkví. Krátce poté, co si zde Ragamané vytvořili skladiště, skončili dobyvatelé válku, která se nepřiměřeně protahovala, jak sám víš, a opustili ostrov. Sklad tu ovšem zůstal. A lovci chtěli pochopitelně poznat podstatu božské síly.“

„A ty myslíš, že…“

„Jsem si tím jist. Vše tomu nasvědčuje. Dopravili do vesnice, co považovali za zdroj síly bytostí, v nichž viděli bohy. Nalezli jsme tyto bedny a nalezli jsme na oltáři zbytky zbraní pod nánosem špíny. Jejich neštěstím bylo, že chtěli této božské síly využít.“

Pozvedl hlavu a podíval se na Ariana.

„Dravci, kteří nás tu vězní,“ pokračoval, „jsou lovci. Anebo jejich potomci. Potomci těch, co otevřeli bedny zanechané tu bohy — lidmi. Nepochybně si zbraně prohlíželi. Mezi nejstaršími Dravci jsou možná ještě účastníci někdejšího vyloupení skladiště. Pochopitelně se na nic nepamatují, protože se prostě pamatovat nemohou.“

„Ale jak k tomu mohlo dojít?“ zasípal Arian, jemuž úplně vyschlo v krku.

„Velmi prostě. Ve chvíli, kdy některý z lovců otevřel neopatrně jednu z těchto bomb, mohl se uvolnit rozprašovač a pak tato jedna jediná bomba stačila…“

Zahleděl se na stříbřitou láhev a uložil ji do bedny. Znovu pohlédl na Ariana.

„Jediná bomba je stokrát hroznější zbraní než všechny dezintegrační pistole Ragamanů dohromady. Obsahuje totiž stlačený plyn, který uvolněn a vdechován v atmosféře, ničí během několika vteřin určité partie systému RNK (RNK — kyselina ribonukleová. V jádře lidské buňky jsou chromozómy, obsahující zárodky dědičnosti, či geny. Každá živá buňka skrývá ve svých chromozómech všechny údaje, nutné pro reprodukci, zakódované v molekulách DNK (kyselina desoxyribonukleová. Jak se zjistilo, tvoří podstatu chromozómu z jedné třetiny DNK, z jedné třetiny protein zvaný histon, z jedné šestiny další protein a z jedné šestiny RNK. RNK hraje při vytváření buněk a molekul roli prostředníka mezi „příkazy“, jež vydává DNK, a mezi syntetizovanými specifickými proteiny.

Dá se říci, že lidská paměť je obsažena v molekulách RNK. Naše paměť, vzpomínky na určité věci, skutečnosti atd., jsou nejdříve zaznamenaný elektricky a pak teprve zafixovány chemicky.) každého jedince. Ba dokonce celého lidstva. Stačí, Ariane, několik vteřin a lidé ztratí vědomí sebe samých. Pochopitelně neumírají. Potká je něco mnohem horšího. Ztrácejí paměť, svědomí, ztrácejí individuální i kolektivní pocit lidské existence. Ano, ztrácejí paměť! Neuvědomují si, že žijí, že jsou lidmi! Stávají se z nich ubozí idioti. Celý národ idiotů!“

„To je strašné!“ vydechl Arian.

„Ano, je to strašné. A ještě hroznější je, že dobyvatelé chtěli tohoto plynu použít pro transplantaci určitého druhu paměti na bytosti, které předtím paměti zbavili. Mohli tak transplantovat paměť vlků, jež byla předem vyvinuta a syntetizována. Paměť divokých šelem. Ragamané prý chtěli tento systém vyzkoušet na některých bojových jednotkách. Upustili však od toho, neboť taková jednotka by se nedala zařadit do žádného vojska. Hrozilo totiž nebezpečí, že se vojáci navzájem pobijí. I usoudili, že bude výhodnější použít plynu proti nepříteli.“

„Tys věděl, že je tu uložen tenhle druh zbraní?“

„Vím, kam míříš,“ ušklíbl se Gel. „Ne, nevěděl jsem to. Staří mi vyprávěli o existenci plynu. Sám jsem ho nikdy neviděl a nezažil jsem jeho účinky. A celých třicet let jsem tomu nemohl uvěřit. Až jsem spatřil tyhle láhve.“

Rozhostilo se ticho. S hrůzou mysleli na okamžik, kdy jeden z lovců otevřel láhev a uvolnil plyn. Představovali si muže, ženy a děti, zbavené pojednou vědomí a měnící se postupem času v hladové šelmy. A ti, kteří byli ušetřeni, se nutně museli stát obětí proměněných, jejichž počet neustále vzrůstal, protože se množili.

„Účinky plynu…,“ začal Arian.

„Jsou nesmírně rychlé. Plyn se ovšem okamžitě rozptyluje. To proto, aby jednotky, které jej ve válce použijí, nebyly jím pak při obsazování získaných území zasaženy.“

Arian přikývl.

„To je strašné,“ šeptal. „Copak se nedá vůbec nic dělat, aby… třeba…“

Gel zavrtěl hlavou. Nervózně si prohrábl vlasy.

„Myslím, že to není možné. Aspoň pokud já vím. V žádném případě nemáme prostředky, abychom se o to mohli pokusit. Teď už to nejsou lidské bytosti. Je to hrozné, ale je to tak. Existuje jen určitá, chabá podoba s lidmi, i když proměna začíná právě ve sféře fyzické. Vždyť jsou chlupatí jako…“

Zmlknul.

Tentokrát se usmál Arian, ne příliš přesvědčivě, ale přece. Přistoupil ke Gelovi a přátelsky ho poplácal. Pak položil víko na bednu s plynovými bombami a pravil:

„Nemyslím, že by se mohly dostat do nepovolaných rukou, aspoň ne v nejbližší době. Určitou zárukou jsou v tomto směru Dravci. Pokud budou ovládat ostrov, nikdo se sem nedostane. Kéž jim bozi dopřejí dlouhý život!“

„Máš pravdu,“ souhlasil Gel.

„Teď bychom měli o našem objevu povědět Duonovi.“

„Pojďme!“ řekl Gel.

Vyzbrojil se třemi opasky s obranným radiačním kruhem, zatímco Arian se bohatě zásobil pistolemi. Načež nastoupili zpáteční cestu k hlavní šachtě.

Uprostřed noci se tři muži postupně ve vší tichosti protáhli úzkým otvorem uprostřed starého oltáře. První šel Duon, vyzbrojen opaskem a dezintegrační zbraní. Za ním Gel s obdobnou výzbrojí. Jako poslední Arian, vyčkávající, až jeho přátelé zažehnou lojové lampy. Teprve pak se sklonil, desku od oltáře si opřel o hlavu, aby se za ním šachta zavřela.

Sestupovali.

Trvalo přes hodinu, než se po točitých schodech dostali až dolů do prvního patra. Byli téměř na dně chrámu. Arian naznačil, kudy mají jít, a pravil:

„Tahle chodba vede k východu. Měla by vyústit u prvního patra vnějšího schodiště, vedoucího do džungle. Je to jedno z těch, které jste vymazali dezintegrační pistolí.“

Vydali se naznačeným směrem.

Po několika minutách mírného pochodu je pozdravila svým nočním šepotem džungle. Čtvercovým otvorem hleděli vstříc noci, zalité jasným měsíčním světlem.

Chodba opravdu vedla ke schodišti, jež takřka zmizelo. Zůstal jen hladký kamenný okraj, klesající v poměrně ostrém úhlu. K zemi tak vedla dobře dvacetimetrová skluzavka, celá černá od střel.

Tři muži se přikrčili u ústí chodby a čekali. Čekali do té doby, než k nim z velké dálky dolehl nejasný křik, v němž se prolínala hrůza a vztek.

„Myslím, že můžeme vyrazit,“ řekl Arian.

Zvedl se a sjel po strmém okraji mezi kamení a trávu. Za okamžik jej následoval Duon, pak i Gel.

Křik zněl nyní mnohem jasněji a přicházel z vrcholku chrámu.

Skokem byli na nohou a běželi k dosud nedotčenému schodišti. Zjevilo se před nimi jako obrovská jizva na kamenné tváři stavby. Několik Dravců se už hrnulo dolů za ohlušujícího, zuřivého pokřiku.

S naprostým klidem pozvedl Arian svou zbraň a dvakrát stiskl spoušť. Vyšlehl obrovský žlutý plamen a celá spodní polovina schodiště zmizela. Zasunul pistoli a bez nejmenšího stínu hněvu pravil:

„To je na chvilku zastaví. Než objeví dlaždici, která se dá pozvednout. Ale to už budeme daleko.“ Gel souhlasně zakýval hlavou a zeptal se: „Kam teď?“

A byl to Duon, kdo mu rozechvělým a lehce zastřeným hlasem odpověděl:

„K moři, mladíku… K moři!“

Muž od moře

Celý den pálilo slunce.

Ryby slunce milují, rybáři také.

Zerko vytáhl z bárky pocuchanou síť a pečlivě zajistil loď. Pak se jeho hubené ruce chopily řetězu a nohy se zabořily do písku. Zerko vytahoval bárku. Po několika minutách si unaveně sedl na zem. Červánky, lemující v dálce moře, odrážely se s nemenším půvabem i v hladině vod. Zerko pozoroval moře i nebe.

Za chvíli vstal a upevnil řetěz na starý kůl v hromadě kamení. Došel si pro síť a bez větší námahy šiji hodil přes ramena.

Se skloněnou hlavou se vydal k cestě, stoupající vzhůru od zátoky.

Než vkročil na cestu, pozvedl Zerko hlavu, jak to činíval každého večera.

A tu spatřil muže.

Na okamžik se s nákladem ryb na zádech zastavil a přivřel oči, jako by chtěl zahnat nějaký přelud. Pomyslel si, že dnešní den pod rozžhavenou ocelí slunce byl opravdu únavný.

Muž tam však opravdu stál. Dokonce se pohnul. Vykročil k Zerkovi.

Ten pustil síť s rybami a instinktivně sáhl po loveckém noži na opasku.

„Neboj se!“ volal neznámý a mával na něho.

Zerko zjistil, že je to velice starý muž, jehož vlasy a vousy byly bělejší než nejvyhlazenější lastura. Jeho postava byla suchá, ale pevná. Měl na sobě neuvěřitelnou sukni ze špatně vydělané kůže, přepásanou podivným kovovým opaskem, posetým špičatými hřeby.

Dva kroky před Zerkem se cizinec zastavil. V jeho bleděmodrých očích se zrcadlila dobrota a pohnutí. Zerkovi se dokonce zdálo, že v koutku cizincova oka zahlédl skrytou slzu.

„Kdo jsi a co tu chceš, cizinče?“ zeptal se Zerko.

Při slově ‚cizinče‘ muž pokýval hlavou a smutně se usmál. Pozvedl vrásčitou ruku, jako by se chtěl Zerka dotknout, ale nechal ji opět klesnout. Pravil:

„Ty jsi Zerko, viď?“

Zerko nedokázal potlačit překvapení nad tím, že stařec v kožených hadrech zná jeho jméno. Hlavou mu bleskla vzpomínka na jiné setkání, které se uskutečnilo kteréhosi večera právě v těchto místech.

„Ano,“ pokračoval stařec. „Znám tvé jméno. Já se jmenuji Duon.“

„Neznám tvé jméno,“ řekl Zerko.

„Jméno Arian Day znáš?“ zeptal se Duon.

To bylo přece jméno cizince ovládajícího kouzla. Jméno boha-člověka. Zerkovo srdce se na okamžik zastavilo.

„Upokoj se,“ pravil s úsměvem starý muž. „Jsem přítel. Vracím se z Prokletého Higu. A vracím se odtamtud díky člověku, který se jmenuje Arian Day.“

Tentokrát se Zerko roztřásl. Oči mu planuly, když promluvil:

„Kdo mi dosvědčí, že…“

„Já,“ odpověděl Duon se širokým úsměvem a pokračoval:

„Arian tě potkal právě zde. Požádal tě, abys ho dopravil na ostrov Hig a nabídl ti za to drahé kameny a své zvíře. Ty jsi jeho žádosti vyhověl. Prodělali jste strašlivou bouři a…“

„Dostal se z toho živ a zdráv?“ přerušil jej Zerko.

Duon zvolna, přikývl.

„Vyprávěj mi o tom, starče! Vyprávěj mi o Higu!“

Po chvíli ticha pozvedl stařec hlavu. Odvedl Zerka na travnatý svah a posadil se tváří k moři. Rybář usedl vedle něho. A Duon vyprávěl.

Duon se zadíval na odlesky měsíce, poskakující po vlnách, a dodal:

„Tak se nám bez větších obtíží podařilo dorazit k vrakům. Spustili jsme na vodu jednostěžník a člun, sledováni ustrašenou smečkou Dravců, kterou držely v šachu naše kouzelné opasky. Já jsem nasedl do člunu. To je celá historie, Zerko. Arian chtěl, abych ti ji vyprávěl.“

Nějakou chvíli bylo ticho. Zerko zvolna kroutil hlavou, jako by nemohl starcovým slovům uvěřit. Pak zašeptal:

„Duon, kapitán lodi z výpravy na Hig…“

„Ano, ano,“ přisvědčil Duon. „A ujišťuji tě, byl jsem přesvědčen, že tam zemřu jako ti ostatní. Až přišel Arian Day.“

„Měl bys navštívit panovníka našeho hrabství a všechno mu povědět.“

„Udělám to,“ sliboval Duon. „Udělám to. Ostrov zůstane prokletý, ale ne pro nějaká kouzla. Musíme ho hlídat a dbát, aby tam nezakotvily zbloudilé lodi.“

Na okamžik se odmlčel a pak se zeptal už veseleji:

„A co ty, Zerko? Viděl jsem, jak se moříš se sítí. Nevyužil jsi drahých kamenů?“

Zerko pokrčil stydlivě rameny jako dítě přistižené při nějakém přestupku.

„Těžko bych vysvětloval, odkud je mám,“ usmál se v rozpacích.

„Rozumím,“ řekl Duon. „Teď ale můžeš mluvit.“

„Možná…, nevím. Kameny jsou krásné a dal mi je bůh-člověk…“

Znovu pokrčil rameny a dodal, jako by se omlouval:

„Lovit ryby není namáhavé. Tahle skořápka je stará, ale jsem na ni zvyklý a ona na mě taky. Ani dům není nejhorší. Jestli chceš, tak ti ho ukážu. A taky manželku, udělá nám něco dobrého. Podíváš se na mé děti.“

„Děti,“ šeptal Duon. „Děti lidí… tak dlouho jsem žádné…“

Zerko se zvedl. Pomohl na nohy i starci a chopil se sítě.

„Vidíš,“ pokračoval, „úlovek je slušný…“

„Co se zvířetem?“

„Pes je v zátoce, nedaleko odtud. Vezmu si ho domů a použiji ‚tvého svědectví.‘“

„Tak je to v pořádku,“ poznamenal Duon.

Vykročil za Zerkem, ale najednou se zastavil.

„A ještě něco, Zerko. Arian chtěl, abych ti řekl, že bozi-lidé neexistují. Nikde. Vím, že to není pravda, protože třeba Gel… A přece, když mi to tvrdil, znělo to jako pravda. Povídal: ‚Jsou jen lidé žijící na tomto světě a lidé žijící na jiném světě.‘ Tak to povídal.“

Zerko se upřeně podíval na starce a mlčel. Duon se usmál a zašeptal:

„Pojďme se podívat na děti. Tak dávno už jsem žádné dítě neviděl.“