Mirko Pašek

Ostrov tisíce drahokamů

KAPITOLA PRVNÍ

1. DVA TROPICKÉ OSTROVY

Třebaže se oba chlapci, Tikiri i Bandala, narodili na Lance a nikdy ji neopustili, neměli dlouhou dobu tušení, že Lanka je jen velký ostrov; s trochou nadsázky by tudíž bylo možno říci, že vlastně nevěděli, kde žijí. Leckomu by taková neznalost připadla směšná, ba neuvěřitelná, ale vpravdě na ní nebylo nic podivného. Lidé z Bandalovy a Tikiriho vesnice měli docela jiné starosti a zájmy než vykládat dětem zeměpis, slovo „škola” znal jak Bandala, tak Tikiri jen z doslechu, a nadto nic kolem nich nenaznačovalo ani v nejmenším, že by Indický oceán, na jehož břehu trávili své dny, obklopoval jejich rodnou zemi ze všech stran. Ať napínali zrak sebevíce, viděli jen pobřeží porostlé kokosovými palmami a běžící po obou stranách vesnice až do nedohledna. A když někdy vypluli s rybáři na širé moře, spatřili při návratu svou vlast jako nekonečný pruh načrtnutý na obzoru a složený z několika barev jako duha: dole tyrkysová modř oceánu vroubená stále se vlnící bělostnou krajkou příboje… nad ní fialově šedý pás palmových kmenů. ještě výše zelená houština korun kokosovníků tak hustých a spletených, že připomínaly mech. A nad nimi věčně modré nebe.

Bylo to velmi krásné, a jak se pohupovali na vlnách, pocítili často nevýslovnou radost, jež je nutila vykřikovat a zpívat. Jen někdy, když moře příliš bouřilo, zapomněli na domov a pozorovali raději vahadlo, na němž závisela stabilita člunu, a tudíž i jejich životy.

jejich řeči, smgálštmě, nazýval se rybářský člun „katamaran”. Byla to lehoučká loďka, vyrobená z palmové kůry a podobná spíSe Sípu než plavidlu určenému k lovu na neklidném moři. Tak dlouhá byla, tak úzká a vratká, že by ji první mohutnější vlna musela převrhnout a vydat vSe -posádku i úlovek - napospas žralokům. Aby se tak nestalo, byl katamaran (jako ostatně všechny rybářské čluny v jižních mořích) opatřen dlouhou silnou tyčí z lehkého dřeva, připevněnou k boku člunu dvěma ohnutými větvemi. Tak vzniklo ono vahadlo, jež udržovalo katamaran v rovnováze, neboť rozšiřovalo jeho základnu. Tikirimu někdy připadlo, že je to vlastně druhý, ještě tenčí člun, který pluje vedle katamaranu, nerozlučně s ním spojen; a Bandalovi se opět zdálo, že se katamaran opírá ve vlnobití o svůj plovák, tak jako se unavený člověk opírá při chůzi o hůl.

Člun, na němž chlapci provázeli rybáře, unesl šest dorostlých mužů a kořist, jež někdy bývala bohatá, jindy chudá. Hejna ryb se stěhovala z místa na místo, občas nadobro zmizela, avšak vždy zůstali žraloci, jejichž lesklá těla klouzala v hlubině pod katamaranem bez jediného pohybu ploutví, poháněna jen nepatrnými záchvěvy ocasu. Bylo vzrušující pozorovat je, jak se tam vznášejí podobni divným, obrovitým ptákům s maličkými křidélky… anebo i stíhačkám, jež později, v době války proti Japoncům, často přelétly nad pobřežím Lanky a měly týž tvar jako žraloci, touž ocelovou barvu a dokonce i téměř stejné ploutve - křidélka, obrácené nazad jako hroty šípu, ale ovšem daleko větší. Ano, Angličani potřebovali k létání mnohem mohutnější křídla a tropili mnohem více hluku než žraloci, kteří se míhají v průsvitném oceánu bez hlesu, jako stíny.

Snad právě proto se Tikirimu zamlouvali žraloci lépe než letadla bílých pánů. Líbil se mu jejich tichý, rychlý pohyb plný utajené síly, líbila se mu i jejich hřbetní ploutev, která se občas vynořila nad hladinu jako maličká trojúhelníková plachta a hnala se vpřed daleko rychleji než člun. Snad se mu dokonce líbil i pocit strachu, který v něm žraloci vzbuzovali a který ho docela příjemně lechtal - příjemně proto, že Tikiri si byl jist jak pevností člunu, tak dovedností rybářů. Ne, katamaran se nikdy nepřevrhne! Ani v bouři ne, ani když se z dálek ženou zjizvené vlny s bílými korunami, ty syčící, svinuté a dravé! Člun se sice zakymácí, zhoupne, jeho nos se zvedne, okamžik trčí ve vzduchu a tu je vidět šňůry krůpějí pršící do moře. ale vzápětí dosedne příď opět na hladinu a očekává další nápor vln.

Horší je, žene-li se vlnobití z boku. Pak se někdy zvedne celé vahadlo - docela jako lehčí miska vah - a vteřinu se zdá, že je konec všech rybolovů, že spolu s člunem se obrátí i úlohy a teď že je budou jíst ryby. Ale tehdy učiní Wikrena ten pravý pohyb: nakloní se, opře se o ohnutou větev, poutající vahadlo k člunu, zatíží ji svým mohutným tělem - a vahadlo poslušně klesne do vody, kam patří.

Wikrena, Bandalův strýc, si dovedl hrát s člunem, jak se mu zlíbilo. Měl hranatá ramena, veselé oči a dlouhé namodralé vlasy, svázané na temeni do vrkoče zpevněného velkým celuloidovým hřebenem. Nebýt oněch hranatých ramen, vypadal by Wikrena z dálky jako žena. Nicméně chlapce nikdy nenapadlo, že by se podobal ženě. K smíchu! Všichni muži z vesnice nosili dlouhé vlasy svázané do drdůlků, ve vlasech hřebeny a kolem boků sarong - úzkou sukni z pestrého plátna, sahající až do půli lýtek - a přesto nikomu nepřišlo na mysl vidět v jejich zjevu něco zženštilého; strojili a česali se prostě po singálském způsobu, a to bylo vše. Ostatně ani Bandala, ani Tikiri nikdy neoblékli nic jiného než podobnou suknici -sarong jako Wikrena a oba nosili vlasy volně vlající po zádech; až dorostou do mužného věku, sváží je též do uzlu, do něhož zatknou hřeben zvaný „konde”. A pak budou stejní jako Wikrena, stejně krásní, obratní a silní…

To si mysleli oba, ovšem každý jen sám o sobě. O druhém si mysleli něco zcela jiného: Bandala o Tikirim, že se Wikrenovi nikdy nevyrovná, ani až doroste, protože je příliš maličký a slabý; Tikiri o Bandalovi, že se svému strýci nepodobá ani za mák a nikdy se mu podobat nebude, protože je příliš tlustý, zavalitý; a tudíž nemůže doufat, že by Wikrenu někdy dostihl, pokud jde o svižnost a postřeh.

Nahlas však neřekl nikdo z nich ani slovo, aby se nedotkl kamarádovy ješitnosti. Jen Bandalovi někdy uklouzla poznámka o Tikiriho hlavě, jež se mu zdála nadmíru veliká na droboučké tělo: Jak ji, Tikiri, uneseš?! - A Tikiri kýval, třásl, kroutil hlavou, aby dokázal, že ji unese velice snadno, smál se a mlčel. Nechtěl se s Bandalou hádat, natož rozkmotřit. Bez Bandaly by ho rybáři stěží vzali na lov, neměl mezi nimi příbuzného, natož takového strýce, jako je Wikrena. A bez cest za rybami by mu bylo na břehu smutno. A vlastně by ani břeh nikdy pořádně neviděl, nespatřil by ony čtyři barevné pruhy, z nichž se skládá a které jsou tak nádherné, protože se podobají duze a protože po levé i pravé ruce mizejí v lehoučké mlze, jako by se v ní rozplývaly. Ale ovšemže se nerozplývají, nýbrž pokračují dál a dál, tak jako moře pokračuje za obzorem dál a dál, a je stále stejně velké, ať pluješ, kam pluješ; tak jako ani nebe nikde nekončí, ať jdeš, kam jdeš - stále ti visí nad hlavou a utíká před tebou jako tvůj vlastní stín. Ano, tak pokračuje i pobřeží do nekonečna a je stále rovné, přímé jako čára, stále složené ze svých barevných vrstviček… dál a dál

běží. a svět se skládá jen z nebe, z oceánu a z naší země. a naše země a náš oceán leží vedle sebe, a já žiji právě tam, kde se stýkají, a to je vše a je to nádherné.

Tak si Bandala a Tikiri představovali svět a byli šťastni, že se narodili právě na té hraně, kde se moře a země setkávají, protože takto mají z obého něco. Netušili, a ani nemohli tušit, že jejich rodný břeh, který vidí z člunu, není rovný jako přímka, ale oblý jako obvod vejce, že jejich země je oproti pevninám nepatrná - slovem, že je to jen ostrov, který má tvar čajového listu, přivěšeného k jižnímu cípu Indie.

Ostrov! Ovšemže znali ten pojem, který v jejich řeči vyjadřovalo slovo „duwa”. Ale v jejich představách byl duwa - ostrov něco drobného, co snadno obhlédneš, prostě malý kus suché země zasazený v oceánu tak, aby ses o tom mohl na vlastní oči přesvědčit. Například jako právě ten hezký ostrůvek trčící z moře přímo proti vesnici a zvaný Kaluduwa, to jest Černý ostrov. Seděl tam nedaleko pobřeží, celý porostlý kokosovými palmami, a kdykoliv zapadalo slunce, změnil se v černou kupku plnou teničkých palmových kmenů, nad nimiž viselo stejně tolik rozcuchaných palmových korun, podobných černým hvězdám. Mezi ním a pobřežím se lesklo moře, a když ses na Kaluduwu přeplavil a ušel přímým směrem padesát kroků, narazils opět na oceán. Slovem byl to OSTROV, suché zrnko uprostřed vod.

Kdežto Lanka byla něco zcela jiného:

Obrovská země dokonce s dvěma jmény. Angličané a jiní bílí lidé ji nazývali „Cejlon”, ačkoliv „Lanka” zní mnohem půvabněji.

Doma i ve vesnici zaslechli chlapci samozřejmě už častěji hovor o „našem ostrově”, avšak jejich představa malého kousku země v oceánu byla tak mocná a vžitá, že ta slova nespojovali s Lankou, nýbrž s Kaluduwou: Náš ostrov? To je přirozeně Kaluduwa, naše malá hromádka skalin a palem. - A věděli také, že Angličani mají jinou, studenou vlast, odkud jezdí na Lanku lodí. Domýšleli se však, že ona anglická vlast je studená proto, že leží příliš daleko vlevo nebo vpravo na tomto pobřeží, prostě tak daleko, že tam svit slunce nedosáhne. A že bílí jezdí na Lanku lodí jen z toho důvodu, že po moři se cestuje snáze než po souši; vždyť i rybáři používali často k cestám do sousedních vesnic člunů, aby nemuseli platit autobus.

Ostatně ani Žožo, který byl Angličan a bílý, neuměl jim o své vlasti nic bližšího říci. Byl to asi pětiletý kluk, tedy nejmladší z nich, a o Anglii věděl jen o málo víc než oni. Připlul totiž na Lanku jako nemluvně. Jmenoval se vlastně Johny Lindsay a oproti jiným Angličanům měl tu velikou přednost, že obstojně žvatlal singálsky, ježto vyrostl s Tikirim a Bandalou.

Vcelku se s ním shodli znamenitě a mohli mu vytýkat jen jediné: Že z hlouposti prozradil jejich dobrodružství s modrou obludou.

2. MODRÝ NETVOR

Na ostrůvek Kaluduwu zajížděli oba chlapci zhusta, avšak vždy jen s Wikrenou, nikdy sami. Stávalo se občas - zpravidla odpoledne, kdy už nákladní auto dávno odvezlo úlovek a kdy rybáři odpočívali - že Bandalův strýc neodolal naléhání

13

chlapců a svezl je k ostrůvku ve svém malém člunu. Tento člunek, který si Wikrena zrobil pro svou vlastní potřebu z jediného kmene mladé palmy, podobal se rybářským katamaranům, tak jako se dítě podobá svým rodičům, což znamená, že měl sice vse, co k pořádnému plavidlu patří -tedy hlavně vahadlo - ale že byl daleko menší. Vpravdě to byla stíhlá kláda, vydlabaná tak obratně, že z ní zbyla jen skořepina, a ani Tikiri, který se dojista nemohl chlubit rozložitým tělem, nedokázal vtěsnat se dovnitř a usednout až na dno.

Sedali všichni tři za sebou jako opičky na větvi - vzadu strýc Wikrena, který řídil, uprostřed Tikiri, který byl lehký jako pírko, a vpředu Bandala, jehož větší váha měla zatěžovat příď, aby se ve vlnách příliš nezvedala. Lavičky chyběly a plavba rozhodně nebyla pohodlná, ježto obě hrany člunu tlačily až běda, nicméně tuto malou nevýhodu stokrát vyvážil kouzelný pocit, že se vznášíš těsně nad hladinou jako vodní pták. Po obou stranách - ba vlastně přímo pod tebou - zela namodralá hlubina plná tichého tetelení, jak slunce prosvítalo zčeřenou hladinou a chvělo se na dně, na trsech korálů, na hromadách lastur, na mihotajících se hejnech ryb. Někdy, za obzvlášť bezvětrných dnů, se ti zdálo, že kloužeš nikoli po oceánu, nýbrž po nekonečné skleněné desce pohupující se v plochých, téměř nepostřehnutelných vlnách: jako když nějaký obrovitý tvor ve spánku zvolna oddychuje. Neboť nikdy, nikdy nebyl oceán dokonale nehybný. Tak jako v člověku nikdy neustává tlukot srdce, tak jako v džungli nikdy nepřijde okamžik naprostého ticha, tak jako v palmovém háji nikdy neustrnou koruny v naprostém mrtvém klidu. Svět je živý, protože se skládá z živých tvorů, živých stromů, živého moře. To bylo poznání, k němuž chlapci brzy dospěli: Příroda je život.

Kdykoli připluli s Wikrenou na ostrůvek, vytáhli člun na břeh a vydali se pod palmy lovit iguany. Tyto ještěrky vypadají sice jako malí krokodýlové, jsou však zcela neškodné, neboť se živí mravenci a dovedou se bránit jen údery ocasu, jimž se snadno vyhneš. I doma, v okolí vesnice, dopadli už chlapci několik iguanů, nicméně ostrůvek se ještěry jen hemžil. Stačilo prostě čekat chvilku s klackem v ruce u kterékoli větší díry v zemi nebo mezi kamením.

Prvního iguana na místě stáhli, upekli a snědli. Měl bílé maso, jako kuře, a k přípravě oběda nepotřebovali ani koření, ba ani tuk, neboť iguaní pečínka má příjemnou nahořklou příchuť a obzvlášť ocas je šťavnatý a mastný. Druhého iguana schoval Bandala pro rodiče, třetího si vzal Wikrena, a podařilo-li se jim ulovit ještě jednoho navíc, odnesli jej k Lindsayovům do kuchyně. Pan Lindsay, Žožův otec, si totiž iguaní pečínku nadmíru oblíbil. Tvrdil, že předčí i krocana na rožni, a olizoval se tak dlouho, až přesvědčil i paní Lindsayovou, která dlouho nechtěla vidět iguana ani živého, ani zabitého, ježto - jak pravila - to hrozné zvíře vypadá, jako by se živilo bůhvíčím, nejspíše dětmi těch zdejších negrů. Zavírala přitom oči, zvedala ramena, sykala a otřásala se, jako by jí po zádech jezdil mráz.

Avšak paní Lindsayová sykala, vzdychala, otřásala se a přivírala oči napořád a nad vším. Nechodila dokonce ani do kuchyně, jelikož - jak se také jednou dala slyšet - nemůže snést pohled na tu špínu, v níž se domorodci koupají. Těmi domorodci mínila kuchaře a jeho ženu, jimž se ta slova donesla a kteří se smrtelně urazili a pohrozili, že odejdou; vpravdě se vůbec nekoupali ve špíně, nýbrž denně při západu slunce v říčce Kaluela, opravdu denně až na úterý a pátek, jak to nařizovalo jejich náboženství.

Pana Lindsaye ta příhoda nemálo mrzela, ježto kuchař měl sice velmi temnou kůži (pocházel totiž z národa Tamilů, kteří se před věky přistěhovali na Lanku z jižní Indie a jsou téměř černí), zato však dovedl vařit jako málokdo. Nakonec musel zakročit Bandalův otec Tissa, který u Lindsayů zastával místo vedoucího služebnictva: Vzal si kuchaře stranou a ukonejšil ho tvrzením, že paní Lindsayová nemluvila o špíně jeho, kuchařovy osoby, nýbrž jen tak všeobecně o špíně v kuchyni; a tou špínou že nemínila nedostatek čistoty, ale spíše nadbytek všelikého hmyzu, stonožek, pavouků a ještěřiček ghekka, jež se v kuchyni prohánějí. Nedovedl ovšem poradit, jak se zbavit té havěti, která na Lance zamořuje kdejaký kout, a uzavřel rozepři slovy, že paní Lindsayová je cizinka z ještě vzdálenější a podivnější země, než je Anglie, a zdejším poměrům nerozumí. Paní Lindsayová totiž pocházela z jižní Afriky.

Po jídle dostali chlapci žízeň a chtěli vylézt na palmy pro kokosové ořechy. Ale Wikrena jim to nikdy nedovolil, protože palmy na ostrůvku patřily panu Alvarovi, který teď zaručeně dřepí tamhle na pobřeží na verandě svého domu s dalekohledem u očí a obhlíží své stromy, protože je chamtivec, nenasyta, prostě pijavice v lidské podobě. To bylo Wikrenovo utkvělé přesvědčení: že ten lotr Alvaro nedělá nic jiného, jen sedí s triedrem na verandě a střeží každý drobek svého panství. Jak k tomu přesvědčení dospěl, nikdy nevysvětlil; snad jen vlivem toho, že pan Alvaro - portugalský překupník kopry i ryb - se opravdu málo pohyboval, leda v automobilu, a že věčně nosil triedr zavěšený kolem krku a bubnující na páně Alvarův velikánský břich.

Chlapci tedy uhasili žízeň spadanými kokosovými ořechy, jejichž mléko není zdaleka tak chladné a dobré jako mléko čerstvých plodů, a vraceli se s Wikrenou k pobřeží spokojeni jen napůl: Strýc Wikrena byl silný, obratný a dobrý, nicméně na ostrůvku jim vadil. Nedovolil jim ani vykoupat se, třebaže břeh ostrůvku byl vrouben skalisky, mezi něž se přece žralok neodváží. Avšak Wikrena měl tvrdou hlavu a ještě tvrdší pěsti a jím nezbylo, než se podvolit. Potají si ale mysleli a dokonce i řekli, že se už brzy vypraví na ostrůvek sami, bez Wikreny. Jen co budou o něco málo větší, aby dokázali postavit svůj vlastní člun.

O tom, kdy ten okamžik nastane, kdy budou na stavbu člunu právě dost velcí, neměli jasnou představu. Připadlo jim však velmi důležité sledovat, jak rychle rostou. Za tím účelem vyryli do hliněné stěny Tikiriho chatrče dvě čáry ve výši svých temen a denně se tam chodili měřit. Pohříchu rostli tak pomalu, že to Tikiriho brzy omrzelo a že po večerech tajně sypal pod obě čáry hlínu promísenou kaménky, a pečlivě ji bosýma nohama udusával. Vzhledem k tomu, že postupoval opatrně a zvyšoval půdu jen po malých dávkách, unikl podvod Bandalově pozornosti. Až se tomu sám Tikiri divil… Proslýchalo se totiž, že když byl Bandala ještě maličký, dala mu matka sníst iguaní jazyk zabalený ve šťovíku, a že tudíž Bandala bude nejchytřejší z lidí. Šlo o nebezpečné kouzlo, neboť - jak kdekdo na pobřeží věřil - iguaní jazyk je prudce jedovatý; jestliže však dítě nezahyne, zbystří se mu rozum vskutku neobyčejně. Kouzlo ale bezpochyby dosud nezačalo působit, protože jinak by se přece Bandala nedal nachytat na hromádku hlíny! Tikiri tedy ve své tajné práci pokračoval a po dvou týdnech zjistil šťastný Bandala, že je z něho téměř dospělý muž, ježto vyrostl o šíři ruky.

Tehdy se ale poprvé projevil účinek iguaního jazyka a Bandala přišel na to, že by bylo zbytečné stavět vlastní člun, když je zde přece Wikrenův. Stačí vyčíhat, až strýc nebude doma, a člun si vypůjčit.

„Ach, ach,” vzdychl Tikiri, „je přece jen vidět, žes jedl jazyk, ačkoliv ti dal spíše odvahu než chytrost. Mé slovo, že nelžu, ale myslel jsem na Wikrenův člun už dřív. Jenomže jsem si netroufal. Ne snad proto, že bych měl strach, ale proto, že Wikrena není můj strýc, takže jeho člun není můj ani dost málo, kdežto tobě přece jen trošičku patří. Tím chci říci, že v nejhorším. ačkoliv nic nejhoršího se nemůže stát, protože jsi celý muž.”

Vpravdě měl na jazyku něco zcela jiného: „. že v nejhorším to svedeme na tebe, a tobě Wikrena tolik nenamele,

protože jsi jeho příbuzný.” - Ale zarazil se právě včas, neboť mluvit předem o výprasku by nebylo moudré; Bandala by se mohl vyděsit. Takto se naopak Bandalova hruď rozšířila hrdostí a jeho srdce se naplnilo odhodláním vskutku hodným celého muže.

Hned dva dny nato, když Wikrena po ranním lovu odejel autobusem do Mingaladonu nakoupit čaj, cukr, nitě a jiné potřeby, sebrali chlapci jeho malý člun a vyrazili k ostrůvku.

Vál lehký větřík, čechrající hlavice palem, a hladina moře byla rýhovaná nesčetnými vráskami, jako by po ní někdo přejížděl a hladil ji nesčetnými prsty. Vpůli cesty však vítr ustal, a pojednou se otevřel pohled do průzračných hlubin:

Pod člunem stálo bez pohnutí obrovské hejno ryb „kráma”, těch červených, černě pruhovaných, jež se nehodí k jídlu a jsou na světě asi jen pro krásu a potěchu očí. Trčely tam natlačeny k sobě jako živá zeď z narudlých cihel spojených černými spárami, a bylo vidět temně modrý stín člunu klouzající po nich a podobný dvěma oštěpům. A když se Tikiri s Bandalou poněkud naklonili, spatřili i stíny svých hlav - dvě kulaté

modré skvrny letící pod mořem. A když zvedli pádla a pohybovali jimi ve vzduchu, proměnil se stín člunu ve stín divného ptáka, který má dvě uzoučká těla a mává dvěma směšnými křídly. Tak zvolna pluli a letěli, letěli a pluli nad živou rudočernou zdí, jež nyní připomínala spíše plochou střechu–

–a jež pak bez nejmenší výstrahy přestala být i zdí i

střechou a stala se něčím nepředstavitelně zmateným:

V jediném okamžiku se rozpadla. Z jejího povrchu odlétly velké rudočerné jiskry - ryby kráma, které až dosud ležely bez hnutí a teď se vymrštily do výše k hladině - zatímco pod nimi vzniklo ztřeštěné hemžení, jak se jiné ryby, ty blíže k středu hejna, pokoušely uniknout, osvobodit… Až z toho všeho zbyla obrovitá živá hvězda, jejíž paprsky-ryby létaly do všech stran podobny žhavým oharkům.

Trvalo to jen dvě, tři vteřiny. Pak hvězda zhasla, neboť už nebylo ryb. Rozprchly se, zmizely. A dole v hlubině se objevila mohutná špičatá hlava, modrá jako ocel, a pomalu stoupala výš a výš. Ted chlapci rozeznali i dvě malá očka posazená daleko od sebe po obou stranách čenichu, ale stále ještě neviděli ústa, tlamu - až se jim zdálo, že to zvíře pod nimi je nejen němé, ale i bezbranné, ježto nemůže ani kousat, ani jíst.

A zvíře se blížilo, špičatá hlava rostla míříc přímo k člunu, jehož stín na ni na okamžik padl a jako by ji přesekl dvěma čarami. Tehdy se zvíře zastavilo a líně se obrátilo pohybem člověka, který se převalí v trávě. Tu spatřili bělavé břicho žraloka, pod špičkou hlavy žraloci tlamu, podobnou srpku, a po obou stranách žraloci hlavy dvě drobné žlutočerné rybičky.

„Zrádci!” vykřikl Tikiri a mínil tím právě tyto rybky, které vodí žraloka na jeho lovech a živí se ze zbytků jeho kořisti.

V téže chvíli plácl Bandala pádlem do vody a modrý žralok se opět převalil a ukázal jim svůj hřbet, lesknoucí se jako safír. A Bandala znovu plácl pádlem a obluda se pohnula a bleskem projela pod člunem, než se ponořila do modré hloubky a splynula s ní. Minutu, dvě pádlovali chlapci beze slova. Pak se ozval Tikiri:

„Neměls ho zahánět, chtěl jsem si ho prohlédnout. Byl to modrý žralok. Modrý!”

„Právě ti žerou lidi!”

„Já se ho nebál!” Bandala mlčel.

„Slyšíš?” opakoval Tikiri. „Já se ho nebál. Ačkoliv žere lidi.”

„Tebe by určitě nesežral,” zasmál se Bandala. „O takový pytlíček kostí nestojí.”

Tikiri se k němu výhružně obrátil: „Jak to myslíš?”

„Tak,” zabručel Bandala. „Jsi pytlíček kostí.”

„Zato ty jsi Bandala!” vykřikl Tikiri, položil pádlo a počal se oběma rukama plácat po žaludku. „Ban-da-la! Ban-da-la!” Dunělo to opravdu tak trochu jako „bandala”, a chtěl-li tím Tikiri naznačit, že Bandala je tučnější, než se sluší - a to vskutku chtěl - podařila se mu narážka dokonale.

„Nech toho,” zabručel znechuceně Bandala. „Kdo má větší tělo, má víc síly.”

„Ale ne, kdo má větší břicho!”

„I břicho je tělo. I v břichu je síla.”

Tikiri se zasmál, ale neřekl už nic. Blížili se k ostrůvku a museli dávat pozor, aby je příboj nesmetl na skaliny.

Dostali se šťastně na břeh. A když pak stanuli pod palmami na vrcholu ostrůvku a rozhlédli se, zalil je pocit jásavého štěstí.

Poprvé byli na své Kaladuwě sami!

Zčistajasna se jim zdálo, že ostrůvek se neuvěřitelně zvětšil, že je rozlehlý jako nějaké království. Jejich království! Tiše přeběhli až na druhou stranu, tu odvrácenou od Lanky, a upřeli oči k širému oceánu. Byl nesmírný a docela prázdný, daleko nesmírnější a prázdnější, než jim kdy připadal z rodné vesnice. Odtamtud viděli vždy v oceánu právě tento ostrůvek Kaluduwu, na němž nyní stáli, sice jen drobný kousek pevné

půdy, ale přece cosi, co rozbíjelo široširý obzor a rušilo dojem pusté obrovitosti. Ale teď před nimi nebylo nic a nic, jen

zelenomodrá hladina blyštící se v slunci a rozprostřená až k nebesům. Opravdu nikde nic, ani člun, ani plachta, ani človíček.

Ani Wikrena, který je sice dobrý a veselý, ale dospělý, a proto se dívá na všechno jinak a omezuje tě. Jen obloha a voda a oni… A náhle měli pocit, že jim to vše patří, to bezmezné nebe i ta bezmezná spousta vod, protože zde není nikdo krom nich dvou. Ovšem až na zelené papoušky, kteří křičí nahoře ve větvích, a ještěrky v děrách pod palmami. Ale to nejsou rozumní tvorové, kteří by mohli soupeřit s pravými vládci tohoto báječného panství, s nimi dvěma, Bandalou a Tikirim.

Nicméně šelestění v trávě jim připomnělo, že mají hlad, a pustili se do chytání iguanů. Jakmile se však nasytili, usedli opět nad oceán a těšili se z jeho ničím nerušené mohutnosti.

„Mám rád moře,” řekl Bandala. „Je strašně veliké a silné, ale já po něm pluji, a jsem tudíž jeho pánem. Abys rozuměl,” dodal chvatně, „jsem jeho pánem právě proto, že si na ně mohu sednout, kdykoli se mi zachce, a plout, kam chci. Čili mi slouží tak jako třeba automobil panu Lindsayovi a Alvarovi.”

„Moře ti neslouží, slouží ti člun. Člun je jako auto,” ušklíbl se Tikiri.

Bandala se zamračil a chvilku mlčel. V zásadě měl Tikiri pravdu, ačkoliv ne celou; a jistě věděl, jak to on, Bandala, myslí: že moře ho - Bandalu i s člunem - musí nosit na svém hřbetě jako nějaký mezek nebo oslík svého pána. Jenomže Tikiri se asi dosud hněval kvůli tomu pytlíčku kostí.

„Říkej si, co chceš, slouží mi,” prohodil konečně. „Člun je jen jako sedlo na koni, a moře je jako kůň, a já jsem jeho pán, protože mi nikdo nezabrání, abych si je osedlal, když mám chuť. Já to mohu učinit bez tebe. Ale ty beze mne ne.”

„A proč ne?” vyhrkl Tikiri. Ona slova o pytlíčku kostí mu opravdu stále ještě ležela v hlavě. „Myslíš si, že bych na to nestačil?!”

Právě to si Bandala vskutku myslel, ale viděl, jak Tikiri krčí dopáleně čelo, a pokusil se svést řeč na klidnější kolej.

„Nesmysl,” zabručel smířlivě. „Ale já si mohu vzít sedlo čili člun sám, protože Wikrena je můj strýc, kdežto tobě by člun určitě nepůjčil. Řekl by: když už, tak jeď s Bandalou.”

Nevyznělo to přesvědčivě, neboť Wikrena nikdy neprohlásil, že jeho člun je i Bandalův; z toho důvodu si jej vypůjčili potají. Avšak oba cítili, že by hádka jen pokazila tento šťastný den, a bez dalších rozepří vstali, aby si natrhali kokosové ořechy. Dnes mohli, dnes je nikdo nehlídal a nestrašil tlustým panem Alvarem s jeho triedrem a špehováním.

Snadno vyšplhali na dvě nejvyšší palmy. Právě za tím účelem vzali s sebou provazové prstence, kterých používali i doma při sklizni kokosových ořechů z těch několika palem, jež jim patřily. Nyní stačilo navléci provaz na kotníky a lézt; svázané nohy neumdlely tak snadno, a na nakloněné palmě bylo dokonce možné zastavit se, mávat rukama v povětří a opírat se o kmen jen provazem a chodidly.

Jak chlapci šplhali, rozkývaly se hlavice palem a papoušci se rozlétli do hvězdy - docela jako prve ryby v moři, když je překvapil žralok, třebaže ne tak potichu. Jejich ječivý křik zazněl na všech stranách, jejich křídla svištěla, šelestila, jejich tělíčka zářila v slunci jako zelené drahokamy… ale zakrátko se usadili na jiných palmách a jen dunivě hudrovali. Znělo to, jako když troubíš na lasturu. Tehdy už chlapci viseli v korunách, odsekávali koule ořechů a házeli je na zem. Měli radost, jak tam bubnují. Ať pan Alvaro natahuje na své verandě uši! Ať zuří!

Shodili dolů třikrát více ořechů, než potřebovali. Schválně, navzdory panu Alvarovi. Ostatně si byli jisti, že bubnování nezaslechne, ani kdyby měl uši jako slon, a silně pochybovali, že by je v korunách palem mohl spatřit, i kdyby si nakrásně vykoukal dalekohled. V tomto ohledu strýc Wikrena přeháněl! Nikdy se sice nedívali dalekohledem, ale že by ta malá černá věc, jíž říkali tiri-je-dera, mohla tak nesmírně zostřit zrak, jim připadalo směšné. Pan Alvaro sedí příliš, příliš daleko.

Nesmírně daleko. Z vrcholu svých palem viděli pobřeží Lanky jako ještě nikdy. Ne, vůbec se to nedalo srovnat s tím, co vídali z rybářských člunů. Čluny byly příliš nízké, oni sedávali na jejich dně, hlavu sotva nad hladinou, a pruh moře mezi nimi a pobřežím Lanky vypadal úzký. Kdežto nyní, z této výše, se pruh proměnil v dálavu. Ano, vše se změnilo, i ony čtyři barevné pásy, tvořící pobřeží:

Kraječka příboje se stále vlnila jako had, ale nad fialovým lesem palmových kmenů se prostíral nikoli už jen pás zelených korun, nýbrž široká zelená záplava rozprostřená daleko dozadu. Na okamžik je to překvapilo, než si uvědomili, že pobřeží se nezměnilo, že se změnil pouze jejich pozorovací bod. Jako když se díváš na nůž ze strany: vidíš leda teničké ostří; jakmile však na něj pohlédneš shora, spatříš čepel v celé její šíři.

Na tento objev přišel Bandala a hlasitě jej vykládal Tikirimu, celý rozpálený pýchou na svou chytrost, dar iguaního jazyka. Tikiri mlčel. Hledal očima chatrč své matky, ale nenašel ji, docela zmizela pod korunami kokosovníků. Zato naráz objevil červenou střechu vily pana Lindsaye, zářící uprostřed mýtiny přímo nad mořem. Nerozeznal však verandu, natož malého Žožo, který se tam jistě někde potuluje netuše, kam se oni dva odvážili a také dostali. Nalevo od Lindsayova domu se prostíral palmový lesík, za nímž prosvítala bílá skvrna jiného domu, páně Alvarova. Ale celý pan Alvaro zajímal teď Tikiriho daleko méně než šedivé kotouče dýmu stoupající z palmoví. Vypadalo to, jako by tam vzadu, kus cesty za Lindsayovou vilou, planul velký požár. Tikiri však věděl, že šedivý sloupec není kouř, nýbrž prach z opálových dolů pana Lindsaye, kde kdysi pracoval i jeho, Tikiriho otec a kde dodnes pracují četní muži z vesnice, lámou v podzemí skály a vynášejí na světlo drahokamy. Neboť opál je drahokam, a nesmírně vzácný a cenný, jinak by přece pan Lindsay nedal kvůli němu vyvrtat do země tolik děr a neposlal tam tolik dělníků. A paní Lindsayová by zde nežila a nenaříkala by na špínu. To všechno opravdu jen kvůli drahokamům, z nichž se skládá naše země. A asi by zde nebyl ani Žožo… ačkoliv možná že by zde přece jen byl, protože u nás visí slunce přímo nad hlavou a hřeje, kdežto do Anglie nedosáhne, protože Anglie leží někde daleko stranou.

A Tikiri kroutil hlavou, natahoval krk nalevo i napravo, zda snad z této výšky nezahlédne Anglii, kde se lidé klepou zimou, kde by se klepal i Žožo. Nespatřil nic, jen palmy a palmy, příboj a příboj - a ovšem i řeku Kaluelu, která je však daleko blíž než Anglie, protože k ní dojdeš od Lindsayů za čtvrt hodiny. Odsud vypadala jako hnědý proutek nebo hádek - ba i ta stará hranatá věž u jejího ústí se nezdála větší než krabička. Byla to ale opravdu veliká věž, a dokonce pevnost z doby, kdy zde ještě nevládli Angličani, nýbrž Portugalci. -Tikiri to věděl proto, že pan Alvaro, který prý měl portugalského pradědečka, se tím často chlubil; pan Alvaro se vůbec tvářil, jako kdyby mu patřily nejen téměř všechny palmy a vůbec všechny ryby, které rybáři uloví, ale i ta pevnost… A snad mu pevnost vskutku patří, a proto se ho všichni tolik bojí, dokonce i Wikrena, který si netroufne ani na pár Alvarových ořechů. Ačkoliv se zdá neuvěřitelné, že by se právě Wikrena tak hrozitánsky bál.

Tikiri se pátravě zahleděl k rybářským domkům kousek dál za pevností, jako kdyby očekával, že tam nejen zahlédne Wikrenu, ale že mu bude vidět až do srdce. Samozřejmě nespatřil nic, jen ty rybářské chýše, roztroušené po břehu, a několik starých člunů opřených na písku o svá vahadla a podobných mrtvému hmyzu.

V té chvíli se moře kruhově zavlnilo přesně v oněch místech, kde na plavbě sem potkali modrého žraloka, a Tikiriho napadlo, že netvor tam dosud je, že na ně čeká, až se budou vracet, a teď se vzteká a mrská ocasem, protože ztrácí trpělivost. Trochu ho zamrazilo v zádech. Zaťal zuby. Hlavou mu kmitlo hrozné podezření, že to mrazení je bázeň, že on, Tikiri, má strach! Obrátil se k sousední palmě, k Bandalovi, zda i on spatřil vír na hladině.

Ano. Bandala upíral oči právě tam:

„Viděls, Tikiri? Co myslíš, že to bylo?”

„Co jiného, žralok. Čeká na nás!”

„Jak to? Nesmysl,” zasmál se Bandala, ale v jeho hlase se chvěla úzkost.

„Tak pojď, pojedeme domů, a uvidíš!”

„Proč? Máme ještě dost času.”

„Nesváděj to na čas, když máš strach,” řekl Tikiri a počal slézat. „Nemám strach!”

„Pojeď tedy!”

Ale Bandalovi se nechtělo dolů. „Nemám ještě chuť!”

„To je strach! Strach!” křičel vítězně Tikiri. Měl radost, že ten velký Bandala se bojí ještě více než on sám. Seskočil na zem a zachechtal se. „Jen pojď, se mnou strach mít nemusíš. Jsem silný! Jsem hrozně silný, nebojím se žádných žraloků.”

„Plácáš hlouposti!” křičel shora Bandala.

Avšak Tikiri ho neposlouchal. Zmocnilo se ho opojení z tohoto slavného vítězství nad Bandalou. Teď vidí, zbabělec, kdo je pytlík kostí!

„Jsem silný! Jsem silný!” Vykřikoval, poskakoval z nohy na nohu, tančil, bušil se do prsou, až to dunělo. „Jsem nejsilnější muž!”

„Jsi hlupák,” zavrčel Bandala. Už také slézal. „Tak pojď.”

„Tak schválně!” ječel Tikiri a vyrazil ke člunu. Ale Bandala se ještě shýbl pro ořech: „To je spěchu. Ještě se snad napijeme, ne?” Tikiri se ani neotočil:

„Nic! Žádné pití! Jinak nám žralok uteče a neuvidíš mou sílu!”

„Jsi blázen!” vykřikl Bandala zuřivě, nicméně odhodil ořech a pustil se za Tikirim. Měl vskutku jak žízeň, tak strach, ale před tímto mrňousem jej nemohl dát najevo. „Alespoň jsme se mohli vykoupat,” hučel, když nasedali do člunu. „Ještě nikdy jsme -”

Avšak Tikiri už odstrčil člun a vzápětí je zhoupl příboj.

Jali se beze slova pádlovat. Moře bylo stejně průzračné a klidné jako zrána. Vzdor tomu jim připadalo tajemnější, téměř přízračné, plné něčeho, co číhá… V tom pocitu nořili pádla do vody velmi tiše a opatrně, jako by se báli probudit spící příšeru. Před nimi ležel břeh Lanky už opět složený ze starých známých pásů a oba k němu napjatě vzhlíželi, měříce vzdálenost. Když se po chvíli Tikiri otočil, aby odhadl, jak daleko už jsou od ostrůvku, spatřil Bandalovy oči kulaté úzkostí.

„Ach, babo,” procedil skrz zuby. „Měl jsem si sednout dozadu sám, abych neviděl tvou tvář. Jsi bledý jako Žožo.”

„Ano,” řekl Bandala. „Jsem bledý hněvem, protože namáčíš pádlo do vody jako prst do omáčky, a stěží se hneme. Zaber, zbabělce! Nebo nám žralok doopravdy uteče, bude mu tě líto.”

„A schválně ne!” zvolal Tikiri bojovně. „Schválně poplujeme pomalu, aby měl čas nabrousit si zuby. Kdepak, neuteče nám! Protože, abys věděl, zazpívám mu píseň, která ho rozvzteklí!”

Vskutku se dal do zpěvu.

„Ó ty hloupý žraloku!” vykřikoval vysokým hlasem, protahuje každé slovo. „Poslouchej a div se: Nic si z tebe nedělám, ty podmořská žížalo! Nesežereš nás, ty mokrá babo! Mám nůž a rozseknu tě jako kokosový ořech! Praštím tě pádlem do nosu, jen se ukaž, jen se postav silnému Tikirimu!”

„Mlč už!” vyjekl Bandala. Nevěřil, že by zpěv mohlAžraloka přilákat, natož rozzuřit, avšak Tikiriho holedbání mu připadalo pošetilé. „A pádluj!”

Tikiri opravdu zmlkl, protože mu chyběl dech. Zabrali prudčeji…

A pak oba naráz ustali:

Před nimi, ne dále, než bys z přídi člunu dosáhl pádlem, vynořila se trojhranná ploutev, jako by jim chtěla zahradit cestu.

„Ach, démoni!” zajíkl se Bandala. „Čekal tady. Je tu!”

Tikiri nehlesl. Hrdlo se mu zúžilo. Oči vyjeveně sledovaly ploutev, jež se pomalým obloukem sunula k levému boku člunu, tam, kde plulo vahadlo.

Ano, žralok zde byl, a co více, věděl o nich!

Dostal se už k vahadlu, ale nezastavil se tam - jako kdyby cítil, že toto není správná strana člunu, ta naplněná masem. Jeho ostrá ploutev pokračovala v cestě rozřezávajíc hladinu bez jediné vlnky, jako nůž. teď byla za zádí…

A teď se blížila k pravému boku, aby dokončila kruh. V příštím okamžiku spatřili chlapci svého nepřítele ještě jasněji než zrána:

Ohromné namodralé tělo, jako ocelový doutník, s dvěma malými očky a dvěma žlutočernými rybkami-piloty, plujícími po obou stranách čenichu.

„Oh.” vzlykl Bandala. „Tvá vina! Kdyby zde alespoň byl strýc.!”

„Co by udělal?” vydechl Tikiri. „Nic. Jen klidně seď.” Ale Bandala ho neposlouchal. „Wikreno!” vykřikl „Wikreno!” Vtom žralok zmizel někde pod člunem.

„Vidíš, má ze mě strach!” zajásal Tikiri. „Už se nevrátí. A kdyby, praštím ho pádlem přes nos, píchnu ho.”

Jako na ukázku zabodl pádlo do vody. A voda znenadání zavířila v prudkém pohybu, který rozkymácel člun, cosi trhlo

Tikiriho paží, a když ji v úděsu prudce zvedl, držel v pěsti jen zmrzačené pádlo:

dřevěného disku, který smgálstí rybári připevňují k tyči, zbyl jen dřevěný srp. Ostatek zmizel v žralokově tlamě. Vypadalo to, jako by se nějaký obr zakousl do placky nebo do koláče a naráz urval dobrou polovinu.

Dvě, tři vteřiny zůstali chlapci němí. Tikiri zapomněl ruku i s pádlem ve výši, Bandala se chytil boku člunu, ale vzápětí zděšeně odtrhl dlaň a přitiskl ji na prsa, jako by ji chtěl skrýt před tou nestvůrou, která lapá po všem, co se jí objeví před očima.

Netvor se však už neobjevil. Snad mu nechutnalo dřevo, snad si myslel, že i obsah člunu je z té nestravitelné hmoty… snad si prve jen tak hrál. Nevěděli. Ještě okamžik čekali, než se odvážili zabrat. Pak štvali člun, pokud to jen šlo s Tikiriho pošramoceným pádlem. Otrnulo jim, až když zaslechli šumění příboje na známém, krásném, bezpečném pobřeží.

„Hej, ty kuchaři vpředu!” volal Bandala. „Jakou to máš v ruce mizernou vařečku!” Chechtal se, až mu přeskakoval hlas.

„To není vařečka!” ječel Tikiri s vítězoslávou. „To je hrozná zbraň! Zabodl jsem ji žralokovi do tlamy, a nepustil, a zase jsem ji vytrhl! Takovou mám sílu!”

„Ha-haha!” chechtal se Bandala. „Ty žes bodl žraloka? Píchls do vody, to je všechno.”

Musel však přiznat, že Tikiri pádlo vskutku nepustil, ať už z hrůzy nebo z ohromení.

Ukryli člun na jeho místo v bambusovém houští u ústí řeky, pádlo si však Tikiri odnesl domů v nejasné představě, že je to důkaz jeho obrovské síly a hrdinského činu; a samozřejmě také proto, že jinak by Wikrena ihned poznal, co se s člunem dělo, kdežto takhle se bude domnívat, že pádlo uplavalo nebo že si je někdo vypůjčil.

Cestou domů spatřili už z dálky unuděného Žožo Lindsaye, jak po svém zvyku švihá na verandě dlouhým bambusovým prutem. Srážel jím se stropu pavouky i ještěřičky, poskakoval za nimi sem tam oblečen v bílé kalhotky a bílou košili, na hlavě slaměný klobouk se širokou obrubou, zpod níž mu vykukovala právě špička pihovatého nosu. Vypadal jako nějaký cizokrajný motýl - bílý anglický motýl, protože v Anglii je určitě všechno bílé, ba i z nebe padá bílý déšť, jak jednou vyprávěl pan Lindsay.

Sotvaže Žožo chlapce zahlédl, nechal ještěrky ještěrkami a dal se do běhu:

„Kde jste byli?!”

„Hádej,” zahučel Bandala. Nezdálo se mu chytré vyprávět Žožovi, co a jak; Žožo by mohl věc vyžvatlat.

Ale Žožo už zahlédl osudné pádlo a tahal je Tikirimu z ruky:

„Co jste s tím veslem dělali? Kdo je ukousl? Levhart?”

„Pša, levhart!” odplivl Tikiri pohrdavě. „Něco horšího!”

„Lžeš! Nic horšího není!” popudil se Žožo. Pan Lindsay už vícekráte marně číhal v džungli na lidožravého levharta, který ohrožoval vesnici, a Žožo byl přesvědčen, že tvor, který se odváží vzdorovat jeho otci, musí být hotový ďábel. „Levhart má spoustu strašných zubů.”

„Ale je zbabělý,” lhal Tikiri a Žožo okamžik nejistě krčil obočí. Nechtělo se mu věřit, že by zvíře, kterého se kdekdo bál, bylo zbabělé, ale na druhé straně by to dokonale vysvětlovalo, proč se pan Lindsay vrátil z džungle s prázdnou: levhart dostal z táty strach a vzal do zaječích.

„Náhodou jsme bojovali se žralokem,” pokračoval pyšně Tikiri nedbaje ani za mák, že na něj Bandala výstražně mrká. „Totiž já sám! Chtěl nás sežrat i s člunem, otvíral už tlamu, ale já mu do ní vrazil pádlo takovou děsnou silou, že jen zachrochtal.”

A bylo to venku. Žožo vykulil své bledé oči nejprve na pádlo, poté na Tikiriho a do třetice na Bandalu, jemuž nezbylo,

než uvést příběh na pravou míru a doplnit jej všemi podrobnostmi.

„Hm,” prohlásil Žožo nakonec, „ale kdoví, je-li to všechno pravda! Vyprávíte mi nějaké hloupé pohádky. Sami byste se na ostrůvek neodvážili ani za -”

„Cože?!” vykřikl Tikiri. „Tak pojeď příště s námi, a uvidíš…!”

„Kdy?” přerušil ho Žožo dychtivě. Ještě nikdy na ostrůvku nebyl, ačkoliv po tom toužil už dávno. „Zítra?”

„Zítra to nepůjde,” odpověděl Bandala místo Tikiriho. „Nejdříve tak za týden, až Wikrena bude zase pryč.” Žožo se zamračil: „Dobrá. Ale slovo na to!”

„Slovo na to!” prohlásil slavnostně Tikiri.

Bandala neřekl nic. Táhl už Tikiriho pryč šťasten, že věc vymluvil a oddálil. Do týdne možná Žožo na výpravu zapomene a tím se vše samo vyřeší. Žožo je celkem vzato dobrý kluk, ale přece jen ještě příliš malý. A kdyby se mu něco přihodilo… Nechtěl ani pomyslet.

„Ale nikomu ani muk!” křikl ještě přes rameno. „Slyšíš, Žožo! Jinak z toho nebude nic!”

„Samo sebou!” -

„Jsi hlupák!” osopil se Bandala na Tikiriho, sotvaže byli z doslechu. „Copak ho můžeme vzít s sebou bez dovolení? A koho se chceš dovolovat? Paní Lindsayové?! Měls to pádlo zahodit a mlčet. Opravdu je vidět, žes nejedl jazyk.”

Tikiri si přehodil pádlo přes rameno a neodpověděl. Ochladí už natolik, aby poznal, že Bandala má pravdu.

„Nu což,” zabručel posléze. „Ještě jsme ho nikam nevzali. Ale mlčet jsem nemohl, to uznáš. Ať vidí, co jsme zač a co jsme dokázali!”

Pak už o tom nemluvili. Tikiri skryl pádlo do křoví a oba se loudali domů přesvědčeni, že záležitost šťastně vyřešili a že

prožili největší a nejnebezpečnější dobrodružství svého života.

V obém se mýlili:

Za prvé neměl Žožo nic lepšího na práci než kdekomu na potkání vykládat, že zakrátko popluje bojovat se žraloky a že už má zajištěný člun i společníky.

A za druhé a hlavně:

Ve srovnání s tím, co Bandalu a Tikiriho očekávalo v příštích týdnech, měsících a letech, byl příběh s modrou obludou směšně malicherný.

3. KOBRA

Téhož večera donesla indická služka paní Lindsayové, co mladý pán vykládá o žralocích. Paní zbledla a vyběhla na verandu, kde si v rákosové židli hověl pan Lindsay, nohy opřené o zábradlí. Stačilo několik slov, aby zbledl i on.

„Tisso!” rozkřikl se. „Přived mladého pána!”

Vpravdě mohl mluvit mnohem tišeji, neboť Tissa, Bandalův otec, stál těsně za židlí, připraven vzít ji a nosit ji za pánem, kdyby se mu - panu Lindsayovi - zachtělo vyjít si před dům nebo do zahrady.

Za necelou minutu stál už Žožo tváří v tvář svému otci a věděl, že je zle.

„Co to plácáš o žralocích?!”

Žožo se začal ošívat:

„Nic. Lhal jsem.”

Pan Lindsay ho nespustil z očí:

„Pamatuj si, že anglický džentlmen nikdy nelže! Zvlášť ne svému otci! Kdo jsou ti společníci?”

„Nějací chlapci.”

„Kteří?!”

„Černí,” řekl Žožo, aby získal čas; nechtěl-li se vzdát výpravy, nesměl prozradit, že běží o Bandalu s Tikirim. „Nevím, jak se jmenují.”

„Kde bydlí?”

„Nevím.”

„Kde ses s nimi setkal?”

„Tam,” mávl Žožo rukou směrem k portugalské pevnosti, tedy právě na opačnou stranu, než bydlel Tikiri i Bandala. „Jak vypadali?”

„Byli hrozně černí, hlavně jeden z nich,” prohlásil Žožo už podle pravdy, aby splnil povinnost anglického džentlmena; Tikiri byl totiž rodem Tamil a Tamilové mají - jak už řečeno -mnohem temnější pleť než Singálové, z nichž pocházel Bandala. „A měli pádlo.”

Pan Lindsay pohlédl tázavě na Tissu.

„Pravděpodobně chlapci z rybářské vesnice, sáhibe,” nadhodil Tissa anglicky.

„Najdeš je a přivedeš je!” nařídil pan Lindsay.

„A nařežeš jim!” dodala paní Lindsayová pomstychtivě.

Tissa se uklonil:

„Ano, sáhibe. Ano, memsáhib.”

Slovo memsáhib znamená »žena bílého pána« a Tissa si nikdy nedovolil oslovit paní Lindsayovou jinak. „Jenže - s vaším dovolením - jak je poznám?”

„To je tvá věc!” vyhrkla paní Lindsayová zostra.

„Okamžik, Jenny,” zahučel pan Lindsay brnkaje na opěradlo křesla. Měl velké bílé prsty porostlé chloupky stejně rezavými jako obočí, jež se mu ježilo pod čelem, a jako vlasy, jež se mu ježily nad ním. „Okamžik… Tissa má pravdu, černých kluků je tam jako smetí, a všichni už ze zásady lžou. Určitě se nikdo z nich nepřizná. Nejlépe, když už se Žožo nebude potloukat po okolí sám. Dáme mu zkrátka stráž.”

„Mám už stráž!” vyhrkl Žožo s novou nadějí. „Hraji si s Tikirim a Bandalou.”

Paní Lindsayová zavrtěla hlavou tak prudce, až se jí poněkud pocuchal zlatý účes.

„Ne - ne! Ti nejsou spolehliví, klidně by utekli a nechali tě samotného. Právě dnes jsi byl téměř celý den sám. Ano, viděla jsem to!” prohodila napůl vyčítavě, napůl přísně směrem k Tissovi.

„Chlapci neměli žádný příkaz, memsáhib,” připomněl jí Tissa. Měl široký snědý obličej, na němž se málokdy objevil jiný výraz kromě poslušnosti a úslužnosti. Byl oblečen ve sněhobílý sarong, který mu těsně obepínal boky a sahal až k bosým chodidlům, ale na rozdíl od rybářů nosil i bílý kabátek a bílou lodičku na krátce ostříhaných vlasech; obsluhoval u stolu a musel se vzdát singálského účesu, ježto memsáhib měla dojem, že dlouhé vlasy snáze padají do polévky. „A mimoto jsou oba ještě malí,” dodal na omluvu.

„Ovšem,” připustil pan Lindsay. „Ale kde sehnat spolehlivého člověka?”

„Dovolíte-li, navrhl bych Karangu,” řekl Tissa trochu rozechvěně. Karanga byl jeho prvorozený syn, o tři roky starší než Bandala, a pomáhal nyní u Lindsayů v kuchyni. Dělat společníka a strážce mladému pánovi připadalo však Tissovi mnohem vznešenější zaměstnání než kuchat drůbež a třít česnek, a snad i lépe placené. „Je to hodný, pravdomluvný chlapec, za kterého ručím.”

Pan Lindsay neřekl ani ano, ani ne. Zrána si však paní Lindsayová dala zavolat Karangu a prohlédla si ho od hlavy až k patě; mezi tmavou čeledí si ho totiž doposud vůbec nepovšimla.

„Otoč se!”

Karanga se otočil.

„Máš vystouplé lopatky!”

„Promiňte mi, memsáhib,” řekl Karanga stejně rozechvěně jako včera jeho otec. „Ale jsem velice silný. Opravdu velice velmi!” Na důkaz zvedl paži a napjal dvouhlavý sval. „Budu bránit mastera Zožo před vším nebezpečím. Přísahám!”

„Neříkej mladému pánovi Žožo!” zvolala paní Lindsayová. „Pro tebe je to pan John!”

„Ano. Pan John. Odpusťte mi, memsáhib,” přikývl Karanga a na panin příkaz se k ní opět obrátil čelem a mohl znovu obdivovat její zlaté vlasy. Nesmírně se mu líbily. Byl to bronzový čahoun s krásnýma očima mandlového tvaru, teprv jedenáctiletý. Ale vysoký vzrůst ho činil starším.

„Dobrá,” řekla paní Lindsayová. „Svěřím ti pana Johna už proto, že mluvíš anglicky. Nechci, aby pořád žvatlal vaší řečí.”

Karanga se blaženě usmál, přijal další podrobné instrukce včetně nařízení, aby se celý vydrhl kartáčem a mýdlem, a téhož odpoledne nastoupil službu u pana Johna, aby ho chránil před svody zlých kluků. Že ti zlí jsou jeho vlastní bratr Bandala i Tikiri, ho ve snu nenapadlo.

Bandala i Tikiri se tomu smáli celý dlouhý týden. Pak se ale jejich veselí proměnilo v zármutek tím bolestnější, že nezhojitelný.

Když o tom Tikiri později uvažoval, dospěl k podivnému závěru: že všechno má na svědomí jediná šedivá opice „vandurá”, kterých žijí na pobřeží stovky a které nikomu neublíží.

Avšak tato prokletá opice zlomila Žožovi prut a tím vše zavinila…

Byl to týž prut, jímž Žožo onehda švihal na verandě, docela obyčejná bambusová ratolest, kterou Žožo zbavil listí a obzvláště si oblíbil, protože ji ozdobil vlastnoručně vyřezanými písmeny J. L. - Žožo Lindsay nechodil ještě do školy a neuměl psát o nic více než Bandala a Tikiri. Tato písmena však znal, ježto se skvěla na všech ubrouscích i ubrusech v Lindsayovic domácnosti; pan Lindsay se totiž jmenoval Jack a paní Lindsayová Jenny. Když se pak Žožovi podařilo tato písmena napodobit a vyrýt do bambusu, pochválila ho paní za jeho bystrost a Žožo pocítil takovou hrdost, že už prut nedal z ruky. Snad s ním chodil i spát. Dojista se však od něho neodloučil ve dne. Běhal s prutem, hrál si s prutem, mával prutem, honil jím pavouky, stonožky, ba i netopýry. A jeho nový strážce Karanga mu nebránil, neboť šlo o neškodnou havěť. Pouze když spatřil, že Žožo míří prutem na štíra nebo na tarantulu, velikého pavouka s chlupatýma nohama, zadržel mu ruku a se slovy „Pozor, pane John!”, „Dovolte, pane John!” mu prut vzal, aby jedovatý hmyz zneškodnil sám.

V případě opice vandurá však neučinil nic. Opice seděla ve větvích banyanového stromu hned u stezky vedoucí k silnici a cenila na chlapce svůj zažloutlý chrup. Žožo Lindsayovi se to znelíbilo do té míry, že jí přistrčil k nosu špičku svého prutu, aby ji - jak pravil - trochu polechtal a přiměl tvářit se příjemněji. Ale vandurá chňapl po prutu, sevřel jej v zubech a zakroutil hlavou tak prudce, že bambus praskl a Žožovi zbyl v ruce jen klacek s iniciálkami. Tím vše skončilo a nezdálo se, že by příběh mohl mít horší následky.

Pohříchu Žožo lpěl na svých prvních písmenech tak pevně, že si neuřízl prut nový. Prohlásil prostě klacek za jezdecký bičík, a místo aby švihal po ještěrkách jako dříve, rýpal jím do kdejaké díry, neboť v zemi je havěti také dost. A Karanga za ním chodil jako stín, aby viděl, kam pan John hůl strká. Až to milého Žožo popudilo:

„Co za mnou pořád lezeš? Dřív sis mě nevšiml, a nic mě neukouslo.”

„Mám příkazy, master John.”

„Jaké? Abys mě chránil před žraloky, ne před mravenci!”

Žožo měl vztek, že se stráže nemůže ani na chvilenku zbavit. Domníval se zpočátku, že Karanga nebude svůj úkol brát tak svědomitě a že se mu - Žožovi - přece jen podaří vypravit se s Bandalou a Tikirim na ostrůvek. Pokoušel se dokonce dorozumět se s nimi v Karangově přítomnosti, mrkal na ně potají jedním okem, pohazoval hlavou směrem k oceánu, ale chlapci rozhodně neměli chuť vystavit se kvůli němu nebezpečí strašlivého trestu. Ostatně se už podruhé na ostrůvek nevypravili. Obávali se, že by je paní Lindsayová nebo Tissa nebo vůbec někdo ze služebnictva spatřil z verandy a že by se dovtípil, kdo byli ti dva Žožovi zlí svůdci.

Tak plynuly dny a nic pozoruhodného se nepřihodilo, až snad na to, že Žožo jednou vyplašil šakala spícího na pokraji palmového lesa, udeřil ho holí a poté bezmála zvracel, když se zvíře po svém způsobu bránilo mračnem odporného zápachu. Tikiri s Bandalou se tehdy váleli smíchy, ale Karanga schnul strachy, že něco z té vůně zůstane na panu Johnovi lpět a že se memsáhib bude zlobit. Naštěstí paní Lindsayová odjela právě toho dne do Kolomba a pan Lindsay nic necítil, ježto kouřil lulku.

A pak - přesně za dva dny - se to stalo.

Odpolední slunce rozpalovalo vzduch, vítr spal a listy kokosovníků visely nepohnutě jako vysekané z plechu. Svěžeji bylo jen na pobřeží, tam, kde Tikiri s Bandalou seděli ve stínu skupiny palem, nakloněných nad oceán, jako by z něho chtěly pít anebo jako kdyby se v něm zhlížely, kochajíce se svou krásou. Takovéto zatoulané palmy byly na celém pobřeží pouze čtyři, jedna přitulena k druhé, až Tikirimu někdy připadalo, že jsou to přítelkyně, které se pohádaly s ostatními v lese a utekly k moři, aby tam trucovaly; či že jsou to sestry, které zatoužily po dálkách, a proto odešly na břeh, kde vyhlížejí loď. Buď jak bud, nahýbaly se nad příboj tak hluboko, že i nejmenší kluk a největší nemotora z vesnice na ně snadno vyšplhal. Právě proto dal pan Alvaro - jemuž samozřejmě patřily - ozdobit jejich kmeny náhrdelníky z ostnatého drátu, aby nepřišel ani o oříšek.

„Kdybych chtěl,” prohodil Tikiri, „nebál bych se drátu a snědl bych panu Alvarovi všechny ořechy. Do jednoho!”

„Já také,” zabručel Bandala.

Ve vážných pochybách pokýval Tikiri svou velkou černou hlavou ze strany na stranu:

„Dost možná, že bys je snědl… dokonce jistě. Jenomže je nesníš, protože k nim nevylezeš.”

„Ovšemže ne. Protože nemám chuť.”

Tikiri se zasmál:

„Lžeš. Nevylezeš k nim proto, že by ses popíchal. J á se ale nebojím! Jsem tak hrozně silný, že ani drát nepropíchne mé svaly!”

„Tak schválně,” ušklíbl se Bandala.

„Tak schválně!” vykřikl Tikiri, vyskočil a počal šplhat na nakloněný kmen.

„Jsem moc zvědav, co z tebe poteče, až se bodneš,” volal Bandala posměšně. „Vsadím se, že to bude syrovátka!”

A když Tikiri neodpověděl, popošel Bandala k palmě a natáhl dlaň: „Chytím tě, až se škrábneš a spadneš. Koukej, chytím tě do dlaně jako mouchu!”

Ale Tikiri lezl mlčky dál a dál. Když dospěl k prvním závitům drátu, nadzvedl trup, až vypadal jako opička na čtyřech vysokánských nohách, a opatrně hmatal po kmeni hledaje mezeru ve spleti rezavých, naježených ostnů. Bohužel drát tvořil hustý, širokánský límec, a než se Tikiri dostal k jeho středu, skanuly Bandalovi do dlaně dvě rudé krůpěje.

„Nech toho, Tikiri,” vyhrkl smířlivě. „Teče ti krev. Uznávám, že je to krev, a ne syrovátka. Polez zpátky.”

Místo odpovědi se Tikiri dal do zpěvu.

„Jsem veliký a mocný!” zpíval. „Dívej se, moře, jaký jsem silák! Přemohl jsem modrého žraloka, a teď přemohu i drát! A nakonec přemohu i pana Aívara a vezmu mu všechny ořechy. Tak hroznou mám sílu! Dívejte se všichni!”

„Neblázni, jací všichni, když jsem tu jen já,” dopálil se Bandala. „Ale jestli tě pan Alvaro uslyší, zmlátí tě holí a nakonec to odneseme oba. Seskoč!”

Tikiri však lezl dále bez ohledu na krev, jež se mu nyní řinula i z chodidel. Když zdolal poslední pichlavý prstenec, vyrazil vítězný výkřik… A pak seděl v listech palmy, nad prahem oceánu, díval se dolů a v lesklém, vlnícím se zrcadle hladiny viděl mohutnou střapatou hlavu a kus štíhlého těla. Byl to kmen palmy a její hlavice, v níž docela zmizel, ale v té chvíli se mu zdálo, že je to on sám, veliký obr Tikiri, předurčený k hrdinským činům. Lenivé vlny přicházející z nesmírných dálek přesekly co chvíli ten obraz, aby v zápětí zašuměly na písku, avšak mezery mezi nimi byly široké a obraz se vždy znovu objevil a pomalu se kolébal sem tam.

„Ho! Oho!” zpíval Tikiri. „Chystám se k velikému skoku! Nakláním se dopředu a nazad, nabírám rozběh, a pak skočím a přemohu i moře!”

Tak byl zaujatý svými vidinami, že zapomněl i na ořechy a vrátil se k Bandalovi s prázdnýma rukama. Jen plné krve je měl.

„Teď vidíš,” řekl pyšně. „Teď jsem ti dokázal svou odvahu.”

„Ne,” prohlásil Bandala. „Dokázal jsi jen svou hloupost. Kdo je moudrý, nevyhledává bolest. Bolest je utrpení.”

„Dej už s tím pokoj,” odsekl Tikiri. Neměl rád řeči o utrpení, které Bandala často vedl. Bandalův otec Tissa vyznával buddhistické náboženství, které radí vyhýbat se utrpení a trávit život v klidu.

Když si Tikiri vymyl rány slanou mořskou vodou, aby se mu nezanítily a aby znovu dokázal svou zmužilost, vydal se s Bandalou k vesnici. A den by byl šťastně skončil - kdyby rány tolik nepálily. Tikiri sice ani nehlesl, nicméně odbočil ze stezky, aby v podrostu natrhal chladící listy kuduru. Tuto nízkou rostlinu s kvítky podobnými fialovým mističkám našel záhy. Želbohu objevil v trávě i něco jiného…

Rozrušením se až zakuckal:

„Bandalo. Rychle! Je tady hikanella!”

A Bandala střelhbitě přiběhl, neboť ještěrka hikanella, silná jako zápěstí, je vzácná a nadto obestřená tajemstvím:

Tak jako černožluté rybky-piloti vodí žraloka, signalizuje hikanella příchod brejlovce, kobry. -

Při zvuku hlasů a kroků se hikanella zastavila, zvedla svou olivově zbarvenou hlavu a zadívala se na chlapce očky, připomínajícími dva korálky. Na zádech se jí černaly dva pruhy jako načrtnuté tuři.

„Ano, je to hikanella,” vydechl Bandala. „Zavolej někoho!”

Tikiri se těkavě rozhlédl. Nikde se nic nepohnulo. Mrtvé ticho. jen z dálky zněl rachot kamení v dolech, shora chřestění palmových listů a od oceánu tichý šelest příboje. Nad střechou Lindsayova domu létali vrabci, ale byli příliš daleko, než abA bylo slyšet jejich švitoření.

V té chvíli se na verandě ukázala vytáhlá temná postava.

„Karango!” vyjekl Tikiri. „Honem, máme tu nepřítele!”

Proč volil právě toto slovo, proč nezavolal „máme tu hikanellu!”, nebo „máme tu kobru!”, neuměl si později vysvětlit; snad proto, že si ještě před okamžikem hrál na hrdinu a v duchu bojoval s nepřáteli.

Karanga neodpověděl. Dal se do běhu.

A v patách za ním utíkala malá bílá postavička, jako cizokrajný motýl…

Jedva Tikiri vykřikl, mrskla ještěrka ocasem a zmizela v houští.

„Smůla,” zaklel Bandala. „Je konec, odvede kobru.”

Avšak hikanella kobru neodvedla. Naopak se zdálo, že ji přivolala, že nad ní má nějakou zázračnou moc, jež dokáže přemoci i strach z lidí, kobrám vrozený:

Sotva minutu poté, co ještěrka utekla, vylezl plaz z díry v kořenech banyanu.

Byl to jiný banyan, nikoli onen, pod nímž Žožo onehda svedl s opicí vandurá boj, jenž skončil zlomením prutu. Tento banyan byl menší, ačkoliv měl stejně stříbrnou kůru i stejnou spleť větví, visících dolů k zemi a tvořících neproniknutelnou houštinu. Ne, výškou se Žožovu banyanu nemohl rovnat. Vzdor tomu naháněl mnohem větší hrůzu:

Místo šedivé neškodné opice hostil černého hada.

„Karango!” vykřikl Bandala rozčileně a skočil k banyanu, aby kobře uzavřel cestu zpět.

Hluk jeho pohybu polekal kobru natolik, že se chvatně počala plazit k témuž houští, v němž zmizela hikanella.

Tam se však právě vynořil Karanga.

Had zaváhal. Nemohl vpřed, nemohl doleva, kde stál Tikiri, nemohl dozadu, kde stál Bandala. Jen na jedné straně zela mezera: napravo. Černý plaz, delší než lidská paže, se pohnul tím směrem… a hned se zastavil:

Tam, kde ještě před vteřinou bylo volno, stál nyní Žožo Lindsay se svou bambusovou holí.

„Jděte pryč, master John!” zaúpěl Karanga. „Je to kobra!”

„Kobra!”, zajásal Žožo; ani ho nenapadlo ustoupit. „Had s brýlemi!”

A kobra zvedla hlavu, jak činí vždy, když neví kudy kam, a její tělo se náhle začalo měnit. Nikoli celé tělo. Jen úsek těsně za hlavou, kde jiná zvířata mají hrdlo, jako by se nadmul. Zůstal však plochý, zato rostl a rostl do šíře, až se podobal černé lidské dlani nebo černému listu, proti němuž hlava připadala směšně nepatrná - a na němž se nyní objevila jasná kresba dvou kruhů spojených lomeným obloučkem, obraz brýlí.

„Brýle!” zaplesal Žožo znovu. „Vidíte je? Místo na nose je nosí na krku. Koukejte, já mu je popostrčím!”

Než mu mohl kdo zabránit, pokročil, napřáhl hůl…

Současně Karanga zděšeně vykřikl a vrhl se vpřed, aby mu zadržel ruku.

O vteřinu pozdě.

Žožo se už dotkl klackem brýlí, had se vymrštil, Žožo vyjekl, couvl.

A couvl i Karanga. Docela tiše. Byl náhle celý jako popelavý. Ruku měl stále ještě nataženou, jak chtěl pana Johna strhnout zpět, a díval se s hrůzou na dvě malé ranky, které se mu rděly na zápěstí. Jemu, Karangovi.

Za dvě hodiny zemřel. On, Karanga, Bandalův bratr, Tissův syn. Kobra ho uštkla přímo do tepny.

Žožo hořce plakal. Bandala vzlykal. Tissa si zakryl rukou tvář.

Pokud jde o Tikiriho, nemohl si slzy dovolit. Musel mít suchý, jasný zrak, aby viděl díru v kořenech banyanu. Seděl u ní na bobku se silným klackem v hrsti. Spatřil, jak tam kobra po útoku zmizela, a věděl, že se musí opět objevit. Proto tiše čekal. Hodinu, dvě, tři.

Karanga už byl mrtev, ale Tikiri stále ještě čekal. Kvečeru vystrčil had hlavu. Ale Tikiri stále ještě čekal, chtěl mít jistou ránu. Když had povylezl, mávl Tikiri holí zprava doleva jako mečem. Had zvedl hlavu a Tikiri mávl podruhé.

Pak vzal kobru na hůl a nesl ji k Lindsayovům. Paní vykřikla a přivřela oči. Žožo stále ještě plakal. Pan Lindsay vstal z křesla, prohlédl si hada a uznale pokýval hlavou. Opět si sedl:

„Kdo ho zabil?”

„Žožo,” řekl Tikiri.

„Cože?!” ustrnul pan Lindsay.

„To není pravda,” vzlykal Žožo. „Jistě ho zabil Tikiri!”

„Pojď sem a nelži!” nařídil pan Lindsay Tikirimu. „Tys zabil toho hada?”

„Hada? Ano,” řekl Tikiri.

„Jsi srdnatý, hodný chlapec,” prohlásil pan Lindsay pochvalně a jal se paní překládat, oč běží, neboť s Tikirim hovořil singálsky.

„Opravdu odvážný kluk,” dodal, když Tikiri odešel. „Měl bych se mu nějak odměnit. Co kdybych ho vzal do kuchyně? Karanga tam kuchaři chybí.”

Paní Lindsayová svraštila obočí:

„Ach ne! Takové vyžle! Tamten měl sice vysedlé lopatky, ale tenhle je tak černý a ohyzdný. Nechci se na něj pořád dívat.” Opravdu se jí nelíbila Tikiriho velká černá hlava s širokými ústy.

„Jak myslíš,” řekl pan Lindsay, vstal a šel se projít pod verandu. Dnes za ním nikdo nenosil židli; Tissa měl volno, aby připravil pohřeb svého syna.

Ale po chvilce si pan Lindsay vzpomněl na zabitou kobru a vrátil se, aby si ji prohlédl důkladněji. Usoudil, že je to znamenitý exemplář a že by stálo za to dát ji vypreparovat a postavit ji do kouta v kanceláři, aby strašila návštěvníky.

4. SLONI

Tikiri se zvolna vracel domů. Slunce už zapadlo, měsíc dosud nevyšel, ale oceán se třpytil tisíci jiskřičkami tu zelenými, tu nafialovělými, až vypadal jako nějaké druhé nebe, které se přestěhovalo shora dolů a je plné hvězd. Uprostřed toho světélkujícího mihotání seděla černá silueta ostrůvku Kaluduwy, také přeplněná hvězdami, avšak většími, temnými a rozčepýřenými. Byly to páně Alvarovy palmy.

Před chatrčí, z níž zazníval pohřební zpěv Karangovy matky, seděl Bandala. Tikiri přisedl.

44

„Žožo zabil Karangu,” řekl.

Bandala zavrtěl hlavou.

„Ano! Žožo všechno zavinil,” trval Tikiri na svém. A podle pravdy dodal: „Řekl jsem to panu Lindsayovi.”

„Ach ne,” řekl Bandala. „Žožo za to nemůže. Je bílý a nevěděl, že kobra se nesmí dráždit. Teď to ví a už to nikdy neudělá.”

Avšak Tikiri opakoval stále totéž, až Bandala vyhrkl:

„Stejně dobře by se mohlo říci, žes to zavinil ty. Ano, ty! Kdybys byl Žožovi nepověděl o žralokovi, byl by Karanga zůstal v kuchyni.

A kdybys byl nelezl na palmu pana Alvara, nebyl by ses popíchal o drát, nebyl bys hledal hojivé listy, takže bys byl nenašel ještěrku hikanellu!”

Tikiri se zajíkl pobouřením. Pak mu vyhrkly slzy. Ale když o věci chvíli přemýšlel, zdálo se mu, že Bandala má do jisté míry pravdu. Vzápětí však cítil, že nemá pravdu vůbec. Mlčel tedy, neschopen srovnat si vše v hlavě. Nářek Karangovy matky na okamžik ztichl a tu bylo slyšet od oceánu temné dunění, jak vlny narážely na břeh. Moře začínalo bouřit.

Z chatrče padala zarudlá záře až ke kmeni nejbližší palmy, na němž visela maličká chaloupka - kurník. K chaloupce vedl žebříček z bambusových proutků, celý prohnutý, protože byl zatížený třemi slepicemi a kohoutkem; nikdo dnes nevzpomněl, že drůbež chce spát a že je třeba otevřít jí dvířka kurníku.

Tehdy vyšel otec Tissa, aby napravil tu chybu. Vypadal velmi klidný. Jeho široká tvář s očima daleko od sebe nenesla stopy zármutku, jeho oči byly suché, jen rty byly sevřeny, až tvořily jedinou úzkou čárku. Ale i ta zmizela, když usedl po boku chlapců, a v matném světle se ukázala běl zubů.

„Neplačte,” usmál se. „Karanga zemřel, ale brzy se opět vrátí na svět, a protože byl hodný, bude se mít lépe.”

Buddhisté totiž ven, že člověk prochází radou životů a že v tom příštím sklízí, co v předešlém zasel; byl-li dobrý, čeká ho jen dobré; byl-li špatný, čeká ho zlé.

„Ano,” vzlykl Bandala pokoušeje se přemoci slzy.

„Snad,” řekl Tikiri. „Ale přesto jsem smutný. Přál bych si, aby Karanga byl naživu. Dal bych mu i svůj nůž, takovou bych měl radost.”

„Jsi malý a bláhový,” okřikl ho Tissa. „Není moudré si něco přát. Když se ti přání nesplní, trápíš se a trpíš. A když se ti přání splní, máš radost jen krátkou chvíli. Pak přijde nové přání, a tak dále a dále, až přece jen dospěješ k jednomu nesplnitelnému, a trpíš.”

„Měl jsem Karangu rád,” namítl Tikiri.

„Mít kohokoli nebo cokoli rád, je stejně bláhové,” řekl Tissa hluše. „Ztratíš-li to, co máš rád, trpíš. Moudré je tedy po ničem netoužit a nic nemilovat.”

Mluvil jednotvárným hlasem, neboť jen opakoval, co mu našeptávali žebraví buddhističtí mniši, které často hostil: ,Zbav se touhy i lásky, a zbavíš se utrpení. Tak pravil Osvícený.’ - „Osvíceným” nazývali svého učitele Buddhu, který žil před dávnými věky, narodil se jako královský princ, ale vzdal se své rodiny i všeho bohatství a stal se žebrákem, ježto usoudil, že takto už nemůže nic ztratit, ničeho litovat, pro nic se trápit.

„Tys neměl Karangu rád?” zeptal se ho Tikiri přímo.

Tissa okamžik mlčel.

„Byl mi milý,” řekl posléze, vstal a odešel dovnitř.

Tikiri se za ním zmateně díval. Nechápal Tissu. Sám byl z národa Tamilů, kteří nevyznávají Buddhovu nauku, nýbrž hindské náboženství, a Tissova slova mu připadala neuvěřitelně tvrdá. Ostatně jeho, Tikiriho otec nedbal o žádné náboženství; měl radši život… který však příliš brzy ztratil.

„Vidíš, jak moudrý je můj otec,” ozval se Bandala; hlas se mu stále ještě trochu chvěl. „Jednou budu také tak moudrý a klidný. Je to veliká věc, jenže samozřejmě to dá hodně cviku a práce.”

„Nevěřím tomu. Myslím, že to vůbec nejde,” řekl Tikiri. „Já sám jsem přece strašně silný, přemohl jsem žraloka, bodavý drát i kobru, ale lítost přemoci nedovedu. A tvá matka také ne, proto pláče a naříká.”

Rozčileně odcházel. Když zvedl hlavu, viděl bílé hvězdy prosvítající palmovím a na okamžik se zastavil, aby je pozoroval. Vítr od oceánu zesílil, nablízku bušil příboj do pobřeží jako do kovadliny, obrovité hlavice kokosovníků se kývaly sem tam, hvězdy mezi nimi hned mizely, hned se opět ukazovaly, jako by si hrály na schovávanou, palmové listy suše chřestily, zdálo se, že tam nahoře tančí zástup kostlivců… Až se z toho Tikirimu zatočila hlava.

Vtom zaslechl hlas své matky, která ho hledala, a zavolal v odpověď.

Nazítří daroval pan Lindsay Tissovi padesát rupií, aby ho odškodnil za ztrátu syna, a paní Lindsayová přijala Bandalu jako pomocníka do kuchyně.

„Tenhle tvůj druhý syn - jak se jmenuje? Ano, Bandala. Tedy ten tvůj Bandala, nebo tak nějak, je sice daleko menší než ten. ten. jak se jmenoval. ano, Karanga, a tudíž málo platný, ale nechci, Tisso, abys přišel zkrátka. Proto mu dám stejnou mzdu, ačkoliv nic nedovede, ani anglicky. Ale jsem stejně dobrá křesťanka jako ty buddhista a mé náboženství mi velí milovat své bližní a pomáhat jim.”

„Děkuji, memsáhib,” uklonil se Tissa.

Tak se Bandala dostal do své první služby a Tikiri ztratil hned dva kamarády. Bandala už neměl čas potloukat se venku a Žožo už nesměl opustit verandu; paní Lindsayové se pojednou zdálo, že se celá tato hrozná země hemží kobrami, a nařídila služce, aby mladého pána hlídala a nepouštěla ho ani do zahrady.

První den Žožo nic nenamítal. Nazítří se se služkou serval a utekl jí, ale stržil za to výprask z otcovy ruky a třetí den už poslouchal. Nudil se však na verandě a vypadal tak smutně, že paní Lindsayové pukalo srdce lítostí. A ježto byla právě sobota, navrhla manželovi, aby zítra vzal syna na výlet, projel se s ním trochu po ostrově, což chudáčka Žožo jistě rozptýlí. Pan Lindsay souhlasil - tak jako tak chtěl už dávno navštívit Sira Williama Fleming-Jonesa, který měl ve vnitrozemí kaučukovou plantáž.

„Výborně,” řekl, „podíváme se k Billovi. Žožo bude mít radost a starý Bill jakbysmet.”

Paní Lindsayová nakrčila obočí:

„Neříkej, prosím, Sirovi Williamovi starý Bill. Za prvé je šlechtic, za druhé není tak starý a za třetí má velký vliv na guvernéra.”

„Správně, drahá. Ale když byl ještě mladší a ještě ne šlechtic, hráli jsme spolu kopanou,” zasmál se pan Lindsay.

Ráno pak sebral našňořeného Žožo, a aby mu cestou nebylo smutno, přidal mu do vozu i Bandalu, který se ovšem musel nejprve celý vydrhnout, ježto právě krájel česnek na topinky.

Vyjeli za ranního chládku, ale sotvaže urazili sto metrů, křičel Žožo, aby zastavili: u silnice seděl smutný Tikiri. Pan

Lindsay skutečně přibrzdil, ohlédl se, a když seznal, že sem už není z domu vidět, sebral i Tikiriho. Tak se stalo, že dva domorodí chlapci poprvé okusili rozkoše jízdy autem.

Jindy by z toho měl Tikiri dojista nesmírnou radost. Dnes ne. Když seděl u silnice, nebyl smutný proto, že by se cítil opuštěný, ale proto, že ho stále ještě tížila Karangova smrt. Kdo ji zavinil? Žožo nebo on sám, Tikiri? Opravdu nevěděl. A přece to musel vědět - cítil, či se jen domníval, že až to bude vědět, zbaví se té hrozné záležitosti, vypudí ji z hlavy a bude opět veselý a bezstarostný jako dříve… Ale čím déle o tom uvažoval, tím dále byl od řešení. Jen k jednomu závěru dospěl: že se mu hlavou míhá myšlenka za myšlenkou, tak jako se teď palmy míhají podél silnice. že není konec ani myšlenek, ani palem.

Díval se z okénka a žasl. Oceán zmizel - vpředu se černě leskl pás silnice a zdálo se, že se zužuje do ostrého hrotu jako špička rybářské harpuny - po obou stranách běžel les kokosovníků celý rozmazaný, jako bys jej pozoroval skrz závoj slz. - Snad opravdu pořád a pořád pláču, dumal Tikiri. Snad už nikdy nepřestanu plakat. - Tu zvedl ruku k tváři, ale seznal, že má suché oči.

Poté se už raději nedíval ven; pocit, že pláče, mu byl nepříjemný.

Dlouho upřeně hleděl na podlahu vozu. A pak - ve chvíli, kdy auto začalo zpomalovat - spatřil špičku bambusové hole.

Trčela vpředu nad sedadlem vedle pana Lindsaye opřena o Žožovo rameno, neboť Žožo tam seděl a držel hůl tak, jako voják drží pušku, když hlídá pevnost. A pod špičkou té bambusové hole bylo vidět dvě vyřezaná písmena, která Tikiri nedovedl přečíst, ale která dobře znal:

Byl to starý Žožův klacek s iniciálkami, týž, kterým píchl kobru, aby jí posunul brýle… Žožo jej tedy nezahodil, nevzdal se ho ani nyní po všem, co se stalo!

V prvním okamžiku vzplanul Tikiri hněvem.

Ale vzápětí se hněv kupodivu změnil v bezmeznou radost a Tikiri se zasmál poprvé od chvíle, kdy kobra sekla hlavou jako blesk. Věděl už, kdo má vše na svědomí, kdo zabil Karangu:

Ani Žožo, ani on, Tikiri, ale opice vandurá! Neboť kdyby nezlomila Žožův dlouhý prut, byl by Žožo píchl kobru z trojnásobné vzdálenosti a nic by se nestalo, neboť kobra neskáče.

Ano, tak tomu bylo!

„Tak a nejinak!” opakoval si Tikiri v duchu a věřil tomu, protože tomu chtěl věřit a musel věřit, aby se zbavil velké tíhy.

Vtom zastavili. Tikiri zvedl hlavu a spatřil vůkol zcela jiný les.

Místo vysokých palem s veselými zelenými hlavicemi běžely na všech stranách až do nedohledna nízké šedivé stromky s řídkým listím, jímž prosvítalo slunce. Byly to gumovníky, neboť toto byla kaučuková plantáž Sira Williama Fleming-Jonesa. Vpředu stál jeho dům, jednopatrový, krytý červenou střechou, opatřený verandou a vůbec podobný Lindsayovic domu jako bratr.

Odpoledne zajel Sir William s hosty k místu, kde - podle svých slov - mýtil prales, aby rozšířil plantáže. Říkal „I clear -mýtím”, a pan Lindsay přikyvoval „Správně. Musíte mýtit,

Bille…”, avšak vpravdě mýtili prales sloni. Bylo jich asi šest, na každém z nich seděl mahaút, domorodý honák, a řídil slona křikem i ocelovým bodcem proti stromům pralesa. Stály v hustých řadách se spletenými korunami a zdály se nepřemožitelné, obrovité - dokud se do nich slon neopřel. Pak se s praskotem lámaly a padaly, jako by byly z dutého bambusu a ne silnější než Žožův klacek.

„To je rámus!” křičel Žožo. „Prask, prask! Jako oheň.”

„Ale ta síla!” křičel Tikiri. Na pobřeží spatřil slona jen málokdy, a vůbec nikdy při práci, neboť kokosové palmy není třeba kácet.

„Opravdu mají velkou sílu,” souhlasil Bandala. „Ačkoliv kdyby nebyli tak těžcí, nešlo by jim to tak lehce.”

Nicméně Tikiri se přel, že za tím vězí jen a jen strašlivá, děsná, úžasná síla, že ani trochu nezáleží na váze, až se mu Bandala i Žožo smáli, že tím chce vynášet sám sebe a dodávat si odvahy, protože je jako pírko a pořád se silou holedbá.

Tikiri zrudl pobouřením. Když však spatřil, jak sloni odvlékají stranou celé obrovské kmeny, jak je tahají za sebou svázané řinčícími řetězy, zapomněl na vztek.

„Síla!” ječel. „Tohle je největší síla na světě!”

Tak ho sloni okouzlili, že i Sir William mu náhle připadal podobný slonu: velikánský nos, velikánské tělo, strašlivé troubení, když smrkal do kapesníku.

Zvečera se vraceli.

„Už vím, čím budu,” prohlásil Tikiri znenadání. „Mahaútem Honákem slonů,” uhádl Bandala, jemuž tu bystrozrakost jistě vnukl iguaní jazyk, který kdysi snědl.

„Právě tak!”

Žožo se otočil dozadu a bláznivě se rozchechtal.

„Nesměj se,” zamračil se Tikiri. „Sloni jsou nejsilnější na světě, ale já budu ještě silnější než oni, protože jim budu poroučet.”

Teď se smál i pan Lindsay. Byl rád, že vzal s sebou tohoto směšného černého kluka, který dovedl malého Žožo rozptýlit a bavit.

„Jenny,” prohodil po večeři, „víš, co udělalo na starého Billa největší dojem? Že Žožo má už dva sluhy.”

„Chtěls asi říci na Sira Williama,” opravila ho paní Lindsayová nedůtklivě. „A jak to, že má Žožo dva sluhy, když jel jen s tím malým negrem z kuchyně?”

„Jel s dvěma,” vysvětlil pan Lindsay zapaluje si dýmku. „Vzal jsem i toho mrňavého, černého, ošklivého. Je prostě k popukání. A Bill - chci říci Sir William - mi to schválil. Konec konců jsou zde domorodci od toho, ne?”

„Ovšem,” zamyslela se paní.

Ráno pak odvolala Bandala z kuchyně, přidělila ho k Žožovi jako sluhu a stráž v jedné osobě, a ježto se ani vzrůstem, ani silou nemohl rovnat nebožtíku Karangovi, přijala i Tikiriho. Připadal jí sice stále stejně ohyzdný a jako vyžle, nicméně zabil kobru a dokázal tím svou odvahu; ostatně Sir William pravil, že je správné mít více sluhů. Ale protože byl Tikiri jako vyžle a tudíž málo platný, nedala mu plat, nýbrž jen stravu.

Pak nařídila Tissovi, aby Bandalovi a Tikirimu přeložil tato slova:

„Už nejste kamarádi mladého pana, nýbrž jeho sluhové. Buďte na to hrdi a denně se koupejte. Ty mrňavý si nemysli, že na tvé černé kůži nepoznám špínu! Poznám ji čichem. Ted můžete jít. Střežte mladého pána jako oko v hlavě.”

Venku jim však Žožo pravil:

„Nesmysl, nesmíte na mámu dát. Nechci sluhy, ale kamarády, se sluhy není žádná legrace. Tak tedy kamarádi, slovo na to!”

„Ano,” vykřikl Tikiri horlivě. „Brzy tě sice opustím, protože se stanu mahaútem, ale prozatím slovo na to!”

Bandala souhlasil též, ačkoliv s menším nadšením. Nebyl si jist, co je doopravdy větší čest, zda být sluha nebo přítel. O jednom ale nepochyboval: Že ručí za Žožovo bezpečí, a že ho tudíž za nic na světě nesmí vzít na ostrůvek.

Naneštěstí si Žožo opět vzpomněl na žraloky a Bandala měl hodně práce s vymýšlením odkladů a výmluv.

Ale naštěstí neměla jeho služba u mastera Johna dlouhé trvání: Za necelý měsíc odejel Žožo do velkého města Kolomba, aby tam vstoupil do školy a stal se vzdělaným mužem a džentlemenem.

5. ŽOŽOVI ŽRALOCI

To, co Bandala pociťoval jako štěstí - že se zbavil odpovědnosti za mladého pána -, působilo na Tikiriho právě opačně. Nedělal si nikdy s Žožovou bezpečností tolik starostí jako Bandala, takže úloha strážce mu připadala snadná. Nyní se však věci od základu změnily. Bandala se vrátil do kuchyně a Tikirimu přidělila paní Lindsayová málo záviděníhodnou úlohu chlapce pro všechno, což v praxi znamenalo, že byl kdekomu k ruce; což opět znamenalo, že na něj zbyly ty nejnepříjemnější úkoly. Leštění bot, vynášení popele a rozdělávání ohně byly ještě práce zábavné a celkem vzato čisté. Horší, že se musel starat o koupelnu a klozet.

Koupelna byla holá komůrka z neomítnutých cihel, vybavená vanou, sprchou s plechovou nádrží na vodu, kterou bylo nutno plnit ze střechy, a velkým dřevěným džberem. V chladných spárách mezi cihlami se přirozeně držel nejrůznější hmyz. Povětšině to sice byli neškodní brouci, nicméně paní Lindsayová trpěla utkvělou představou, že v této strašné zemi je jedovaté vše, co běhá, létá, piští, syčí, anebo je i němé, ale co má více noh než dvě. Zdálo se jí tudíž navýsost nutné, aby se v koupelně nic nehýbalo a nepištělo, jen ona sama, a spoléhala

53

na služebnictvo, že to zařídí. A služebnictvo samozřejmě svrhlo ten svízelný úkol na toho ze svého středu, kdo stál na žebříčku hodností nejníže.

Onen nešťastník se jmenoval Tikiri a kromě veliké, ošklivé hlavy měl slabé tělíčko a dvě ruce, v nichž ráno co ráno svíral lopatku a proutek. Proutkem šťáral ve škvírách zdí vyháněje havěť, lopatkou ji ubíjel jako plácačkou na mouchy a vynášel.

V některých případech nestačily bohužel ani tyto zbraně. Tak se přihodilo, že paní Lindsayová našla ve vaně žábu, která se tam nepochybně vloudila po Tikiriho odchodu nebo tam spadla se stropu, kam Tikiri nedosáhl. Byl z toho poprask, zdaleka ne však tak bohapustý jako za týden, kdy mravenci ucpali sprchu a kdy se paní Lindsayová musela vlastnoručně polévat vodou ze džberu.

Za to, že na sebe náhodou vylila utopeného škorpióna, Tikiri vůbec nemohl. Opravdu pečlivě prohlédl džber, než do něho ráno nanosil vodu, a opravdu v něm nenašel nic podezřelého. Jak se tam škorpión dostal, nešlo mu na rozum… A když už se tam dostal, proč se utopil, proč nezůstal naživu, lotr! - Byla to hrozná, pomstychtivá myšlenka, nicméně Tikirimu nechtěla z mozku:

Kdyby se byl škorpión neutopil, byl by paní Lindsayovou píchl, a bylo by po paní Lindsayové. Nebo třeba ne - tak daleko zase Tikiriho pomstychtivost nešla -, ale paní by měla pěknou polízanou, musela by zůstat dlouhý čas v posteli a nekoupala by se! On, Tikiri, by sice musel udržovat koupelnu v pořádku tak jako tak, jenže pouze pro pana Lindsaye, který tolik nekřičel, nerozčiloval se a nepištěl.

Během času si Tikiri sice zvykl i na vrtochy a křik paní Lindsayové, avšak nikdy zúplna. Nakonec byl téměř rád, když ho paní vyhnala pro příběh s delfíny.

Stalo se to asi za rok, když se Žožo vrátil z Kolomba na prázdniny. Přijel s paní i panem Lindsayem v autu plném kufrů, vystoupil před verandou, rozhlédl se a pravil:

„Tak to je náš bangeló! Už jsem na něj skoro zapomněl.” Říkal nyní domu „bangeló” jako všichni dospělí Angličani, mluvil anglicky, ale Bandala i Tikiri mu rozuměli, neboť za rok pochytili hodně z řeči svých pánů.

„A to je Tissa,” poplácal Žožo Bandalova otce po rameni. „Už jsem na tebe taky skoro zapomněl.”

Tissa se s úsměvem uklonil a Žožo se obrátil k Bandalovi s Tikirim; stáli s ostatním služebnictvem v řadě pod verandou, aby mastera Johna uvítali.

„Postav se vedle těch kluků, Johny,” zvolala paní Lindsayová. „Ať vidím, jaks vyrostl.”

Žožo se k nim postavil, avšak tváří v tvář.

„A tohle je Tikiri a Bandala!” zasmál se. „Na vás jsem nezapomněl.”

Bandala měl radost, Tikiri ne: Žožo ho přerostl o půl hlavy, třebaže loni byl o poznání menší. A nejen to - Žožo měl nyní silné nohy i tělo, a bradu hranatou jako pěst. Zejména ta brada padla Tikirimu do oka; zdálo se mu, že z ní vyzařuje více síly než z Žožových rozložitých ramen. Ale pak zapomněl na bradu, upíraje oči na bambusovou hůlku, kterou Žožo držel v ruce. Ne, nebyla to už ta stará s vyřezanými písmeny, kterou zlomila opice vandurá a zavinila tím Karangovu smrt. Tato hůlka byla tenčí, krásně opracovaná, naleštěná a opatřená na jednom konci smyčkou z hnědé kůže.

Jako by byl postřehl Tikiriho pohled, švihl Žožo hůlkou do vzduchu:

„Jezdím na koni,” prohlásil hrdě. „A co vy?”

„My - celkem nic,” pravil Bandala anglicky; na rozdíl od Tikiriho nejen rozuměl, ale už i trochu mluvil. „Vlastně ne nic. My pracujeme.”

„Hm,” zabručel Žožo. „To je zlé.”

A bylo to zlé, neboť hned nazítří si Žožo vzpomněl na jednu dávno odbytou věc. Vpravdě mu ji nechtě připomněl Tikiri.

Potloukali se všichni tři pod verandou v těžkém předpoledním dusnu, žvatlali, potili se. Paní opět přidělila oba chlapce Žožovi jako sloužící a stráž, vše bylo znovu při starém, jen Žožova hůlka se skvěla novotou.

„To je anglický jezdecký bičík,” prohlásil Žožo. „Tím švihám koně.”

Tikirimu se to dvakrát nezdálo: za prvé byl bičík z bambusu, který roste zde na Lance, a nikoli v Anglii, kde není skoro žádné slunce, a za druhé nešvihal teď Žožo žádného koně, nýbrž po svém dávném zvyku ještěřičky šplhající po zdech.

„Myslíš skutečného koně?” zeptal se s nedůvěrou.

Žožo se zachechtal:

„To se ví, že skutečného koně! Vypadám, jako bych jezdil na dřevěném? V Kolombu máme poníky, to jsou zakrslí koně, prostě něco takového jako ty, jenomže zkrátka v koňském, a na těch se proháníme strašlivou rychlostí. Měl bys mě vidět!”

Tikiri okamžik mlčel. Zmínka o zakrslících se ho krutě dotkla.

„Možná že doopravdy jezdíš na něčem, co se podobá koni,” prohodil potom zamračeně. „Ale my jezdíme na skutečném člunu…”

„Ba ne, nejezdíme,” přerušil ho chvatně Bandala. „Nemáme žádný.”

„Máme!”

Žožo svraštil obočí:

„Tak kdo z vás dvou lže? Kdo? Přiznejte se, a já ho přetáhnu bičíkem. Protože lhát se nesmí, hlavně ne bílému pánu. To nás učili ve škole.”

„Já nelžu,” ohradil se Bandala. „Nemáme člun.”

„Ale můžeme si nějaký vypůjčit!” řekl Tikiri zhorka. Rozhodně se nechtěl dát přetáhnout bičíkem; ne pro bolest, ale proto, že by si připadal jako ještěrka nebo ten Žožův poník. „Můžeme! Jako tehdy.”

„Kdepak,” vpadl Bandala. „Strýc Wikrena si teď dává pozor. Od té doby, co se mu ztratilo pádlo..

Ztichl, ježto Žožovi zablýskalo v bledých očích:

„A vida! Tohle jste mi ještě dlužni. Sebereme člun a pojedeme na žraloky. A žádné výmluvy! Teď už jsem dost velký, a když na to přijde, budu bránit já vás. Ne vy mne!”

Tikiri se zasmál.

„Čemu se řehtáš!” zeptal sé Žožo hrozivě. „Že ty nás budeš bránit.”

„Chceš to vidět?”

„Chci!”

„Tak to uvidíš! A ještě dnes.”

„Kdepak dnes,” pokusil se Bandala naposledy zachránit situaci. Musíme přece počkat, až Wikrena odjede. Jinak si člun nemůžeme vzít.

„A kdy to bude?”

„My ti povíme.”

„Dobrá,” řekl spokojeně Žožo. „Ale nemyslete si, že se vám podaří mi něco nalhat! Učil jsem se ve škole věci, o jakých nemáte ani ponětí, a teď jsem desetkrát chytřejší než všichni černí kluci na světě.”

„Samozřejmě,” souhlasil Bandala a myslel si, že Žožo je určitě velmi chytrý, protože byl v Kolombu ve škole, ne však do té míry chytrý, aby mohl na dálku špehovat strýce Wikrenu.

Želbohu sotva za čtrnáct dní navštívil Žožo otce v jeho kanceláři v opálových dolech, oknem spatřil Wikrenu, jak čeká u silnice na autobus, a bez dechu vyrazil ven.

„Jedeme!” poručil chlapcům, kteří na něj čekali ve stínu zaprášené palmy. „Plujeme na ostrůvek! Wikrena je pryč, čili je čistý vzduch.”

Bandala přikývl. Věděl, že nelze nic namítat, že teď už může pomoci jen lest.

„Schválně,” zvolal, „schválně, kdo bude dřív u řeky!”

A vyrazil první, a tak zprudka, že zakopl o šedivý kámen, jichž se v okolí dolů povaluje na sta. V pádu pronikavě vykřikl. Když mu pomáhali na nohy, sykal bolestí ohmatávaje si koleno a loket.

„Co je ti, k ďasu,” hučel Žožo. „Jsi z perníku? Ochladíš si koleno v řece a budeš v pořádku.” Měl obavy, aby Bandalovo zranění nezhatilo výlet.

Řeka však nepomohla a museli Bandalu odvést domů; ztěžka napadal na nohu a z lokte mu crčela krev. Žožo nahlas proklínal, Tikiri zachmuřeně mlčel. Prohlédl Bandalovu hru, postřehl, že výkřik zazněl ještě před pádem, viděl, jak Bandala padá - na bok, ne na koleno! A všiml si, že loktem schválně zaryl do země.

Když pak Bandalu předali Tissovi, aby ho ošetřil, obrátil se Tikiri k Žožovi a vzdorně prohlásil:

„Můžeme jet sami dva. Jestli ovšem chceš.”

Žožo chtěl, a tak se konečně přece jen dostali na ostrůvek Kaludiiwii. Výprava proběhla bez příhod, neboť nespatřili ani žraločí mládě. Jen daleko v oceánu si hrálo hejno delfínů. Vyskakovali tam z vln a opět se do nich nořili, jako kdyby toužili ohřát se na slunci, jako kdyby chtěli uniknout aspoň na vteřinu moři a spatřit jiný svět.

„Ha! Žraloci!” vyjekl Žožo, ačkoliv věděl stejně dobře jako Tikiri, že běží o bezbranné, hravé savce, kteří dýchají plícemi a s rybami mají společný pouze tvar těla a živel, v němž se pohybují. Pro něho to byli žraloci, protože za žraloky se sem vypravil. A Tikiri mu nic nevymlouval; chápal, že se Žožo nechce vrátit s prázdnou.

„Viděl jsi mnoho žraloků,” pravil dokonce, když se vraceli. „Nesmíš o tom ale mluvit.”

„Smím!” plácl Žožo pádlem do vody. „Co si myslíš? Že mi budeš poroučet? Smím! Ale nechci. Proto o tom nebudu mluvit. Protože nechci. Rozumíš?”

Tikiri přikývl. Bylo mu to vskutku velice jasné.

Toho večera se však Žožovi zachtělo pochlubit se, kde byl a co spatřil: desítky žraloků s hubami takhle plnými zubů! -všude kolem samí žraloci, a já, Žožo Lindsay, uprostřed nich sám a sám, jen s tím mrňavým chudákem Tikirim, který se takhle klepal hrůzou.

Deset minut nato přivázal kuchař na páně Lindsayův příkaz Tikiriho k palmě a vysadil mu svou největší vařečkou deset ran. Vůbec to nebolelo, neboť vařečka není pružná a kuchař se příliš nenamáhal. Přesto vyhrkly Tikirimu slzy.

„No - no,” konejšil ho Žožo. „Snad se tolik nestalo. Já tě mám docela rád, věříš? Jsi - to se ví - pekelně barevný, ale já se na tebe pořád ještě dívám skoro jako na kamaráda. To já řekl kuchaři, aby si na tebe vzal vařečku a ne řemen.”

A když Tikiri nepřestával slzet, vzal ho Žožo chlácholivě kolem ramen.

„Přece se nerozsypeš, clovece! Jsi přece černý, tak co? Černému výprask nikdy neuškodí.”

„Bílému také ne,” vzlykl Tikiri.

„Kdepak, bílému by uškodil, a moc,” vrtel Žožo hlavou. „Protože bílý má prestiž a ten by utrpel.”

A když Tikiri nechápal, co to slovo znamená, vysvětlil mu, že prestiž je něco jako veliká sláva kdo je slavný, nesmí přece dostat bití, to dá rozum, ne. Ani když něco provede, nesmí dostat bití, leda zase jen od bílých, jinak by bylo po prestiži, po slávě…

Nato Žožo zaváhal, ale pak se přece jen vytasil s pravdou:

„A já, Tikiri, jako džentlmen přiznávám, že jsem dnes provedl hloupost, protože jsem měl držet jazyk za zuby, a že jsem za to také bití dostal, samozřejmě jen od táty a tajně, aby to žádný sluha neviděl; že se ti s tím svěřuji, je pro tebe velikánská cest. A brecím snad? Nebrecím. Tak už taky nebrec, protože jsme na tom skoro stejně.”

Tikiri osušil slzy a neplakal už ani nazítří, když musel odejít z Lindsayova domu, protože se zprotivil příkazům, zklamal důvěru a vystavil mastera Johna velkému nebezpečí. Na Žožovu přímluvu ho však pan Lindsay přijal do dolů. Ne jako dělníka, na to byl Tikiri ještě příliš malý, ale opět jako chlapce pro všechno. Opravdu se zdálo, že Tikiri už nikdy nebude dělat nic jiného než všechno, nač si kdo vzpomene.

Vpravdě nemusel litovat. Zbavil se koupelny i paní Lindsayové a práci měl snadnou. Zametal kanceláře, chodby i schodiště v úřední budově, čistil plivátka, nosil úředníkům čaj, vyplachoval šálky i sklenice od whisky a odhrabával kamení, které vždy znovu padalo z hald na cesty a vadilo vozíkům. Tohoto posledního úkolu se ujal spíše dobrovolně a pro svou vlastní radost, neboť se tak dostal k své matce, která také pracovala na údržbě cest.

Mimoto si u plotu našel tichý kout, kde nikdo nerušil jeho sny o slonech, jejichž pánem se jednou dojista stane, a kde se mohl prohrabávat ve vyvezených haldách a pátrat po zajímavých kamenech.

Jednou tak objevil vejčitý oblázek, který - jak se později ukázalo - sehrál podivuhodnou úlohu v Tikiriho ještě podivuhodnějších osudech.

6. DRAHOKAM

Tikiri ani na okamžik nepochyboval, že jde o velmi vzácný kámen. Zvenčí se sice podobal všem šedivým oblázkům a úlomkům skály, co se jich na haldách i cestách povalovalo, ale jakmile na něj padlo sluneční světlo v jistém úhlu, zdál se jako poprášený nafialovělým leskem; právě proto jej Tikiri sebral. Když jej pak doma za chatrčí potají kladivem oťukával, rozpukl se kámen jako zralý ořech, rozpadl se na dvě poloviny a uvnitř se objevilo bezpočet duhových krystalků.

Byl to tudíž určitě drahokam, opál, a Tikiri v první chvíli uvažoval s úzkostí, zda jej nemá odevzdat panu Lindsayovi. Ale kámen byl příliš krásný, a ostatně když jej pan Lindsay dal vyhodit na haldu, znamená to, že o něj nestojí, že jej nechce. Tikiri sice velmi dobře věděl, že pan Lindsay nezkoumá osobně všechny kameny, ba že vpravdě nikdy do dolů nejde, nýbrž jen sedí v kanceláři, pije tam čaj nebo whisky, píše, počítá a kouří.

To však nic neměnilo na nesporné radosti, že kameny na haldách patří tomu, kdo se pro ně sehne, ježto pán dolů se jich vzdal; jinak by se přece na haldy vůbec nedostaly.

Potěšen nálezem i výsledkem svých úvah, obracel Tikiri obě půlky drahokamu v dlani tak, aby se leskly a zářily co nejvíce. Taková krása se tedy skrývá v nitru Lanky! Taková úžasná krása!…

Smál se. Věděl už dlouho, že Lanka je jen ostrov, ale tato skutečnost, která ho zprvu mrzela, protože do jisté míry

zmenšovala význam jeho rodiště, nyní napomáhala jeho fantazii. Neměl sice tušení, jak Lanka ve skutečnosti vypadá, jaký má tvar, ale to mu vadilo jen málo. Představoval si ji jako něco okrouhlého, jako obrovitou mísu - a co více, mísu s pokličkou nebo víkem, pod nímž se skrývá jiskřící nádhera. Ostrov drahokamů! Neboť vrstva půdy i s palmami, džunglí, slony, trávou, iguany, vesnicemi, opicemi, kobrami - to všechno bylo jen ono víko, ona poklice. A kdybys ji dokázal zvednout, objevilo by se nitro mísy-ostrova, složené ze samé bleskotající krásy. Ze samých drahokamů… Ano, tak je to!

Tu přivíral Tikiri oči, jako kdyby ho ten úžasný lesk oslňoval. A opět se tiše smál v představě, že pan Lindsay vlastně neučinil nic jiného, než že dal navrtat na kraji Lanky maličkou dírku a poručil z ní vytahovat drahokamy. Ale ať jich vytahá sebevíce, pořád ještě jich zbude nekonečně mnoho, protože Lanka je nejbohatší ostrov světa, ostrov tisíce drahokamů.

Pak však dostal strach, aby ho někdo nespatřil s tou nádherou v ruce, a pečlivě zahrabal obě poloviny svého kamene za chatrčí. Nezmínil se o nich ani Bandalovi.

Tou dobou pracoval už Bandala opět dávno v kuchyni, neboť Žožo odejel ještě před koncem prázdnin. Nevrátil se však do školy v Kolombu. Kdesi blízko Lanky zuřila už dlouho válka, proslýchalo se, že žlutí nepřátelé, Japonci, rychle postupují, že snad přijdou i sem, a paní Lindsayová usoudila, že Žožovi bude lépe u dědečka v jižní Africe, která je daleko za mořem a kam se Japonci nikdy nedostanou.

Žožo tehdy kreslil bičíkem do písku všelijaké zamotané kruhy, aby Bandalovi naznačil, kudy všude popluje… a pak zmizel i se svým bičíkem a horou kufrů. Paní Lindsayová ho v slzách doprovodila až do přístavu.

Když nazítří Bandala s Tikirim spatřili nad mořem proužek kouře, řekli si, že jde o Žožův parník, který tak mocně dýmá jen proto, aby Žožo Lindsaye co nejrychleji dopravil k cíli, k Africe.

Ukázalo se však, že je to dým zcela jiné lodi. Zakrátko se totiž vynořil nad obzor její komín, což přirozeně znamenalo, že loď se blíží. Poté se vynořila loď celá, nebyla však bílá či nažloutlá jako osobní parníky, nýbrž temně šedá, převýšená mohutnými věžemi, z nichž čněly hlavně děl. Byl to tedy „our man-of-war”, jak pravil pan Lindsay, anglický křižník plující do válečné základny v Trincomalee na východním pobřeží ostrova.

Necelý rok nato odešel Bandalův strýc Wikrena s několika rybáři do Kolomba, kam ho Angličani povolali k vojenskému výcviku, jeho člun zůstal bez pána, ale chlapci se dostali na ostrůvek Kaluduwu jen zřídka. Bandala neměl kdy, ačkoliv jinak často vyjížděl s rybáři. Sama paní Lindsayová ho s nimi posílala, aby zajistil pro kuchyni nejlepší ryby. Dospěla k názoru, že překupníci pana Alvara hřeší na válečný nedostatek a dodávají podřadné zboží. Pravila, že jsou to

zloději, že i rybáři jsou zloději, že všude je samý černý chlap, zloděj a lhář, který ti hodí smrdutou makrelu a tvrdí, že ještě hýbá žábrami. Nevěřila nikomu, kdo nebyl zaměstnán v jejím domě, a neměl tudíž přímý důvod se jí bát. Opravdu byla

přesvědčena, že všechno služebnictvo z ní má strach. V čemž se mýlila jen málo.

Před říjnovými dešti však odplula do jižní Afriky i ona, aby se jí po Žožovi tolik nestýskalo… a snad i proto, že Japonci se opět přiblížili, že válka se přiblížila, jak dokazovaly anglické válečné lodi, objevující se téměř denně na obzoru, i anglické tryskové stíhačky, které létaly nad pobřežím s nehybnými křídly nakloněnými nazad a tolik připomínajícími ploutve žraloků.

„Není to divné?” prohodil jednou Tikiri. „Memsáhib chce, aby se jí všichni báli, a přitom se bojí první ze všech.”

Bandala se dal do smíchu nad tou bláhovostí:

„Paní se nebojí. Žádný bílý se ničeho nebojí.”

Tikiri chvíli přemýšlel.

„A jak je to se sluncem?” vyhrkl pak. „Toho se bílí bojí, proto se před ním schovávají. A smutku! Proto musí pít kořalku, aby byli alespoň trochu veselí! A neodváží se ani do podzemí. Proč jsou v dolech jen naši lidé?”

Bandala se opět musel zasmát:

„Jsi neuvěřitelně hloupý! Bílí* jsou jemnější než my, proto se schovávají před sluncem. Jsou bohatší než my, proto mohou pít; mají na to. A proto nemusí do dolů.”

„Ne, jsou zbabělí,” tvrdil Tikiri vášnivě. „Neodváží se do dolů, natož aby dokázali něco podobného jako můj otec. Můj otec šel vstříc hučící hrůze!”

Mluvil o neštěstí, které před lety postihlo opálové doly: Štoly se zřítily, uvěznily mnoho domorodých dělníků, a jeho otec zahynul, když jim šel na pomoc. Pan Lindsay pak nabídl Tikiriho matce zaměstnání při úpravě cest, aby ji odškodnil.

„Ano,” připustil Bandala. „Tvůj otec šel proti padajícímu kameni. Ale to ještě neznamená, že bílí jsou zbabělí: Brání nás proti Japoncům.”

„Tvůj strýc Wikrena nás také brání!”

„Ale bílí ho musí naučit, jak si má počínat. Bílí jsou prostě chytřejší než my - dokonce i než já, ačkoliv jsem snědl iguaní jazyk. Bílí jsou nejchytřejší na světě. Proto je musíme poslouchat.”

Tikiri se zamyslel:

„Chceš tím říci, že kdybychom nebyli hloupí, neposlouchali bychom je?”

Bandala se podíval dolů na Tikiriho velikou hlavu, jež mu připadala prázdná. Šlo mu - Bandalovi - už na dvanáctý rok a byl nyní vysoký a štíhlý; už dávno ztratil všechen přebytečný tuk.

„Ach,” vzdychl, „s tebou je těžká řeč. Všechno tak divně zamotáváš.”

Více však nedovedl říci, leda snad že bílí nás učí všelikým užitečným věcem, že on, Bandala, už vskutku mnohé pochytil, že už dokonce umí obstojně anglicky číst. A že bílí jsou natolik chytří a mocní, aby porazili Japonce, až budou doopravdy chtít.

V tom měl pravdu. Rok nato slavila celá Lanka vítězství, i ve vesnici vlály pestré fábory a v dolech praskal a zářil ohňostroj, který pan Lindsay dlouho chystal; věděl tedy najisto o blížícím se triumfu.

V květnu zavanul jihozápadní monzun a s ním se vrátil Bandalův strýc Wikrena z Indie, kde sloužil jako voják. Přišel v uniformě, v krátkých kalhotách a košili barvy khaki, na hlavě měl khaki lurban a pod ním svůj krásný černý uzel vlasů; nevzdal se ho ani ve válce. Ale sotvaže se opět usadil v rybářské vesnici, odložil turban i uniformu a oblékl opět svůj květovaný sarong, který mu ostatně slušel daleko líp. Na první pohled se zdálo, že je lo stále týž rybář Wikrena, veselý, bezstarostný chlapík s celuloidovým hřebenem na temeni.

„Ha!” křikl na Tikiriho hned při prvním setkání. „Musíš už toho hodně vědět, když máš stále větší hlavu. Povídej, co umíš a co víš!”

Začal Tikiriho zkoušet z počtů a mohl se uchechtat, když zjistil, že Tikiri dovede počítat jen do sedmi. Nebo do čtrnácti. Nebo do jedenadvaceti. Ale vždy po násobcích sedmi, nikoli po desítkách. Například číslo šestnáct bylo pro Tikiriho dvakrát sedm a dvě, nebo třikrát sedm bez pěti. Ukázalo se, že se sám od sebe naučil počítat podle Sedmi Sester, což jsou drobní nevzhlední ptáci, kteří se živí hnojem a mají tu podivuhodnou vlastnost, že se vyskytují vždy jen ve skupinách po sedmi.

„Nemusím umět lépe počítat,” ohradil se tehdy Tikiri podrážděně. „Musím umět zametat, vymývat šálky od čaje a skleničky od likéru, čistit popelníky a tak. Páni v kancelářích řekli, že mi to docela stačí.”

„Brrr,” zvolal Wikrena. „A ty jim věříš?”

„Nevím.”

„Brrr!” opakoval Wikrena. „Nebudeš přece věčně dělat takové věci!”

„Jistě ne,” vypjal se Tikiri. „Budu vůdcem slonů, budu mahaútem!”

Wikrena se smál, až se prohýbal.

Vskutku se zdálo, že je stále stejný, že ho nic nezměnilo, ani válka, ani cesty v cizině.

A přece byl zcela jiný než dříve.

Projevilo se to brzy a nečekaně, bez viditelného popudu. Stačilo, aby Wikrena spatřil pana Alvara, či spíše jeho nákladní vůz, neboť pan Alvaro mezi rybáře nechodil. K tomu měl své lidi a několik nákladních aut, jež jezdila od jedné rybářské vesnice k druhé, nakládala úlovek a odvážela jej na trhy do městeček a měst.

Červený vůz, který zajížděl k Wikrenově vsi, objevoval se na pobřežní silnici den co den před úsvitem, provázen plechovým drnčením, řinčením, řachtáním, rachocením, zabočil k moři, obrátil se a couval až bezmála tam, kde přistávaly čluny rybářů. S nákladem ryb se pak vracel k silnici a rachotil dále na sever; zakrátko po něm zbyl jen zápach špatně spáleného benzínu a na asfaltu klikatá mokrá čára, kterou slunce brzy vysušilo.

Byl to bezesporu špatný, starý, hlučný vůz, napůl troska, ale na svůj úkol stačil a Bandalu i Tikiriho překvapilo, proč se Wikrena kvůli němu tolik rozčiluje, proč se jednou dokonce dohřál natolik, že za ním házel zbylé ryby. Tlustý, slizký platýz tehdy plácl do tváře závozníka, který právě vystrčil hlavu, aby se strýci poškleboval. Chlap začal bohapustě nadávat, ale strýc Wikrena se radoval ze své znamenité mušky celý dlouhý den. Ráno ho však nálada přešla, neboť závozník nepřijal jeho ryby. Tvrdil, že v jeho, závozníkově, osobě urazil Wikrena i samého pana Alvara; teď ať si Wikrena sní své ryby sám, nebo ať je hází do povětří, když to tak dobře dovede.

Tu se postavil za Wikrenu jiný bývalý voják, Dhamu, a odmítl prodat svůj úlovek, leda s Wikrenovým. Ale závozník i řidič se chechtali, že ho vrtochy brzy přejdou: Jen co ti, blázne, tvá rybí chamraď začne na sluníčku hnít! Pak se ukáže, s kým je horší válka, jestli s panem Alvarem nebo s Japonci!

V jednom měli pravdu: Wikrenovy i Dhamovy ryby vzaly zasvé. Nebylo, kam je skrýt před horkým sluncem, nebylo komu je prodat, nebylo čím je dopravit na trh. Ale že by pan Alvaro byl hroznější nepřítel než celá japonská armáda, nechtělo se chlapcům věřit.

Nicméně rybáři z vesnice vzali hrozbu tak vážně, že nazítří vypluli na lov jinam než Wikrena a Dhamu. Báli se, aby je pan Alvaro nespatřil svým dalekohledem a nepodezříval ze vzdoru nebo dokonce ze spoluviny.

Po soumraku téhož dne spatřil Tikiri Wikrenu, jak se skloněnou hlavou kráčí k Lindsayovu domu. „Wikreno!” zavolal. „Wikreno!”

Chtěl se ho zeptat, jak to doopravdy je s válkou proti panu Alvarovi, zda jeden tlustý Portugalec s triedrem může být nebezpečnější než tisíce vojáků s děly a puškami. Ale Wikrena se tvářil, že neslyší, či spíše vskutku neslyšel, a Tikiri se tedy musel pustit za ním. Než ho dohonil, zastavil se Wikrena u živého plotu Lindsayovy zahrady.

Pod lampou na verandě, zády k Wikrenovi, stál jako vždy Tissa za rákosovým křeslem svého pána. Wikrena hvízdl jako jedna z oněch Sedmi Sester, které Tikirimu sloužily za početnici. Tissa se naráz ohlédl, neboť tito ptáci nikdy po soumraku nelátají, a spatřil svého bratra. Nerozhodně zatěkal. Ale pan Lindsay právě obrátil list novin, které četl, a nezdálo se pravděpodobné, že by teď vstal. Tissa se tedy po špičkách odkradl k plotu.

„Potřebuji tvou pomoc, Tisso,” řekl Wikrena tiše. „Musím zítra dopravit ryby do města na trh.” Dojista měl na mysli městečko Mingaladon, ležící na pobřeží asi dvě hodiny pěší cesty na sever, kam vždy dodával ryby pan Alvaro.

„Jak ti mohu pomoci?” zašeptal Tissa. „Nemám vůz.”

„Máš ruce,” řekl Wikrena. „A já mám člun. Než vyjde slunce, nalovím ryby. Ale jsem sám s Dhamu a dvě pádla na cestu do Mingaladonu nestačí. Ano, potřebuji jen tvou sílu, jinak tam nedopluji včas. Snad jsi ještě nezapomněl, žes býval také rybářem. ,

Ze stínu rododendronového křoví, v němž se skrýval, spatřil Tikiri, jak se Tissa neklidně ohlíží po panu Lindsayovi, zda nejeví chuť vstát. V té chvíli přilétl na verandu zelený papoušek barbut, kterého láká kdejaký jasný bod, a narazil na lampu, jež se zakývala. A pruh světla padl na Tissovu tvář i do Tissových očí a Tikiri by byl přísahal, že kromě neklidu se v nich zrcadlí i přání, aby pan Lindsay vskutku vstal a dlouho se procházel, a aby tudíž bylo nutné dlouho za ním chodit s židlí.

Pan Lindsay však zůstal, kde byl.

„Snad ještě zvedneš víc než židli,” řekl Wikrena, jako by také četl Tissovy myšlenky.

„Nechápu, co tím vším chceš docílit,” zabručel Tissa jedva slyšitelně. „Nejdříve proti sobě popudíš pana Alvara…”

„Okrádá nás! Stahuje z nás kůži!” přerušil ho Wikrena. „Byl jsem ve světě, viděl jsem mnoho věcí a nejsem už tak hloupý jako dřív!”

Tissa zvedl ruku k ústům:

„Psst! Pán tě uslyší.”

„Nebude tu už dlouho pánem!”

„Co to říkáš?” zarazil se Tissa. „Prodá doly?”

„O tom nemluvím. Ale pány zde budeme my.”

I v šeru bylo vidět, jak Tissa zakoulel očima:

„Tyhle pošetilé řeči už slyším z několika stran…”

„Nejsou pošetilé!”

„Psst!” Tissa znovu zvedl prst k ústům. „Mluv tiše, prosím tě. Proč jsi přišel právě za mnou? Jsem slabý. Jdi za panem Alvarem a pokoř se. Pokora je ctnost.”

„Ne!” vyhrkl Wikrena. „Snad jsem se unáhlil, když jsem hodil rybu po jeho sluhovi, ale prosit nechci a nesmím. Budu prodávat své ryby sám.”

„Prodávej je tedy.”

Wikrena okamžik mlčel. Zelený barbut si sedl na skobu lampy právě nad hlavou pana Lindsaye, lampa se už nehoupala, pruh světla už nepadal na Tissovu tvář, nýbrž jen na jeho bosé nohy, které nepokojně přešlapovaly.

„Ach,” řekl Wikrena posléze, „vidím, že jsi vskutku dobrý jen k nošení židličky za pánem. V Indii jsem viděl psa, který nosil v tlamě hůl a časopis.”

Obrátil se k odchodu.

„Počkej!” vydechl Tissa. Stál teď na jedné noze, jejíž lýtko si třel chodidlem druhé. „Rád bych ti pomohl, ale což mohu? Kdy bych se vrátil z tak dlouhé cesty? Zrána vane vítr od severu, poplujete tedy proti němu. A než ryby prodáte, bude dopoledne a vítr se obrátí. Poplujete tedy i zpátky proti němu. Uznej, že nemohu! Musím ráno prostírat a podávat snídani. Nenosím věčně jen křeslo.”

Wikrena se zastavil:

„Jdi k svému pánu a naříkej, žes nemocen. Pak nebude chtít, abys mu ráno podával jídlo. Angličani se bojí nemocí.”

„Ano.” zatápal Tissa. „Jenomže jsem vskutku nemocen! Neřekl jsem ti už prve, že jsem slabý? Ovšemže ano. Točí se mi hlava, že se co chvíli musím chytit zdi.” Na důkaz zakolísal a zachytil se křovin.

Wikrena se nevesele zasmál.

„Nelži, bratře. Jsi nemocný a slabý, ale jinak, než mi namlouváš. Buď zdráv! Ačkoliv z této nemoci se vyléčíš jen těžko.” Opět vykročil. A Tissa znovu zavolal: „Počkej přece!”

Nad ryšavou hlavou pana Lindsaye se pohnul papoušek barbut, zamával křídly a klovl do skla lampy, která se zakymácela ještě prudčeji než prve. Tak zprudka, že pruh světla přelétl Tissovu tvář až k Wikrenovi a zpět. Tu spatřil Tikiri, že Tissa je bledý a na Wikrenově čele že stojí pot. „Půjdeš tedy, Tisso?”

„Já sám ne,” zajíkl se Tissa. „Opravdu nemohu. Ale půjde Bandala, je zdatný, daleko zdatnější než já. Kdyžs byl ve válce, lovil často s rybáři. Řeknu, že jsem nemocen a že mě musí ošetřovat, a neselžu ani slovem, protože pojede-li s tebou, vlije klid do mého srdce, a tím je ošetří. Opravdu jsi mě velmi rozrušil.”

„Dobrá,” řekl Wikrena. „Ať přijde ještě za tmy.”

Vzápětí se Tissa vracel na verandu a Tikiri vztáhl ruku, aby zachytil cíp Wikrenova sarongu. Dotkl se však Wikrenovy nahé hrudi a poznal, že Bandalův strýc je zpocený po celém těle.

„Hu!” odplivl Wikrena. „Špehuješ, lotříku? Máš už také nemocné srdce a svědomí? Moc bych se tomu nedivil.”

„Ne!” ohradil se Tikiri. „Vůbec nikde nejsem nemocný. Mám hroznou sílu a pojedu zítra s vámi! Mám takovou sílu, že… že…” Zakoktal se hledaje ten pravý příklad, ale vzpomněl si přirozeně jen na slony. „Ze sloni mě musí poslouchat jako sultána! Totiž budou mě poslouchat, až.

„Až tě uvidí, ó sloní mahárádžo!” pomohl mu Wikrena. Smál se, teď už opět zvesela. Pro jistotu však ohmatal svaly na Tikiriho pažích, než přikývl.

Sotvaže toho večera ulehl, vzpomněl si Tikiri zčistajasna na svůj drahokam a vykradl se ven, aby jej vyhrabal ze skrýše. I v matné záři hvězd se krystalky třpytily jako kouzelné zrcátko složené z mnoha střípků… anebo jako cosi, co Tikiri velmi dobře znal, ale co si nemohl vybavit v paměti.

Až v usínání ho napadlo, že právě tak se třpytí hromada čerstvých ryb, a radostně se zasmál: Možná že drahokam je vskutku kouzelné zrcátko, jež ukazuje, jak bohatý úlovek zítra povezou!

Ale pak mimoděk schoulil hlavu do svých úzkých ramen:

Čím bohatší úlovek, tím těžší.

7. VZRUŠUJÍCÍ PLAVBA

Vyplouvali za svitu měsíce.

Leskl se vysoko na obloze, podoben velké lampě, ale na obzoru se už táhl sinalý pruh věštící příchod dne a z pobřeží, z černých chuchvalců palem zněl slabý, přerývaný křik ptactva a opic. Sílil však, a než se nalodili a odrazili, splynul v jednolitý hlas připomínající zvuk řehtačky. Ale měsíc stále ještě visel na nebi a zdálo se, že je to vskutku obrovská lampa, na niž se chystají zaútočit všichni zelení papoušci barbuti, co jich je na světě, a proto tolik křičí dodávajíce si odvahy.

Ovšemže nezaútočili. Ani nevzlétli. Měsíc byl příliš vysoko a příliš smutný, pršely z něho stříbrné slzy, ve vzduchu sice nepostřehnutelné, zato jasně viditelné, jedva dopadly na mořskou hladinu: zářily tam v celých houfech sestavených do širokého pásu podobného koberci a přerývaného vlnami. A vůkol, po obou stranách toho jiskřícího pásu, mihotala bledší světélka, nazelenalá jako peříčka barbutů. Moře fosforeskovalo.

Byl to podivuhodný pohled. V prvních chvílích pršely fosforeskující jiskřičky i z pádel, jako kdyby oceán už nebyl z

vody, ale z roztaveného kovu, a když se Tikiri ohlédl, spatřil vzadu dvě světelné koleje - stopy člunu a vahadla, obě naplněné sinalým bleskotáním… Napravo však zahlédl pobřeží a na něm skupinu nehybných postav. Byli to rybáři; kteří i dnes lovili jinde než Wikrena s Dhamu v bláhové představě, že pan Alvaro sedí i v noci na verandě a dívá se dalekohledem, s jehož pomocí přemůže jeho zrak jak vzdálenost, tak tmu. Teď už se vrátili, ti bývalí Wikrenovi druzi, a mnohem dříve než jindy, jen aby na vlastní oči viděli, kam až vede ríflJ9ijŠlný vzdor. Asi právě proto tak nehnutě stáli: ochromil je úžas.

Alespoň Tikiri si to tak vysvětloval: Úžas se jim vlil do žil jako olovo. Nebetyčný úžas, jaký se tě zmocní, když spatříš nebetyčně hrdinský čin, třeba jej samého, Tikiriho, na hřbetě největšího nezkroceného slona, pádícího nejhustší džunglí. Takový úžas to byl.

A člun se pod ním, pod Tikirim, vskutku pohupoval jako pádící slon, ale paže hrdiny pevně svíraly železný bodec a pobízely k ještě šílenějšímu trysku:

Rychle! Rychle! Rychleji!

A pak si uvědomil, že ta slova nezní pouze v jeho představách. Zpíval je velmi nahlas Wikrena, který seděl na zádi a řídil: „Rychle! Rychle! Ještě rychleji!”

Wikrenu Tikiri neviděl, neměl čas se otáčet. Zato před sebou jasně rozeznával Bandalova záda pohybující se rytmicky vpřed a dolů, nazad a nahoru a jakoby prostoupená dvěma mohutnými provazy, vlnícími se pod kůží po obou stranách páteře. Ještě dále vpředu, až na špici člunu, seděl Dhamu, Wikrenův spolubojovník, a i na jeho nahém hřbetě se vlnili ti bronzoví hadi.

„Rychle! Rychle! Ještě rychleji!”

Wikrena stále zpíval. ,…

Na dně člunu, mezi čtyřmi veslaři, se mrskaly ryby ve třech velkých koších. Pojednou je bylo vidět neobyčejně zajímavě. Jejich kulaté oči se vyděšeně dívaly k nebi, jejich tlamky se otevíraly a zavíraly, jako kdyby překotně mluvily nebo snad také zpívaly. Nebylo však zvuku krom Wikrenova povzbuzování, šplíchotu pádel a tleskání vahadla. Křik ptáků už dávno ustal. Člun se vzdálil od pobřeží.

Ale pobřeží zde ovšem stále bylo, a také zřetelnější než před okamžikem. Až příliš zřetelné! Temná záplava kokosových palem pojednou vybledla do stříbrozeleného odstínu - jako prve ty jiskry, které už také dávno zmizely -kmeny zazářily do růžová podobny masu čerstvé ryby, avšak bylo lze rozeznat každý jednotlivý stvol, stejně jako rozeznáš každý proutek lýka v boku koše. Tak zřetelným učinil úsvit pobřeží Lanky. Bylo to podivuhodně krásné. ale současně strašlivé až k slzám.

Neboť obraz pobřeží se neměnil. Palmy neputovaly nazad. Trčely tam vpravo jako sloupy, a byly to stále tytéž palmy -alespoň Tikirimu to tak připadalo a s ním i Bandalovi, který také co chvíli vrhl polekaný pohled k břehu, vrývaje si do paměti to či ono skalisko, tu či onu nápadně vysokou korunu nad ním:

Stále totéž skalisko, stále týž kokosovník! Leda jejich vzájemná poloha se nepatrně změnila.

Tak nesmírně pomalu plul člun.

„Rychle! Víc! Rychleji!”

Bandala se s trhnutím obrátil. Wikrenův zpěv zeslábl a Bandalovi kmitlo hlavou hrozné podezření, že jeho strýc už umdlévá… V téže chvíli Wikrena vykřikl. A Bandala poznal, že strýc neochabl.

Jeho hlas zněl tak tlumeně jen proto, že cosi odnášelo zvuk zpět, tam, odkud vypluli.

„Protivítr!” zvolal vtom Dhamu. „Musíme blíž k zemi!”

„Ano,” křikl Wikrena. „Tam si s ním poradíme líp.”

Věděl, že podél břehu bude plavba snazší, avšak též nebezpečnější a delší, ježto skaliny zabíhají místy až daleko do oceánu a bude nutné je obeplouvat. Jiné východisko však nezbývalo. Pádlovali už téměř tři čtvrti hodiny, ale urazili teprv slabou polovinu cesty. Byli čtyři, pracovali se zarytým vypětím, a přece se pohybovali jen o málo rychleji než pěší muž.

Zabočili tedy k pobřeží a na hodnou chvíli se jim ulevilo. Jednak tam protivítr vskutku nevanul tak zprudka, ale za druhé - což je snad povzbudilo ještě více - pozorovali nyní, že řada palem utíká nyní dozadu daleko rychleji. To radostné poznání je přimělo k soustředěnějšímu úsilí.

„Ho - ho!” vykřikoval Wikrena v rytmu záběrů; nezpíval už „Rychleji! Rychleji!”, zato jeho povely nabyly ostré úsečnosti. „Ho - ho!”

Slunce, které ještě před krátkou chvílí jen vykukovalo nad obzor, vynořilo se pojednou zúplna, okamžik tam zůstalo trčet celé krvavě rudé, ale překotně bledlo, jako když rozpaluješ kus kovu v kovářské výhni. I oni náhle pocítili ten sálající žár, který jako by bodal bezpočtem jehliček, a také vskutku bodal s tím jediným rozdílem, že místo krve vytryskly na kůži kapky potu. Krátkých deset minut ještě všichni čtyři zabírali se strojovou pravidelností.

A pak Tikiriho opustily síly.

Nemohl za to. Vpravdě si to ani neuvědomil. Pádloval dále, jen oči se mu přivřely, a kupodivu i uši. Pojednou už neslyšel ani šplíchot svého pádla. Napadlo ho, že snad zabírá pomaleji či s menším důrazem než druzí, ale hned si uvědomil, že neslyší ani tleskání vahadla, ba ani Wikrenův hlas. Snad tedy Wikrena zmlkl!… Násilím otevřel oči, aby seznal, co se vlastně děje. Svět však byl divně nezřetelný, mlhavý. Vtom se kdosi dotkl jeho hlavy, a ten dotyk jako by prorazil blánu v Tikiriho uších. Už opět slyšel vše, i pádla,

„Odpočiň si. Udělals už dost.”

A ta slova jako by prorazila blánu zaclánějící Tikiriho oči -mlha se ztratila, vpředu opět trčela Bandalova záda, na nichž rozeznal každou stružku potu.

Otočil se:

„Nejsem unavený!”

„Jsi,” řekl Wikrena stroze. „Nech pádlování, takhle -”

Nedomluvil. I jeho pádlo přestalo zabírat, zatímco jeho oči přeskočily tam, odkud zaznělo troubení:

K břehu. K lesu palem, jenž vypadal neproniknutelný, ale jímž přesto cosi prosvítalo. Cosi červeného a rychlého. Cosi, co troubilo a štěkalo, jako by se smálo. To cosi byl páně Alvarův nákladní vůz.

Hrčel po pobřežní silnici, táhnoucí se na pokraji palmového lesa. Proto jej viděli. A muž ve voze viděl je. Proto troubil. Chechtal se jim. Byl to Alvarův řidič a vezl se závozníkem ryby na trh do Mingaladonu.

Dhamu zoufale odfoukl:

„Konec! Bude tam stokrát dřív. Než se dostaneme na trh, bude kdekdo ryby mít.” Wikrena si hryzl rty.

„Je nás málo,” řekl. „Počítal jsem, že to bude těžká cesta, ale ne tak těžká. Jsme slabí. Počítal jsem, že tam budeme alespoň současně s ním.”

„Nejsme slabí!” vyhrkl Tikiri třaslavě. Chvilenka oddechu mu pomohla přemoci únavu, a chvěl-li se mu hlas, bylo to spíše studem než vyčerpáním; měl hrozný dojem, že na neúspěchu výpravy nese největší vinu on. „Jen dál! Dámě ryby laciněji, ale nevrátíme se.”

„Řekl bych… totiž myslím si…” počal Bandala.

Avšak nikdo se už nikdy nedověděl, co si myslí, co mu vnukl dávno strávený iguaní jazyk. Stalo se, co nemohli čekat:

Červený vůz počal zpomalovat, až nadobro zastavil. Dvířka se rozlétla, na silnici vyskočil muž, zvedl kapotu motoru a sklonil se nad ní.

„Ha!” vykřikl Tikiri jásavě. „Rozbilo se jim to! Za ním!”

„Do toho!” zavelel Wikrena. „Máme štěstí.”

S novými silami se opřeli do pádel. Člun poskočil. Když míjeli vůz, odložil Bandala pádlo, aby mohl přitisknout obě dlaně k ústům a zatroubit na ně jako na houkačku.

„Mlč, blázne, šetři dech!” okřikl ho Wikrena.

Bandala uposlechl. Zabírali teď beze slova, bez povelů i zpěvu, němí jako ty ryby v koších.

A pak - právě když před sebou zahlédli kamenný ostroh, za nímž leží Mingaladon - pak opět zaslechli troubení.

Bandala upustil pádlo. Sklouzlo a snad by bylo uplavalo, kdyby je Tikiri nezachytil.

„Na!” vyhrkl. „Holýma rukama bys toho moc nepořídil.”

Přistrkoval mu pádlo, ale Bandala nedbal.

„Co s tím,” řekl znechuceně. „Domů nás donese plachta.”

„Je konec,” zavrčel Dhamu jako poprvé.

„Vidím před sebou nebe, moře a napravo zem,” zvolal Wikrena. „Ale žádný konec!”

Plácl hněvivě pádlem do vody. Současně zaječela houkačka tak zostra, jako kdyby Wikrenův úder do vln dokázal stisknout na dálku její knoflík. Otočili se ke břehu a dívali se za vozem, jak peláší. Palmový les zde končil řídkým stromořadím, nic jim už nezaclánělo výhled, rozeznávali vše, i proužek modravého dýmu tryskající z výfukové roury, i tvář závozníka obrácenou k moři, k nim. Zdálo se jim, že rozeznávají i jeho smích…

A seděli zkameněle ještě řadu vteřin poté, co troubení zmlklo, co vůz opět zadrkotal a zastavil. co se opět rozlétla dvířka.

„Do toho!” vyjekl Wikrena. „Zase se mu to porouchalo.”

„Nic se mu neporouchalo,” prohodil Bandala nevesele. „Ani poprvé ne. Viděl, že se vzdáváme, a tvářil se jen, jako by spravoval. Chce nás uštvat. Hraje si s námi.”

„Ano, tak je to,” řekl Dhamu s tichou zuřivostí.

Wikrena mlčel. Řidič už vylezl a strčil hlavu pod kapotu, ale stále měli dojem, že cítí na sobě jeho oči, jako kdyby se nedíval na motor, ale přes rameno, k nim. I závozník vystoupil, postavil se s rukama v kapsách na okraj silnice a šklebil se na ně. A když se nepohnuli, vytáhl ruce z kapes a dával znamení, že cesta je volná a tamhle že je Mingaladon. Račte, prosím!

„Padouch.” zahučel Dhamu „Jestli zabereme, skočí do vozu a vyrazí.”

„Ne,” řekl Bandala. „Nechá nás hodnou chvíli dřít, teprv pak vyjede. Hraje si s námi.” Tikiri dostal vztek:

„Hraje! Hraje! Nic jiného nedovedeš říci? Tak si budeme hrát taky, že, Wikreno! My dva pádlujeme dál, pro nás je to hračka, pravda, Wikreno! A vy dva si lehněte. Nebo skočte do vody a plavte ke břehu a poproste ty lumpy, aby vás svezli, že už nemůžete.” Zabořil pádlo do vody bezmála týmž pohybem jako tehdy, když jím chtěl propíchnout modrého žraloka. „Pro nás dva je to hračka,” opakoval. „Úplná hračka! Tak co bychom nepádlovali, že, Wikreno. My si náhodou rádi hrajeme, viď. Jsme přece muži.”

„Pcha!…” vyprskl Bandala, ale než stačil vysvětlit, čemu se vlastně směje - zda Tikiriho holedbání, že je muž, anebo jeho popleteným řečem, že muži si rádi hraji - než mohl otevřít ústa, zabral Wikrena s Tikirim tak zprudka, že člun poskočil, jako bys jej píchl, a že Bandala ztratil rovnováhu a zvrátil se nazad, nohy ve vzduchu.

„Pche!” ošklíbl se Tikiri. „Polož si hlavu na ryby a spi, a nohy dej dolů, takhle to nevypadá hezky.” Byl by s chutí mluvil ještě dále, že teď nepotřebují ani jeden stožár, natož dva, a i kdyby je nakrásně potřebovali, že by si vybrali něco lepšího, pevnějšího než Bandalovy roztřesené tyčinky s hadrovými lýtky. ale zmlkl jednak proto, že musel zatnout zuby, aby přemohl bolest v hřbetě, ramenou i pažích, a za druhé proto, že Bandala se už beze slova posadil a sáhl po pádle.

Ve chvíli, kdy předjížděli vůz, pracovali už opět všichni čtyři se strojovým úsilím sedíce zpříma na svých místech, jako kdyby vypluli před čtvrhodinou a byli dosud zcela svěží. Naplnilo je něco, co snad byla hrdost anebo jen vzdor, ale co jim nedovolilo dát najevo únavu. Pak vůz zůstal vzadu, ale neohlíželi se, jako kdyby o něm vůbec nevěděli. Hleděli vpřed. Jen Tikiri sklonil hlavu; únava ho zmáhala a bál se, že by ztratil odvahu i víru, kdyby stále měřil, jaký kus cesty ještě mají před sebou. Upíral kalné oči na pobřeží.

Proto první ze všech spatřil stádečko vodních buvolů, které se objevilo na silnici.

Očividně právě vylezli z močálu za silničním náspem, z bahna, v němž se rádi povalují. Jejich mohutná těla se dosud leskla mokrým blátem, z jejich temné srsti stoupaly kotoučky páry, a jak se teď na silnici zastavili v těsném shluku a tupě se zadívali na člun, vnukali dojem, že se už nikdy nepohnou -leda snad až za hodnou chvíli, až kal na nich uschne a až opět pocítí touhu ochladit se.

„Buvoli!” vykřikl Bandala. „Podívejte se. Vůz možná…”

„Psst!” sykl Tikiri. Byl pověrčivý a měl Bandalovi za zlé ta slova, jimiž mohl všechno zakřiknout. „Psst, blázne!”

Bandala vskutku zmlkl a v tichu, jež nastalo, vyslal Tikiri k buvolům úpěnlivou prosbu.

„Ach, moji dobří buvoli, moji nejkrásnější, nejhodnější buvoli z celé Lanky!” vzýval je v duchu. „Stůjte tam a nedejte se ničím postrašit, ani červeným vozem, který za chvilenku přijede, ani troubením, ani dvěma muži, kteří na vás budou křičet, mávat rukama a hrozit vám! Nic vám neudělají, věřte mi, protože nejsou zlí. Naopak, jsou to dobráci a svatí lidé -jsou to dokonce tak pravověrní buddhisti, že nikdy nejedí maso, natož aby snědli tak krásná, chytrá zvířátka, jako jste vy. Ani mravenečkovi neškodí! Když si sedají, oprašují židli, aby žádného neporanili, opravdu. A krom toho jsou slabí a vůbec by si na vás netroufali. Věřte mi to, moji zlatí buvoli!”

Tak je Tikiri tiše lákal, a také trochu obelhával, avšak jen velice málo, skoro vůbec ne, leda potud, že ani řidič, ani závozník rozhodně nebyli svatí muži a dokonce ani buddhisté, nýbrž mohamedáni, po mase se samozřejmě mohli utlouci a mravenců by s velkou chutí zabili třeba milión. Avšak Tikiri musel buvoly uklidňovat, neboť jen oni mohli pomoci: Zachce-li se jim zůstat na silnici a nedají-li se poplašit, nepohne s nimi nikdo, leda by je zabil; i pak by měl hodiny práce s jejich přetěžkými těly.

„Ach, moji buvoli..

Šeptal ta slova ještě v okamžiku, kdy se člun přiblížil až k ostrohu, když už bylo lze rozeznat zpěněné vlny dorážející s hukotem na skaliska. Tak divoce řvaly, že chvílemi přehlušily i troubení vozu. Opravdu jen chvílemi.

V intervalech, kdy vlny ustupovaly, aby nabraly rozmach k novému skoku, v těch okamžicích ticha zazněl klaxon tím zuřivěji. Už ne výsměšně! Zuřivě, vztekle, jako na poplach. Tikiri se otočil. Dvě vteřiny se pásl pohledem na šedivou skvrnu tam vzadu na silnici, na buvolí stádo, jež se nepohnulo… Zajásal. Otočil se zpět kupředu, k cíli.

Ale cíl tam nebyl. Nic tam nebylo, jen divoké víření, jak se celý svět točil dokola, dokola. „Wikreno!”

Kdosi mu vzal pádlo z ruky.

„Dej hlavu na kolena!” Wikrenův přísný hlas.

Tikiri uposlechl. Zavřel oči. Slyšel zuření klaxonu, jež sláblo. Teď hučení příboje, který zesílil. a znovu klaxon, ale někde daleko, ještě slabší. Pak příboj a příboj, strašlivé dunění.

Hlava se mu stále ještě točila, ale byl podivuhodně šťasten. Wikrena zvítězil.

Jak se Tikiri dostal v Mingaladonu na břeh, neměl tušení. Pamatoval si jen, že poslední úsek cesty opět pádloval. Pak šel za třemi postavami, jež nesly na ramenou tři koše, ale nakonec po Bandalově boku, podepíraje jeho koš. To bylo vše.

Krátce poté, co dorazili na trh, přihnal se se zběsilou rychlostí červený vůz, zarazil před boudou malajského obchodníka, až zakvílely brzdy. Závozník neměl ani čas proklínat - hned začal skládat náklad.

„Lidé, přátelé, kupte ode mne!” volal Wikrena „Přivezl jsem ryby sám s tímto mužem a chlapci, a dám laciněji!”

Nato vykřikl i Malajec, že dá laciněji, že sleví více než Wikrena.

„Ano, teď slevuje,” volal Wikrena. „Ale nekoupíte-li ode mne, nebudu moci zítra přijet, a on opět přirazí. Chcete-li levnější ryby, musím sem jezdit stále!”

Tak prodal Wikrena všechny své ryby díky závozníkovi a řidiči, které posedl Maró. Bandala alespoň o tom byl zcela nezvratně přesvědčen.

Muže v červeném voze posedl Maró, nejhorší ďábel buddhistického pekla, a vnukl jim myšlenku pohrávat si s námi. Ale Maró neměl dosti sil, protože jsem byl s vámi já, syn Tissův, který nikdy neodmítne almužnu svatým mnichům. A mniši přivolali kouzlem buvoly.

Dhamu se smál, že v tom případě by měl jakousi zásluhu i Wikrena, protože je Tissův bratr, a podílí se tudíž také trochu na Tissových zásluhách. Vraceli se už, a pohodlně pod plachtou, s větrem v zádech, neboť na trhu vyřídili svou věc ještě dříve, než se vítr obrátil.

Tikiri se naklonil k Bandalovi.

„Tvůj otec nemá žádné zásluhy,” zašeptal. „Nechtěl plout s Wikrenou, vymlouval se, protože se bál.”

„Chceš říci, že můj otec je zbabělý?!” sykl Bandala.

„Je takový, jaký musí být, aby mohl nosit židli za panem Lindsayem.”

„Ha!” řekl Bandala. „Tvůj otec nosil z dolů kamení pro pana Lindsaye. To je horší práce.”

„Není. Pan Lindsay by nedokázal vynést kamení z dolů, ale dokázal by si sám přinést židli. Židle je lehká.”

„Právě proto ji můj otec nosí! Lépe dělat lehkou práci než těžkou práci. Moudřejší je poslouchat bílé než se jim protivit. Posloucháme a máme se dobře, můj otec i já. Je to tak, Wikreno?”

Wikrena odpověděl až za okamžik:

„Nechci mluvit špatně o Tissovi. Má zásluhu, protože s námi poslal svého syna. Ale největší zásluhu má Tikiri, protože bez něho bychom se byli možná vzdali.”

„Vidíš!..vykřikl Tikiri vítězně.

„Ačkoliv nám také pomohli ti chlapi ve voze,” přerušil ho Wikrena. „Kdyby si s námi nepohrávali, byli by projeli dříve, než na silnici vlezli buvoli.”

„Hm…” zahučel Tikiri zklamaně. Mrzelo ho, že řeč o jeho zásluhách byla tak krátká. Více už nikdo neřekl, ježto vítr ustal a bylo třeba chopit se pádel.

Rybářská vesnice vypadala pustá, ale sotvaže přistali, objevili se muži a stáli nehnuté na břehu jako zrána; zdálo se, že je opět ochromil úžas.

„Prodal jsem ryby laciněji než Alvaro, ale mám mnohem více, než by mi dal Alvaro,” řekl jim Wikrena. „Kdo chce plout zítra se mnou?”

Přihlásil se jediný muž, také bývalý Wikrenův druh z války, a mrzák zvaný Zába. Býval to nejsilnější hromotluk z širého okolí, ale při neštěstí v opálových dolech, které zahubilo Tikiriho otce, přišel o obě nohy a živil se nyní žebrotou. Ploužil se jako žába od chatrče k chatrči, spodek těla obalený palmovým lýkem, v rukou kusy staré pneumatiky, avšak často hladověl, neboť žebraví buddhističtí mniši - většinou mladí, svěží muži - ho snadno předběhli.

„Já!” ječel nyní svým krákoravým hlasem. „Vezmi mne, Wikreno! Mám v rukou obrovskou sílu, protože na nich nosím celé své tělo! Přivaž mě do člunu, nikdo nedokáže zabrat jako já!”

Rybáři se smáli, a dvojnásob, když se Wikrena zamyslel, jako by bral muže Žábu vážně, a trojnásob, když pro něj začal splétat z proutí sedátko, vlastně jakousi kolébku, která by ho udržela ve člunu.

Nicméně za úsvitu příštího dne Zába s Wikrenou a jeho druhy vskutku vyplul.

Téhož rána dostal Tikiri od pana Lindsaye pár pohlavků za trest, že včera bez omluvy zmizel, nezametl a nepřinesl čaj.

Tikiri se tvářil zkroušeně, aby lépe skryl, jak málo si z toho dělá. Cesta, kterou včera vykonal a která se mu ve chvílích únavy zdála bez konce a hrozná, změnila se teď v cosi velkolepého. Počítal v duchu, nad čím vším už v životě zvítězil. Modrého žraloka, jemuž kdysi dávno strčil pádlo do tlamy, tentokráte nevzal v úvahu - byl to sice velmi hrdinský čin, ale přece jen tak trochu dětinské holedbání. Dojista však přemohl drát pana Alvara, kobru a včera svou únavu a dokonce i červený vůz; sám Wikrena to přece prohlásil. V jediném dni tedy zaznamenal dvě slavná vítězství! Opravdu, půjde-li to takhle dál, není proč by si zanedlouho netroufal na divokého slona.

Dopoledne navštívil pana Lindsaye host, který se v dolech objevoval jen málokdy: pan Alvaro. Nebyli s panem Lindsayem právě přátelé, jak pán dolů dal najevo tím, že ho nechal dlouho čekat v předpokoji své kanceláře.

„Co tady chce ten tlustý špinavec?” zabručel nevrle, když mu sluha ohlásil, kdo prosí o rozmluvu. „Prodat mi arak? Pověz mu, že ještě nemám chuť se otrávit.” Kromě s rybami a koprou obchodoval totiž pan Alvaro se vším možným, i s arakem, silnou rýžovou kořalkou, kterou vyráběl ve vlastní palírně.

Sluha se zašklebil; ani on neměl pana Alvara v lásce.

„Nezdá se, že by chtěl něco prodávat, sáhibe,” řekl celkem zbytečně, neboť pan Lindsay věděl stejně dobře jako on, že Vasques Alvaro je příliš vznešený velmož, než aby chodil osobně nabízet své zboží. „Spíše přišel koupit doly.”

Pan Lindsay se na něj po očku podíval a sluha rychle couvl; vypadalo to, že pan Lindsay po něm hodí popelník. Ale pan Lindsay se vzápětí zasmál; byl dnes v dobré náladě a ostatně se vždy rád chlubil tím, že rozumí vtipu.

„Ať si tedy sedne! Nemám teď na něj čas.”

Za dvacet minut dal však pana Alvara přece jen uvést, a dokonce mu nabídl sklenku skotské whisky:

„Ať víte, Alvaro, jak má likér vypadat a chutnat!”

Hovořili spolu krátce mezi čtyřma očima, načež pan Alvaro důstojně odejel ve svém ještě důstojnějším automobilu značky Rolls Royce. Pan Lindsay opět klidně psal, pil čaj a telefonoval. Teprv před polednem prohodil jako mimochodem k sluhovi:

„Copak to včera tropili rybáři?”

„Rybáři, sáhibe? Nic jsem neslyšel.”

Pan Lindsay po něm blýskl očima; platil mu o několik rupií více, než bylo zvykem, a sluha mu za to nosil zprávy, co se děje mezi osazenstvem dolů.

„To je zvláštní, když už o tom štěbetají vrabci.”

„Ale opravdu nic nevím, sáhibe,” tvrdil sluha zkroušeně, mysle si mnoho věcí. Za prvé, že ten štěbetavý vrabec, který pana Lindsaye informoval, přijel v automobilu a pil s panem Lindsayem skotskou whisky; za druhé, že chce-li sáhib Lindsay vědět, i co se děje mimo doly, musel by k těm několika rupiím přidat aspoň ještě jednou tolik; za třetí, že pan Lindsay a pan Alvaro se sice nemají rádi, nicméně v jistých případech že táhnou za jeden provaz; a za čtvrté, že Tissa byl velmi neopatrný, když s Wikrenou poslal svého syna. „Mé slovo, sáhibe, nemám o ničem ani ponětí.”

„Hm…” zahučel pan Lindsay s velkou nedůvěrou.

Naštěstí - či naneštěstí - zazvonil v té chvíli telefon. Pan Lindsay jej zvedl, krátce poslouchal, zazářil a střemhlav vyrazil do sršícího vedra.

Odpoledne se už v kanceláři neobjevil, z čehož měl radost nejen sluha, ale i Tikiri, který využil volna, aby se vypravil za Bandalou. Cestou dvakrát kýchl, což - jak všichni na Lance věří - je zlé znamení.

Kupodivu se nic zlého nepřihodilo, spíše naopak: Před bangeló stál vůz, z něhož právě vystupoval Žožo Lindsay, kterého Tikiri neviděl dobré čtyři roky.

8. ZLOČIN

V prvé chvíli Tikiriho ani nenapadlo, že je to jeho druh z dětství. Tento vzrostlý, hranatý chlapík s narezlými, ulízanými vlasy a černými brýlemi na nose, který něco drmolil zcela cizím hlasem, se opravdu nepodobal starému Žožovi ani za mák. Teprv když z vozu vystoupila i paní Lindsayová, která se za ta léta změnila jen málo, uvědomil si Tikiri, že hranatý mladíček by mohl být Žožo. Současně poznal jeho pohyby, jeho držení těla a pocítil k němu velkou příchylnost.

„Haló!” zavolal a chytil ho za rukáv. „Haló!”

Mladý Lindsay se k němu obrátil, ale Tikiri stále viděl jen ty velké černé brýle, podobné velkým vykuleným očím.

„Haló, Žožo,” opakoval zvesela.

„Kdo je to, k ďasu,” vyhrkl Žožo, jako by nechtěl věřit svému sluchu. „Co je to za…”

„Your old friend!” vypjal se Tikiri, aby se pochlubil svou angličtinou. „Tvůj starý kamarád!”

„To je Tikiri, pane,” napověděl Bandala, který tahal zavazadla z vozu.

Žožo zvedl brýle a konečně bylo vidět jeho staré známé oči; vpravdě teď vypadaly ještě bledší než před lety.

„I see,” řekl. „Aha. Tikiri - ten se žraloky.”

„Ano,” zaradoval se Tikiri. „Ten, co kvůli tobě dostal výprask.”

Žožo Lindsay si ho okamžik prohlížel, než opět spustil brýle.

„Tikiri!” zasmál se. „Tak přijď večer ke mně, Tikiri! Něco ti ukážu, přivezl jsem to z velké dálky.”

Plácl Tikiriho do ramene, až to tlesklo, a šel do domu sledován Bandalou, Tissou a kuchařem, kteří vlekli kufry. Prkenně se nesl dupaje jako dospělý muž nebo jako voják. A Tikiri za ním hleděl a měl velkou radost, že ho Žožo poznal, že si na něj vzpomněl po tak dlouhé době a že ho k sobě pozval. Kolik je teď asi Žožovi let? Přinejmenším dvakrát sedm bez dvou, byl přece mladší než já…

Nakrátko jím prochvěla závist, že Žožo tolik zesílil a zmohutněl, zatímco on, Tikiri, vyrostl jen málo. Ale hned to pustil z hlavy. Vzpomněl na svůj drahokam, vlastně na dva drahokamy, na dvě poloviny kamenného vejce, které měl zakopané v tajné skrýši, a napadlo ho, že jeden z nich Žožovi dá: Tu máš, Žožo! To ti věnuji ze starého kamarádství. Byls dlouho pryč, ale teď ses vrátil a skoro hned jsi mě poznal… Ano, tak to řekne!

Když však před západem slunce přišel k bangeló, polovinu drahokamu zavázanou v cípu sarongu, neřekl nic:

Žožo seděl v rákosovém křesle na verandě, za křeslem stál Bandala - jako Tissa stával za panem Lindsayem - a klopil oči.

„Dobrý večer,” pozdravil Tikiri.

Bandala neodpověděl, neboť sluha nesmí promluvit dříve než jeho pán. A Žožo Lindsay dlouho neotevřel ústa. Seděl, kolena od sebe, v hrsti rukojeť dlouhého koženého biče, jehož tenký konec ležel na zemi zkroucen jako had.

Posléze se však přece jen ozval:

„Tak ty jsi Tikiri. Jen sem pojď, nic se neboj.”

„Nebojím se!”

„Mlč!” přerušil ho Žožo. „Bojíš se mě. Ano nebo ne?”

„Ne,” řekl Tikiri. Vystoupil už na verandu. Ale stále ještě nezachytil Bandalův pohled, ačkoliv se o to snažil, ačkoliv jej hledal. „Proč bych se tě bál. Přišel jsem, protožes mě pozval.” Znenadání se ho zmocnila nepříjemná tíseň. Nevěděl dobře, proč - snad právě proto, že Bandalovy oči mu stále unikaly, zatímco Žožův pohled ho sledoval krok za krokem. „Chtěls mi něco ukázat. Teď už nechceš?”

„Chci. Co slíbím, to splním, slovo dělá džentlmena,” zasmál se Žožo a vstal. Zvolna sestoupil z verandy.

„Mám jít s tebou?” zeptal se Tikiri.

„Pojď,” přikývl Žožo, napůl se obrátil a zůstal už tak, hledě upřeně tam, kde Bandala stál za prázdnou židlí: „Tak bude to?!”

„Ano, sáhibe. Hned, sáhibe,” zašeptal Bandala, popadl židli a šel s ní za Žožo Lindsaye<: nachýlen, jako by nebyla z rákosu, ale z olova. Když míjel Tikiriho, zvedl plaše hlavu. Zůstal však němý a úpěnlivý pohled jeho očí ihned pohasl, ten pohled, jenž - jak se Tikirimu zdálo - chtěl něco říci, něco vysvětlovat či o něco prosit.

„Za mnou!” nařídil Žožo. Kráčel teď chvatnými kroky až k živému plotu, ale nezastavil se tam. Obrátil se vpravo, kráčel k moři, a zase zpět, a zase k moři, a klikatě, jako by hledal cosi, co před lety ztratil. Nehledal však nic, leda Bandalu: otočil se občas, zda za ním nosí židli. Pod palmou, jež rostla na konci zahrady a dívala se k ostrůvku Kaluduwa, si konečně sedl. Obrátil se k Tikirimu:

„Všiml sis?”

„Čeho?”

„Kdo je tady pán a kdo je sluha.”

„Všiml,” přitakal Tikiri.

„Tak si zapiš za uši, že sluha nesmí sahat na svého pána, natož aby ho tahal za šaty!”

„Nerozumím…” zatápal Tikiri. Ale ještě než dořekl, uvědomil si, nač Žožo naráží: On, Tikiri, to byl, kdo ho odpoledne v návalu radosti zatahal za rukáv. „Čemu nerozumíš?”

Tikiri pohlédl na Bandalu, který odvrátil tvář.

„Nerozumím tomu, že jsme bývali kamarádi.”

„Protože jsem býval hlupák,” pronesl Žožo s překvapující hrdostí. „Proto jsme bývali kamarádi. Džentlmena neponíží, když přizná chybu. Proto ji přiznávám. Ale teďs viděl, kdo jsem.”

„Viděl,” řekl Tikiri. „A to je všechno, cos mi chtěl ukázat?”

„Ne,” zasmál se Žožo. „Ještě tenhle bič! Přivezl jsem jej zdaleka, až z jižní Afriky. Sáhni si na něj, je z kůže zvířete, kterému se říká hroch a které zabije i lva. Ale já jsem zabil hrocha! Zastřelil jsem ho, ulovil. Rozumíš?”

„Ano,” řekl Tikiri. Tentokrát vskutku rozuměl, třebaže v Žožovo střelecké umění věřil jen napůl.

„Sáhni si na něj!” opakoval Žožo. „Je to nejlepší bič na světě, protože dává nejlepší rány. Spráskal jsem jím jednoho negra, který byl dvakrát tak velký jako ty. Měls slyšet, jak řval!”

„On si to dal líbit?” zeptal, se Tikiri rozechvěně.

Žožo se zachechtal:

„Je naživu, čili dal. Jinak by už z něho byla černá mrtvola.”

Odmlčel se, pošvihuje bičem. Okamžik vládlo ticho, jen věčný hlas oceánu zněl nablízku přerývanými vzdechy a nahoře praštěly zpeřené listy v koruně kokosovníku. Slunce už viselo nízko nad horizontem, který byl celý fialový.

„A teď něco řekni,” ozval se Žožo. „Nebo ty, Bandalo. Dovoluji ti to.”

„Nevím, co bych řekl, pane,” zašeptal Bandala.

„Jsi zkrátka pitomec. Tak řekni něco ty!” ukázal Žožo bičem na Tikiriho. „Nebo taky nic nevíš?”

„Vím,” řekl Tikiri. „Že ses strašně změnil. Musí to být divná země, ta Jižní Afrika.”

Žožo vyprskl:

„Je to stokrát lepší země než tahle, ty idiote! Tam se černí nesmějí roztahovat, tam je pořádek! Ale já zavedu pořádek i tady, na tomhle bláznivém ostrově…” Najednou ho něco napadlo a zurči vě se rozesmál: „Abyste věděli, něco vám povím: když se mě tam někdo zeptal, kde mám tátu, a já řekl, že v Kaluelamahataře, váleli se smíchy.”

„Proč?” zeptal se Tikiri udiveně. Teď doopravdy nechápal. „Kalu” znamená v singálštině černý, „ela” proud, „maha” velký a „tara” přístav. Kaluelamaha-tara jest tedy zcela jasně

Velký Přístav u Černého Proudu; přístav zde už sice dávno není, řeka je také spíse hnědá než černá, to vsak nic nemern na skutečnosti, že název vesnice není ani bláznivý, ani k popukání, což nejlépe ví sám Zožo, který přece dovede singálsky. „Naše ves je náhodou známá široko daleko a náš ostrov je největší a nejkrásnejsí…

„Pchecheche!” rozřehtal se Zožo, div nespadl z židle. „Váš ostrov! Takových máme, že je ani nedovedeme spočítat!”

„Kde?” zeptal se Tikiri zhorka.

„Všude na světě.”

„A kdo tam žije?”

„Kdo! Hnědí, černí, žlutí a nevímjací. Zkrátka takoví, co utečou na strom, když vystřelím. Vlastně ani nemusím střílet, stačí, když kýchnu nebo zatleskám.”

Zožo se okamžik pásl na Tikiriho zmatku:

„Nevěříš?”

„Ne.”

Místo odpovědi Žožo zatleskal. „Pane?” ozval se za židlí Bandala. „Vylez na strom a shoď mi ořech!”

„Ano, pane.”

V té chvíli se slunce užuž dotýkalo oceánu a celá klenba oblohy zářila fialovým svitem. Na hladině se černala silueta ostrůvku Kaluduwy se svým chocholem roztřepených palem, ale daleko blíže trčela jiná palma, stejně rozcuchaná - ta, na níž nyní bylo vidět černý raneček, sunoucí se pomalu vzhůru. Jako černý brouk. Pak shůry spadl ořech. Zadunělo to.

A pak stál Bandala opět dole a klopil oči, zastrkuje nůž za pás sarongu.

„Už věříš?” zeptal se Žožo.

Tikiri hned neodpověděl. Nemohl. Něco se mu třáslo v hrdle, něco ho tam svíralo jako smyčka a musel vynaložit všechnu sílu, aby ji přetrhl.

„Ne!” vykřikl. „Proč bych měl věřit! Nikdy jsem nikoho neviděl utíkat na strom, leda opice…”

„Aha!” zvedl Žožo prst.

a pak jednoho bílého kluka!” pokračoval Tikiri; srdce mu tlouklo, až se celý chvěl. „Ale tomu nestačila palma, jak se bál! Utíkal až za moře. A přitom nikdo ještě ani nevystřelil, ani nezatleskal…!”

„Bandalo!” houkl Žožo. „Napiš prstem čáru do hlíny!”

„Ano, pane,” řekl Bandala a sklonil se k zemi. „Mluv!” pokynul Žožo Tikirimu. „Jen dál. Co ještě víš?”

„Všechno! Že není pravda, co tu povídáš. Lžeš a lžeš!”

„Bandalo,” prohodil Žožo, „napiš druhou čáru!” Bandala uposlechl.

„A v čem lžu?” zeptal se Žožo Tikiriho.

„Ve všem! Děláš, jako by vám patřily všechny ostrovy na světě.”

„Jen ostrovy?” Teď se Žožo zvrátil v křesle, jak se smál. „Hlupáku, nám patří víc! Všechno nám patří. Moře, nebe, země! Na moři máme lodi, pod mořem máme ponorky, ve vzduchu máme letadla, na zemi máme děla a tanky..

Tikiri zavřel oči. Zčistajasna uvěřil. Ano, bílí to všechno mají. Žožo nelže. - V té chvíli ho přemohla bezedná únava. Shrbil se. Ruce mu klesly a zůstaly viset podél boků jako zlomené či vykloubené včerejší námahou s pádlem. Na ně nyní myslel, na to pádlo, které mu dvakrát vypadlo z ruky, ale které vždy znovu zvedl. A právě tato vzpomínka mu pomohla vzchopit se i nyní.

„Snad,” vyhrkl. „Snad to všechno máte. Ale pořád ještě vám nepatří celý svět. Co máte v podzemí?! Pověz, co máte tam? Nic. Nic a nic.”

„Myslíš?” ušklíbl se Žožo. Vteřinu pozoroval Tikiriho zpod přivřených víček, než s posměšným důrazem řekl: „Jsi na omylu. V podzemí máme otroky.”

Tikirimu vynechal dech. Pochopil, kam Žožo míří, koho chce urazit. Jeho nebožtíka otce.

„Ty. Ty.!” vydechl ztěžka. Postoupil o krok. Pěsti se mu samy zaťaly, až pocítil svědivou bolest včerejších mozolů. „Ty..!”

Vtom se Žožo vymrštil z křesla, bič nad hlavou, a na okamžik se zdálo, že šňůrka z hroší kůže sviští vzduchem. Visela však nehybně za Žožovými zády a ten zvuk, podobný hvízdnutí, byl jen Žožův sykavý smích.

„Ty - ty pse!” zajíkl se Tikiri.

„Bandalo!” zařval Žožo. Nesmál se už. Ale ani teď nešvihl. „Bandalo! Svaž ho!”

„Nemám čím,” řekl Bandala tiše. Hrbil se dosud za křeslem, oči otevřené tak zeširoka, že se v nich zrcadlil fialový odlesk oblohy.

„Svaž ho, slyšíš?! Nařizuji ti to!”

A Bandala sklopil oči a sáhl si k pasu pro provazovou smyčku, která mu posloužila před chvílí, když lezl na kokosovník. Šel s ní k Tikirimu. „Ukaž!” řekl.

Stál nyní těsně před Tikirim, zacláněje mu pohled na Žožo Lindsaye.

„Uteč!” šeptal, aniž pohnul rty. „Strč prudce do mě a uteč. Nedohoním tě.”

Tikiri se nepohnul. Jen ruce zvedl a zkřížil zápěstí, aby Bandala měl snadnou práci.

„Blázne,” sykl Bandala. „Blázne…” Navlékl smyčku na Tikiriho kotníky a stáhl. „Je spoután, pane,” pravil nahlas.

„A teď ho přivaž k palmě. Čelem ke kmeni, pitomče!” zasmál se Žožo. „Ano, tak je to správně. A teď spočítej čáry, které jsi napsal prstem do hlíny.”

„Dvě, pane,” řekl Bandala zpaměti.

,„Ne, tři!” opravil ho Žožo. „Tu třetí jsi nenapsal.”

„Neporučil jste mi to, pane.”

Žožo protáhl šňůru biče mezi prsty, jako by z ní cedil vodu:

„Musíš se ještě moc učit. Máš vědět, že když mě někdo

urazí, je tvůj úkol napsat cáru. Tomu se říká účetnictví, rozumíš? Jsi víc než sluha, jsi účetní mé cti!”

„Jak libo, pane.”

Žožo mu podal bič:

„A teď ho ztrestej. Za každou čáru deset ran. Je tak černý, že se s ním nechci sám špinit.” Bandala vzal bič. „Tak dělej!”

„Ano, pane,” řekl Bandala. Držel bič v ruce, díval se k slunci, jež se zvolna nořilo do moře, a přál si ponořit se tam s ním a nikdy už nespatřit oblohu. Nikdy už nemuset říci „Ano, pane!”, nikdy už nespatřit svět, protože na světě je Žožo Lindsay. A zejména už nikdy nespatřit kokosovou palmu, protože u jedné z nich teď stojí Tikiri a jeho nahá záda jsou hrozně rovná, a jeho hlava ční tak hrozně vysoko, snad až do nebe.

„Ach, Bandalo, lhal jsem!” zvolal vtom Tikiri pronikavě. „Smrt tvého bratra nezavinila opice vandurá, ale Žožo Lindsay! Věděl jsem to, ale lhal jsem sám sobě, aby mi nebylo tak smutno. Zbičuj mě za to, Bandalo, když už se z tebe stal kat!”

„Nejsem kat,” řekl Bandala. Hlas se mu chvěl.

„Šlehni ho! Bude zpívat docela jinak!” křičel Žožo.

„Nejsem kat!” opakoval Bandala hněvivě. Stále ještě se díval k zapadajícímu slunci, z něhož nyní zbývala jen růžová polovina, podobná růžovému ostrůvku, který pluje daleko v oceánu a je plný blaženosti, protože se na něj nedostane žádný pán, žádný Žožo Lindsay.

A pak se to stalo:

„Bij!” zařval Žožo.

Ale bič už letěl z Bandalovy ruky někam k moři a na krátkou vteřinu jej bylo vidět proti nebi jako klikatý blesk…

Ještě nedopadl, když Bandala sáhl k pasu pro nůž a skočil k palmě.

Současně se Žožo Lindsay vrhl vpřed: „Ty barevné zvíře!”

A Bandala už neměl čas přeříznout Tikiriho pouta: Žožo mu visel na hrdle a dusil.

„Pusťte. Pusť.!” zaúpěl Bandala.

Ale Žožo nepustil a Bandala rozhodil zoufale rukama a Žožo vyrazil ječivý ryk: „Bodl mě! Bodl mě!”

„Ne!” vykřikl Bandala. Hrozné ustrnutí ho ochromilo. Zlomek okamžiku se vytřeštěně díval na čepel nože, jež se rděla. „Ne! Nebodl jsem!”

Avšak Žožo už pelášil k verandě zvedaje do výše poraněnou paži, jako by ji chtěl ukázat všem svým letadlům a tankům a ponorkám a lodím. jako kdyby chtěl zburcovat celý bílý svět k ztrestání tohoto zločinu:

„Pobodal mě! Ten špinavý negřík!.”

„Ne, nechtěl jsem…” zaúpěl Bandala ještě jednou, a naposledy. Ochromení ho znenadání opustilo. Když přeřezával provazy, mizelo právě slunce v moři, ale chomáče nafialovělých barev se ještě několik chvil tetelily ve vzduchu jako ptáci. Vzápětí běžel s Tikirim bez hlesnutí k řece. Vzadu dosud zněl Žožův skřehotavý křik. Pak oba seděli v bambusovém houští a bylo bezmezné ticho, jen občas šplíchla vlnka na své cestě k oceánu a k růžovému ostrůvku plnému blaženosti, který - běda - už také zmizel v moři. Na nebi bleskotal poslední krvavý trs barev.

„Oh…” vydechl Bandala z hloubi své úzkosti. A opět: „Oh… oh.” Na nic víc se nezmohl, jen na ty vzdechy.

„Mlč,” okřikl ho posléze Tikiri. „Nezabils ho.”

„Ne,” zašeptal Bandala. „Ale bodl se o nůž, a to je stejně hrozné. Řekne, že jsem ho chtěl zabít.”

„Je tedy lhář!”

Bandala mlčel, ale Tikiri viděl v šeru jeho tvář, jak se obrací k obloze, jako by tam hledala pravdu. „Ano,” opakoval. „Je to lhář a ničema.”

„Ach,” naříkal Bandala. „Co teď? Zavřou mě do vězení a vyženou mého otce, protože pobodat sáhiba je strašlivá věc. Co teď, co teď!”

Tu věděl Tikiri, že Bandala ho neposlouchá a nehledá pravdu, nýbrž východisko.

„Vrať se, Bandalo,” nadhodil, „a sved všechno na mě.”

„Oh,” vzlykl Bandala, „proč jsi neutekl, když jsem ti to radil! Proč ses nebránil, pročs mě neodstrčil!”

„Nevím,” řekl Tikiri. „Asi jsem chtěl vědět, co uděláš.”

Bandala skryl tvář v dlaních:

„Provedl jsem nejhorší zločin. Teď musím uprchnout někam daleko, nic jiného mi nezbývá.”

„Výborně!” zasmál se Tikiri a vstal. „Uprchneme tedy!”

Nicméně Bandala se stále krčil v bambusovém houští a Tikiri musel třikrát opakovat „Uprchneme! Oba dva uprchneme! Půjdu s tebou!”, než se Bandala zvedl: „Ale kam? Je tma.”

„Ráno bude světlo. Schováme se zatím u Wikreny.”

Bandala už neřekl nic. Teprv když zticha přeběhli po bambusovém můstku na druhou stranu řeky a spatřili před sebou černý stín staré pevnosti, zavolal žalostně:

„Ach, mé palmy!”

A Tikiri věděl, že se loučí se čtyřmi kokosovníky, které stály za jeho chatrčí, byly označeny modrým páskem a nepatřily panu Alvarovi, nýbrž Tissovi.

„Možná že je brzy uvidíš, Bandalo. Jako já ty své.”

Mluvil o dvou palmách označených žlutým páskem, které patřily jeho matce.

„Ne. Už nikdy!”

„Dobrá,” řekl Tikiri. „Tedy už nikdy. Tím líp. Půjdeme do džungle, zkrotíme slony a budeme nejsilnější na světě.”

„Nechci krotit slony! Chci vidět kolem sebe moře!”

„Dobrá,” souhlasil Tikiri. „Půjdeme tedy po pobřeží, až najdeme krásné místo, kde se usadíme. Teprv až se oženíš a nebudeš mě už potřebovat, půjdu do džungle krotit slony.” „Nerozumíš mi,” šeptal Bandala. „Nechci jít po pobřeží.”

Tikiri potřásl bezradně hlavou:

„Mluvíš divně. Toužíš po moři, ale nechceš jít podél něho. Jak si to tedy představuješ?”

Avšak Bandala nedovedl říci nic určitého, protože ani jeho představy nebyly určité. Cítil pouze nejasnou touhu, kterou mu prve vnuklo krvavé slunce, když zapadalo a trčelo polovinou z oceánu jako nějaký blažený ostrov, k němuž nikdy nedopluje žádný Žožo ani jiný bílý.

„Jsem asi takový hlupák, že mi nepomohl ani iguaní jazyk,” povzdechl posléze. „Anebo jsem zbabělý.”

Tikiri ho vzal kolem ramen, jako by ho chtěl chránit před tou bláhovou myšlenkou:

„Nejsi hlupák ani zbabělý. Mám tě rád a vážím si tě, protožes zahodil bič. Slovo na to, že si tě vážím daleko více než dříve!”

Bandala neřekl už nic.

Než obešli pevnost, nastala temná noc, neboť v tropických krajích je soumrak velmi krátký. Ale když se ohlédli, spatřili vzadu na pahorku světla Lindsayovy verandy a černé, zmateně pobíhající siluety lidí. V téže chvíli k nim dolehl štěkot.

„Udělali jsme chybu,” vyhrkl Tikiri. „Měli jsme přeplavat řeku, ne jít po mostě.”

Bandala se dal do běhu:

„Rychle! Vezmeme Wikrenův malý člun a poplujeme k ostrůvku. Tam strávíme noc.”

Učinil lak, pouze místo k ostrůvku, pádlovali podél pobřeží k jihu; Uvědomili si, že pes dovede pronásledovatele k moři a že by někoho z nich mohlo napadnout, kam se oni dva asi uchýlili. Zpovzdálí, skryti za skaliskem, pak pozorovali, jak lidé pana Lindsayho blikají na břehu elektrickými lampičkami sem tam, jak se dohadují… a jak konečně odcházejí, aniž se pokusili někam vyplout. Nedivili se jim - inkoustová hladina nebyla v této chvíli rozhodně lákavá.

Když vše ztichlo, vrátili uprchlíci člun tam, kde ho vzali, a vydali se k Wikrenově chýši.

Noc byla černá, neprůhledná, tajemná jako budoucnost ležící před nimi. Jen na obzoru se třepotalo několik namodralých hvězd.

„Hleď!” zvolal Tikiri. „Čeká nás mnoho slavných dobrodružství.”

„Hloupost,” řekl Bandala temně. „Čeká nás mnoho hrozných útrap.”

A chvíli se přeli, neboť ten i onen trval na svém. Netušili, že pravdu mají oba.

KAPITOLA DRUHÁ

1. OSUDNÝ OMYL

Wikrena je přijal přátelsky. Než však mohli vypovědět svůj dnešní příběh s Žožo Lindsayem, přerušil je a poslal před chatrč Dhamu.

„Vsadil bych se, že můj bratr Tissa vás sem přijde hledat,” pravil. „Ale žádné strachy, Dhamu nám dá včas znamení.”

Ani poté se však nedostali k souvislé řeči. Muž Žába, jemuž dnes Wikrena poskytl přístřeší, neuměl přemoci touhu líčit zeširoka svou první výpravu s rybami do Mingaladonu.

„Hu!” vykřikoval křaplavě. „Seděl jsem ve své nové kolébce a zabíral jako nejsilnější z obrů! Ha! Už nejsem bezmocný! Pověz jim, Wikreno, jak jsem málem zlámal pádlo!”

Wikrena s úsměvem přikývl, ale jedva chlapci znovu začali vyprávět, vzpomněl si Žába na další podrobnosti.

„Oho!” krákoral celý opojený. „Červený vůz nás sice předejel, ale - ho! - nikdo z Mingaladonu nic nekoupil, dokud jsme nepřirazili. Pověz, Wikreno, jak tam lidé čekali na břehu a vyhlíželi nás. A tak jsem obřím hlasem volal - ,Ryby! Ryby! Vezu Ryby!” Hlaholil, div se chata nezbořila.

„Čekali, protože byli zvědaví, zda dodržíme slovo a připlujeme. Zda si to Alvaro dá líbit,” vysvětlil Wikrena. A když pak muž Žába znovu počal pět chvalozpěvy na své obrovité vítězství, poslal ho ven na stráž místo Dhamu. Jen tak mohli chlapci dokončit svůj příběh. Stále však slyšeli Žábův hlas, jak si venku hromově brouká: „Ha! Mám znovu kolébku! Znova jsem se narodil!…”

A pak ho slyšeli zaskřehotat:

„Jen sem pojď, Tisso, proč se tak plížíš? Nebo jsi už slyšel o mé nové síle a bojíš se mě! Haha! Nic ti neudělám, babo, posad se vedle mě a poslouchej, jak jsme dnes zvítězili!”

Zdržel Tissu natolik, že chlapci měli čas vylézt otvorem v rákosové stěně a skrčit se za chatrčí. Wikrena pak zakryl otvor hromadou harampádí, a když Tissa vešel, nalezl jen svého bratra a Dhamu, jak poklidně odpočívají na rohožích. Marně se ptal po Bandalovi, po tom zlotřilci, který se odvážil vztáhnout ruku na svého mladého velitele.

„Ačkoliv.” dodal pomstychtivě, „ačkoliv můj syn se určitě dal jen svést tím zakrslým ničemou Tikirim, který začal první urážet mastera Johna -”

„Jak to víš, bratře?” zeptal se Wikrena.

„Mladý sáhib to řekl.”

„A jak víš, že mluví pravdu?”

Ale Tissa neposlouchal - svěsil hlavu a jal se naříkat, že se pan Lindsay hrozně rozčilil, o memsáhib ani nemluvíc.

„Snad budu muset jít ze služby. Snad by pomohlo, kdybych Bandalu našel a přivedl ho k sáhibovi, aby si vyprosil trest. Pak bych snad mohl zůstat, protože sáhib Lindsay je na mě zvyklý. Tikiriho bych ale potrestal sám!” rozkřikl se zatínaje pěsti. „On je ten horší zlosyn.”

„U mne žádné zlosyny nenajdeš,” řekl Wikrena. „Ale co to, bratře? Vidím, že toužíš po pomstě, ačkoliv nemáš toužit po ničem. Tak alespoň říkají tvoji oranžoví učitelé s lysými hlavami.” Narážel na buddhistické mnichy, kteří si vyholují lebky a nosí jasně oranžová roucha.

„Nesměj se!” vybuchl Tissa. „I kvůli tobě snad ztratím místo, nebo přinejmenším hodně peněz. Právě dnes odpoledne ke mně přišel sluha z kanceláře a vymáhal na mně pět rupií -jinak panu Lindsayovi prozradí, že ti můj syn včera pomáhal vézt ryby.’

„A co je panu Lindsayovi po tom?”

„Hodně,” zasmušil se Tissa. „Jednak jsem ho včera obelhal, že Bandala je nemocen. A mimoto…” Odmlčel se.

„Mimoto se pan Lindsay bojí Alvara?” nadhodil Wikrena.

„Ne! Pan Lindsay se nebojí ničeho, je dost mocný a je džentlmen,” ohradil se Tissa. „Jenomže pan Alvaro byl dnes u něho a určitě spolu mluvili o tobě a o rybářích. Co si řekli, nevím.”

„Zato já to vím velice dobře,” zasmál se Wikrena; a když spatřil Tissovo ohromení, dodal na vysvětlenou:

„Ne, neposlouchal jsem za dveřmi, ale dovedu si jejich hovor živě představit. Seber se, bratře, a jdi domů. Opravdu myslím, že učiníš nejlépe, nebudeš-li Bandalu hledat. Spíš bys mu měl dopomoci k útěku! Pak bys mohl tvrdit, že za nic nemůžeš, že plul se mnou bez tvého vědomí a teď že uprchl před tvým hněvem.” Wikrena vstal. „Ano, jdi a řekni, že se ho zříkáš, protože se ti odrodil.”

Tissa však zůstal sedět. Zvedl pouze tvář k svému bratrovi a ve světle kahance bylo vidět jeho smutné, ustrašené oči, plné nejistoty. „Wikreno!” vydechl. „Vskutku si myslíš, že já.” Nedomluvil. Vstal. Na odchodu se ještě obrátil: „Je to hrozné, Wikreno. Najednou opravdu nevím -” Ale ani tentokráte nedomluvil. Zmizel ve tmě, zatímco hlas muže Žáby za ním letěl jako krákoravá vrána:

„Ho! Tissa běží k svému pánu! Tissa může běžet, protože má ještě nohy! Haha! Pán mu je nechal, ty nohy, jenže si vzal něco jiného.”

V té chvíli se už chlapci vrátili do chatrče a ulehli stuleni k sobě, neboť bylo málo místa.

„Co teď chcete počít?” ptal se jich Wikrena. „Nejmoudřejší by snad bylo, kdybyste zůstali u mne. Říkáte, že se ten kluk o nůž jen trošičku škrábl. Celý pan Lindsay vám tedy nemůže mnoho udělat. Klidně se mu postavím a budu vás bránit.”

„Ne ne,” vyhrkl Bandala zoufale. „Nemohu zde zůstat. Bojím se otce - a taky o otce. Vyhnali by ho.”

„To by asi nebylo tak hrozné neštěstí,” zabručel Wikrena. „Škoda, byli by z vás možná dobří rybáři.”

„Ne možná, ale určitě,” ozval se Tikiri trochu uraženě. „O tom nemusíš, Wikreno, ani trochu pochybovat. Jenomže nad čím bych tady ještě mohl zvítězit? Všechno jsem už přemohl, drát, kobru, červený vůz -” Nakrátko zatápal, zda má přidat i modrého žraloka… a pak ho přidal, aby Wikrenu spíše přesvědčil.

„Ovšem,” zubil se Wikrena. „Ale tak se mi zdá, že ti tady přece jen dost nepřátel zbývá. Například pan Alvaro a Lindsay.”

Tikiri nakrčil v hlubokých rozpacích nos.

„Ne,” rozhodl se pak. „Raději to nejdřív zkusím s divokými slony. Totiž chtěl bych to s nimi zkusit, ale Bandala chce kolem sebe vidět moře. Půjdu tedy s ním, protože jsem asi všechno zavinil. Jenže nevím kam, a Bandala to také neví. Nechce opustit moře, a nechce jít po pobřeží.”

Wikrena se podíval na Bandalu:

„Co tedy vlastně chceš?”

„Nic, nic,” zavzlykal Bandala ještě celý rozlítostněný odchodem svého otce, s nímž se ani nerozloučil. „Neptejte se mě! Chci. chci utéci někam, kde bych nikdy nepotkal žádného bílého. Přinášejí s sebou zlo a neštěstí.”

„Pcha!” zvolal Dhamu. „Musel by ses zahrabat do džungle mezi hady. A i tam by přišli bílí a stáhli by z tebe kůži, protože by tě taky měli za hada.”

„Ha-ha!” rozchechtal se muž Žába. „Ha-ha-ha!”

„Nechte ho,” řekl soucitně Tikiri. „Má velký zármutek. A mimoto má možná pravdu, až na to, že by chtěl nějaké moře bez pobřeží. To je samozřejmě hloupost, ale půjdu s ním a budu ho těšit, a půjdeme tak dlouho, až najdeme docela pusté místo, u moře. Tam se usadíme a vyrobíme si člun..

„Nesmysl, nemůžete si postavit člun, to je velké umění,” zahučel Dhamu, který proslul jako stavitel člunů a velice se tím honosil.

„Co máme tedy dělat?”

Wikrena se zamyslel a chvilku bylo ticho, až se opět bručivě ozval Dhamu; byl to nevlídný, zakaboněný medvěd, avšak zdaleka ne zlý:

„Mám v Talakele sestru, které se před lety utopil syn. Teď by byl asi ve vašem věku. Jděte k ní s mými pozdravy, jistě vás dobře přijme. Její muž je síťař a také se cítí osamělý.”

„Kde je Talakele?” zeptal se Bandala s nechutí.

„U moře. A dost daleko, aby tě tam ryšavý Angličan nenašel, když z něho máš takovou třasavku,” ušklíbl se Dhamu.

„Nemám z něho třasavku! Nechci ho prostě už nikdy vidět.”

„Ticho,” zasáhl Wikrena netrpělivě. „Takhle se nedostaneme nikam. Já jsem vás skryl před Tissou, já tedy rozhoduji! Vydáte se do Talakele, protože tam najdete přístřeší a protože tam málokdo od nás zabloudí. Je to velký kus cesty na sever, autobus tam jede přes hodinu. Ačkoliv bude lépe, když půjdete pěšky a ušetříte peníze.”

„Ba ne, nemusíte jít pěšky,” zaskřehotal muž Žába. „Do Talakele a ještě dál jezdí nákladní auto, které rozváží zeleninu. Vždy za šera stojí na silnici u lomů, protože řidič má tady ve vsi milou. Haha! Vím to, protože když jsem se ještě musel ploužit po rukou, vstával jsem velmi časně, abych předběhl ty oranžové žrouty. Ale teď mám svou novou kolébku.” Naráz zapomněl na vůz a opět začal líčit, jakou silou ráno pádloval a jak velice byl prospěšný.

„Znám ten vůz,” přerušil ho Wikrena. „Je tmavozelený a opravdu tam přes noc obyčejně stojí. Stačí, když vlezete vzadu pod plachtu a budete se chovat tiše. Až slunce vystoupí o jednu svou šířku nad obzor, vyskočíte. Budete už blízko u Talakele. Dám vám trochu jídla na cestu.”

„Můj švagr, muž mé sestry, se jmenuje Senaret,” vzpomněl si Dhamu. „Dělá sítě. Každý vám ukáže, kde bydlí.”

„Ha!” vykřikl muž Žába. „A povězte mu, jak i bez nohou dovedu pádloval! Nezná mě sice, ale ať o tom ví!”

„Ano. Ano, jistě,” slíbil Tikiri. Chtělo se mu spát a bál se, že Žába bude lomozit až do rána.

Jak se pak převalil na druhý bok, pocítil, že ho něco tlačí v pase. Sáhl tam a nahmatal oblý, tvrdý předmět zavázaný v cípu sarongu. Byl to drahokam, vlastně polovina drahokamu, kterou chtěl dnes večer darovat Žožo Lindsayovi. Ano, teprv dnes večer!…

Tu zavřel oči a žasl, jak je to nedávno, a přece tak nesmírně dávno. Jako v nějakém jiném úseku života - jako v bláhovém dětství, které ještě před několika hodinami prožíval, ale které je teď nadobro pryč.

Na okamžik jím procivěla podivná úzkost, Či snad spíše lítost nebo stesk, avšak zakrátko tu slabost zaplašil. Konec konců se těšil do širého světa. A byl rád, že tam s sebou ponese svůj krásný, vzácný kámen, který mu vždy připomene rodnou vesnici.

Wikrena je probudil dlouho před úsvitem. Musel vyplouvat dříve než ostatní rybáři, aby se dostal s úlovkem včas na trh, a dnes si ještě přivstal. Nechtěl, aby někdo chlapce spatřil a donesl věc Tissovi.

Když se Bandala s Tikirim kradli k silnici, byli ještě příliš rozespalí, než aby je napadlo otočit se k moři a dát sbohem svému ostrůvku. Na nic nemysleli, tak olověná měli víčka a tak omámené hlavy. Tikiri vzpomněl jen na svou matku a prosil Wikrenu, aby jí vysvětlil, co se stalo, a uklidnil ji. Její Tikiri se neztratí!

Silnice byla pustá, temná, stejně jako haldy kolem dolů i budova s kancelářemi, kde už brzy bude zametat jiný chlapec. Palmovím však prosvítal měsíc a pomohl jim najít boudu, v níž dosud vše spalo, a hlavně vůz stojící v hustém stínu na druhé straně silnice. Bez hlesnutí vklouzli pod plachtu. Tma uvnitř se zdála stokrát hustší než tma předjitří a museli se řídit jen hmatem. Tak objevili hromadu košů a beden, které přelezli až dopředu k řidičově budce, aby je nenašel, hned jak se podívá do vozu. Skulina byla těsná, v první chvíli se však neodvážili odsunout náklad; báli se hluku. Až je k tomu posléze přinutila křeč a otlačené kosti. Opatrně si upravili jakýs takýs prostor, v němž se skrčili. Zavřeli oči…

Napůl je probudil rachot motoru a otřásání vozu, který se právě hnul. Týž jednotvárný lomoz je však zakrátko opět ukolébal.

Podruhé je vyburcoval prudký skok, zhoupnutí, které vyhodilo náklad až bezmála k plachtě. Vůz však nezastavil.

… a když nadzvedli cíp plachty, spatřili oslnivý disk slunce, visící už ve dvou třetinách cesty k nadhlavníku. Po obou stranách silnice rostla hustá džungle, z níž tu a tam trčelo několik převysokých arekových palem, teničkých jako stvoly rákosu. Vzduch měl zcela nezvyklou, neslanou příchuť i vůni, po oceánu nebylo stopy.

Naráz, bez ohledu na opatrnost vystrčili hlavy ven, až zahlédli bok vozu. Nebyl tmavozelený, nýbrž tmavomodrý.

Teprv teď se vyjeveně podívali jeden na druhého.

Skryli se v nepravém voze, zaspali celou řadu hodin, dostali se do vnitrozemí ostrova a teď jedou dál a dál.

Kam, neměli nejmenší tušení.

2. PRVNÍ DOBRODRUŽSTVÍ

V prvním ohromení se Bandala vztyčil, až narazil hlavou na plachtu. Nedbaje toho počal přelézat koše i bedny, jako by

zapomněl, že se vuz řítí plnou rychlosti vpřed a že nelze

vyskočit.

Tikiri ho chytil za rameno:

„Měj rozum! Chceš si zlomit vaz?!”

Strhl ho nazpět a dlouhou chvíli se beze slova choulili ve své úzké díře, přituleni k sobě tak těsně, až měli pocit, že jim v hrudi buší dvě srdce místo jednoho.

„Toužíš tolik po nějakém Talakele,” zašeptal konečně Tikiri. „Možná že nás dobrý duch schválně zavedl někam jinam.”

„Spíš Maró!”

„Jdi se svým Maró. Nechtěls jít po pobřeží, a splnilo se ti to. Čili tím líp. Možná že vystoupíme právě tam, kde budou stáda slonů…”

„Jdi se svými slony!” vyhrkl Bandala. „Chci, chci…”

„Samozřejmě. Už od včerejška něco chceš, ale víc z tebe nikdo nedostane,” přerušil ho Tikiri a nadzvedl cíp plachty. Cesta se nezměnila, krajina tím méně. Skoro se zdálo, že vůz se sice otřásá a řve, ale že vpravdě stojí mezi dvěma rozmazanými zelenými stěnami; jen arekové palmy, které co chvíli vystrčily nad džungli svou hvězdu listů nabodnutou na teničkém kmeni, běžely překotně nazad, podobny maličkým letícím kometám.

„Už je to tak,” zasmál se Tikiri. „Moře ti uteklo a uděláš nejlépe, když se najíš. Jídlo napomáhá klidu,” dodal trochu jízlivě. „O tom ti tvoji mniši nic neříkali? To se divím. Proč tedy pořád žebrají o rýži a ovoce, když jim jde o duševní klid?”

Bandala neodpověděl, nicméně Tikiri nepřestal žvatlat. Nyní, když se uklidnil, měl nehoráznou radost, že je vůz zavezl do neznáma a navíc do džungle, o níž tolik snil. A zatímco mluvil, šátral v temnu kolem sebe - až posléze opět nadzvedl plachtu, tentokráte však jen proto, aby vpustil dovnitř paprsek světla:

„Kam jsi zastrčil jídlo?”

„Jaké jídlo?”

„Nu, ten pytlík z lýka, který včera Wikrena připravil.”

„Tys ho nevzal?”

„Já?! Myslel jsem, žes ho vzal ty!”

„Tak tedy zůstal v chatě. řekl Bandala tupě. „Co na tom, stejně nemám hlad.”

„Ale já ano!” vykřikl Tikiri, divže nepřehlušil rachocení vozu.

„Co na tom,” opakoval Bandala s pravou buddhistickou odevzdaností. „Najíme se, až vystoupíme. Bude to už brzy.”

Mýlil se však, a krutě, jak ukázaly příští hodiny:

Vůz nezastavil. Jednou dvakrát sice zpomalil natolik, že by byli mohli vyskočit, ale štěkot psů, kokrhání drůbeže i směsice lidských hlasů jim prozradila, že projíždějí vesnicí nebo městečkem, kde by jistě neušli pozornosti.

„Ačkoliv nakonec jiného nezbude než vyskočit, ať je to kde chce,” usoudil posléze Tikiri. „Kručí mi v břiše, a řekneš-li, že tobě ne, jsi větší lhář než Zožo.

„Žožo není lhář,” vydechl Bandala jedva slyšitelně.

„Cože! Tedy lhář jsem snad já!”

„Ne,” zabručel Bandala o něco hlasitěji. „Zožo má pravdu, jenže ty jí nechceš věřit. Bílí jsou všude a všude a nikam před nimi neutečeš, leda na ostrov.”

„Jsme na ostrově!”

„Leda na ostrůvek, který ještě nenašli,” zpřesnil Bandala. I jemu se sice svíral žaludek, ale na rozdíl od Tikiriho nemyslel na hlad, nýbrž na to, co mu včera večer blesklo hlavou a co teprv nyní, v dlouhých hodinách nečinnosti, měl čas uvážit. Temno v jejich skrýši neodvádělo zrak jinam a on, Bandala, v něm znovu a znovu viděl malou zářící polokouli, jež plula daleko v oceánu a překypovala blaženým klidem. Viděl ji jen ve své fantazii, ale tak dopodrobna, jako by už stál na jejím růžovém vrcholu, před svou chatrčí. Koldokola se svažovaly růžové břehy, tu a tam se kývala ve větru růžová palma, na nebi letěli růžoví ptáci, příboj hučel a nikde, nikde nebylo človíčka krom Tikiriho. A třeba i Wikreny. A třeba i toho medvěda Dhamu. A třeba i muže Žáby, který sice skřehotá a plácá stále totéž, ale neporoučí ti, abys udělal něco, co nemůžeš, nechceš-li ztratit před sebou samým poslední zbytek

úcty. Nikde nikdo kromě přátel, kromě dobrých hnědých lidí___

„Ach!” vzdychl pojednou nahlas po svém zvyku, neboť ho právě napadlo, že na ten vysněný ostrůvek zapomněl postavit svého otce Tissu, jako kdyby se mu tam usadil.

„Vida, už kvílíš hlady,” ozval se z temnoty Tikiri. „A dobře ti tak! Pročs nevzal pytlík s jídlem!”

Bandala hned neodpověděl. Byl tak okouzlen vidinou svého růžového ostrova, že o něm toužil mluvit… ale zároveň se bál, aby si kamarád nepomyslel něco o zbabělosti.

„Co mlčíš?” dopálil se Tikiri. „Bojíš se? Nebo se ti stýská?”

Bandala zavrtěl hlavou:

„Myslíš, že je zbabělé utíkat před někým, kdo je menší?”

„Ne,” řekl Tikiri a jeho další slova prozradila, že ví, koho má Bandala na mysli. „Žožo je sice o trošičku málo menší než ty - a skoro také než já! - ale nemůžeme s ním žít a prozatím ho také nemůžeme přemoci, protože je bílý a všichni mu nadržují. Proto musíme jít někam, kde ho nepotkáme. Nejlépe někam, kde jsou sloni. Až je zkrotíme, budeme tak silní, že si už budeme moci troufnout na všechno. Ne, jít krotit slony určitě není zbabělost.”

„Ale co když všude najdeme bílé? Dhamu to tvrdil.”

„Půjdeme tedy ještě dál!” rozohnil se Tikiri. „Půjdeme nesmírně daleko! Ačkoliv -” Zarazil se.

„Nemůžeme jít nesmírně daleko,” dopověděl Bandala za něj. „Jsme na ostrově, a půjdeme-li dost dlouho tam nebo onam, přijdeme zase k moři.”

Tikiri mlčel.

„A právě proto jsem vůbec nechtěl odejít od moře,” pokračoval Bandala. „Ale také jsem nechtěl jít po pobřeží, protože bych stále chodil v kruhu. Chtěl jsem přes moře. Chtěl jsem plout a plout, až bych našel zem, kterou ještě nikdo z nich neobjevil.”

„Ano,” souhlasil Tikiri zasmušile. „Jenomže taková země asi nikde není.”

„Kdoví!”

Vůz se řítil nezmenšenou rychlostí, rachot je omamoval, kodrcání jim vyvolávalo v útrobách hladovou křeč, která až bolela. Zkusili sice prohledat koše, ale našli v nich jen papírové pytlíky s jakýmsi práškem, který jim nechutnal; což ostatně nebyl div, neboť šlo o vzorky umělého hnojiva, určeného pro botanickou zahradu v Peradenyi.

S pomocí Bandalova nože odtrhli dokonce víko jedné bedny a zaplesali, když uvnitř nahmatali oblé tvary konzerv. Ale radost netrvala dlouho. Neměli, čím plechovky otevřít -nůž na to nestačil, nebyl ani dost silný, ani dost špičatý. Poté už jen tiše seděli s konzervami v rukou, pak si je tiskli na prázdné žaludky v matné naději, že tím zaženou pocit hladu… Až je nakonec hlad přešel vystřídán něčím horším: žízní.

Den pokročil, sluneční paprsky sršely kolmo dolů a dusno pod plachtou vzrostlo, až se zdálo, že vůz je plný husté lepkavosti. To, co se jim lepilo na kůži, byl však jejich vlastní pot.

Tehdy Tikiri odhodil plechovku a se vší rozhodností nadzvedl plachtu:

„Už to nevydržím. Musíme ven!”

„Ano, jdeme,” souhlasil Bandala zmučeně. Zvedl plachtu na druhé straně, vystrčil hlavu, jako by chtěl v zoufalství vyskočit střemhlav… a překotně ji strhl zpět:

Spatřil řadu domků krytých palmovou slámou a před nimi postavy lidí.

Současně kodrcání zmírnilo, jak vůz ztrácel rychlost.

„Teď anebo nikdy!” vykřikl Tikiri. Na jeho straně domy nestály.

„Stůj!” sykl Bandala.

Avšak Tikiri už vysunul obě nohy.

„Počkat!” zaúpěl Bandala.

Pozdě. Tikiri už skočil.

Sotva půl minuty nato zaskřípěly brzdy a vůz zastavil tak zprudka, že hromada košů se zřítila dopředu na Bandalovy nohy. Necítil bolest, ale nemohl se pohnout, a než se osvobodil, stál řidič za vozem a rozhrnoval plachtu. Jen ostré světlo venku a tím temnější šero uvnitř způsobilo, že Bandalu nezahlédl a že se klidně chopil první bedny. A jen zděšení přimělo chlapce, aby tiše vyčkal, až řidič shodí bednu na zem.

Táž hrůza - jak z řidiče, tak z osamělosti - mu pak dodala tolik odhodlání i síly, že se naráz zprostil hory košů, že zvedl plachtu na téže straně, kde zmizel Tikiri, a vymrštil se na pažení vozu.

A poté se krčil na silnici tváří v tvář hloučku překvapených lidí.

„Ho! Ha!” vykřikl kdosi, jako by se to byl naučil od muže Žáby.

V témže okamžiku se Bandala vymrštil znovu, tentokráte vpřed a vskutku střemhlav:

Jeho hlava rozrazila hlouček jako dělová koule, tělo proklouzlo za ní, jeho nohy se rozkmitaly…

A zatímco vzadu halasily rozčilené výkřiky, přeběhl Bandala dvěma skoky silnici a ponořil se do zelené hradby houštin. A utíkal dál a dál, utíkal tím rychleji, čím divočeji za ním zněl a zuřil štěkot.

Neboť hlasy lidí už ztichly, ale zato se ozvali psi.

Tak jako včera večer, pouze s tím velkým rozdílem, že pan Lindsay měl jediného teriéra, který nikdy nikoho nepokousal, kdežto zde se za uprchlíkem hnala celá vzteklá smečka nepochybně ještě hladovější než on sám.

Nevěděl, kam prchá, a ani se o to nestaral. Vnímal jen husté, dusné šero kolem sebe i nad sebou, kde listoví stromů splývalo v baldachýn, ale nejhustší dole u země, kde spleť jakýchsi křovin tvořila modrozelenou hladinu, pohupující se jako rašelina. Jindy by se asi neodvážil vstoupit bos do tak nepřehledného podrostu, který vskutku může skrývat močáliště, o hadech ani nemluvě. Teď ho však hnal strach.

A zelený podrost ho zachránil, neboť zdržel psy, kdežto on, Bandala, měl právě tak dlouhé nohy, aby dokázal houští přeskakovat.

Běžel, skákal klikatě, sem tam. Musel měnit směr. Štěkot zněl hned zde, hned onde - někdy dokonce jako ze všech stran - a křoviny trčely místy do výše, na niž si už netroufal. Ztrácel dech.

A teprv když se štěkot za ním změnil v zavytí a když už opravdu nemohl dál, teprv tehdy učinil to, co měl učinit už dávno: Vylezl na strom.

Psi dole ještě chvíli zuřili, než je to omrzelo a než se rozutekli. Nikdo za nimi nepřišel, nikdo uprchlíka nepronásledoval, nikomu to nestálo za to, jen těm psům. Byly

žíhané bestie se zarudlýma očima, připomínající svými žlutočernými pruhy ony zrádné rybky-piloty, které doprovázejí žraloky na jejich krvavých cestách. Na to myslel

Bandala sedě ve větvích: na oceán a na ryby v něm, třeba sebehroznější, ale tiché. Nenáviděl řev zvířat, bál se ho.

Ale psi zmizeli, aniž věděl kam, a náhle mu bylo daleko hůř než dříve. V lese - neboť místo, kde se ocitl, nebyla džungle, nýbrž les štíhlých jako postříbřených stromů - v lese se rozprostřelo ticho, jaké dosud nikdy nepoznal. Ani na nejklidnějším moři, kde vždy šplíchne alespoň pádlo, když je ponoříš do vody, anebo vahadlo člunu, když je vlna zhoupne. Ani doma v kokosovém háji, kde vždy chřestí listy palem. Ani v džungli, prostírající se dále od pobřeží, kde i v mrtvých chvílích před úsvitem alespoň občas vykřikne pták, ozve se šakal nebo opice. Zde se však neozvalo nic. Jen bzukot hmyzu, tak nepřetržitý, až se Bandalovi zdálo, že mu zní v hlavě, ba v celém těle - že je to zvuk jeho proudící krve, protože on, Bandala, je zde jediný živý tvor.

Stísněně se rozhlédl. Všude vůkol jen stromy a stromy, všechny stejně štíhlé, se stejně řídkými korunami a stříbřitými kmeny… Tu ho přemohl nový pocit, ještě hroznější než nedávný strach ze zběsilé smečky: pocit osamělosti.

Neměl představu, kde leží vesnice. Jinak by se tam byl asi vrátil - a ne asi, nýbrž dojista. Nechtěl být sám. Byl by teď snad uvítal i ty psy, kdyby se vrátili. Neboť pak by měl alespoň naději. Stačilo by počkat, až je nuda nebo hlad zažene k domovu, a pozorovat, kterým směrem se dali. Prve si toho, běda, nepovšiml; byl příliš uštvaný a zděšený.

Znovu a znovu se rozhlížel. Shora pršelo sluneční světlo, tříštilo se v tisíce žlutých skvrn podobných květům a bylo to velice krásné; želbohu málo platné. Po stínech, jež slunce vrhalo, poznal sice, kde je východ a kde západ, ale nic víc. Nevěděl, odkud přišel - na útěku neměl čas starat se o světové strany. Nevěděl nic, leda že je ztracen a sám a že nic na světě není hroznější než toto vědomí.

Tehdy ho úzkost přiměla, aby zavřel oči a pronikavě vykřikl v nejasné představě, že tím kohosi vyburcuje a dočká se odpovědi. Anebo alespoň výkřiku, zapištění, vůbec něčeho, co by ukázalo, že zde není tak nadobro ztracen.

Ale nic nezaznělo. Jen hmyz stále hučel a bzučel. A nic se nepohnulo, ani ty milióny bílých mravenců-termitů, o nichž věděl, že zde jsou, a tudíž se i pohybují, ježto mravenec nezná klid. Ano, hýbali se, lezli, kousali, žrali dřevo - avšak dříve nad sebou vystavěli tunel z bláta, pod nímž nyní zůstali neviditelní. Pouze ty tunely spatřil na některých suchých kmenech: hnědou hliněnou slupku, tenčí než ořechová skořápka.

Opět zbytečně vykřikl. Nato zavřel oči a napínal sluch, zda snad v dálce nepostřehne kokrhání kohoutů… Neslyšel nic. Vesnice byla příliš daleko. Utíkal příliš dlouho. Vylezl na strom příliš pozdě. Samé příliš, příliš a příliš!.

Nedomyslel.

Konečně cosi zaslechl.

A znovu, a blíže!

Otevřel zeširoka oči. Praskot, šelestění zaznívalo zdola a napadlo ho, že by to mohl být černý medvěd, ten s dlouhým čenichem, který se živí mravenci. Jen on by se mohl toulat právě zde, v tomto divném mrtvém lese, kde nežije nic krom mravenců. Ale v tom případě je situace zlá, neboť medvěd dovede lézt na stromy.

Bandala se skrčil. Medvěd je živá bytost, avšak medvěd neukáže cestu k lidem. Teď si to uvědomil. Jsi-li příliš sám, toužíš po něčem živém, ale objeví-li se to, seznáš, žes netoužil po čemkoli, ale jen a jen po lidech. Nebo po tvoru, který je spojen s lidmi. Nebo který je aspoň neškodný. Ani to, ani ono medvěd nebyl.

A přicházel stále blíž.

V té chvíli zavřel Bandala znovu oči a počal nahlas odříkávat mocné vzývání „mantharam”, které je s to zneškodnit jakoukoliv šelmu, víš-li ovšem, o kterou běží. Neboť na každé dravé zvíře platí jiné mantharam, pouze hadi

neuposlechnou, protože jsou hluší; tak alespoň učila Bandalu jeho matka, a otec Tissa to potvrdil. Avšak to, co se blížilo sešlapávajíc s praskotem křoví, nebyl určitě had, který nemá nohy, a pravděpodobně ani levhart, který se raději pohybuje v

korunách stromů a který by zde ostatně nenašel nic k snědku. Co tedy jiného než medvěd!

A vskutku:

Sotvaže Bandala z plna hrdla spustil, šelestění ztichlo. Oddechl si…

Ale běda, sotvaže ztichl, aby nabral dech, ozvalo se znovu. Mantharam nepomáhalo! Nebyl to tudíž medvěd, ale snad divoké prase, které sice neleze na stromy, ale dokáže podrýt kořeny.

„Ach, prase!” zaúpěl Bandala. „Zaklínám tě, abys ztratilo sílu a stálo zde dvě hodiny jako přikované! Zaklínám tě ve jménu zlého Maró, jehož jsi vtělením, zaklínám tě mocně, neboť jsem strašný lovec, a nezabiji-li tě, vede mě k tomu jen soucit. Ach, divoké prase.”

Praskot však neustal, a právě v okamžiku, kdy Bandala změnil mantharam potřetí, kdy zvolal „Slyš mě, leoparde, zaklínám tě, abys neotevřel tlamu, jako bys ji měl svázanou řetězy…!”, právě v té chvíli se z křoví vynořila velká černá hlava.

„Ó netvore!” zaúpěl Bandala to nejstrašnější mantharam, jehož smíš použít jen v nejkrajnější nouzi.

Vzápětí se ozvalo pronikavé zaržání, jako když zvíře současně chrochtá, štěká, vyje.

A pak se objevilo celé tělo té příšery, tělo kupodivu velmi malé.

Bandala se kousl do rtů.

Nebyl to ani medvěd, ani levhart, ani divoký kanec, nýbrž Tikiri.

3. ZAČAROVANÝ LES

„Proč ses neozval!” zuřil Bandala, když slezl celý zpocený se stromu.

„Jak to?” chechtal se Tikiri. „Zařval jsem, jak nejlépe jsem uměl.”

„Ale pozdě!”

Tikiri se stále ještě svíjel smíchy:

„Chtěl jsem vědět, co všechno budeš vzývat. Myslím, žes zapomněl jen na slona.”

„Fuj,” odplivl Bandala. Byl ze srdce rád, že to dopadlo takhle, ale měl za moudřejší obrátit řeč jinam. „Fuj, brrr, mám pekelnou žízeň.”

Místo odpovědi mu Tikiri podal plod papaje podobný baňaté žlutozelené okurce. „Kdes to sebral?”

„Na stromě,” ušklíbl se Tikiri. „Měl jsem sedmkrát sedm hodin času se rozhlédnout, než ses odvážil vylézt z vozu.”

„Nešlo o odvahu!” ohradil se Bandala, a zatímco jedl, líčil divokými barvami svou smůlu s koši ve voze, s lidmi před vozem a se strašlivými psy.

„Ano, viděl jsem to,” prohlásil Tikiri. Zanechal už pošklebků i posmívání, aby s tím větší pýchou vyprávěl, co se dělo s ním. Jak vyskočil z vozu a skulil se přímo pod papajový strom, jak pod ním - ještě vleže - duchapřítomně sebral spadlé ovoce, jak se vztyčil a spatřil divné věci: Bandala nikde, nikdo nikde, jen na druhé straně silnice domy a vpředu vůz, který zastavuje - a pak lidé, kteří se vyhrnuli z domů a obklopili vůz

- a pak řidič, který zvedá plachtu–a teprv potom Bandala,

který skáče lidem do náručí, jako by se domníval, že ho přišli vítat. Chachacha! A pak samozřejmě zmatek, psi, Bandala prchá jako myš… a on, Tikiri, ze soucitu za ním. Totiž ne přímo za ním, ale kus stranou, aby ho psi neucítili, avšak také do lesa. A pak konec, štěkot tichne, zase nikde nic, jen stromy a samozřejmě on, klidný Tikiri, který chladnokrevně uvažuje, kde by asi mohl Bandala být. Buď na stromě, nebo ve psích žaludcích, ale spíše na stromě někde tím směrem, kde psi naposledy štěkali. A poté se ozve kvílení plné hrůzy, jež by kdekomu zmrazilo krev v žilách, opravdu kdekomu, jen ne jemu, Tikirimu, který v tom vyděšeném křiku pozná hlas Bandalův právě podle té bezmezné úzkosti. Nu - a pak už jen to trojí zaklínání. To je vše.

„A je toho dost málo,” prohlásil Bandala s velkou důstojností. „Rozhodně ne tolik, aby ses tím musel chlubit. Ale nechrne zbytečných řečí. Musíme se vrátit do vsi, vůz je už jistě pryč.” Dojedl, Otřel si ruce o sarong. „Kterým směrem to je?”

„Co?”

„Vesnice.”

„Vesnice?” podivil se Tikiri. „Jak se tam můžeme vrátit, kdyžs tam povalil dva muže? Nevíš, co za tebou křičeli? Lupič! Vrah! Chyťte ho!”

Bandala mlčel. Bylo zcela možné, že někoho porazil, a třebaže při útěku za sebou slyšel jen zmatený jek, měl dojem, že Tikiri mluví pravdu.

„Ale přece nemůžeme zůstat v tomhle začarovaném lese!”

„Není to začarovaný les. Je to plantáž,” opravil ho Tikiri.

Bandala se pomalu otočil kolem své osy. Stromy se vskutku podobaly oněm, které kdysi spatřil na kaučukové plantáži Sira Fleming-Jonesa, stejné útlé, světle šedé kmeny s řídkými korunami - a na těch, jejichž kůra dosud nadobro nezmizela pod hliněnou slupkou mravenčích tunelů, rozeznal nyní dokonce spirálovité zářezy, z nichž kdysi prýštila lepkavá šťáva, míza.

Ano, byla to plantáž… což zároveň vysvětlovalo podivně smutný, jednotvárný dojem, jímž les působil: Nerostlo zde nic jiného než gumovníky, které ani při nejlepší vůli nelze nazvat krásnými. Navíc byly povětšině suché.

Byla to tedy mrtvá plantáž - což opět vysvětlovalo mnohé:

Proč zde žije tak málo zvířat; proč zde nejsou ptáci; kde se vzal ten hustý podrost pokrývající zem.

Přišel prostě Angličan nebo jiný bílý, dal vypálit a vymýtit džungli, nasázel své ošklivé kaučukové stromky, a zvěř se přestěhovala jinam. Během času se stromky vyčerpaly, přestaly dávat mízu, Angličan odešel, ale zvířata se nevrátila. Co by si zde také počala bez potravy! To, co za sebou Angličan zanechal, stačí tak právě pro všekazy, termity. Vrátila se však džungle, vyslala do zpustlé plantáže svůj první předvoj, podrost, a nepochybně se mrtvé půdy v budoucnu opět zmocní. A s ní samozřejmě přijdou i zvířata, motýli, květy, ptáci, všechen ten pestrý život, který tropickou džungli naplňuje. Dosud se tak pohříchu nestalo.

Bandala sáhl k pasu pro svůj nůž, na který ve chvílích největší úzkosti nadobro zapomněl, a zaryl jej do půdy. Byla vyschlá, stále ještě jako po vypálení.

„Čo si tedy máme počít?” zabručel neklidně. „Do vsi nemůžeme a tady se nic k snědku nenajde. Dokonce ani voda!”

„Do vsi opravdu nemůžeme, ale k silnici ano,” opravil ho Tikiri. „Myslel jsem si, že by bylo nejmoudřejší vrátit se právě tam, kde jsem seskočil z auta. Je to ve vsi, a není to ve vsi…”

„Je to zkrátka kousek před ní,” přerušil ho Bandala netrpělivě. Byl nesmírně rád, že se s Tikirim opět sešel, nicméně se mu zdálo, že si už příliš dlouho hraje na chytřejšího. „A rostou tam papaje

„A mangovníky. Podél silnice,” doplnil Tikiri chvatně. „A objevil jsem také banány!”

„Samozřejmě,” odkašlal Bandala a myslel si, že objevit banánový strom nebo papaji, když se pod ní skulíš, není tak velké umění. „Vrátíme se tedy k silnici před vsí, najíme se ovoce, vyspíme se a ráno uvidíme. Možná že najdeme nějakou stezku a dostaneme se k jiné vsi, dále od silnice. To by se mi rozhodně hodilo líp!” dodal už veseleji. Představa vsi ztracené v džungli se mu nadmíru zamlouvala už proto, že tam s největší pravděpodobností nenarazí na žádného Evropana.

„Mně taky!” zvolal Tikiri, kterého spíše lákala vidina divokých slonů, kteří se přirozeně silnici vyhýbají.

Když se však chystali vykročit, seznali, že si ani jeden, ani druhý nepamatuje, za kterým křoviskem se Tikiri vynořil; během rozhovoru přecházeli a točili se tak bezstarostně, že nadobro ztratili směr.

„Ach, ty nešťastný!” zanaříkal Bandala. „Víš vůbec, odkud jsi přišel?”

„Samozřejmě že od silnice, právě tak jako ty!” ohradil se Tikiri. „Běžel jsem rovnou do plantáže, a pořád dál, dokud jsem po pravé ruce slyšel štěkání. A když ztichlo, zahnul jsem doprava. A když jsem slyšel tvé první volání o pomoc, zahnul jsem trochu doleva, protože jsem byl moc napravo. A když jsem slyšel tvé druhé zakvílení, zahnul jsem zase trochu doprava, protože jsem byl moc nalevo. Je to hrozně jednoduché, jen najít začátek. Vlastně konec.”

Bandala vztekle zadupal: *

„Konec nemusíme hledat, konec je tady! Musíme najít to místo, kde jsi řval jako opice!!’

„Neřval jsem jako opice, ale jako divoký slon!”

„Slon neřve, slon troubí!”

„Řve, a jak často! Když má vztek nebo když ho poraníš, řve, až se hory třesou,” tvrdil Tikiri s jistotou starého lovce slonů, a spor trval ještě chvíli, aniž někam vedl. Nakonec vylezl Bandala zpět na strom, aby ze svého původního stanoviště snáze zjistil, kde se asi prve vynořila velká, černá Tikiriho hlava.

„Vsadil bych se, že tamhle,” ukázal dolů. „Postav se tam a ani se nehni!”

Tak přece jen určili směr a vydali se na cestu.

Chvíli se mlčky brodili podrostem, snažíce se jít rovnou čarou. Nato zabočili maličko vlevo, ježto už pravděpodobně dospěli k místu, kde Tikiri na své cestě za Bandalovým hlasem zabočil maličko doprava. A opět šli, až Tikiri usoudil, že jsou nyní tam, kde on prve zahnul trochu vlevo. Odbočili tedy trochu vpravo, a pak ještě jednou, avšak vlevo a v ostřejším úhlu; Tikiri totiž tvrdil, že někde zde slyšel, jak psi přestali štěkat.

„Opravdu bych nikdy nevěřil, že se někdo může v lese tak bezhlavě motat,” vyhrkl Bandala, který už vskutku ztrácel přehled, kde má levou ruku a kde pravou.

„Nemotáme se…”

„Mluvím o tobě, ne o nás! Člověk by řekl, že ti cestu ukazoval blesk.”

„Však teď už půjdeme pořád rovně,” pravil Tikiri zlehka. „Zanedlouho se musí objevit silnice.”

Postupovali nyní o poznání pomaleji - buď zde byl podrost vyšší, anebo je zmáhala únava. Nicméně kráčeli vytrvale až do chvíle, kdy Bandala poznamenal, že má bezedný hlad.

Tikiri se zastavil:

„To ti věřím. Ale podívej se!”

Ukazoval prstem na kulaté, hnědozelené koule, visící s větví kaučukových stromů.

Bandala s nechutí odplivl:

„Takový hlad zase nemám, abych jedl hmyz!” Mluvil právě o těch koulích, které sice na první pohled vypadají jako ovoce, ale vpravdě nejsou nic jiného než hnízda, jež si červení kousaví mravenci slepují z listí a hlíny.

„Tak jsem to nemyslel,” řekl Tikiri smutně. „Napadlo mě jen, že jsem tahle hnízda neviděl, když jsem tudy běžel poprvé. Čili že se hned tak nenajíme.”

Bandala zkameněl:

„Chceš tím říci, žes tudy vůbec nešel?” A když Tikiri pokrčil nejisté rameny: „Nesmysl! Musels tudy jít! A hnízd sis nepovšiml, protožes nešel, ale utíkal!”

„Snad…” potřásl Tikiri hlavou. „Možné to je. Ale co když jsme zahnuli doleva trochu málo?”

Pro jistotu tedy opět zabočili, a za čtvrt hodiny ještě jednou, neboť po silnici nebylo památky. Na dlouhou dobu se jim pak zdálo, že jsou na dobré cestě, ježto hnízda červených mravenců zmizela. Ale čas letěl a kolem se leskly stále tytéž stříbrné stromky zjizvené spirálovými zářezy, na jejichž okrajích dosud lpěla suchá míza. Spatřili dokonce několik zapomenutých misek, připevněných ke kmenům těsně pod zářezy tak, aby zachytily stružku tekutého kaučuku. Bandala se jedné z nich zmocnil:

„Abychom měli čím nabrat vodu, až na ni narazíme.”

Nevěřil už zřejmě, že se vůbec kdy dostanou k silnici a uhasí žízeň ovocem.

Tikiri sklonil uondaně hlavu:

„Takhle velkou plantáž jsem ještě nikdy neviděl.” Hned si však uvědomil, že v životě spatřil jedinou, tu u Sira Fleming-Jonesa, a opravil se: „Nikdy bych nevěřil, že taková nekonečná plantáž vůbec může být.”

„Není nekonečná,” prohodil Bandala. „Jenomže my asi chodíme klikatě. A dokonce možná v kruhu.”

Mluvil s překvapující mírností a klidem. Nějak mu to přišlo, ten klid i ta nevzrušená mírnost, jako sama od sebe. A přece ne tak zcela samovolně. Viděl, že Tikiri už těžce klopýtá, a bylo mu ho líto. Mimoto se styděl. Nedalo se popřít, že Tikiri našel v lese jej, Bandalu, a nikoli naopak. Ten malý Tikiri, který se už sotva vleče…

„Počkej,” řekl. „Snad nám pomůže, když si odpočineme.”

Sedli si tedy pod suchý kaučukovník a dívali se k slunci.

„Chceme-li někam dojít, musíme jít přímo,” ozval se Bandala po krátkém mlčení. „Chceme-li jít přímo, musíme mít před sebou věc, kterou stále dobře vidíme.”

„Slunce!” vyhrkl Tikiri.

Bandala přikývl. Tak se bez mnoha řečí vzdali silnic, papají, banánů i noclehu někde v opuštěné kůlně. Když si trochu oddechli, zvedli se a šli za sluncem.

„Včera večer také zapadalo,” řekl pojednou Tikiri, jako by učinil překvapující objev.

Ala Bandala se nezasmál. Přitakal. Cítil, co Tikirimu tane na mysli: Kde je včerejšek, kde je matka, kde je Wikrena, kde jsou naše známé, dobré chatrče!…

A kde je moře!

Ta poslední tesklivá myšlenka Bandalu až zabolela. Ach, kam zmizel oceán se svým otevřeným, široširým obzorem, se svými rybami a ostrůvky!

A znenadání to věděl. Díval se k slunci, jež růžovělo, a věděl s naprostou jistotou, že oceán je tam, kam slunce klesá. Vždy se ponořilo do oceánu, ponoří se tam tedy i dnes. A půjdeme-li tedy přímo za sluncem, dorazíme k pobřeží tak jistojistě, jako že zítra zase bude den.

Přidal do kroku:

„Rychle!”

„Proč?” namítl Tikiri. „Dnes už tam stejně nedojdeme.” Neřekl kam, ale i tak bylo jasné, že ví, co Bandalu táhne. Bandala se zarazil: „Už zase nemůžeš?”

„Já?!” Tikiri se rázem narovnal a vypjal: „Ten, kdo předevčírem zvítězil nad vozem pana Alvara, neví, co je únava!”

„To je pravda,” souhlasil Bandala. Byl rád, že se Tikiri zmínil o oné slavné plavbě. Měl dojem, že v té vzpomínce se tají velká síla. Kdo vydržel pádlovat se strýcem Wikrenou a s Dhamu, může se vskutku na sebe spolehnout. Bylo to prostě něco stejně podivuhodného jako iguaní jazyk zabalený v listu šťovíku - jednou jsi jej snědl, a máš dost chytrosti na celý život. Ba, zdálo se mu, že plavba do Mingaladonu je ještě daleko mocnější kouzlo, protože ještěrčí jazyk jsi spolkl, anižs o tom věděl, kdežto s pádlem jsi měl pekelnou práci, zdatnost jsi tedy získal svým vlastním přičiněním. Nehledíc k tomu, že z nich dvou, kteří teď bloudí mrtvým lesem, je vlivem iguaního jazyka chytrý jen jeden, kdežto zdatní jsou dík plavbě oba.

Tak uvažoval Bandala a hned mu bylo o poznání lépe.

„Už ani nemám takový hlad a žízeň,” pravil po chvilce.

„Právě jsem chtěl říci totéž,” souhlasil Tikiri.

Pohlédli na sebe a usmáli se, zatínajíce zuby, aby kamarád nezahlédl okoralý jazyk. Spatřili však své stejně okoralé rty. Tu se znovu usmáli a beze slova se ploužili dál podrostem, teď už právě jen tak rychle, aby vystačili se silami co nejdéle. Stále šli za sluncem. A ve své žíznivé vyčerpanosti měli znenadání vidinu, že slunce se nad nimi slitovalo a že jim jde v ústrety…

A pak - právě v okamžiku, kdy Tikiri ukázal k zemi na otevřený, bělavý kalíšek čtyřhodinové květiny - pak poznali, že vidina je neklamala. Slunce jim šlo vskutku vstříc, třebaže v jiném smyslu, než si představovali: sestupovalo už ze své nesmírné výše, klesalo jim před očima jako peníz přivázaný na nitce, jímž singálské matky škádlívají nemluvňata, aby vztahovala ručky a smála se. Právě tak se k nim blížilo slunce, jen mnohem pomaleji.

Zastavili se.

Oba se nyní upřeně dívali na bělavý květ, který Tikiri objevil, a věděli, že jsou přinejmenším čtyři hodiny odpoledne, neboť čtyřhodinová květina se vždy otevře přesně ve čtyři. Ačkoliv pravděpodobně je už mnohem později. A v šest nastane tma.

To jim běželo hlavami, když se Tikiri trochu křečovitě zasmál:

„Sláva! Roste-li tady květina, je jasné, že se někam blížíme. Předtím jsme žádné květiny nenašli.”

„Možná. Ale snad byly všude, jenomže zavřené, a my si jich nevšimli,” řekl Bandala.

A Tikiri mlčel, neboť tuto námitku nemohl vyvrátit. Pak však zvedl hlavu:

„Dobrá! Ale byly-li ještě před chvílí zavřené, znamená to, že jsou teprv čtyři, čili že máme ještě dvě hodiny času.

Bandala pokrčil rameny. Opět vykročili. Zakrátko narazili na celé trsy čtyřhodinových květin a jejich nálada stoupla, neboť se opravdu zdálo, že přicházejí kamsi, kde roste i něco jiného než neplodný podrost a vysáté gumovníky.

Pak ale kvítky zmizely a jich se opět zmocnila úzkost:

K ničemu se neblížili, leda k slunci, které už kleslo natolik, že je viděli skrz spleť kmenů jako skrz dráty klece. Vlekli se pod tíhou své beznaděje, slabí hladem a týráni žízní.

A teprv nedlouho předtím, než se slunce dotklo obzoru, zlomili kouzlo začarovaného lesa.

4. TAJEMSTVÍ NA OBZORU

Nejprve se ukázali tři zářiví ptáci. Dva byli zlatí papoušci z rodu oriolů, kteří se se skřehotavým nářkem odkudsi vznesli, ale třetí byl orel hadožrout s břichem oranžovým jako roucha buddhistických mnichů. Spatřili ho skrz řídké koruny gumovníků, jak krouží nad lesem podoben okřídlenému pomeranči.

Brzy nato zašelestil v podrostu šedivý zajíc.

A pak - bez výstrahy a přechodu - skončilo bludiště kaučukových stromků širokým pruhem rododendronového křoví.

Chlapci vyrazili jásavý výkřik, rozběhli se… a oba se naráz zastavili:

Za pásem rododendronů, které se první zakously do vypálené půdy, obklopující plantáž, se svažovalo úbočí širokého údolí jakoby vystlaného zelenou pěnou. Tisíce a tisíce bublinek se tam lesklo různými odstíny zeleně, a každá z nich znamenala jeden strom, stromek nebo keř. Nebo skupinu stromů. Nebo chuchvalec křovin. Nebo korunu staletého obra… Milióny bublin, jako kdybys rozpustil v oceánu milióny a milióny zelených mýdel.

Tak to připadalo Bandalovi, který si v Lindsayovic kuchyni musel často mýt ruce zeleným mýdlem z palmového oleje. Ale ani pěna z toho báječného voňavého mýdla nebyla tak zelená jako kadeřavá záplava, na niž nyní hleděl, jako tato nezkrocená džungle, jež se zdála kvasit a bujet přímo před očima. Byl by přísahal, že slyší praskavý šum pupenců, které se otevírají, listů, jež se rozvíjejí, plodů, z nichž tryská šťáva.

„Moře!” vydechl.

Ale nebylo to ovšem moře, třebaže se to srovnání vnucovalo. Rostliny žily, bobtnaly šťávou, pučely, chvěly se -přesto však byly nehybné. Po vlnách ani stopy.

„Sloni!” vykřikl Tikiri a měl větší pravdu, ačkoliv nikde nečněl nad zeleň šedivý sloní hřbet. Pravděpodobně zde však sloni byli, skryti někde hlouběji ve stínu, a dojista zde žilo bezpočet zvířat, snad ještě více než rostlin: na každou bublinku kdoví kolik ptáků; iguanů, šakalů, jelenů-sambarů, levhartů, veverek, opic. Ale nejvíce opic a ptáků! Sotvaže se chlapci vynořili ze zášeří mrtvé plantáže, ozval se poplašený křik, zeleň nejbližších křovin se rozvlnila, ptáci vzlétali v celých hejnech, zatímco hnědé opičky prchaly s pronikavým povykem do vyšších korun, kde se usadily a pošklebovaly se, ceníce zuby.

Bylo to, jako by náhle praskla obrovitá klec. Ne klec se zvířaty a ptáky, nýbrž klec ze stříbřitých stromků, jež tak dlouho chlapce věznila. Opojeně se rozhlíželi. aby se pak oba současně vrhli k chlebovníku, který rostl na pokraji džungle obsypán plody, přivěšenými přímo ke kmeni a hlavním větvím obrovité bobule.

Žluté maso mělo nakyslou příchuť a spolu se šťávou zahnali i nejpalcivější žízeň.

Tehdy už slunce viselo nizoučko nad druhým břehem údolí a džungle jako by zahořela. Byl opravdu nejvyšší čas hledat útulek. Nerozmýšleli se dlouho. Odsekli několik dlouhých šlahounů lián, plazících se tu i onde po kmenech nebo visících dolů jako zpřetrhaná lana, a takto vyzbrojeni vylezli na chlebovník, jehož téměř holé větve jim připadaly nejbezpečnější: ani levhart, ani medvěd, kteří rádi číhají na stromech, by si chlebovník nevybrali právě proto, že řídká koruna skýtá špatný úkryt.

Na nejspodnější větvi je čekalo překvapení v podobě chameleóna, který zpravidla obývá banyany. Ale zde se spokojil s chlebovníkem. Seděl tam bez hnutí, zbarvený do žlutofialová jako kmen, jen jeho stříbrný jazyk vyšlehl občas po hmyzu; vypadalo to, jako by střílel stříbrnými šípy. Nechali ho, kde byl. Usadili se o něco výše, nepřivázali se však ještě, třebaže únava je zmáhala. Cítili, že by neusnuli právě pro tu těžkou únavu. Nebo snad proto, že větve byly příliš tvrdé a nepohodlné. Anebo snad pro stesk.

Ano, stesk byla ta hrozná věc, která jim bránila zavřít oči. Slunce zkrvavělo a oni k němu museli hledět, ať chtěli nebo nechtěli. Totéž slunce pozorovaly možná v téže chvíli obě jejich matky a Tissa a Wikrena… totéž slunce barvilo nyní do ruda i hlavice kokosových palem na pobřeží i na ostrůvku Kaluduwa, neboť je jen jediné slunce, a v tom je jakási útěcha; vis alespoň, že je vidí všichni, zejména ti, po nichž se ti stýská. Ačkoliv je divné, že všichni vidí tutéž věc, ale ne sebe navzájem. Nějak kruté je to.

Tak rostl stesk, až Tikiri neodolal a rozvázal cíp sarongu:

„Podívej se, co mám!”

Drahokam hořel do krvavá jako vše vůkol.

„Kdes to vzal?”

„Doma. Našel jsem to.”

„Schovej to raději a nikdy to už neukazuj,” řekl Bandala. „Kdyby to spatřil nějaký sáhib, řekl by, žes to uloupil.”

„Tady nejsou žádní sáhibové.”

Schoval svůj poklad, a ježto slunce kleslo podobor, vylezl na vyšší větev, aby je viděl déle a oddálil tak noc. „Pojď sem!” zavolal. „Něco tam vyčnívá!”

„Co?”

„Jako komíny.”

„Pak jsou tam doly nebo továrny a sáhibové,” řekl zdrceně Bandala. „Neutečeme jim, dokud nenajdeme růžový…” Zarazil se. Nechtěl nikomu prozradit svůj sen, ani Tikirimu. Nějak se styděl. anebo se snad bál, že by o něj přišel, o ten svůj růžový ostrůvek, že by v něj třeba přestal věřit, protože Tikiri by se mu příliš vysmíval.

Naštěstí Tikiri nedával pozor.

„Nejsou to komíny!” křičel. „Nekouří se z nich.”

„Z komínů se nemusí vždy kouřit,” pravil Bandala. „Třeba topič usnul a oheň vyhasl. Ale ráno přijde sáhib, spráská topiče, a najednou bude zase oheň i kouř. Snad má memsáhib pravdu, že to jediné, z čeho u nás nekape lenost, jsou moskyti a ještěrky, zkrátka to, co ztrpčuje život.” Mluvil o paní Lindsayové, která si odedávna naříkala na lenost služebnictva.

„Neviděl jsem ještě sáhiba, který by zvedl něco jiného než sklenici, pero nebo telefon,” zasmál se Tikiri. „Mně připadají líní oni. Ale pojď sem!”

Bandala povylezl. Na obzoru, proti zapadajícímu slunci, se vskutku tyčily tři hroty podobné tupým ostnům, zabodnutým do oblohy. Okamžik je s údivem pozoroval. Nezdálo se mu už, že by to byly komíny, ale nemohly to být ani stromy, leda zcela holé a obrovitější než vše, co až dosud spatřil.

Beze slova šplhal s Tikirim výš a výš.

A tři ostny se změnily v cosi ještě podivnějšího, neboť pod nimi se vynořily tři obří hlavy.

Alespoň to vypadalo jako hlavy obrů: tři rudozelené polokoule tam čněly nad džungli, jež byla také rudozelená. Avšak nemohly to být hlavy, neboť na vrcholu každé z nich trčel k nebi onen tupý osten. A nemohly to být ani hory,

kopce - byly příliš pravidelné, podobaly se spíše nesmírným kokosovým ořechům, které kdosi přepůlil a položil na zem stonkem navrch. Jako překocený pohár… Ale nemohly to být samozřejmě ani ořechy, ani poháry, neboť čněly z džungle daleko za údolím, celé hodiny cesty. Tak gigantické měly rozměry.

„Co je to?”

„Nevím.” vydechl Bandala.

A do jisté míry lhal, neboť věděl, či alespoň tušil. Mlčel-li, vedl ho k tomu jednak posvátný strach, jednak nejistota. Co před sebou viděl, vzbuzovalo v něm celou směsici pocitů, od úzkostného rozechvění až k stejně úzkostné představě, že se asi mýlí. Nezdálo se mu možné, že by se dostali právě sem.

Tehdy slunce zapadalo a v krátkém soumraku vzlétly létající lišky, jejichž obrovská netopýří křídla ztemnila nebe. Chlapci se přivázali liánami k větvím chlebovníku, opřeli hlavy o kmen, ale spánek nepřicházel. Lože bylo opravdu krajně nepohodlné. Ještě k půlnoci naslouchali vytí šakalů, jež pak ustalo, jako když utne; ta nečistá zvířata patrně našla kořist. - Později je vytrhlo z polosnu zmatené štěbetání a křik. Opodál divoce zapraskaly větve, ptáci vzlétli, ječící opice prchaly. a středem toho povyku se jistě blížil levhart, skákaje ze stromu na strom. Chlapci se přikrčili, Bandala vytáhl nůž. Ale výkřik neviditelného zvířete, zrůzněný bolestí natolik, že se vůbec nelišil od lidského výkřiku hrůzy, je uklidnil: i levhart ulovil svou oběť.

Pak už noc minula klidně, ba přinesla i trhavý spánek.

Když za úsvitu otevřeli oči, spatřili záplavu džungle daleko světlejší než včera a tudíž ještě podobnější zelené mýdlové pěně. V dálce stále trčely tři obrovské polokoule se svými třemi ostny, nyní však bylo vidět, že jsou chundelaté jako kokosový ořech.

„Tam půjdeme!” rozhodl Tikiri.

Posnídali plody chlebovníku, nato pečlivě prozkoumali směr stínů, porovnali jej se směrem k tajemným polokoulím, aby se cestou neodchýlili ani vpravo, ani vlevo, a vyrazili.

Věděli, že jakmile slezou se stromu, zmizí jim z očí nejen cíl, ale že později, k poledni, zmizejí i stíny. Proto spěchali; neměli-li ztratit notně času nebo dokonce bloudit jako včera, museli se dostat na druhou stranu údolí dříve, než slunce vystoupí k nadhlavníku.

„Kupředu!” zvolal Tikiri zbytečně, neboť Bandalu ani nenapadlo otálet. Ovoce jim naplnilo žaludky právě natolik, aby zapomněli na hlad, a v jasném dni pocítili opět důvěru v budoucnost.

„Myslím,” prohodil Bandala, „totiž jsem si jist, že tam, kam jdeme, nenajdeme žádné bílé.”

Tikiri horlivě přikývl:

„Co tam ale určitě najdeme, jsou sloni! Zítra už budu mahaútem. A ty možná také.”

Bandala neřekl ani ano, ani ne. Pomyslel pouze, že spolknout iguaní jazyk je přece jen znamenitá věc, protože tě to chrání před takovou pošetilostí, jakou dal Tikiri právě najevo.

V té chvíli je už obklopoval dusný šerosvit.

5. DŽUNGLE

S podivením seznali, že tato džungle, kterou si včera i dnes ráno pří pohledu zpovzdálí představovali jako prales stromů-obrů, vypadá zcela jinak, jakmile do ní vkročíš. Lesních velikánů v pravém slova smyslu zde rostlo poměrně málo, a vládlo-li zde přesto zelené přítmí, nesly na tom vinu košaté koruny stromů poměrně nízkých, které tvořily nad hlavou téměř souvislý strop. Podrost, jenž je včera ve zpustlé plantáži tolik unavoval, ustoupil trsům vzrostlejších křovin, jež tu a tam dosahovaly až k spodním větvím stromů splývajíce s nimi ,v neproniknutelnou hradbu. Naštěstí opravdu jen tu a tam; jinak by se byli chlapci stěží dostali vpřed, neboť Bandalův krátký nůž by k prosekání cesty rozhodně nestačil. Takto však měli možnost vyhnout se nejhustším místům, obejít je, a postupovali poměrně rychle, třebaže nejkratšího, přímého směru se museli vzdát.

Zprvu jim působila největší starost vysoká tráva, v níž nebylo stezek a kde mohlo číhat nejrůznější nebezpečí. Ani včera ovšem neviděli, kam šlapou, nicméně mrtvé ticho plantáže, které jim vnucovalo tísnivý pocit opuštěnosti, odškodnilo je alespoň tím, že se nemuseli obávat hadů - či si alespoň mysleli, že se jich nemusí bát, ježto kde není zvěř, nejsou ani plazi. Jak se věci měly ve skutečnosti, zda v plantáži vskutku nežilo a nelovilo nic kromě hmyzu, nebo zda je před osudným setkáním ochránila jen náhoda, chlapci nevěděli a ani si s tím nelámali hlavu. Kdyby však o tom přemýšleli, kdyby měli komukoliv nebo třeba i sami sobě vysvětlit, co jim včera dodalo odvahy nořit bosé nohy do podrostu tak bezstarostně, řekli by asi, že je hrobové ticho plantáže omámilo; a že únava, hlad a žízeň je zbavily schopnosti starat se o bezprostřední nebezpečí.

Dnes tomu ale bylo naopak. Neměli ani hlad, ani žízeň, krátký spánek je osvěžil aspoň do te míry, že opět vnímali vse jasně, a za třetí a hlavně, o hrobovém tichu zde nemohlo být řeči:

Kolkolem kvasil život. Ano, kvasil, jiný výraz nemohl vystihnout ten hlučný, ale stěží postřehnutelný rej, kterýs vnímal spíše sluchem než zrakem. Křik, šelest, pištění, bzukot, chraplavé výkřiky jako z hrdla muže Žáby, naříkavé volání

vzbuzující představu, že někde nablízku trpí člověk–a

opět praskot a šelestění, jež ustane, když se k němu přiblížíš, aby se vzadu za tebou opět ozvalo, jako kdyby se ti neviditelné zvíře dostalo za záda neviditelným skokem. Anebo právě opačně: dupot, šramocení, sykot, který ti znenadání vytryskne těsně před nohama a vzdaluje se, prchá do hvězdy, jako prchají ryby, když hodíš do moře kámen. A stále nevidíš nic, až na vlnění trávy, opice a ptactvo…

Po opicích a ptácích se již dávno přestali dívat. Z domova znali alespoň některé z nich a věděli, že se jich nemusí obávat. Občas sice zvedli oči - vždy když procházeli pod obzvlášť rozložitým nebo hustým stromem - avšak k tomu mimovolnému pohybu je nevedla zvědavost, nýbrž jen úzkostná opatrnost, zda se větve neprohýbají pod tíhou číhajícího medvěda. Z něho měli největší strach, ne z levhartů, kteří loví převážně v noci a za denního světla před člověkem raději uprchnou; naproti tomu černý medvěd útočí vždy a bez výstrahy.

Pojistili se sice proti němu příslušným zaklínáním mantharam, které Bandalovi posloužilo tak znamenitě už včera a které nyní střídavě prozpěvovali, nicméně křik opic a ptáků byl chvílemi tak ohlušující, že se naskýtala vážná otázka, zda medvěd mantharam uslyší. Až dosud nezahlédli naštěstí na stromech nic podezřelého, jen jednou je polekala dvojice očí lesknoucích se v šeru mezi listy břekového stromu. Ukázalo se však, že jde o nevinného lenochoda, který měl asi víc strachu než oni; přesto nemohl přemoci svou lenost a zůstal, kde byl.

Chvilku si s ním hráli, píchali ho do kožichu klacíky, zda přece jen neprojeví více činorodosti. Marně. Zvíře jen zvedlo nekonečně pomalým pohybem jednu nohu, pak druhou… až se chlapcům zdálo, že to není živý tvor, nýbrž chlupatá pečeně, která se sama pomalinku obrací na rožni.

Příhoda je nejen rozveselila, ale připomněla jim i znamenité hody na ostrůvku Kaluduwě. Cestou se rozhlíželi, zda někde neobjeví starého známého iguana. Místo té velké ještěrky vynořila se však z trávy menší, olivově zelená, s dvěma černými pruhy jako načrtnutými na hřbetě štětcem namočeným v tuši.

Dech jim na okamžik vynechal.

Bylo to poprvé od smrti Bandalova bratra Karangy, co spatřili hikanellu, průvodkyni kobry. Znehybněli.

A hikanella znehybněla též - zcela jako tehdy před lety -jen hlavu zvedla měříc je vykulenýma očima. „Zpátky!” vykřikl Bandala.

Vtom hikanella bleskem zmizela; jako by v ní povolilo skryté pero.

„Raději vpřed,” vydechl Tikiri. „Kobra jde jistě za ní.” Několika dlouhými skoky překonali nebezpečné místo. Zastavili se a ohlédli. V trávě se nic nepohnulo, ani stéblo.

„Čert to vzal!” zavrčel Tikiri. „Kdysi jsme nebyli tak zbabělí.”

„Kdysi jsme byli doma.”

„Kobra je doma stejná jako v džungli!”

„Ale jsme strašně sami,” řekl Bandala. „Nejlépe uděláme, když si uřízneme dlouhý prut.”

Tikiri se zamračil. Prut, ať už dlouhý nebo krátký, mu cosi příliš živě připomínal - nebo kohosi. Přesto se nebránil, když mu jej Bandala vtiskl do ruky. Bylo opravdu nejrozumnější nespoléhat se na náhodu a prošťárat před každým krokem spleť travin.

Záhy bohužel poznali, že takto postupují příliš pomalu, a po úvaze se rozhodli vyměnit ohebné pruty za pevnější hole, které by před sebou mohli posunovat tak, aby špička rozrývala trávu jako pluh. Jak moudré opatření to bylo, ukázalo se asi za hodinu, když se z trávy vymrštil drobný zelený hádek a zakousl se do Bandalovy hole. Byl to jedovatý tikpalonga, horší nepřítel než kobra, ježto útočí na potkání.

Tehdy už stoupali do svahu na druhé straně údolí a s velkou úlevou pozorovali, že tráva řídne. Její trsy rostly nyní jen porůznu, až zmizely nadobro vystřídány holou, vlhkou hlínou promísenou kaménky, v níž bylo vidět stopy zvěře. Jejich množství nasvědčovalo, že nablízku je voda, a chlapci změnili maličko směr pochodu, aby sledovali stopy. A brzy vskutku objevili udupaný prostor, v jehož středu blyštěla hladina. Byla to jen neveliká louže, avšak voda se zdála čistá. S chutí se napili. Hned nato pocítili vlčí hlad.

„Odpočineme si?” nadhodil Bandala. „Kdo odpočívá, ten jí.” Zkusili to. Zapíchli jednu z holí, aby jim její stín ukazoval nejen směr, nýbrž i běh času, ulehli u vody, dívali se k nebi bez jediného mráčku… a začínali klímat, když je vyrušil praskot v křoví. Vyskočili právě včas, aby zahlédli krásného jelínka sambara, který už o překot prchal, odkud přišel. Tikiri se sice za ním vrhl s holí v matné naději, že ho dohoní a skolí, avšak temně hnědý jelenův hřbet se směšným světlým ocáskem se mu zakrátko ztratil v houštinách. Vzdor tomu přinesla Tikiriho námaha ovoce, a doslova: Když se vracel, narazil na divoký mangovník se zarudlými plody, první, který na dnešní cestě objevili. Ukojili tedy na této šťastné mýtině jak žízeň, tak hlad.

Stín zabodnuté hole se už o poznání zkrátil, poledne se blížilo a jim nezbylo než se vydat na další pouť. Neobtěžovali se však návratem k bodu, kde prve odbočili. Tak jako tak by jej nalezli jen stěží, a ostatně bylo jasné, že všechny cesty západním směrem je povedou k cíli.

K jakému cíli?

Aniž je ta otázka přespříliš znepokojovala, přece jen jim letěla hlavou. Cíl… Co je to? Místo, kam se chceš dostat. Nebo výsledek, kterého chceš dosáhnout. Znali takové místo? Dovedli si představit nějaký dobrý výsledek? - Ano i ne. Putovali někam, kde by se jim lépe žilo; to měl být výsledek jejich cesty. Ale neznali místo, kde ho dosáhnou.

Šli. A pak stáli na vrcholu svahu, na skalisku, které osaměle vyčnívalo nad záplavu zeleně, a srdce jim bušila vzrušením:

Nedaleko - zdánlivě nedaleko! - trčely z džungle ony tři tajemné polokoule, které zvečera i dnes ráno pozorovali z vrcholu chlebovníku. Tehdy vypadaly obrovité. Nyní byly ještě daleko větší. Jejich oblé boky se zvedaly nad nekonečnou rovinu jako úbočí hor, jejich ostny-stonky ukazovaly k obloze. Ale oči chlapců už rozeznaly, že to nejsou ani hory, ani ostny nebo stonky, nýbrž dílo lidských rukou.

Široko daleko však nebylo vidět člověka, natož chatrč.

„To je mé místo!” zvolal Tikiri zaníceně. „Obři to vystavěli, obři tady bydlí!”

„Nesmysl,” okřikl ho Bandala.

„A když ne obři, tedy sloni!”

Bandala už raději mlčel. Nechtělo se mu chytat Tikiriho za slovo a poukazovat, že sloni nikdy nic nevystavěli, ani takové hnízdo jako mrňaví červení mravenci, a že se tedy určitě nezmohli na umělou horu. Nemělo to smysl. Tikiri je poblázněný kluk, tím to začíná i končí.

„Jsem rád, že jsme se dostali právě sem,” pravil, až když slezli se skaliska a pokračovali v cestě. „Jak jsem už včera říkal, je-li na Lance místo, kde nenajdeme ani stopu po Angličanech, je to zde. ,

„Samozřejmě. Bojí se slonů!”

„Nebojí se ničeho. Střílejí slony.”

„Ale nedokáží je zkrotit. Viděls někdy bílého mahaúta? Nebo jsi o něm slyšel?”

Bandala potřásl netrpělivě hlavou.

„O slony tady vůbec nejde. Ale zde je posvátné místo. Proto se sem bílí neodváží… Nebo by se třeba odvážili,” přerušil Tikiriho, který chtěl něco říci, „ale stejně sem nepřijdou. Protože tady se nedá zbohatnout. A bílí nedělají nic, na čem se nezbohatne. Na to jsem přišel včera.”

„Jaks na to přišel?”

„V té plantáži. Dokud ze stromů tekla šťáva, byl tam i sáhib, protože ta šťáva je bohatství. Ale hned jak přestala téci, odešel.”

„Hm…” zabručel Tikiri zamyšleně. „Počítáš tedy, že pan Lindsay také odejde, až u nás doma vytahá z podzemí všechny drahokamy? To by bylo dobré. Ačkoliv,” dodal smutným hlasem, „ačkoliv drahokamů nebude u nás nikdy konec. Protože celá Lanka je postavená z drahokamů. Na to jsem přišel zase já.”

„Jak?”

„Tak,” prohlásil Tikiri tajuplně. „Myslíš, že jsi jediný, kdo přemýšlí?”

Než mohl Bandala odpovědět, otevřela se džungle, a na široké prostoře, porostlé uschlou trávou, spatřili bytost, která je ohromila a vpravdě i vyděsila více než prve had tikpalonga. Byla to žena v bílých evropských šatech navlas podobných oněm, jaké nosila paní Lindsayová. Stála zády k nim u hromady jakýchsi podlouhlých kamenů a zaujatě jezdila tužkou po čtvrtce papíru.

Sny o kouzelném místě bez sáhibů se naráz rozplynuly.

6. MAHÁRADŽA

V prvém okamžiku nepochybovali, že je to vskutku paní Lindsayová, která je nejspíše všudypřítomná - jak si myslel Tikiri -, nebo která je nějakým záhadným způsobem dokázala vyslídit i zde, aby je ztrestala za zranění svého syna Žožo; tak si její přítomnost vysvětloval Bandala.

„Zpátky!”, zvolal stejně jako dopoledne, když se setkali s ještěrkou.

Ale Tikiri necouvl:

„Počkej..!”

povšiml. „Podívej se, má černé vlasy!”

„Hu…” zarazil se Bandala. Mrzelo ho, že ho Tikiri v tomto ohledu překonal, že osvědčil lepší postřeh. Nicméně ať už se žena jmenovala jakkoli, byla to memsáhib. „Pojd radši jinudy.”

Snad by ho byl Tikiri uposlechl, ale zvuk jejich hlasů přiměl ženu, aby se otočila.

A chlapci zůstali stát, překvapeni neméně než před chvílí. Tato žena, oblečená jako paní Lindsayová až po ten slaměný klobouk, měla stejně bronzovou tvář jako jejich matky. Nebyla to Evropanka!

„Copak je? Proč chcete jít jinudy?” usmála se; mluvila singálsky, avšak s divným přízvukem a vůbec trochu jinak než oni.

„Jen tak,” prohodil Tikiri, který se první vzpamatoval. „Jdeme tam, kde není ani jeden Angličan, a mysleli jsme, že vy… Ale vy jste asi z Indie?”

Žena přikývla a novým úsměvem pochválila jeho bystrozrak. Vskutku se narodila v Indii, jmenovala se Indyra Šardass, bylo jí třiatřicet let, a kdyby chtěla, mohla by připojovat k svému jménu zkratky různých vědeckých titulů, které získala. Měla veselé oči mandlového tvaru, které nyní měřily oba hochy s velkým zájmem:

„A proč jdete tam, kde nejsou Angličani. Musíte se před nimi skrývat?”

„Nesmíte věřit všemu, co Tikiri vykládá,” odpověděl Bandala chvatně. Žena sice nebyla memsáhib, ale nosila evropské šaty a mohla být docela dobře ve službách nějakého vysoce postaveného Angličana, ne-li dokonce jeho družka. Pro jistotu jí dal nejvyšší, nejskvělejší hodnost, kterou znal. „Ó raní, ó princezno, jsme docela obyčejní mladí muži a nedopustili jsme se ničeho zlého -”

„Ovšemže ne!” vpadl Tikiri horlivě. „Žožo Lindsay se píchl

0 nůž sám. Mé slovo..!”

A bylo to venku. Ani zuřivé pohledy, které na Tikiriho vrhal, Bandalovi nic nepomohly. Musel se vytasit s celou pravdou: co je přimělo k útěku, jak si spletli vůz, jak se dostali

do opuštěné plantáže a z ní.

„A teď jsme prošli džunglí a jsme tady,” skončil utrápeně.

„Neprošli jsme, probojovali jsme se!” zvolal Tikiri, jemuž se Bandalovo líčení zdálo málo barvité a hrdinské. „Byla to strašlivá džungle, hadi nás přepadali na každém kroku, zahnali jsme na útěk kdovíkolik levhartů, potkali jsme i černého medvěda… Jen slony ne, ačkoliv jsme hledali všude, ale všude!” vykřikl vášnivým hlasem šátraje kolem sebe holí, jako by chtěl naznačit, že ty slony doopravdy hledali v každé myší díře. „A právě slona nejvíc potřebuji, protože chci být mahaútem.”

„Ach ne, paní,” zakročil Bandala, jemuž Tikiriho slova připadala příliš pošetilá. „Slon není to nejdůležitější. Stačil by nám docela malý ostrůvek s několika palmami, jen kdyby tam nikdy nepřišel Angličan. Nemůžeme s nimi žít.”

Paní Indyra se posadila na kámen.

„Tak nesmíte mluvit,” řekla vážně. „Angličani jsou lidé jako vy a já.”

Bandala zavrtěl hlavou.

„Snad. Ale nechceme už sloužit bílým. Jinému ano.”

„Komu například?”

„Třeba vám!” vyhrkl Tikiri. Zničehonic zapomněl na slony. Nakoukl totiž zvědavě paní Indyře do bloku a spatřil, že tam nepsala, nýbrž kreslila obrázek, v němž se sice příliš nevyznal, ale který mu připadal tím podivuhodnější: spleť vlnovek, koleček, křížků, čar.

„Nepotřebuji služebnictvo,” zasmála se paní.

„Škoda.” povzdechl Tikiri. Bylo na něm vidět, že se nemíní dát tak rychle odbýt, ale vtom zasáhl Bandala:

„Prosím vás, raní, povězte nám alespoň, jak se jmenuje toto místo.”

„Anuradhapura,” řekla Indyra.

„Myslel jsem si to, ale nechtěl jsem věřit,” zvolal Bandala hlasem, v němž se chvěla úcta. „Tikiri, měli jsme velké štěstí.”

A poklekl a políbil zem, jež mu byla posvátná. Neboť sem, do Anuradhapury, přišel před více než dvěma tisíciletími z

Indie mnich Mahinda hlásat buddhistickou nauku a přinesl s sebou svaté relikvie, nad nimiž věřící vybudovali „dagoby”,

ve tvaru zvonu, velké jako hory a ještě převýšené věžičkami zvanými „ti”; to byly ony záhadné polokoule, které chlapci poprvé spatřili z velké dálky včera večer. A co více: Mahinda přinesl i větev z fíkového stromu, pod nímž sedal Buddha, zasadil ji zde, v Anuradhapuře, a hle, větev se ujala a dodnes se zelená. To vše Bandala věděl od svého otce Tissy, který často toužil navštívit Anuradhapura a poklonit se dagobám i nesmrtelnému stromu, který vyrostl z Mahindovy větve a nese svaté jméno „Bo”.

Proto políbil Bandala zemi v Anuradhapuře. Nato vstál a dosud pln rozechvění popošel k hromadě kamenných kvádru, u nichž před chvílí paní Indyra stála. Tušil, jaké jsou to kameny - trosky palácU a chrámU, které zbyly z nejslavnějšího města Lanky, když je pohltila džungle. Vše zmizelo pod její zelenou záplavou, vše až na bezpočet kamenU, až na dagoby a strom Bo, nejstarší živý organismus světa…

„Tikiri!” vykřikl. „Zůstaneme zde. Nikam už nepůjdu! Najdu si práci a ty si pro mě za mě hledej slona!”

Nablízku zazněl hluboký mužský smích, a když se Bandala s Tikirim ohlédli, spatřili obrýleného hnědého muže v evropských šatech, nepochybně Inda. Zvedl se právě zpoza křoví, kde cosi měřil nebo zkoumal.

„Co umíš?” zeptal se Bandaly. Stále ještě se smál.

„Všechno, pane, nač si vzpomenete!” postoupil Tikiri vpřed, jako kdyby otázka platila jemu. „Čistit koupelnu, dýmku, popelníky, zametat a. a. a vUbec všechno. Mimoto jsem úžasně silný! A tady Bandala dovede také hodně věcí. Možná že na to nevypadá, ale je proslulý kuchař.”

Muž - pan Šardass, manžel paní Indyry - zvážněl, ale i skrz jeho brýle bylo vidět, jak vytřeštil oči.

„Vidím, že nás potkalo přímo pohádkové štěstí.” počal, ale nedostal se dále, neboť Tikiri mu nedočkavě skočil do řeči:

„Nás také, pane, nás také! Jestli nás vezmete do služby, budeme všichni čtyři nejšťastnější na světě.”

„Cože?” polekal se pan Šardass a přejel očima okolní křoví. „Vy jste dokonce čtyři?”

„Ne, ne,” uklidnil ho Tikiri. „Chtěl jsem tím jen říci, že vezmete-li nás, budeme šťastni všichni, vy i paní, já i Bandala. Čili vy dva i my dva, čili dohromady -”

„Ano, už rozumím,” přerušil ho pan Šardass a pohlédl žertovně na svou ženu. „Co tomu říkáš, Indyro? Slavného kuchaře bychom opravdu mohli potřebovat.”

„Jistě,” souhlasila paní. „Jen nebude-li se Maháradža zlobit.”

„Nebude,” zasmál se její muž. „Když mu přivedeme i tohoto silného čističe lulky, bude rád.”

Paní vstala:

„Zkusit to můžeme.”

„Děkuji, ó paní,” poklonil se Bandala, zatímco Tikiri zůstal pojednou němý úžasem: Maháradža… O něčem takovém se mu věru ani nesnilo. Vždyť každý maháradža má hory drahokamů a paláce s celými stády slonů! - Opravdu se dějí nevídané věci.

Nejnevítanější ovšem je, že ten maháradža kouří zřejmě lulku jako pan Lindsay.

Až na tu lulku se „Maháradža” lišil od pana Lindsaye velmi podstatně. Byl to vyzáblý Skot s šedivým kartáčkem pod nosem a s neuvěřitelně hustými, černými vlasy. Jmenoval se profesor Macferran, zastával funkci vedoucího archeologické výpravy do anuradhapurských zřícenin a slony samozřejmě neměl, natož paláce. Proč mu manželé Šardassovi dali přezdívku „Maháradža”, nedovedli chlapci zprvu pochopit. Vpravdě se o to ani nepokoušeli. Byli příliš zmateni skutečností, jíž se nenadáli: přece jen Evropanům neunikli, opět jim slouží.

Kdyby byli spatřili „Maháradžu” Macferrana hned, jak dorazili do stanového tábora, byli by možná službu nepřijali. Avšak tábor byl v te době pustý a táborový kuchař - jediný člověk, s nímž se krom obou Indů setkali - měl stejně temnou pleť jako Tikiri. Neuvítal chlapce právě blahovolně, ale když zjistil, že se Bandala dovede v kuchyni otáčet a že i Tikiri se může přetrhnout horlivostí, sedl si na špalek, vsunul do úst paan, to jest arekový oříšek zabalený v betelovém listu, a počal jej rozkošnicky žvýkat a plivat rudé sliny. Zlozvyk žvýkat paan, v Indii i na Cejloně velmi rozšířený, vede totiž k nadměrnému vylučování slin, které paan barví do červena; po delší době zčernají navíc poživacům paanu zuby. - Žvýkaje tedy svůj zelený smotek a chrle kolem sebe krvavé stříkance, pozoroval kuchař spokojeně, jak jde chlapcům práce od ruky, a vykládal s hrdostí, že je křesťan, že viděl velký kus světa a vůbec že je vynikající muž.

„Zeptejte se, kde chcete. Jen vyslovíte mé jméno, jen řeknete Uka Elara, a každý se pokloní až k zemi!”

Mlel celé odpoledne a přestal jen na chvíli, když paní Indyra zaskočila do kuchyně podívat se, jak se chlapci činí. Sotva odešla, spustil znovu. Teprv za soumraku ho zarazil Bandalův výkřik:

„Tikiri, jsou tady Angličani!”

„Nu - a?” prohodil Uka Elara místo Tikiriho, „Jsou křesťani jako já a moc si mě váží. Jen se jich na mne zeptejte, jen vyslovte mé jméno…”

„A kde je maháradža?” uklouzlo Tikirimu.

„Uf - uf,” zakuckal se kuchař. „Ten vpředu, ten hubený. Ale radši to před ním neříkejte, to si nedovolím ani já, Uka Elara, ačkoliv jsem křesťan čili skoro jeden z nich…”

Poplácal se po břiše, plival a řečnil, řečnil a plival, třebaže země kolem něho byla už celá rudá. Chlapci ho už dávno neposlouchali. Dívali se stísněně za dvěma Evropany, kteří právě zmizeli ve svých stanech. Ale na útěk bylo pozdě, blížila se noc. A krom toho nebyl ještě Bandala hotov s přípravou večeře.

Po jídle si je „Maháradža” Macferran předvolal, zapálil si lulku a hledě z jednoho na druhého prohlásil, že tak znamenité pitu ještě nejedl.

Bandala se hrdě usmál, neboť k přípravě pitu - kořeněné směsi rýže s moukou, která se vaří nad párou v dutém bambusu a poté se krájí jako chlebová šiška - je zapotřebí velké zručnosti.

„Kdo to vařil?” zeptal se Maháradža. „Snad ne, kluku, ty?!” Uznale poplácal Bandalu po rameni a dal mu půl rupie jako závdavek na služné:

„Na mou věru, znamenité. Znamenité! Klidně bys mohl vařit u mého bývalého žáka maháradži! Je to ostatně skoro stejný spratek jako ty. Pravda, Tome?”

Tom, druhý sáhib u stolu, zvedl obočí a opět je spustil; byl to maličký Angličan s podlouhlou tváří, která vypadala nevýslovně truchlivě, a s ospalými očky:

„Jak to, k čertu, mohu vědět, profesore?”

Profesor a „Maháradža” v jedné osobě se zachechtal a pravil, že Tom Hopkins to vskutku nemůže vědět, ježto nikdy žádného maháradžu neučil. Ačkoliv o nic nepřišel, protože ten maháradža byl král všech oslů, cheche… „S vaším prominutím, Mrs. Šardass. Nevím, zda jsem mimoděk neurazil vaše vlastenecké city.”

Ale paní Indyra se smála, pan Šardass též, a Bandala s T v šli spat vcelku spokojeni. „Maháradža” se jim proti všemu očekávání skoro zamlouval. Dokonce natolik, že už jim ani nepřišlo na mysl uvažovat o útěku. Kdyby všichni bílí sáhibové byli takoví!

Pak je napadlo spočítat, kolik bílých už vlastně poznali, a dospěli k tak malému číslu, že je i Tikiri dokázal vyjádřit velmi jednoduše, třebaže stále ještě používal své sedmičkové početní soustavy.

„Nevím, jak bych to řekl,” dal se Bandala slyšet po delších úvahách. „Prostě se mi zdá, že jsme se zmýlili a zároveň nezmýlili. Totiž ty ses mýlil, kdežto já jsem měl pravdu. Tvrdil jsem přece vždycky, že u Angličanu je ti dobře, samozřejmě jen když je posloucháš a nechceš se jim protivit. A právě to jsi činil. Proč jsi odporoval mladému pánovi… myslím Žožovi? Proč ses mu poškleboval, že utekl za moře ze strachu před válkou?”

„A není to pravda?”

„Ne. VUbec tehdy nevěděl, co je to válka, byl příliš malý a hloupý. I tehdy, když se pokoušel posunout kobře holí brýle, byl malý a hloupý.”

„Proč nám tedy poroučí? Je-li hloupý, nemá právo nám poroučet!”

„Řekl jsem, že by hloupý, když byl malý,” pravil Bandala s dUrazem, „a nikoliv, že je hloupý teď. Ale ty ses mu protivil a tím jsi vyvolal jeho hněv. Z toho vzešlo všechno neštěstí.”

„Proč jsi mě tedy nezbičoval?” nadhodil Tikiri kousavě. A když se nedočkal odpovědi: „Ostatně nevím, o jakém neštěstí mluvíš. Já ničeho nelituji, mně se naše cesta docela líbila. I ten vUz se mi líbil, i ta plantáž se mi líbila, i ta džungle se mi líbila.

„I ten hlad se ti líbil?”

„Samozřejmě! Protože jsem nad ním zvítězil. VUbec jsem včera a dnes zvítězil nad tolika hroznými věcmi, že začínám mít strach, zbude-li mi něco pro budoucnost. Něco, nad čím ještě zvítězit, chápej.”

„Nezapomínej na slony,” poznamenal Bandala s nádechem posměchu.

Ale Tikiri to vzal vážně.

„Ó sloni!” zvolal do tmy. „Ó moji báječní, strašliví sloni! Škoda, že neznám kouzlo, které by vás sem všechny přivolalo, všechny ho ostrova! Pák bych vás všechny přemohl a byl bych

králem slonů a ozdobil bych vás drahokamy a vytáhl bych do boje…”

„Proti čemu?”

„Nu, něco bych už našel,” odtušil Tikiri, šátraje ve tmě. Slova o drahokamech mu totiž připomněla, že jeden už má, a chtěl se přesvědčit, zda jej neztratil. Nahmatal jej a spokojeně počal uvažovat, že do něho vyvrtá dírku a protáhne jí provázek, aby mohl drahokam pověsit svému prvnímu slonovi na čelo. Věděl, že se to dělá, protože to viděl na starém barevném obrázku, jediném, který doma zdobil stěnu chatrče; nevěděl však, jak drahokam slonovi na čelo řádně upevnit, kudy vést provázek a kde jej zavázat - zda by to drželo, kdyby jej omotal slonovi kolem uší. Jenomže sloni rádi hýbají ušima, ovívají se jimi, a provázek by třeba sklouzl. Nebo by tam třeba slona lechtal a slon by možná zuřil. A ne možná, ale určitě -kdyby mě něco pořád šimralo za uchem, zuřil bych taky.

Než problém vyřešil, usnul.

I Bandala už spal.

Dvoudenní bloudění je vyčerpalo a toto byla první noc od Žožova návratu, kdy uléhali klidně, bez starosti o budoucnost. Našli nový domov.

7. POHŘBENÉ MĚSTO

První dny v táboře znamenaly pro chlapce nepřetržitý řetěz překvapujících objevů a událostí.

Kdykoliv zrána otevřeli oči, spatřili jitřní šero pronikající řídkými bambusovými stěnami boudy, jež jim sloužila za obydlí - zcela jiné šero, než na jaké zvykli doma. Tam daleko, u oceánu, v Kaluelamahataře, hlásíval se den namodralou, jako perleťovou září a chřestěním palmových korun kývajících se ve větru, zvukem, jenž by snad mohl vyvolávat strašidelné

představy, kdyby je nedoprovázel zpěv ptactva. I zde sice zpívali ptáci, ale jitro mělo zelený nádech a praskot zpeřených listů v hlavicích kokosovníků nadobro chyběl z toho prostého důvodu, že chyběl vítr a že široko daleko nerostla jediná kokosová palma.

Ale scházelo zde ještě daleko více jevů, jimž chlapci doma na pobřeží přivykli do té míry, že je považovali za něco stejně přirozeného, jako je běh slunce napříč oblohou, slovem za cosi, co je stejné na celém světě a s čím se tudíž musíš setkat, ať zabloudíš kamkoliv. Například rytmické bušení příboje…

Ještě před týdnem by si byli uměli jen stěží představit nějaké místo, kde nezaznívá tento věčný tep oceánu. Pravda, již několikrát ve svých krátkých životech dostali se do vnitrozemí ostrova, kam hlas vln nedoléhal. Avšak s jedinou výjimkou (jíž byl onen neklidný nocleh v koruně chlebovníku) vždy jen přes den a zvečera se opět vrátili domů, kde na ně oceán čekal, kde je vítal jako staré známé. Tak se v jejich myslích znenáhla zakořenilo přesvědčení, že oceán zde musí být, že je součástí života všech lidí, protože jinak to prostě nejde. Bylo to něco podobného, jako když se občas - velmi zřídka - schovalo slunce za mraky. Tehdy se svět pronikavě změnil, zešedl, ztratil mnoho ze své krásy, nicméně nikoho nenapadlo, že by tento stav mohl trvat; stačilo počkat a slunce zakrátko opět vysvitlo tak jistojistě, jako po noci přišel den.

A hle, zde pojednou míjely dny i noci a příboj mlčel. Či lépe řečeno, zde nebyl oceán a nebušil zde příboj, a přece zde míjely dny i noci, jako kdyby se nic nestalo. To bylo pro Bandalu i Tikiriho významné, avšak zarážející zjištění:

Rodné pobřeží, které tak dlouho považovali za střed světa, ne-li za jediný možný svět, ztratilo náhle svůj jedinečný význam a scvrklo se na jednu z mnoha částí světa, která snad dokonce není ani ta nejdůležitější. Opravdu nepříjemná věc. I Tikiri to pociťoval bezmála jako křivdu, třebaže právě on toužil už drahnou dobu po slonech, jejichž domovem je vnitrozemská džungle.

Tento zmatek, vyvolaný v hlavách chlapců prudkou změnou prostředí, netrval naštěstí dlouho. Ano, postrádali mnohé z toho, co donedávna měli za nezbytné, oplátkou však téměř napořád objevovali nové věci, o jakých donedávna neměli tušení. Už ta jejich zdejší bouda! Byla to sice jen ubohá, prastará klícka, postavenaAz bambusových prutů propletených rákosím, ale patřila výhradně jim! Kdo ji zde postavil a proč, neměli tušení - nejspíše před lety nějaký domorodý lovec nebo snad i buddhistický mnich, který se chtěl v samotě oddat rozjímání. Teď ji však měli oni dva jen pro sebe, ježto kuchař Uka Elara by se nikdy nesnížil zalézt do tak nedůstojného hnízda a Stará Třtina by v boudě pravděpodobně umřela strachy; byla to singálská babka, teničká jako nit, která uklízela stany, konala nejrůznější pomocné práce a před jejich příchodem odřela v kuchyni za Uka Elaru téměř všechno, a která teď, když ji tam vystřídali, sedala celé hodiny ve stínu kuchyně, probírala se zrny buddhistického růžence a mlela bezzubými ústy zaříkávajíc zlé duchy. Nechali ji klidně zaříkávat. Hlavní věc, že spali v boudě sami, že měli kolem sebe čtyři stěny, nad sebou střechu - a že přesto viděli ven. Skrz ty stěny.

Ano, když přitiskli oko ke škvíře mezi bambusovými pruty, mohli neviděni pozorovat, co se venku děje, jaký odstín má zeleň, která opice to ječí ve větvích tamtoho ebenového stromu, jaký pták to vzlétl, jak zbarvené je jitřní světlo. Později přišel Tikiri na to, že není ani nutné otlačovat si nos o bambus, ale že stačí pohybovat rychle hlavou ze strany na stranu, až bambusové pruty splynou v mlhu, a že pak vidíš ven také, ačkoliv trošičku nejasněji. Připadalo mu to jako nesmírně zábavné kouzlo a vrtíval, klátíval, jezdíval v boudě hlavou sem tam s takovou horlivostí, až se mu zatočila a až Bandala projevoval obavy o jeho zdravý rozum.

Přes všechnu zábavnost nemohl se však tento objev rovnat jiným, které chlapci učinili společně. Nejdůležitější z nich bylo poznání, že okolí tábora a vůbec celá Anuradhapura, která se jim při pohledu z dálky jevila jako jednolitá vrstva zeleně převýšená jen obrovskými bublinami dagob, že celé toto tajemné město vypadá zblízka docela jinak.

Neměli sice čas podnikat důkladné průzkumné výpravy, nicméně i kratší cesty za běžnými kuchyňskými úkoly jim ukázaly podivuhodnou rozmanitost zdejší krajiny.

Nevidíš nic, jen husté hradby stromoví a křovin - ale ujdeš sto kroků a před tebou se otevře netušený prostor. Zcela jako tehdy první den, když se setkali s paní Indyrou. - A pak opět džungle protkaná stezkami, a opět překvapení: zde hromada trosek prastarého paláce zarostlá zelenou spletí, kus dále kamenné schodiště propadlé do země a jakoby vedoucí z podsvětí či do podsvětí… A na druhé straně tábora, v jiné zdánlivě nekonečné džungli nové prostory bud vymýcené archeology, nebo snad i vypálené a znenáhla znovu zarůstající.

Nebýt pachu kouře z Uka Elarovy kuchyně, mohl bys

bloudit kolem a přísahat, že široko daleko není člověka. Nebýt hlasů, zvuku motyk a praskání dřeva, netušil bys, že nablízku pracuje četa singalských dělníků na odkrývání trosek; nebýt slaboučké vůně z lulky profesora Macferrana, nepřišlo by ti ani na mysl, že zde může být bílý muž…

Ale občas utichly všechny lidské hlasy, zanikly všechny cizorodé vůně a chlapci se potloukali anuradhapurským bludištěm v blažené představě, že zde jsou sami. Nešlo jim o džungli, kterou už poznali dosyta, nýbrž o nevídané objevy, kterých nikdy nebyl konec. Zpravidla něco nesli - bud otýpky dříví nebo vodu nebo i koše s odpadky - a použili těch chvilek, aby zaběhli hlouběji do lesa, než bylo nutné, a pokud možná vždy na jinou stranu. A překvapení se vždy dostavilo!

Tak objevili sochu sedícího Buddhy. Byla pradávná, kamenná, daleko větší než člověk. Tyčila se na vysokém podstavci uprostřed mýtiny a její tvář, neuvěřitelně živá, ale též neuvěřitelně klidná, se dívala k nim, jako kdyby je byla očekávala celá ta tisíciletí, co zde jistě stála. Když přistoupili blíže, rozeznali ulity šneků vytesané z kamene a pokrývající temeno sochy místo vlasů - ale kupodivu též několik živých šneků, kteří se usadili mezi svými granitovými druhy. Tu klesl Bandala na kolena a složil k nohám sochy hrst květů jako oběť.

„Tikiri,” pravil rozechvěně, když vstal, „spatřili jsme veliký zázrak. Ti šneci.”

„Každá taková socha má přece místo vlasů šneky,” namítl Tikiri. Ačkoli nebyl buddhista, věděl o Buddhovi leccos, například, že si holil hlavu a že jednou, když nemohl najít stín, vylezli mu šneci sami od sebe na temeno a zakryli je svými ulitami, aby ho chránili před žhavým sluncem; tak alespoň vypráví legenda.

„Ano,” přikývl Bandala. „Ale ti živí šneci! Ty jsem ještě na žádné soše neviděl. Jsme na svatém místě!”

Tikiri nic nenamítal. Nevěděl sice, proč by se nemohlo pár šneků usadit právě na hlavě sochy, když přece vlezou všude, ale celé toto místo se mu líbilo. Třeba je tedy i svaté. A rozhodně podivuhodné.

Na odchodu se okamžik zdrželi na okraji lesa, rozhlížejíce se pod stromy, zda neobjeví stopu po iguanech. A když se poté ještě jednou otočili k soše, spatřili štíhlé tělo šelmy, poseté zlatými skvrnami. Byl to levhart, první, kterého zde potkali. Stál před sochou, díval se na ni, a socha se dívala na něj. Jeho srst se temně leskla, zlaté skvrny se podobaly zlatým kolečkům, které slunce vrhá na zem, když prosvítá listím stromů, jeho ohon se zmítal sem tam, ale hlava se stále bez pohnutí obracela k soše. Chvíle se zdála nekonečná.. Pak se levhart protáhl a třemi skoky zmizel v křovinách na druhé straně mýtiny.

„Viděls!” zašeptal Bandala. Na čele i na skráních se mu perlil pot. „Ano.”

„Všechno jsi viděl? I jak se poklonil Osvícenému?”

„Ano,” opakoval Tikiri. Pohyb, jímž se levhart protáhl, vypadal nepochybně jako úklona; ačkoliv on, Tikiri, už častěji spatřil kočku, která při protahování právě tak sklonila hlavu k předním tlapám, a nikoli před sochou, nýbrž třeba před chatrčí, před polínkem nebo před vůbec ničím. Proč však Bandalovi kazit radost? Rozhodně to byla vzrušující chvíle, o níž se bude dobře vyprávět.

„Ach!” zvolal Bandala jako vždy, když ho něco přivedlo z míry. „Ach ach, jsem strašlivě šťasten. Co všechno tady ještě spatříme!”

„Hodně nevídaných věcí,” řekl Tikiri a nemýlil se.

Dva dny nato, když ho paní Indyra poslala za sáhibem Hopkinsem s nějakými papíry, objevil při toulání vodní nádrž. Opět se rozkládala uprostřed jedné z oněch překvapujících mýtin, na jaké jsi zde stále narážel, měla tvar obdélníku a byla vroubena čtyřmi dobře zachovanými schodišti, po jednom na každé straně. Stupně vedly kamsi hluboko pod vodu, kam nebylo lze dohlédnout jak pro kal, tak pro čeření hladiny, plné želv. Plavaly tam, vystrkujíce jen své maličké hadí hlavy, nebo tam nehybně ležely, jako kdyby číhaly na něco, po čem stačí chňapnout…

Jaká kořist by to mohla být, se Tikiri nedověděl, ačkoliv u nádrže čekal dosti dlouho. Napadlo ho dokonce, že by zde kromě želv mohli žít i krokodýlové, ale když hodil do vody kámen, aby je vyrušil, pohněval a přinutil k vynoření, neukázalo se nic. Odešel tedy, aniž spatřil zubatou tlamu. Přesto byl spokojen. Stokrát pravda, Anuradhapura je místo kouzel!

Toto báchorečné, obrovité město, jež už vlastně nebylo městem, jež však nebylo ani džunglí, ani ničím jiným, co lidé znají - tento pohřbený zázrak vyvolával v Tikiriho hlavě fantastické vidiny. Když teď kráčel po stezce uprostřed lesa, pod nímž všude - ale všude! - ležely paláce a chrámy, když myslel na to, jak rostliny zavalily celou tu dávnou nádheru, z níž proniká na světlo dne jen několik hrotů, tak jako ostrovy vyčnívají nad hladinu moře. když přivřel oči, aby si uměl lépe představit, co se skrývá pod jeho nohama, převrátilo se cosi v jeho myšlenkách. A zčistajasna byl přesvědčen, že Anuradhapura neklesla do zelené hlubiny, ale naopak se z ní vynořuje.

Zastavil se. Představa, jež mu právě kmitla hlavou, byla tak úžasná, že se musel zastavit:

Nesmírné město se vynořuje z džungle jako nesmírná ryba z oceánu. Teď trčí ven jen vrcholky. Ale co zítra, pozítří, za rok, za sedm let! Za sedmkrát sedm let! - Najednou se musel rozkročit, neboť měl pocit, že země se hýbe. A pak se tiše smál, protože v duchu viděl sáhiba Hopkinse a profesora Macferrana, jak oba kouří lulku a dávají dělníkům příkazy, aby tamhle vysekali křoví a tamhle odhrnuli lopatkou hrst hlíny. Směšná věc! Jako kdybys chtěl vykopat motykou celou horu! Tak obrovské je naše město, jako hora. Jako celý ostrov!

Šel domů a stále ještě si pohrával s vidinou, že se Anuradhapura sama zvedá z podzemí. Tu a tam viděl trosky, ale jejich zborcené tvary nerušily jeho představu: Když roztrhneš pupenec, také v něm najdeš jen pomačkaný list; ale zítra z něho vyroste krásný, rovný list! - Počal si prozpěvovat.

„Ostrov drahokamů!” zpíval. „Ostrov drahokamů! Je jich plný, jako je pobřeží plné písku. Drahokamy leží v hloubce, v Úžasných domech, a domy mají střechy a věžičky, a těmi nám ukazují, kde jsou. Jen pojďte nahoru, mé domy, ať vás vidím, ať z vás mám radost! Jsem dost bohatý, jsem silný! Jsem Tikiri z ostrova drahokamů!”

Zmlkl, až když se nenadále ocitl na hlavní cestě k táboru.

Tato cesta mu vždy uchystala překvapení. Znal ji sice už od prvního dne, ale nikdy nevěděl, kdy a kde na ni narazí. Proplétala se lesem zdánlivě bez cíle - až mu někdy připadlo, že se toulá pohřbeným městem jako on sám -, byla zelená jako všechno vůkol a vpravdě se spíše podobala široké stezce. Přesto unesla těžký nákladní vůz, který zajížděl až ke kuchyni. Řidič si dokonce troufal vjet s vozem i do křovin za táborem a opsat tam široký oblouk, aby se nemusel obtěžovat obracením.

Byl to shrbený chlapík oblečený v umazaných evropských kalhotách a kazajce, pozoruhodný leda tím, že mu z horní dásně trčely směšně řídké zuby jeden sem, druhý tam, třetí ještě jinam; slovem do vějíře. Vypadalo to, jako kdyby se věčně zubil na všechny strany. Jmenoval se Kuda a byl cítit častěji arakem než benzínem.

Daleko více než on sám zajímalo však chlapce jeho auto. Mělo totiž modré postranice a jeho plachta se podezřele podobala oné, pod níž strávili tolik trpkých hodin na cestě z domova. Až se vnucovala otázka, zda doopravdy neběží o stejné auto. Bylo by to docela možné - věděli už, že klikatá zelená cesta, po které Kuda přijíždí, ústí na opravdickou silnici, která opět ve velké vzdálenosti probíhá osadou, nazvanou podle zdejších trosek Anuradhapura.

Ano, v mrtvém městě se skrývalo i živé městečko! Ani Bandala, ani Tikiri neměli sice dosud příležitost je navštívit, nicméně často uvažovali, zda není totožné s onou vsí, kde dali vozu vale a utekli do zpustlé plantáže. Zdálo se to málo pravděpodobné, ježto jejich pěší pouť trvala neúměrně dlouho, ale docela tu možnost vyloučit nemohli: dost možná, že vskutku bloudili plantáží v kruhu nebo ve smyčkách, a že ani jejich cesta džunglí nebyla tak přímá, jak se tehdy domýšleli, nýbrž spíše klikatá jako stopa hada… Ani skutečnost, že šofér Kuda je nepoznal, na věci nic nezměnila: byl-li to skutečně on, kdo je sem přivezl, spatřil ve vsi pouze jednoho z nich, Bandalu, a ještě jen zezadu a na zcela kratičkou chvíli. Ne, nemohl je poznat.

Přesto šli pro jistotu Kudovi zpočátku z cesty, anebo aspoň odvraceli tvář, když se mu při skládání zásob nemohli vyhnout. Teprv asi za týden, při Kudově třetí návštěvě, se mu odvážili pohlédnout do očí a zeptat se:

„Odkud vlastně jezdíš, Kudo?” Chvěla se v nich maličká, ale kouzelná naděje, že Kuda obrátí tvář k západu a řekne: „Zdaleka! Až od oceánu, z jednoho slavného, krásného místa, které se jmenuje Kaluelamahatara.”

Avšak Kuda si přejel jazykem své vyčnělé zuby, jako by na ně chtěl zabrnkat, nepodíval se nikam a zahučel:

„Odkud! Přece z nádraží.”

„Oh - oh,” užasl Bandala. „Ono je zde také nádraží?” Kuda na něj vykulil oči: „Odkud jsi?!”

„Jsme jen ubozí mladí muži z džungle!” vykřikl Tikiri, který zvětřil nebezpečí. „Ó Kudo, ani nevíš, z jaké strašně zapadlé džungle jsme přišli. Pěšky samozřejmě. Řídili jsme se jen podle slunce a podle troubení divokých slonů, protože jsme chtěli nějakého ulovit. Totiž ne ulovit, ale zkrotit, sednout si na něj a jet, chápej. Ale sloni přeď námi utekli, asi se nás báli, ačkoliv jich bylo jako kobylek a my jen dva. A tak jsme došli až sem a náhodou jsme žádné nádraží neviděli, jen spousty a spousty hadů, levhartů, divokých prasat jednoho lenochoda.” Ztěžka polkl, ježto se mu zdálo, že Kuda třeští oči stále víc a víc. „Tedy… divoké prase jsme náhodou nepotkali, ale nádraží také ne. Mé slovo.”

„A já ještě nepotkal takového zatraceného mrňavého lháře!” zachechtal se Kuda. „Proto ti narostla tak veliká hlava, protože nic jiného neděláš, jen vymýšlíš lži!” Smál se tak dobromyslně, že si Bandala troufl na novou otázku:

„A kudy všude jezdíš, Kudo? Přece ne jen pořád na nádraží a zpátky?”

Kuda se nadýchl a položil si ruce v bok:

„Samozřejmě že ne. Jezdím po celém ostrově! Všude jsem byl už aspoň stokrát, v Kolombu, v Negombu, v Galle.”

„Ach!” zvolal Bandala. „A nebyls také v Kaluelamahataře?”

„To je totiž strašně proslulé místo,” dodal Tikiri opatrně. „Slyšeli jsme o něm i v té naší strašně zapadlé džungli, protože tam, v té Kaluelamahataře, je otvor v zemi, odkud se vytahují drahokamy.”

„Pche, takových děr u nás je!” mávl Kuda rukou, a Bandala zamžikal napůl rozpačitě a napůl pobouřeně očima; nevěděl, co šofér míní slovem „díra”, zda jen doly, anebo zda chce urážet jejich rodnou ves.”

Tikiriho něco takového nenapadlo.

„Samozřejmě,” vyhrkl s nadšením. „Náš ostrov je plný drahokamů. Ale Kudo, když jej tak dobře znáš - kde je nejvíce slonů?”

„Určitě.” zamyslel se Kuda, „určitě v té strašně zapadlé džungli, odkud jste přišli. Tam je jich přece jako much!” Vyprskl smíchy a honem zalezl do vozu, aby se napil z ploché lahvičky; chechtot mu zřejmě vysušoval hrdlo.

Nedověděli se už od něho nic až na to, že jezdívá často až do Kolomba, obrovského města, kde je tolik lidí, kolik zde je stromů - ne, kolik zde je listí na stromech! A hospod je tam, kolik zde je rozvalin. - Hospody ho očividně zajímaly daleko víc než sloni.

Zato kuchař Uka Elara nebyl na zprávy o slonech tak skoupý.

„V mém městě, které se jmenuje Kandy a o němž jste jistě už slyšeli,” pravil s velkou důstojností, zatímco si na koleně připravoval smotek paanu, „je slonů nevídaná spousta. Všude kolem jsou pralesy a sloni v nich pomáhají kácet stromy.”

„A divocí tam nejsou?” ptal se Tikiri dychtivě. „Chtěl bych mnohem radši divoké, abych si je sám zkrotil.”

Uka Elara, který už vsunul paan do úst, rozřehtal se tak bouřlivě, že mu smotek zase napůl vyklouzl, podoben zelenému jazyku:

„Ty? Chacha! Ty, skrčku, chceš krotit slony? Chachacha! To už by je mohla krotit masařka. Ani na dřevěného bys nestačil! K tomu je zapotřebí -” Zakuckal se.

„Co je k tomu zapotřebí?” naléhal Tikiri, když kuckání trvalo příliš dlouho.

Ale Uka Elara se jen plácal do břicha a nepřestal se řehtat, ani když Tikiri zoufale prohlásil, že by se tedy spokojil slonem už zkroceným, a třeba i nějakým menším… a třeba pro začátek i trošičku chromým.

„Ty - a mahaút!” chechtal se kuchař. „Kdo myslíš, že by tě přijal? Ty trpaslíku, ty ováde! Ty pulce! Běž pro vodu, to se pro tebe hodí líp.”

„A schválně budu mahaút!” křičel Tikiri do lesa cestou k studni. „A přijedu sem na slonu a zbořím Uka Elarovi celou kuchyni! Ničeho se nebojím! Jen vylezte, divoká zvířata, a třeba, i strašidla! Ukáži vám, kdo je Tikiri.”

Pohříchu se v lese neobjevilo nic, jen párek opic se houpal Tikirimu nad hlavou, zavěšen ve větvích za ocasy a chechtavě pokřikoval.

A přece nezůstala Tikiriho výzva zcela bez odezvy:

Za týden spatřil v noci strašidelné zjevení.

Jako už častěji, probudil Tikiriho drahokam, vlastně kost otlačená od drahokamu, pro nějž dosud nenašel lepší úkryt než uzel v pase sarongu.

A jako vždy v těchto případech, pootevřel Tikiri oči a převalil se na druhý bok s ospalou myšlenkou, že s drahokamy bývá někdy svízel. Obyčejně opět brzy stiskl víčka. Tentokrát je však otevřel dokořán:

Spatřil ducha, či alespoň cosi, co se duchovi podobalo do všech podrobností…

Bouda, v níž s Bandalou spal, byla tak malá, že bud dýchal Bandalovi do tváře nebo do vlasů, anebo - jako právě teď -měl nos vtištěný mezi bambusové tyčky, tvořící řídkou stěnu. Proto viděl tak dobře ven, do noci žíhané pruhy měsíčního světla a tím černějšími stíny.

A tam, podél hradby džungle, noře se co chvíli do tmy, aby se vzápětí opět objevil, kráčel ten přízrak.

Ne, nic jiného to nemohlo být, jen zjevení. Mělo to stejně sinalý nádech jako měsíční záře, bylo to vysoké - daleko vyšší než obyčejný člověk! - pohybovalo se to bez šelestu, či se to dokonce vznášelo nízko nad zemí.

A co bylo nejhroznější: Nemělo to hlavu.

Vlastně ano, mělo to hlavu. Ale jakou!

V prvním okamžiku Tikirimu stiskla hrůza hrdlo jako ocelová smyčka. Neodvážil se hlesnout, ba ani pohnout prstem, aby ducha na sebe neupozornil a nepřivolal jeho pomstu. Jen dívat se mohl, jak se ta postava venku pomalu plíží nebo letí, celá bledá, vzpřímená a nadlidsky vysoká se svou hranatou hlavou bílou jako máslo - se svou děsnou hlavou bez očí i úst.

Zjevení už zmizelo v hloubi lesa, ale Tikiri dosud ležel se zatajeným dechem. Nebál se však už zdaleka tolik, a mlčel-li, neprobudil-li Bandalu, přiměla ho k tomu nikoli hrůza, nýbrž snaha vyvarovat se všeho hluku a naslouchat v tichu noci, zda duch nezafuní ještě jednou.

Neboť přízrak funěl, odfrkoval! Vteřinu předtím, než se ztratil v křoviskách, vydal zvuk, jako když si živá bytost čistí nos či nozdry. Nebo třeba hrdlo, na tom už nezáleží. Stěžejní otázka zněla takto:

Může duch funět? Může odfrkovat a čistit si nos, když jej nemá? Nebo jej snad má, ale neviditelný? - Tikiri se s duchy ještě nikdy nesetkal, a neměl s nimi tudíž žádné zkušenosti, nicméně usoudil, že má-li přízrak neviditelný nos, měl by také neviditelně odfrkovat, vlastně neslyšitelně - což se však nestalo. Čili kdoví, byl-li to doopravdy duch…

Vzápětí se Tikiri vysoukal z boudy a přikrčen přeběhl ke křovinám. Musel vyzkoumat, co to doopravdy bylo. Musel! Dech se mu ještě úžil úzkostí, nohy ho odmítaly nést, ale zvědavost přemohla tělo, zvědavost jej celého vlekla vpřed -jeho vzpurné nohy i ochromené plíce i srdce, jež jako by se chtělo utrhnout.

Na kraji lesa se nerozhodně zastavil.

V té chvíli zaslechl z černé tmy nové zafunění, hned poté šramot a tlumené zabručení, jako když někdo zakopne o větev a pomstí se jí kletbou.

A měl jistotu: Není to duch, nýbrž člověk.

Ale který, kdo?! A kam se plíží a proč vypadá tak veliký?!

Jeho zrak už přivykl tmě do té míry, že rozeznal stezku, po níž neznámý bezpochyby kráčel. Pustil se ostražitě za ním. Zanedlouho jej před sebou spatřil jako vysoký bělavý stín. Zastavil se a chvilenku čekal, než se odvážil dále. A pak pochopil:

Muž - neboť to je muž! - vypadá tak vysoký jen proto, že nese na hlavě hranatou bílou věc, kterou on - Tikiri - ve své hrůze mylně považoval za hlavu bez očí, nosu, úst.

Vtom stezka skončila na prahu mýtiny, v jejímž středu seděla ona kamenná socha Buddhy, které se onehdy klaněl Bandala a po něm snad i levhart. Teď zde bylo pusto. Jen měsíc se leskl na trávě jako stříbrný koberec, jehož středem kráčel tajemný muž se svým břemenem - aby je složil soše k nohám.

Šlo tedy o noční oběť, o posvátnou výpravu.

Ve své skrýši v křoví Tikiri tiše vzdychl. Byla to tak prostá, všední věc. Kdejaký buddhista nosí svému Osvícenému oběti, ačkoliv zpravidla ne v noci. Ale Anuradhapura je pro buddhisty svaté místo, a snad tedy…

Bezmála vykřikl, tak v něm hrklo:

Muž se totiž otočil, měsíc padl na jeho černou tvář a Tikiri poznal kuchaře Uka Elaru. Téhož Uka Elaru, který se tolik

holedbal svou křesťanskou vírou!…

Té noci se Tikiri probudil ještě jednou a dlouho ležel se zavřenýma očima přemýšleje, zda to, co spatřil na mýtině, byla skutečnost, či zda se mu to jen zdálo. Koneckonců mu to mohlo být lhostejné, běželo však o to, má-li se ráno zmínit o svém nočním dobrodružství Bandalovi nebo raději držet jazyk za zuby. Hořel samozřejmě touhou jít s věcí ven, vyprávět o ní, neboť pronásledovat tak hrozné strašidlo nočním lesem je bezesporu čin hodný nejodvážnějšího muže. Slo-li vsak jen o sen, bylo by radno mlčet, protože prozrazovat sny přináší nevýslovnou smůlu.

Nakonec se rozhodl, že si příhodu prozatím nechá pro sebe, ale že bude schválně spát výhradně jen na tom boku, kde ho tlačí drahokam, ba že k drahokamu přidá ještě jeden obyčejný kámen, aby to ještě více tlačilo a aby se jistojistě v noci často probouzel; a až se probudí, že bude číhat, a až kuchaře znovu vyslídí, že půjde opět za ním a vezme si z oběti kousek, aby měl ráno důkaz, že se mu nic nezdálo.

Nazítří se paní Indyra přišla podívat na chlapce do kuchyně, nešťastnou náhodou tam přistihla kuchaře, jak dolévá polévku vodou, v níž Tikiri právě umyl nádobí, a spustila hromobití. Uka Elara ji sice odprošoval, tvrdil, že jde o malé, zcela výjimečné nedopatření, ale sotvaže odešla, sedl si na špalek, plival červené sliny a nadával všem pohanům.

„Hrůza je čeká!” hučel do hrsti, aby to nebylo příliš daleko slyšet. „Budou se smažit v pekle, ať si hrají na sáhiby, ať si nosí třeba deset evropských klobouků! Nic jim to nepomůže, pořád jsou to pohani. To pravím já, Uka Elara, který chodil do misijní školy a kterému požehnal svatý bílý muž!” Třásl hlavou tak divoce, až mu z maličkého drdůlku spadl velký „konde”, hřeben, který mu ostatně vypadával velice často, nejraději do hrnce s omáčkou.

„Zvedněte můj konde, pohani!” rozčilil se Uka Elara ještě divočeji, „jste tady jen pro nižší práce, jste moji služebníci! Každý pohan slouží křesťanovi, protože tak to nařídil stařec s velikými vousy!” Měl asi na mysli křesťanského pánbíčka, jak ho znal z obrázků, ale Bandala nic nepochopil.

„Kde je ten stařec?” zeptal se hloupě. „Někde tady blízko?”

Kuchař nabral pobouřeně dech, ale Bandala vedl svou: „Ó Uka Elaro, kde je ten stařec? Chtěl bych jednou spatřit velké vousy, opravdu jsem ještě nikdy neviděl větší vousy, než má sáhib Macferran -”

„Ticho, pohane!” vyskočil Uka Elara celý šedý hněvem. „Ještě slovo a ztrestám tě tak strašně, že se po smrti budeš cítit v pekle jako v ráji! Hybaj! Seber lopatu a běž čistit žumpu u latrín!”

Bandala zdrceně odklopýtal, Uka Elara si opět sedl na špalek, vydal sykavý zvuk - a Tikiri náhle věděl, že noční výjev na mýtině byla skutečnost. Ještě nikdy neslyšel kuchaře takto odfrknout, až dnes v noci. Nemohl to tudíž být sen!

Současně jím prochvělo pobouření:

„Jsi-li takový křesťan, Uka Elaro, proč chodíš v noci k Buddhově soše?”

Kuchař zapomněl ohromením žvýkat: „Kdo - že - chodí - k soše?!”

„Ty,” procedil Tikiri skrz zuby. „Viděl jsem tě. A už častěji!” dodal ne zcela podle pravdy, aby svým slovům dodal důrazu.

Kuchař pootevřel ústa, až mu z pravého koutku vytryskla stružka červených slin. Ani o tom nevěděl.

„Ty… ty jedovatý lháři!” vyhrkl konečně. „Co tím chceš říci? Že já, Uka Elara, se klaním modlám?!”

„Ano,” přikývl Tikiri. „Viděl jsem to na vlastní oči.”

Teprv teď kuchař zjistil, že mu něco teče po bradě, a otřel si ji cípem šatu. „Ha!” rozesmál se. „Ty a tvoje oči! Co to mám v ruce?” Vytáhl cosi z kapsy a strčil to Tikirimu pod nos. „Pověz, co vidíš!”

„Bílou kuličku.”

„Fííí!” foukl si kuchař do dlaně. „A co vidíš teď?” Tikiri vyjeveně zamrkal: Kulička byla tatam. „No, co vidíš?”

„Nic…”

„Tak je to tedy!” ušklíbl se kuchař. „Máš oči, ale nejsi jejich pánem! Nepoznáš ani, kdy ti lžou. A ty chceš tvrdit, žes mě viděl u pohanské sochy?!”

Tikiri mlčel. Stále ještě se vytřeštěně díval na kuchařovy prsty. Nedalo se nic dělat, kulička zmizela. A nebyla ani na zemi, ani v kuchařově klíně, nikde.

Celý zmatený si protřel oči.

„To ti nepomůže,” zasmál se Uka Elara. „Je jen jedna cesta: Už nikdy nevěř svým očím. Rozumíš?”

„Ano.”

„Dobrá. A teď běž pomoci Bandalovi… Ne, počkej ještě! Vykládals někomu o těch svých ďábelských vidinách?”

„Ne. Mé slovo.”

„To tě zachránilo, jinak bys už tady asi nebyl. Ďábel by tě sežral! Propříště si to tedy pamatuj!”

„Ano,” zakoktal Tikiri.

Bylo mu trochu nevolno. K čemu mít oči, když jim nelze věřit? Šel se sklopenou hlavou. Spatřil na zemi kulatý kamének, shýbl se pro něj, vzal jej do prstů, foukl. Ale kamínek nezmizel. Pro jistotu to zkusil ještě jednou. Opět marně.

Vlekl se dále. Přistihl se, že nejde k páchnoucímu místu, kde pracoval Bandala, ale docela jinam. To už před ním prosvítala mýtina. Užasl, že je to tak blízko; v noci se mu cesta zdála mnohem delší. Vprostřed prostoru se tyčila socha, na hlavě jí seděl jakýsi červený pták, který teď vypískl teničkým hlasem a vznesl se tleskaje křídly; ve vzduchu vypadal jako zpívající drahokam. Tikiri se za ním nedíval. Měl oči jen pro místo u nohou sochy, kam Uka Elara položil v noci svou velkou oběť - ale kde teď bylo prázdno. Nikde nic, ani kůstka, ani uschlá květina, ani střep misky, ani útržky stužky, jimiž se oběti zdobívají. Vše zmizelo bez nejmenší stopy, tak jako mizí sen… jímž tedy noční výjev vskutku byl. -

Dlouhé hodiny pracoval Tikiri s Bandalou u latrín. Nemluvili. Hejna much je týrala, až si museli omotat hlavy starým cárem. I poté jim však mouchy sedaly do očních koutků. Když se pak v půli odpoledne vrátili, zacpal si Uka Elara nos a hnal je z kuchyně, že nejsou hodni tohoto čistého místa. Nanosili si tedy vodu, namydlili se a myli se polévajíce jeden druhého. Nicméně kuchařův nos nebyl stále ještě spokojen a kuchařova vůle rozhodla, že dnes nebudou obsluhovat při večeři, aby pánům nekazili chuť.

Příliš se nehněvali, chvíle volna jim přišla vhod. Už před časem si v lese vyhlédli ebenový strom s šedivou kůrou posetou černými jizvami, který se sice výškou nemohl rovnat kokosovým nebo arekovým palmám, ale přece jen přečníval své okolí už proto, že rostl na pahorku. Teď se k němu vypravili, ale oklikou, aby třeba v lese objevili něco, co ještě neznají.

Nebloudili dlouho, když nablízku zaslechli vrčení motoru. Zasmáli se, neboť se samozřejmě opět - jako již tolikráte -dostali k zelené cestě, po níž jezdí šofér Kuda, k té začarované, jejíž směr n zákruty nikdy neuhádneš. Zakrátko se opravdu vynořila z křovin. Vůz už zmizel a věděli, že nikoho nepotkají, leda opět Kudův vůz, už se bude vracet; nikdy zde nepotkali živou duši, jen jednou zahledli několik Angličanů, nejspíše turistů, které vedl domorodý průvodce ve sněhobílém kabátci.

Tentokráte je však čekalo překvapení v podobě muže s puškou. Vystoupil pojednou z lesa, zbraň přes rameno, oblečen napůl po evropsku v khaki košili a sarong, ale byl to Singálec, s největší pravděpodobností lesník. Uctivě ho pozdravili.

„Ó králi divoké zvěře!” zvolal dokonce Tikiri nadobro okouzlený puškou, „vím, žes už zastřelil mnoho levhartů. Ale odvážil by ses také na slona?”

„Král divoké zvěře” se zastavil a jeho úsměv ukázal, že má stejně černé zuby jako Uka Elara. „Sloni tady nejsou, ó králi divokých mravenců,” zašklebil se. „Všechny jsem je už vyhubil a nadělal z nich kari. Chceš ještě něco vědět?”

Tikiri se zamračil; poznal, že si z něho lesník tropí žerty, neboť kari, kořeněná omáčka s masem, se obyčejně dělá z ryb nebo z kuřat nebo i ze skopového, ale nikdy ze slonů.

„On ne, ale já,” ozval se Bandala dychtivě. „Jak daleko je k svatému stromu Bo? Chtěl bych se mu poklonit.”

Lesník si podrbal nahé lýtko, řekl, že asi půldruhé hodiny, a Bandala zesmutněl. Nezdálo se, že by někdy měl dosti času, aby mohl podniknout tak dalekou pouť.

„Jsme zde, a vlastně zde nejsme,” naříkal ještě ve chvíli, kdy se chystali vylézt na strom. „Protože kdo neviděl nesmrtelný Bo, nebyl v Anuradhapuře.”

Pak seděli ve vrcholku, ale Bandala marně pátral, kde asi nesmrtelný strom stojí. Zapomněl se lesníka zeptat na směr a pod nimi se koldokola prostírala jednolitá džungle. Nespatřili ani městečko Anuradhapuru, které je přece daleko větší než jeden strom, ale které přesto docela zmizelo někde v zeleni. Ačkoliv - jak Bandala usoudil - strom rostoucí dva tisíce let musí být vyšší než hora. Jediné hory na obzoru byly však dagoby vypínající se nad džungli jako obrovské míče, jež zde

zapomněli nějací giganti, nejspíše ti, kdo vybudovali Anuradhapuru.

Tehdy zaznělo od jihu slaboučké zapískání vlaku. Kuda tedy nelhal, bylo zde nádraží, a městečko leželo bezpochyby týmž směrem. Opět napínali zrak… A když se po marném pátrání obrátili zpět k dagobám, spatřili div:

Jejich počet vzrostl. Tam, kde se prve vypínaly jen tři polokoule, stály nyní čtyři, ta nová celá z ohně. Bylo to přirozeně slunce, které už zpoloviny sklouzlo za horizont, avšak obraz byl tak krásný, že si přáli, aby tam setrval.

Bohužel slunce nezadržitelně klesalo, jako by odcházelo svítit pod slupku křovin a stromů, do staré Anuradhapury, města v podsvětí. Až zbyly na obzoru opět jen tři dagoby a jeden růžový skrojek, podobný dalekému růžovému ostrůvku.

V té chvíli pocítil Tikiri nevýslovnou žalost.

„Stýská se ti?” zeptal se Bandaly; nechtěl být se svým smutkem sám.

Místo Bandaly se někde zcela blízko ozvala ještěrka ghekko. Volala tiše „Ghekko! Ghekko!”, ale oba ji slyšeli, oba ji poznali vzdor tomu, že kolkolem křičelo nespočetně zvířat, že bzučel hmyz, že kdesi skřehotaly žáby a jinde houkali zelení papoušci, jako když troubíš na lasturu. Celá ta spleť zvuků nestačila přehlušit jediný slabý, ale tím nešťastnější hlas:

„Ghekko! Ghekko!…”

Bez dalších slov počali slézat.

9. BANDALOVA SMRT

V táboře zářila nad stolem lampa obklopená mráčkem hmyzu, u večeře sedělo pět osob místo čtyř a stranou stál malý osobní vůz, který chlapci neznali. Nepřijel tedy Kuda, nýbrž někdo nový, cizí - ten bílý muž s brunátnou tváří a lysinou nad čelem, který seděl vedle ospalého sáhiba Hopkinse.

„Hej, ke mně!” zavolal Maháradža Macferran, jedva chlapce spatřil. „Kde se touláte, darebáci, proč jste nepřišli servírovat?”

„Promiňte, pane,” uklonil se Uka Elara, který dnes obsluhoval u stolu se Starou Třtinou. „Jsou nepříjemně cítit, jak jsem vám už říkal.”

Tikiri dostal vztek:

„Vůbec nejsme cítit, leda mýdlem. Celí jsme se umyli. Můžete si, prosím, čichnout.”

„Tak sem pojď,” zasmál se nový sáhib, ten s lysinou. „Ty ne, ty cvrčku, ten druhý, ten přece jen vypadá trochu k světu. Jak se jmenuješ?. Aha, Bandala. Tak, Bandalo, já tě očichávat nebudu, ale naučím tě něco, co můžeš potřebovat. Udělám z tebe hudební nástroj. Víš, co je to hudební nástroj?”

Nečekal však na odpověď a obrátil se ke společnosti u stolu:

„Jednou jsem vám měl na Sumatře sluhu, který vydal za deset instrumentů, za housle, za banžo, za… za… už ani nevím za co. Hrozná švanda!. Tak dávej pozor, Bandalo, já jsem hudebník a ty jsi basa. Víš, co je to basa? Něco stejně hnědého jako ty, jenže to má čtyři kolíčky místo tvých dvou. Tohle je kolíček, rozuměj, tohle tvoje umazané ucho. A já jím takhle zatočím, a ty vydáš tón.”

„Ne!” vykřikl Bandala.

„Špatně,” zasmál se nový sáhib. „Musíš začít z hloubky a jít do výšky. Asi takhle: Uííí! Jinak by ladění dlouho trvalo. Tak znova!” Zakroutil Bandalovým uchem a Bandala poslušně zazpíval: „Uííí!”

Paní Indyra svraštila čelo:

„Poslyšte, Brederode, to snad stačí.”

Avšak nový sáhib, pan Brederode, se příliš dobře bavil:

„Kdepak, madam, tohle nic nebylo, teď je teprv trochu naladěný. Copak jsem na toho chlapíka ze Sumatry hrál ještě?. Už vím! Tak, Bandalo, tohle už není tvůj nos, to je tlačítko. Víš, co je to tlačítko? Kousek zvonku. A já teď zatlačím, a ty.”

„Crrr!” zajíkl se Bandala.

„Výborně! Báječně!” zaradoval se pan Brederode. „Tohle je dobrý zvonek! Chytrý. Tak, Bandalo, ode dneška jsi zvonek. A ty. ty černý mrňavý, budeš dávat pozor, a až podruhé zase takhle zazvoním, přiběhneš, ukloníš se a řekneš: Zvonil jste, pane?”

„Nechte toho, Brederode,” zavrčel pan Šardass narovnávaje si brýle. „Nevidíte, že ten chlapec má oči plné slz!”

Lysý sáhib se zasmál a sáhl po koflíku s kávou:

„Hlouposti!” Než se napil, než opět přikryl šálek talířkem, aby do něho nenapadali brouci, kývla paní Indyra na chlapce a poslala je pryč.

„Hlouposti,” opakoval pan Brederode čtveračivě. „Trochu švandy nám snad neuškodí. Nemyslete si, že jsem ho mučil, jen jsem ho li ladil jako květinu.”

„Měl v očích slzy!”

„Dovoluji si o tom silně pochybovat,” zasmál se pan Brederode znovu a naklonil se zaujatě nad stůl. „Je vám přece známo, že tihle barev -, ehm, tihle přírodní lidé nemají dostatečně vyvinuté slzní váčky? Ano, to je, pěkně prosím, vědecky dokázaná skutečnost!

Proto je nikdy neuvidíte plakat. Když už je něco hodně trápí, projeví se to u nich na žaludku. Přestanou jíst, to je všecko.”

„Děkuji za výklad,” řekl pan Šardass suše. „Nevěděl jsem, že jste nejen hudebník, ale i biolog.”

Ospalý pan Hopkins znenadání potáhl nosem, jako by se právě probudil.

„Nesmíte se zlobit, kolego,” otočil se k panu Šardassovi. „Ale jako vědec se musíte sklonit před vědeckými fakty, pokud jsou ovšem vědecky dokázaná. Co je pravdy na téhle věci se slzami, sice nevím -

„Všechno! Do puntíku!” zvolal pan Brederode ohnivě. „A chcete-li, mohu vám to dokázat…”

Zmlkl hledě za oběma Indy, kteří se beze slova zvedli a vykročili ke stanům.

„Brr,” zabručel Maháradža. „Myslím, Brederode, že jste provedl zatracenou hloupost.”

Ospalý Hopkins se ušklíbl a pan Brederode pokrčil rameny:

„Věda je věda.”

Maháradža si zapaloval lulku:

„Jenomže Šardassovi jsou odsud, jsou také. nu prostě Asiati. Nemáte za mák smysl pro diplomacii, je vidět, že jste Holanďan. Tropte si, plácejte si, člověče, co se vám zlíbí, ale musíte vědět, před kým si to můžete dovolit.”

„Hrome,” uhodil pan Brederode do stolu, „domníval jsem se vždycky, že pokud jde o barevné, máte respekt jen před svým maháradžou, a ještě ne příliš veliký. Nějak jste se v posledních letech změnil. Slábnete v kolenou, či co?”

Maháradža zabafal. Hrbil se nad stolem a zdálo se, že si podepírá hlavu lulkou, jejíž hlavičku svíral v prstech a druhý konec v zubech.

„Díváte se na to obráceně, příteli,” prohodil. „Nám kolena neslábnou, ale jim sílí. Tak je to. Na vašem místě bych se jim běžel omluvit.”

„Cože? Já?! Jim?!!”

„Vy jim,” potvrdil Maháradža vážně. „Myslet si přitom samozřejmě můžete, co chcete. Tak to dnes dělají všichni ne zrovna padlí na hlavu.”

Pan Brederode zamžikal očima a zhluboka vzdychl.

„Bože bože, mám namouduši dojem, že už nikdo nemá smysl pro humor, jen já. Pekelně truchlivá záležitost… Víte, co?” rozzářil se náhle. „Neomluvím se, ale udělám něco daleko lepšího: Zahrnu ty špinavé kluky svou přízní! Co tomu říkáte? Dobré, že?”

Maháradža pokrčil rameny a vstal.

Od prahu své boudy, kde seděli, viděli ho chlapci, jak pomalu kráčí k svému stanu. Zakrátko se zvedl i sáhib Hopkins a nový, lysý sáhib Brederode osaměl s Uka Elarou.

Tehdy přilétl zelený papoušek barbut a zaútočil na lampu; docela jako tehdy, když Wikrena prosil Tissu o pomoc při dopravě ryb.

„Bolelo to, když ti nový sáhib mačkal nos?” zeptal se Tikiri.

„Ne.”

„To nevadí. Ale nejsi zvonek a mně se nechce dávat pozor, až budeš křičet crrr. Jsi muž a já taky. Dokázali jsme pádlovat s tvým strýcem. Nebo ne?”

Bandala neodpověděl. Zelený barbut si sedl na lampu, jež se kymácela. Vypadalo to, jako by ji byl schválně rozkolébal, aby měl houpačku. Kolem lampy létaly roje hmyzu podobné tetelící se mlze, pak přilétl druhý barbut, začal strkat, klovat do lampy a vypadalo to, že houpá svého druha, s nímž si za okamžik vymění místo.

„Přestalo se mi zde líbit,” ozval se Tikiri znovu. „Zůstane-li zde nový sáhib, odejdu asi. Půjdeš se mnou?”

Bandala zaváhal.

„Nejprve vykonám pouť ke stromu Bo,” rozhodl se. „Až se vrátím, uvidíme.”

„Sáthu,” přikývl Tikiri. „Ať je po tvém.”

Té noci se opět probudil, avšak marně číhal, zda spatří bledý přízrak. Nikde se nic nepohnulo, jen hvězdy se třásly na temně modrém nebi a před Maháradžovým stanem svítila petrolejová lampička místo drahokamu, který by tam asi visel, kdyby šlo o pravého maháradžu, velikého krále. Tak si to alespoň Tikiri představoval. Nikdy nespatřil skutečného krále, ať už velkého, nebo malého, jen o nich slýchal v pohádkách, v nichž samozřejmě vystupovali i nejrůznější duchové a obři. Ale jsou vůbec takové bytosti? Možná že se objevují pouze ve snech lidí, docela tak jako v jeho, Tikiriho snu se objevil duch nesoucí oběť k soše. Ovšem byl-li to vskutku duch! A byl-li to sen…

Tikiri povzdychl. Opravdu nevěděl zhola nic, žádnou pevnou jistotu neměl, leda ve věci drahokamů. Drahokamy jsou, protože pan Lindsay je dává hledat v podzemí a protože já jeden mám, určitě mám, protože si na něj mohu sáhnout. Vlastně na něj ani nemusím sahat, protože mě pořád tlačí do kosti v boku, až to bolí.

Přesto rozvázal cíp sarongu, vyňal drahokam a okouzleně pozoroval, jak v měsíční záři pronikající bambusovou stěnou srší jeho krystalky modravými jiskrami. Nato vyklouzl ven a zahrabal drahokam za boudu. Nechtěl se už probouzet a číhat na přízraky, omrzelo ho to a stejně to nevedlo nikam. Ostatně uložit drahokam do tajné skrýše bylo jistě moudřejší, bezpečnější, než jej stále vláčet s sebou. -

Zrána ho Uka Elara poslal se Starou Třtinou pro dříví. Když se pak Tikiri asi za hodinu vrátil, ohlížel se marně po Bandalovi.

„Hledáš někoho?” ptal se kuchař starostlivě. „Ovšem, vím koho… Ale už ho nikdy nespatříš. Utekl, hlupák, a teď bloudí někde v džungli. Ach, je mi ho líto. Určitě ho zadáví levhart, slyšel jsem v noci jeho řev.”

Tikiri potřásl hlavou. Nebál se o Bandalu, nepochyboval, že se pustil ke stromu Bo, že asi zahlédl lesníka a zeptal se ho na cestu.

Kuchař tedy zmlkl, ale před polednem počal neklidně poposedat, přecházet sem tam, až konečně pravil, že cítí divný neklid v srdci.

„Mám předtuchu!” volal třaslavě a tiskl si dlaň na levou stranu břicha, jako kdyby se mu tam srdce přestěhovalo. „Mám děsnou předtuchu! Andělé mi asi něco našeptávají. Nebo je to ďábel?. Ne, ďábel se mne bojí, protože jsem křesťan, ale já se nemusím bát ďábla, protože andělé znají Uka Elaru a vědí, že mu svatý bílý muž dal požehnání. Ach, ta předtucha!”

Ještě čtvrt hodiny pobíhal před kuchyní, než vyrazil do lesa křiče, že ho tam něco volá. Jeho hlas zněl chvíli zde, chvíli onde, nakrátko ztichl docela, aby se znovu ozval v dálce, ale ječivě, přerývaně, plný hrůzy.

A pak se Uka Elara vynořil z křovin, přešel mátožně ke kuchyni a položil Tikirimu k nohám červený cár. Byl to Bandalův sarong prosáklý krví.

„Předtucha nelhala. Je mrtev,” pravil. -

V té chvíli nebyl v táboře nikdo kromě Tikiriho, kuchaře a Staré Třtiny. Nikdo tedy nelomil rukama, jen ona, Stará Třtina. Uka Elara si vyčerpaně dřepl na špalek a zakryl si tvář dlaní. Tikiri upíral zděšené oči na krvavou látku, ale neřekl nic, protože nic nevěděl, leda jediné: že je sám a prázdný jako prasklá nádoba.

Seděl na bobku a díval se na to, co zbylo z Bandaly, ale i oči měl jako prázdné a viděl jen mlhavou červenou skvrnu, která rostla a rostla, až byl červený celý svět. Nářek Staré Třtiny už dávno zmlkl, a Tikiri stále ještě seděl na bobku a díval se suchýma očima, jak svět vyvstává z mlhy a pomalu se vrací ke své podobě. Mnoho stébel trávy, mnoho kaménků, čtyři černí brouci a jediný rudý cár… Ano, byl to opět starý známý svět, a přece úplně jiný. Už v něm nežil Bandala.

Zaslechl, že nablízku kdosi mluví - kuchař:

„Najez se. To pomáhá při každém zármutku.”

Tikiri zavrtěl hlavou.

„Ano, chápu tě,” mluvil Uka Elara se soucitnou něhou. „Ach, nešťastný den!. Jdi pryč, chlapče, jinde snáz zapomeneš. Toto je nešťastné místo.”

„Kam mám jít,” řekl Tikiri hluše. „Nikde není Bandala.”

„Nikde. Máš pravdu. Ale toužils po slonech. Jdi tedy do Kandy, a rychle, než se sáhibové vrátí. Nepustili by tě, protože umíš anglicky a nemají za tebe náhradu. Utíkej, dokud je čas! Zítra už budeš v mém městě, v Kandy u mého bratra, který má mnoho slonů. Budeš mahaútem!”

Tikiri sklonil hlavu. Přemohla ho nikdy nepoznaná slabost, jako kdyby s Bandalovou krví vytekla v džungli i jeho vlastní krev.

„Nikdy nebudu mahaútem.”

„Proč ne?!”

„Jsem malý, slabý,” vydechl Tikiri. „Jsem mravenec, sám jsi to řekl. Nikde mě nepřijmou.”

„Ach tak!” rozesmál se kuchař. „Snad tomu nevěříš? Žertem jsem to řekl, blázne! Ale teď je vážná chvíle. Hleď, mám dopis z Kandy, Kuda mi jej včera přinesl. Hled, tady stojí psáno, že můj bratr posílá za mnou svého syna, aby se naučil způsobům sáhibů. A jeho syn, můj synovec, byl mahaút! Jeho místo je tedy prázdné. Běž do Kandy! A nemusíš ani jít pěšky, je to příliš daleko. Pojedeš vlakem, dám ti na lístek. Hled, dám ti tolik, že to stačí na celou cestu! Tak velice si přeji utišit tvůj bol. Ale musíš si pospíšit, vlak jede za hodinu!”

Tikiri se nepohnul.

„Neumím jezdit vlakem,” řekl. „Nikdy jsem nejel vlakem.” Přál si, aby Uka Elara odešel nebo alespoň zmlkl. Aby bylo ticho. Přál si to marně.

„Že neumíš?” podivil se kuchař. „Nebuď bláhový, je to nejsnadnější věc na světě! Půjdeš jednoduše na nádraží, ukáži ti tam cestu, koupíš si jízdenku a nasedneš, to je to celé. Vlak tě nikam jinam nedoveze, protože nikam jinam nejede, jen do Kandy! A chceš-li, dám ti i dopis pro bratra. Napíši v něm: Toto je Tikiri, slavný mahaút!”

„Ne,” řekl Tikiri. „Nejsem mahaút. Nejsem mahaút.” A opakoval ta slova potřetí, a počtvrté, neboť nepoznával svůj hlas a chtěl se přesvědčit, kdo to vlastně tak blizoučko mluví. „Nejsem mahaút.”

Až se Uka Elara rozkatil a hrozil, že napíše ten list bud hned teď, anebo už nikdy, že už nikdy nesáhne do úspor a nedá peníze na vlak, protože jeho soucit pomine a nikdy už…

Ale Tikiri jen opakoval slova „Nikdy už. Nikdy už.” , a myslel na Bandalu.

Tu ho Uka Elara uchopil za ramena, zvedl a strkal pryč. Jakmile ho však pustil, sedl si Tikiri na zem a díval se k červenému cáru. Nemohl myslet na nic, jen na Bandalu, nemohl se pohnout pro svou hroznou slabost. Nakonec sebral kuchař to potřísněné plátnu a hodil je do ohně.

„Tak!” křičel udýchaně. „A teď je konec! Nic ti nezbylo z Bandaly, můžeš tedy jít!”

„Až zítra,” zašeptal Tikiri. „Dnes nemohu. Smutek mi vzal sílu.”

Uka Elara zvedl ruce k nebi a okamžik tak stál, jako by vzýval svého boha. Avšak místo jeho jména sípěl jiné:

„Pes! Pes jsi, ne mahaút! Pes!… Chcípni na hrobě svého pána, pse!”

Pak mu hlas selhal, ruce mu klesly a konečně nastalo ticho. Tikiri seděl na zemi tak slabý, že se o ni musel opírat oběma dlaněmi, až v nich cítil tvar oblázků.

10. NŮŽ

„Co je ti?” ptala se paní Indyra. Zvedl k ní oči a spatřil, že je už pozdní odpoledne. „Bandala zemřel. Je mi velmi smutno.”

„Jak to, že zemřel?” usmála se.

„Jel přece ke stromu Bo.”

„Snad. Ale je mrtev,” zašeptal Tikiri. „Viděl jsem jeho krvavý sarong.”

„Kde?”

„Kuchař jej přinesl z lesa.”

„Kuchař?” užasla paní. „Pojd sem, Uka Elaro!”

Uka Elara se však neobjevoval, a než ho paní našla, zazněl zvuk motoru, přiblížil se a ztichl.

„Haló!” volal zvesela pan Brederode. „Dobrý večer, madam. Proč tak zaražená? Doufám, že se nestalo nic zlého?”

„Ne.”

„Ovšem. Vidím samé suché oči. Asi se mi tedy jen něco zdálo.”

„Suché oči…” opakovala paní ztěžka. „Suché oči… Tohle je tedy váš vědecký pokus?! Jestli to máte na svědomí, jste. jste.”

„Co jsem?” zeptal se pan Brederode zvědavě. „Asi surovec, že ano? Protože jsem vzal do vozu jednoho domorodého sluhu, abych splnil jeho svaté přání.”

„Kde je Bandala?!”

„Nevím,” zasmál se pan Brederode. „Vylezl před chvílí, protože se mu chtělo - nu, chápete. Měl jsem samozřejmě na něj počkat, aby se příliš neunavil. Musíte mi to prominout.”

„A co ten zakrvácený sarong?!”

Pan Brederode spráskl ruce:

„Za-kr-vá-cený?! Ale jak to? Ráno jsem mu přece dal nový, krásný, pěkně čistý. Snad ho už nezaneřádil! Nejsem sice skoupý, ale každý den ho znovu šatit nemohu. Oh, už chápu, vy asi myslíte ten starý sarong, který ráno svlékl a hodil na smetiště! Pravda, tam se ten hadr mohl umazat, protože váš kuchař se tam právě chystal zabít jehňátko.”

„Na váš příkaz, asi!”

„Zanevřela jste na mne, madam, ačkoliv nevím proč,” vzdychl pan Brederode a obrátil se k Maháradžovi, který s dýmkou v zubech vylezl ze stanu: „Představte si, profesore, jaký hřích mám na svědomí! Dám chlapečkovi nové šaty, podniknu s ním krásný výlet, ale opomenu o tom zpravit jeho druha, který se rozteskní, protože nějaké zvíře zatáhlo do lesa kus starého hadru. Co tomu říkáte? Hrozné, že.”

Maháradža neřekl nic. Díval se se zájmem tam, kde se na pokraji džungle objevil Bandala v bělostném, novotou zářícím sarongu… a pak se s ještě větším zájmem zahleděl na Tikiriho, který konečně vstal: malá temná postavička s velkou hlavou a očima, jež zářily jako dvě studny, a vpravdě ani nebyly nic jiného, protože z nich prýštily dva lesknoucí se proudy.

„Bandalo!…”

„Pláče. Pláče!” vydechla paní Indyra.

„Zdá se,” připustil pan Brederode. „Jenomže radostí. Pokud se pamatuji, mluvil jsem včera jen o pláči, který je projevem smutku.”

Paní Indyra se odvrátila. Když odcházela, viděli, jak se jí chvějí ramena.

„Nic naplat, Brederode, důkaz se vám nepovedl,” usoudil Maháradža. „Ačkoliv uznávám, že jste pokus nastrojil s jistou dávkou vynalézavosti.”

„Není to jen má zásluha,” přerušil ho v návalu skromnosti pan Brederode. „Hodně mi pomohl váš kuchař. Mám-li mluvit upřímně, byl to alespoň z dvou třetin jeho nápad. Je to neobyčejně chytrý muž.”

Maháradža na něj zamhoural přes svou dýmající lulku: „Mluvil jsem o vynalézavosti, ne o chytrosti, kamaráde! To, co jste provedl, je totiž stoprocentní pitomost.”

„Jak jste na to přišel?”

„Můj milý zlatý, nezaspal jsem deset let jako někdo,” řekl Maháradža s povzdechem. „Nastaly jiné časy, teď už se nevyplácí vynalézavě urážet, ale naopak vynalézavě prokazovat čest a úctu. Jinak odsud poletíme tak rychle, že nezachráníme vůbec nic.”

Brederode rozhodil rukama: „Snad si doopravdy nemyslíte

„Nemyslím. Vím to. Však si o tom ještě promluvíme,” zahučel rozmrzele Maháradža, otočil se na podpatku a pustil se za paní Indyrou. V chůzi stačil ještě vyzkoušet několik konejšivých úsměvů, než se rozhodl pro ten, který mu - jak vyciťoval - sedl nejlépe.

Že zvolil ten pravý, ukázalo se asi za hodinu, když přišel s návrhem vyfotografovat v upomínku celou výpravu: Šardassovi neodepřeli svou účast a Maháradža spokojeně velel přinést dvě židle. Jednu z nich vyhradil galantně pro paní Indyru a po její levici usadil pana Brederode, ježto - jak pravil - pan Brederode pomohl sehnat finance pro výpravu. Na nejčestnější místo v druhé řadě, to jest doprostřed se však marně pokoušel postavit obrýleného pana Šardasse:

„Samozřejmě že tam patříte, drahý doktore! Už proto, že vaše země leží mnohem blíže k Cejlonu než moje.”

„To je sice pravda, profesore,” smál se doktor Šardass. „Ale oba jsme zde jen trpění hosté, a vy jste hlava výpravy.”

Nakonec musel tedy Maháradža čestné místo přijmout. Napravo od něho stál doktor Šardass, nalevo sáhib Hopkins, na jednom křídle Stará Třtina, na druhém Uka Elara.

„A vy, kluci, si sedněte dopředu na zem!” rozhodl Maháradža ještě v poslední chvíli, když odběhl k aparátu, aby stiskl samospoušť. „A pěkně se chyťte kolem krku, ať je vidět, jak se máte rádi! Dostanete za to krásný obrázek.”

„Ano, prosím,” zvolal Tikiri a vypínal hruď, aby na obrázku vypadal co největší, a vykuloval oči, aby nevypadal ubrečeně. A trochu se usmíval, protože byl šťasten, že je opět s Bandalou, ale trochu se mračil, aby vypadal odhodlaně, hrdě, neúprosně, zkrátka jako muž. Aparát bzučel, pak v něm cvaklo, a to bylo vše.

„Uf,” podivil se Bandala hledě Tikirimu do tváře. „Co je ti? Sedl sis na trn?”

„Ne. Proč?”

„Šklebíš se tak. To ses takhle tvářil celou dobu?”

„Jak jsem se tvářil, ukáže obrázek,” pravil Tikiri důstojně. „Nikam neodcházej, počkáme si na něj!” Měl zkušenosti jen s kočovnými fotografy, kteří táhli od vsi ke vsi se svými starodávnými přístroji, které sice dělaly mizerné, maličké, kulaté snímky, zato přímo na papír a tudíž během několika minut.

Avšak Maháradža odšrouboval přístroj, složil stativ a vydal se s panem Brederodem ke stanu, jako kdyby na obrázek zapomněl.

„Myslím, že mu to budeme muset připomenout,” usoudil Tikiri. „Pojď!”

Ale Bandala měl ještě příliš dobře na paměti, jak to chodilo u Lindsayů, než aby se odvážil oslovit bez vyzvání svého pána, natož od něho něco požadovat, a Tikiri se posléze pustil ke stanu sám.

Maháradža tam seděl za skládacím stolkem a krčil nos do knírů.

„Co se dá dělat, Brederode,” hovořil nalévaje whisky do dvou sklenek. „Teď už s nimi není legrace.”

„Hrom do toho..!”

„Tiše!” sykl Maháradža. „Poslouchá nás.”

Tikiri se ohlédl. Opodál se šourala Stará Třtina, před kuchyní dřepěl zamračený Uka Elara…

„Co tu chceš, uličníku?” utrhl se pan Brederode. „Nic, sáhibe. Jen ten obrázek.”

„Bude,” zasmál se Maháradža. „Teď běž!”

Tikiri běžel, avšak nemyslel už na obrázek, nýbrž řešil v duchu záhadu, o kom to asi Maháradža mluvil: S kým už není legrace? - A kdo to poslouchal? Koho se to Maháradža bojí? -Pokud Tikiri věděl, neuměla Stará Třtina anglicky ani slovo. a kromě toho Maháradža řekl „He’s listening” - „ON poslouchá”, nikoli „ONA”.

Mohlo se to tedy týkat pouze Uka Elary. Jenomže kuchař seděl tak daleko, že nemohl naslouchat, protože prostě nemohl nic slyšet! Leda…

Ledaže je vskutku kouzelník, který má uši všude.

Ano, tak tomu asi je! A Maháradža to o něm ví. Maháradža se zkrátka bojí Uka Elary a jeho hrozných kouzel. -

Cítě prapodivné, tajemně, napůl příjemné a napůl nepříjemně mrazení po zádech, rozhodl se Tikiri, že o svém podivuhodném objevu nikomu nepoví, ani Bandalovi ne, protože Uka Elara by ho přirozeně slyšel, ať by byl, kde chtěl. A jeho pomsta by pak jistě byla hrozná.

Opravdu mlčel jako hrob - čímž ovšem ničemu nezabránil, ani nepomohl.

Toho večera seděl Uka Elara na svém špalku velmi dlouho a velmi zamračeně. K jedenácté hodině odešel na kutě, ale zakrátko opět vstal, při světle elektrické lampičky vybral v kuchyni svůj největší nůž na maso a odkradl se k boudě, v níž chlapci spali.

„Hej!” zvolal tlumeně. „Probuďte se!”

Otevřeli oči. Viděli ho jen nejasně, jak stojí ve dveřích, ale nadmíru zřetelně spatřili nůž, na který svítil lampičkou.

„Co nám chceš?” zajíkl se Bandala. „Zabít nás?”

„Ano,” řekl Uka Elara. „Spatřím-li vás zde ještě jednou, zabiji vás. Jděte!”

V jeho hlase zněla hrozba, nůž se leskl, ale i bez něho by byli uvěřili. Zvedli se.

„Proč..?” zeptal se ještě Tikiri.

„Jděte!” okřikl ho Uka Elara zuřivě. „Zavoláte-li, bodnu!”

Bandala se třásl:

„Je hrozná tma.”

„Jděte!”

Šli tedy.

Měsíc se skrýval a jen několik světlušek létalo v křovinách. Vzadu však stále zářil nůž v Uka Elarově ruce; kuchař je sledoval z povzdálí svítě nikoli na cestu, nýbrž na čepel.

Chvátali. Když se otočili podruhé, spatřili nůž jako světlý bod lišící se od světlušek jen žlutavou barvou; Uka Elara se tedy zastavil.

Poté se stezka zakroutila a neviděli už nic.

11. POHNUTÁ NOC

Šli v husté tmě, ale po čtvrthodince se vyjasnilo a spatřili nad sebou měsíc, který vykoukl zpoza mraku. Tu přidali do kroku - báli se, že měsíc opět brzy zajde. Nevěděli, kde jsou; v rozespalosti n hrůze si nepovšimli, kterou ze stezek se dali. Pak se znenadání ocitli na té hlavní, široké, po níž přijížděl Kuda se svým vozem. Rázem pookřáli.

„Je to dobré,” zašeptal Bandala; hlas se mu dosud chvěl. „Někde tady jsem dnes vystoupil se sáhibem z vozu a v lese jsem objevil boudu podobnou té naší.”

„Tam bychom mohli přespat,” řekl Tikiri radostně. „Jen jestli ji najdeme.”

Bandala se pátravě rozhlížel lesklým přítmím.

„Pamatuji se, že na místě, kde jsem vkročil do lesa, stál strom goda-kuduru. Zastavili jsme vlastně proto, že sáhib si z něho chtěl natrhat pomeranče.”

Tikiri odplivl. Strom goda-kuduru má sice plody navlas podobné pomerančům, avšak prudce jedovaté, a Tikirimu připadlo podivné, že moudrý bílý muž nezná takovou základní věc.

„Měls ho nechat!” zabručel.

„Co to povídáš?” zhrozil se Bandala. „Je to dobrý sáhib. Sám se nabídl, že mě odveze ke stromu Bo, a dal mi nový šat a rupii. Měl jsem se celý den moc dobře.”

„Hu!” otřásl se náhle Tikiri. A bez přechodu se zeptal: „Jaký je strom Bo?” Hrůza v něm ještě nedozněla, ale byl ze srdce rád, že našli k hovoru jiný předmět než kuchaře, jeho nůž a tuto temnou noc.

„Je obrovitý?”

„Ne, je malý,” řekl Bandala. I on se s úlevou ,ti Apil tohoto námětu tak odlehlého od nedávných hrozivých zážitků a ještě hrozivější přítomnosti. „A celý shrbený jako stařec. Naklání se k jedné straně a je podepřen několika železnými sloupy. Ale žije! Má mnoho listů, ve větvích se mu třepotají stužky a po obou stranách sedí mniši a střeží ho. A když některý z nich zemře, přijde na jeho místo jiný a tak dál, jeden za druhým jako korálky na šňůře růžence. Ten, který seděl napravo, byl už sto padesátý třetí,” dodal s posvátnou úctou. „Jsem šťasten, že jsem se mu mohl poklonit.”

„Tomu mnichovi?” zeptal se Tikiri trochu kousavě.

„Nesmrtelnému stromu!” odsekl Bandala. „Mnich mi dal jen list stromu Bo. A sáhib Brederode mu za něj dal rupii. Je to hodný sáhib. Jako by ani nebyl křesťan.”

„A že z tebe dělal zvonek, ti už nevadí?”

„Myslím dokonce, že ani není křesťan,” vyhnul se Bandala přímé odpovědi. „Nemám rád křesťany. Přišel jsem na to, že zlo nevězí v barvě kůže, ale v náboženství. Uka Elara není bílý, a přece je zlý. Proč? Jasně proto, že je křesťan.”

„Kdoví, je-li…”

V té chvíli však spatřili v měsíčním jasu strom plný nažloutlých koulí a Tikiri zmlkl, aby za Bandalou odbočil do lesa po pravé straně. Netrvalo dlouho a prodrali se k mýtince, v jejímž vzdálenějším rohu se leskla hladina jedné z oněch prastarých nádrží, jakých už znali několik; v druhém rohu stála polozbořená bambusová bouda.

Sotvaže vystoupili z lesa, zašel měsíc a noc ztemněla. Po paměti se však dostali k chatrči. Jak kolem ní tápali, hledajíce vchod, nahmatali hromádku suchých větví, které jim přišly právě vhod. Neměli sice zápalky a nemohli tudíž rozdělat oheň, ale potřebovali něco, čím prošťárat boudu a vyhnat havěť, zejména hady. Teprv poté se odvážili vstoupit. V koutě našli několik prázdných plechovek a usoudili, že boudy používá nejspíše lesník nebo lovci při číhané na zvěř, která přichází pít k nádrži.

S velkým ulehčením ulehli. Vidina Uka Elarova nože už zmizela, hovor, který cestou vedli, odvrátil jejich myšlenky jiným směrem a pocit, že kolem sebe mají alespoň jakés takés stěny a nad hlavou střechu ze suchého listí, jim dodal nové sebedůvěry. Ani zvuky noční džungle je nerušily. Za pobytu v táboře si na ně zvykli natolik, že by je bylo spíše překvapilo ticho. A o tichu nemohlo být řeči: pištění netopýrů, šramot neviditelného zvířete, nejspíše ještěrky, vytí šakalů, krátký výkřik ptáka vyrušeného ze sna. to vše znělo jako hudba sice plná nebezpečí, ale přece jen ukolébávající.

Vzdor tomu hned neusnuli. Naléhavá otázka, co zítra podniknou, kam se obrátí, zaměstnávala příliš jejich mysl, avšak ani ten, ani onen neznal řešení. Snad právě proto ji nevyslovili nahlas, jako kdyby oba očekávali, že ten druhý věc domyslí a přijde s výtečným návrhem.

„Cos chtěl prve říci o kuchaři?” ozval se konečně Bandala. „Že třeba není křesťan?”

„Právě to. Jednou v noci jsem ho viděl, jak nesl oběť k Buddhové soše. Ale možná, že se mi to jen zdálo.”

„Nezdálo se ti to,” řekl Bandala tiše. „Jenže nenesl oběť, ale konzervy, které nakradl ve skladě.”

Tikirimu se naráz rozsvítilo.

„Ach ach!” zanaříkal a v zoufalství nad svou pošetilostí počal tlouci hlavou do bambusové stěny, až se bouda otřásala. „Já blázen! A tys to věděl a mlčel?!”

„Nech toho, setřeseš na nás všechny stonožky a štíry,” okřikl ho Bandala. „Ovšemže jsem to věděl, nejsem přece slepý. A ovšemže jsem mlčel, nejsem přece bez rozumu. Kdybych se ozval, poštval bych kuchaře proti sobě, vlastně proti nám oběma, a kdoví, jak by to skončilo. Ačkoliv to dopadlo stejně špatně.”

„Protože jsem se ozval já…” vzlykl Tikiri. „Ano, já hlupák! A proto mě včera Uka Elara posílal pryč! Bál se, že něco plesknu před sáhiby! Bál se mě! Chtěl, abych hned odešel, dával mi dokonce peníze na vlak, ale já nemohl odejít, Bandalo. Věřil jsem, že jsi mrtev, a byl jsem hrozně slabý.”

Bandala jen vzdychl.

„Ale víš to jistě?” ozval se znovu Tikiri, a ještě žalostněji; vědomí, že všechno zavinil, mu rvalo srdce. „Proč by nosil konzervy k soše, která nejí? Radši by je přece prodal.”

„Nevím, kam je nosil, protože jsem za ním nikdy nešel, ale určitě je prodával. Někdo jiný si je asi opět odnášel. Měli smluvené místo, to mi alespoň říká můj iguaní jazyk. Nemohl je přece dávat tomu druhému za bílého dne a v táboře.”

„Kdo je ten druhý?”

„Nevím,” zabručel Bandala. „Snad lesník, snad ten průvodce bílých turistů, snad někdo, koho vůbec neznáme. Záleží teď na tom?”

Tikiri zavrtěl hlavou. Bandalova chytrost ho ohromila tím více, že v ni nikdy bezvýhradně nevěřil. Až teď, když se vše rázem objasnilo…

„Ach, Bandalo,” vydechl. „Provedl jsem hloupost, ale snad je dobře, že jsme se Uka Elary zbavili. Je to padouch.”

„Je to křesťan,” sykl Bandala s nenávistí. „Nikdy už nechci sloužit křesťanům nebo s křesťany! Půjdeme někam, kde nejsou. Kde není ani jeden!”

„A kde jsou sloni!” vykřikl Tikiri. „Vím už, kde je najdeme: V Kandy! Jede se tam vlakem a je to velmi snadné. Prostě nastoupíš a hotovo. Vlak tě nikam jinam nezaveze, Uka Elara to říkal.”

„Uka Elara!” přerušil ho Bandala posměšně. „A ty mu věříš?”

„Ne. Ale o slonech nelhal, řekl mi o nich ještě dříve, než jsem mu prozradil, že jsem ho viděl jít v noci do džungle. Tehdy se mě ještě nechtěl zbavit. Proč by tedy lhal?”

„Protože je křesťan! Vždycky lžou. A všichni! Ne, nevěřím jim a nechci s nimi už nikdy nic mít. Právě proto utečeme někam -”

„Ale já nechci pořád před někým utíkat!” vpadl Tikiri. „Chci za něčím jít. To je jiné, lepší, to dělají muži! Kdo pořád utíká? Zajíc.

„Nejen zajíc, i levhart,” opáčil uraženě Bandala. „I kobra! Cítí-li, že je slabší, uteče. To není hanba. Dokonce i Osvícený utekl z paláce a usadil se v pustině. Jenže tehdy ještě nebyli křesťani a Angličani. My musíme dál, protože žádná pustina už není dost pustá. Utečeme. totiž neutečeme, jen půjdeme k moři, vstoupíme na loď a usadíme se někde na ostrůvku, kde nikdo nežije, nebo aspoň žádný křesťan.”

„Víš jistě, že takový ostrov někde je?”

„V moři je ostrůvků jako písku, to ví každý,” řekl Bandala netrpělivě. Tikiriho námitky ho dráždily, neboť rušily obraz, který měl před očima už od chvíle útěku z rodné vsi - obraz růžové polokoule nebo třeba i jen srpku, zářícího na bezmezné ploše moře, převýšeného jen několika kokosovými palmami a takovouto bambusovou chatrčí. V té chatrči bydlel on, Bandala, s matkou, s Tikirim, se strýcem Wikrenou, s Dhamu a třeba i s mužem Žábou, který má sice hrubý hlas, ale je dobrý… oceán se hemžil rybami a nikdo nikdy nepřiplul, aby ti nařizoval bičovat kamaráda nebo aby ti nadával pohanů a svítil elektrickou lampičkou na veliký nůž. Nikdy nikdo.

Vtom si uvědomil, že Tikiri opět mluví, že má zřejmě další námitky.

„Už dost řečí!” okřikl ho tedy. „Všechno jsem dobře promyslel: půjdeme do Kolomba, protože je to největší přístav, a tak z něho odjíždí nejvíce lodí. Na některou z nich se dáme najmout jako plavčíci a odplujeme co nejdále. Musíme odplout daleko, protože pustý ostrov nenajdeme hned u pobřeží -”

„A co Kaluduwa?!” Kaluduwa není pustý ostrov. Totiž je, ale ne docela, protože všechny palmy na něm patří panu Alvarovi. A ostatně pan Alvaro tam vidí dalekohledem a zajede si tam motorovým člunem, kdykoliv se mu zlíbí. Ne, ne, pustý ostrov vypadá docela jinak a dostaneme se na něj leda velkou lodí z Kolomba. Proto tam musíme jít a také půjdeme. Do Kolomba. A jestli nechceš, půjdu sám!” uzavřel Bandala tak zostra, že v Tikirim naráz uzrál vzdor.

„A já říkám, že je lépe jít do Kandy!” vyhrkl podrážděně. „A nechceš-li, půjdu tam bez tebe!”

„Dobře,” řekl Bandala.

„Dobře,” ošklíbl se po něm Tikiri.

Chvíli oba čekali, zda si to druhý nerozmyslí. Než se dočkali, sklížila jim únava oči.

Vzdálené zadunění, které Tikiriho probudilo, bylo už třetí této noci. První dvě zaspal. Ale tento třetí hrom, hlasitější než oba předchozí a na dlouhou dobu poslední, ho přiměl, aby otevřel oči. Neměl tušení, co ho vytrhlo ze spánku. Posadil se a naslouchal. V tichu však postřehl jen pravidelné oddechování Bandaly a věčný šelest ještěrek na střeše - tytéž zvuky, které znal z tábora. V prvním okamžiku se dokonce přistihl, že tiskne tvář k bambusové stěně, aby se podíval, co se v táboře děje, jak činil vždy, když ho probudil drahokam, lépe řečeno drahokamem otlačené kosti. Vzápětí si uvědomil, kde je, co všechno se stalo… a že ho neprobudil drahokam, nýbrž něco jiného.

Co to bylo, už neuvažoval. Zvedl se. Vyklouzl ven. Měsíc prosvítal mračny podoben mastné skvrně, ale ta chabá záře Tikirimu dostačila, aby zjistil, kudy se dostane k zelené cestě. Pět minut nato už po ní klusal k táboru. Srdce mu bušilo až v hrdle. Byl sám, po obou stranách trčely černé postavy stromů, obloha nahoře se zatahovala, hvězdy zmizely, měsíční svit

slábl, ale Tikiri vytrvale běžel ruce přitisknuté k bokům a

zaťaté v pěst. Musel běžet. Vracel se pro svůj drahokam.

A cesta se kroutila a byla tak nekonečná, až Tikiri ztratil dech a zastavil se zdrcen myšlenkou, že se do tábora nikdy nedostane, ježto se asi pustil opačným směrem. Stál. Nad jeho hlavou se splétaly koruny stromů, mezi nimiž matně rozeznával světlejší pás nebe podobný klikaté stezce vedoucí tam i zpět. Právě tak jako cesta, na níž stál_

Tam nebo zpět?

Zavřel oči a pokoušel se představit si, jak se s Bandalou dostali k boudě… Pak se odhodlaně pustil dál: S Bandalou šli pěšinou napříč lesem a nadběhli si, proto se jim cesta zdála tak krátká; jemu však nezbývá než běžet a běžet.

Běžel tedy.

Ve chvíli, kdy konečně zahlédl žlutou jiskru - světlo lampy před Maháradžovým stanem - zaduněl hrom znovu. A poté ještě jednou. To už Tikiri svíral drahokam v prstech a díval se vzhůru, kde kmitaly kulaté blesky podobné květům slunečnice. Jako přímo nad hlavou.

Přitiskl se ke stěně chaty. Suché listy, tvořící střechu, přečnívaly ji málo, ale i to málo bylo lepší než nic, než pocit, že blesk musí sjet přímo do tebe. Než ho napadlo skrýt se uvnitř, pohasla obloha a hromobití ztichlo.

A poté, právě když se Tikiri chystal vyrazit zpět, objevil se před kuchyní mohutný stín Uka Elary. Kuchař vyšel a rozhlížel se, jako by teprv nyní pátral, co mu to pokazilo spánek.

Tikiri málem vzlykl: aby se dostal na zelenou cestu, musel projít kolem kuchyně! Nezbývalo tedy, než vyčkat, až se nepřítel nabaží nočního vzduchu, anebo - - -

Už se nerozmýšlel. Obrátil se zády k Uka Elarovi a čelem k temným křovinám. Okamžik hledal očima onu stezku, po níž se s Bandalou dali, když jim kuchař hrozil nožem. Pak tiše vyběhl. Pěšina pod jeho chodidly byla měkká a teplá jako tělo

zvířete. Nepochyboval, že je to táž, po níž prve šli___či si

alespoň namlouval, že o tom vůbec nepochybuje. Klusal, hlavu vtisknutou do ramen…

A potom, za čas, jejž nedovedl ani odhadnout, ani změřit, stál na břehu nádrže. Měsíc už opět svítil, voda bleskotala, ale po boudě, v níž spal Bandala, nebylo stopy.

Stalo se právě to, čeho se v hloubi srdce nejvíce obával: Zmýlil se v stezce. Nedostal se na zelenou cestu, nýbrž někam docela jinam, k jiné nádrži i mýtině. -

Tupě usedl. Má se vrátit nebo se pustit dál a doufat, že přece jen na zelenou cestu náhodou narazí, jak se mu přihodilo už tolikrát?. Nevěděl. Všechny myšlenky ho znenadání opustily a měl hrozný pocit, že už nikdy nebude nic vědět, protože má místo hlavy kámen. Setřel s čela potůčky potu. Hromobití se přehnalo, ale nespadla ani kapka a noc byla dusná jako pec. Hlava ho tížila, hlava klesala.

S trhnutím ji zvedl. Koruny stromů za nádrží se rozhoupaly, jako by se do nich opřela vichřice, ozval se ječivý ryk prchajících opic přervaný táhlým výkřikem bolesti, který se náhle zlomil a ztichl vystřídán mlaskavým funěním, mlaskavým vrčením, mlaskavým praskotem.

Dvěma dlouhými skoky dostal se Tikiri na stezku, po níž přišel. Bezhlavě utíkal. Džungle zjasněla jako zázrakem. Na nebi svítila narůžovělá záře. V táboře už byl s to rozeznat i jamku, z níž vyhrabal drahokam. Místo, kde prve stál Uka Elara, bylo prázdné. Přikrčen k zemi přeběhl prostor mezi stany. Na zelené cestě se napřímil a pomalu šel. Velice pomalu. Byla v tom velká slast, moci zase jednou jít pomalu a vidět před sebe. Zákruty, zákruty. A opět a opět_

Jedovaté plody stromu goda-kuduru vypadaly jako spousta maličkých sluncí. Ohlédl se. Nad džunglí vycházelo obrovité slunce. Zabočil. Větvičky praskaly pod jeho nohama docela jako před chvílí opičí kosti v zubech šelmy. V jednom koutě mýtiny spatřil hladinu nádrže tečkovanou hlavičkami želv, v druhém bambusovou boudu.

„Bandalo!”

Odpověděly jen opice.

„Bandalo!”

Ticho.

I on už ztichl. Stál ve dveřích boudy a díval se vyjeveně na udusanou podlahu, na níž se povalovaly jen tři prázdné plechovky a trocha suché slámy.

Bandala zmizel.

Když paní Indyra vyšla toho rána ze stanu, zavolal ji kdosi z křovin. Otočila se: „Copak, Tikiri?”

„Ach, raní, vraťte mi Bandalu!” Musela se zasmát:

„Což jsem ti ho vzala? Je asi ve vaší chatrči.”

Tikiri zavrtěl hlavou. „Už dávno ne…”

„Jak to?”

Mlčel, jen k ní zvedal prosebné oči v úpěnlivé víře, že se stane totéž co včera, že se paní usměje a řekne „Nebuď bláhový, Bandala žije a vrátí se!” - a že to bude pravda.

„Jak to?” opakovala.

„Utekli jsme,” zašeptal. Sklonil oči. Náhle si uvědomil, že

se včerejšek nebude opakovat, že ani paní nepomůže. Ze poslední stéblo, jehož se zachytil tam u prázdné boudy, když dlouho marně volal a prohledával křoví, že i ta poslední naděje je marná. Paní věděla ještě méně než on sám. „Proč jste utekli?”

Pojednou litoval, že se sem vůbec vracel. Nechtělo se mu vyprávět o kuchaři a jeho noži, bylo to tak vzdálené a zbytečné, docela bez významu. Musel však říci alespoň pár slov.

„Uka Elara že vám hrozil?” podivila se. „Nic se neboj! Zůstaneš tady, nezkřiví ti ani vlas!”

Užasle k ní vzhlédl. Nechápal, jak ji mohlo napadnout, že by zde zůstal bez Bandaly a že u ní hledal jen ochranu před kuchařem.

„Ach ne!” vykřikl a vstal. „Půjdu k moři. Bandala po něm velice toužil. Určitě se tam tedy vydal. Půjdu za ním a budu ho hledat -”

„Kde? Moře je veliké, pobřeží je dlouhé. Kde ho budeš hledat?!”

„V přístavu v Kolombu,” řekl Tikiri pevně. „Jistě ho tam najdu, protože tam jistě odešel.”

„Nebuď bláhový,” usmála se paní. Ale Tikiri opakoval své, a když naléhala, zmlkl, a když se mu podívala do očí, seznala, že ji neposlouchá, že hledí do dálky na západ, kde je moře a tudíž i Bandala.

„Dobře,” vzdychla a myslela si, že tak krásné oči ještě nespatřila. „Pěšky bys tam ale nedošel. Počkej chvíli. Kuda má zítra jet právě do Kolomba, ale možná že pojede už dnes. Chceš jet s ním?”

„Ano, chci. Bandala tam jistě odešel.”

Za hodinu seděl Tikiri vedle Kudy a jel po zelené cestě: zákrut za zákrutem… Jedovaté plody stromu goda-kuduru blýskly v slunci a byly tytam. Zákrut za zákrutem.

Když vůz sklouzl na asfaltovou silnici a zamířil k moři, ozval se kdesi vpravo pískot vlaku. Tikiri zvedl hlavu, ale nespatřil nic, jen zeleň. V té chvíli Kuda halasně zatroubil jako na pozdrav lokomotivě.

… a nedaleko odsud zvedl hlavu Bandala. Nespatřil však nic; jen strop nákladního vagónu, v němž se ustrašeně krčil. Vzápětí se vlak hnul.

Tím začala dlouhá Bandalova cesta od pobřeží.

Neboť když se Bandala v noci za ohňostroje blesků probudil a pohřešil Tikiriho, když poté dlouhou dobu marně volal a čekal, nenašel jiné vysvětlení, než že Tikiri splnil svou hrozbu a vydal se sám do Kandy k svým zlořečeným slonům. Tehdy se Bandalova hruď sevřela steskem, jenž rostl a rostl… až zahnal a přehlušil vše, i vidinu růžového ostrůvku, i volání oceánu. Sotvaže se pak trochu rozednilo, pustil se Bandala za kamarádem.

Tak se stalo, že ten z nich, který toužil po džungli plné slonů, jel k moři, zatímco druhý, který toužil po moři, jel hlouběji do džungle.

Svazek jejich přátelství byl tak pevný, že je nadobro rozdělil.

KAPITOLA TŘETÍ

1. VĚZENÍ

Kuchař Uka Elara byl velmi prolhaný člověk, nicméně Tikirimu lhal jen nepatrně.

Pravil-li například, že v Kandy jsou stáda slonů, měl pravdu. Byli to ovšem sloni ochočení a nepatřili Uka Elarovu bratrovi, nýbrž společnosti General Contactors of Ceylon (jež se zabývá stavbou cest, dopravou těžkých nákladů, mýtěním pralesa atp.), a Uka Elara si maličko zabásnil jen proto, aby si před chlapcem dodal váhy a důstojnosti; slovem chtěl se pochlubit vznešeným, bohatým příbuzenstvem.

Když pak v den Bandalovy domnělé smrti Tikirimu našeptával, že stačí nastoupit do vlaku a dát se vézt, ježto vlak nejede nikam jinam než do Kandy, mluvil čistou pravdu; opomněl však dodat, že vlaky jezdí také na opačnou stranu. Kdyby ho byl tehdy Tikiri uposlechl, byl by se určitě do Kandy nedostal, neboť právě odpolední vlak, k němuž ho Uka Elara posílal, přijíždí od Kandy a pokračuje na sever. Ale kuchaři nezáleželo ani za mák, kam chlapec zabloudí; chtěl se ho prostě zbavit, ježto Tikiri příliš mnoho věděl.

A když Tikirimu mával před očima listem a vykládal, že v něm stojí zpráva o příjezdu jeho, kuchařova synovce, měl do třetice pravdu - ovšem až na jednu maličkost: očekávaný synovec nebyl mahaút, vůdce slonů, nýbrž docela obyčejný patnáctiletý mladík, dokonce velmi matného ducha. To však kuchaři nevadilo, spíše naopak. Po příchodu chlapců uvykl sedat celý den na špalku, žvýkat paan, plivat červené sliny a

vychutnávat sladkou nečinnost. Z toho důvodu napsal pro synovce - aby Tikiriho nahradil svým příbuzným, který také dovede dřít jako mezek, ale kterého ani nenapadne strkat nos, kam nemá. A mahaúta z něho udělal jen proto, aby Tikiriho přesvědčil, že v Kandy je volné místo vůdce slonů, a aby ho tím spíše přiměl k útěku. Napůl počítal i s tím, že by Bandala sám v táboře nezůstal, ale že by se pustil za kamarádem.

Tikiri ho sice neuposlechl, neuprchl, takže události se vyvinuly trochu jinak, avšak z kuchařova hlediska se změnilo jen málo:

Nakonec přece jen odstranil nepohodlné služebníčky, byť i za cenu hrozby nožem.

Ale pokud jde o chlapce, změnilo se mnoho:

Místo Tikiriho se pustil do Kandy Bandala, a ježto přišel ne k vlaku odpolednímu, nýbrž k rannímu, vyjel správným směrem.

O tom všem neměl samozřejmě Bandala ani tušení. Vydal se jednoduše k nádraží, kolem něhož včera projel se sáhibem Brederodem, spatřil na kolejích vlak sestávající z několika bílých osobních vagónů přivěšených k nákladní soupravě, a jelikož věděl, že Tikiri nemá peníze, usoudil s naprostou jistotou, že cestuje načerno, jinými slovy, že se skryl v některém nákladním voze.

Zbývalo zjistit, v kterém, což by nečinilo obtíže, kdyby ovšem byl čistý vzduch. Nešťastnou náhodou obcházeli právě vlak zřízenci, poklepávali dlouhými kladivy na kolesa vozů, a Bandala se rozhodl, že raději počká a sežene mezitím něco k snědku. Rozhodně netoužil prožít ještě jednou hodiny hladu jako pod plachtou nákladního auta na cestě z domova. Za rupii, kterou mu včera daroval sáhib Brederode, koupil tedy v pouličním stánku trs zelených banánů, které uhasí i žízeň, a když seznal, že zřízenci už odešli, připlížil se k otevřeným dveřím posledního nákladního vozu.

„Tikiri!” zavolal tlumeně, skryt za bednami navršenými podél kolejí. „Jsi tam? Slyšíš mě?”

Tikiri se neozval. Zato nablízku zaharašily kroky a Bandala si uvědomil, že ho zřízenec co nevidět objeví a odežene. Těkavě se rozhlédl… Pak skočil do vozu.

Vzápětí se kroky přiblížily, dveře vagónu se bez hluku zasunuly a kolem Bandaly se rozprostřela neproniknutelná noc.

Alespoň v první chvíli mu tma, v níž se ocitl, připadala čemější než hrob. Zřízenec odešel, nic se nepohnulo. Mrtvo. Ticho. Hrob.

„Tikiri!” vydechl.

Ale jeho hlas zněl v duté prázdnotě.

V návalu úzkosti se Bandala skrčil u stěny. A poté s bezmezným ulehčením rozeznal proužky jasu, pronikající dovnitř škvírami kolem dveří, a okřál do té míry, že se odvážil zavolat hlasitěji:

„Tikiri, jsi tu?!”

Věděl však už, že volá nadarmo, že je zde sám a Tikiri že se

zřejmě ukryl v jiném voze. Smůla. Ted opravdu nezbývá, než

se nepozorovaně dostat ven a zkusit štěstí ve vedlejším vagóně.

Opatrně se opřel do dveří, aby je poodsunul. Velmi opatrně a zlehoučka, jen jednou rukou… Pak oběma… A pak bez ohledu na opatrnost i hluk vší silou, zuřivě.

A poté seděl na podlaze se svěšenou hlavou a bylo mu do zoufalství:

Dveře nepovolily. Zřízenec je zvenčí zavřel na závoru. -

Když se vlak pohnul, vyrazila lokomotiva drásavý pískot, jemuž odkudsi odpovědělo táhlé zatroubení automobilové houkačky. Bandala zvedl hlavu. Ale spatřil jen temný strop svého žaláře a ony skuliny kolem dveří, podobné rámečku ze sršícího zlata…

Tehdy se vlak rozjel naplno s trhnutím, které Bandalu převalilo na bok.

Současně se ve dveřích pootevřelo zamřížované okénko, jímž zavanul proud svěžího vzduchu, a Bandala se překotně zvedl, aby je Otevřel celé. Spatřil vrcholky stromů, utíkající nazad, a šedomodrou oblohu.

„Aspoň něco!” vykřikl nahlas, jako kdyby potřeboval přesvědčit sám sebe, že všechna dnešní smůla není přece jen tak veliká. Rozhlédl se po voze. V jednom koutě se otřásaly jakési bedny, v druhém ležela hromada prázdných pytlů jako schválně připravená pro cestovatele, který si dnes v noci mnoho neodpočal.

„A navíc tohle!” vykřikl Bandala znovu. „Budu spát!”

Měl radost, že v rachotu vlaku může halasit, jak se mu zachce, že může dát průchod svým myšlenkám. Zdálo se mu, že ted už je uvězněn jen napůl.

„Tikiri!” křičel. „Slyšíš mě? Jsi tam vedle ve voze? Tikiri, jedu s tebou!”

Zakrátko se mu ve vagóně téměř líbilo. A než usnul, dospěl k překvapujícímu závěru, že je na tom vlastně daleko lépe než v nákladním autu na cestě sem, protože teď má zásoby a ví, kam jede.

Ovšem na druhé straně na tom byl zase trochu hůř, ježto seděl ve voze sám a nemohl ven. Ale to byla jen maličkost.

„Tikiri!” halekal. „Jsi zrádce a ničema, protožes mi utekl! Já ti lo sice odpouštím, ale za trest nedostaneš nic k jídlu!”

A po chvíli:

„Tikiri! V Kandy vyskoč z vozu, upaluj rovnou za nosem a křič!

Po hlase tě najdu!”

Ještě v polosnu se smál, tak mu situace připadala zábavná:

Jedeme si skoro jako dva maháradžové - každý má pro sebe svůj vlastní velký palác - vagón!

2. DVACET RUPIÍ

Asi v téže chvíli, kdy Bandala začal klímat ve svém drkotajícím vězení, poklesla hlava i Tikirimu. Auto se kolébalo, šofér Kuda mlčel a zpěv motoru zněl tak jednotvárně, že Tikiriho přemohla dřímota. Procitl až v okamžiku, kdy Kuda zabrzdil u boudy, v níž tamilský hospodský s velkým stříbrným „konde” ve vlasech prodával teplá jídla a zejména kořalku.

„Najíme se,” řekl Kuda. „Máš přece hlad. Nebo ne?”

Tikiri přitakal a zanedlouho už seděli nad mísou rýže, kterou hnětli v prstech do kuliček a namáčeli do omáčky kari, žluté jako gumiguta.

„Chceš domů?” zeptal se Kuda znenadání.

„Ne!” naježil se Tikiri. „Domů nikdy. Nechci, abys mě tam odvezl, radši uteču!”

Kuda pokrčil rameny. Vpravdě byl radši, že Tikiri nechce domů. Paní Indyra mu - Kudovi - sice po straně nařídila, aby kluka zavezl do Kaluelamahatary, kam patří, ale pro Kudu to znamenalo značnou zajížďku, to jest více benzínu, který by jinak ušetřil; čímž by samozřejmě prospěl vlastní kapse, neboť paní Indyra by se nikdy nedověděla, že s klukem nejel do horoucích pekel, ale vysadil ho cestou. Vskutku, čím déle o tom Kuda uvažoval, tím bláhovější mu připadalo vézt někoho tam, kam nechce, a mrhat navíc jak časem, tak námahou a zejména rupiemi.

„Nechceš - nechceš,” řekl blahovolně. „A kde tě tedy mám vyklopit?”

„V Kolombu!” vyhrkl Tikiri. „Paní mi slíbila, že mě tam odvezeš.”

„Dobrá,” přikývl Kuda s ulehčením; do Kolomba musel jet tak jako tak, neboť to byl hlavní cíl jeho cesty. „Ale kdybys přece jen -”

„Nechci!”

„Dobrá,” opakoval Kuda a spokojeně si přihnul z lahvičky araku. Nebyl to zlý člověk, ale rád pil, což ho dosti mrzelo. Dokonce natolik, až se mu zdálo, že Tikiri je na tom daleko lépe než on sám, protože nemusí pít, ježto dosud nepřišel araku na chuť. A proč by měl dostat peníze, když je na tom lépe? Peníze přece potřebuje spíš ten, kdo je na tom hůř. *

Tak dumal Kuda, zatímco jednou rukou hladil lahvičku s arakem a druhou žmolil v kapse těch dvacet rupií, které mu paní Indyra podstrčila, aby je Tikirimu dal na konci cesty. Čirá hloupost, samozřejmě! Co by kluk dělal doma s dvaceti rupiemi?!…

Jenomže kluk nechce domů, nýbrž do Kolomba.

Ve velkých rozpacích si Kuda pohladil bradu:

„Hm. Ale kdyby se ti přece jen zachtělo domů, můžeš si v Kolombu sednout na autobus.”

„Ani mě nenapadne!” ohradil se Tikiri.

„Jak libo,” usmál se Kuda tak zeširoka, až se objevily všechny jeho horní zuby rozložené do vějíře, a radostně si přihnul. Věci se vyvíjely neobyčejně příznivě. K čemu by takový usmrkanec potřeboval v Kolombu peníze? Leda na autobus, aby se dostal domů! Ale on nechce domů a tvrdí, že autobusem nepojede. Takže peníze nepotřebuje vůbec k ničemu. Což znamená, že bude jen spravedlivé, když si dvacet rupií ponechá ten ubožejší, nestastnejsí - slovem potřebnější.

Krátce nato vůz opět vyrazil a řítil se vpřed jako bouře, nebot ten potřebnější, který seděl za volantem, měl hlavu plnou araku a podivuhodných vidin, co vše v Kolombu za dvacet rupií pořídit I užít. Ještě před polednem prořídly zelené stěny porostu vroubící silnici po obou stranách, ustoupily kokosovým hájům, a téměř současně ucítil Tikiri ve vzduchu povědomou slanou vůni, předzvěst oceánu. A pak se krajina otevřela docela a z vrcholu pahorku, na Biji se vůz vyhoupl, bylo vidět bezmezné dálky žíhané všemi odstíny zeleně a modři.

Tak spatřil Tikiri po dlouhých dnech opět moře, které znal od dětství, ale které mu dnes připadalo neuvěřitelně krásné, třebaže po něm netoužil. Krásné bylo proto, že někde na jeho břehu určitě najde Bandalu.

Oceán hned zmizel a podél silnice se objevily chatrče, domky, domy, jejichž řady houstly, až se z nich staly ulice obrovitých staveb, o jakých se Tikirimu nikdy ani nesnilo. Ulicemi tekly pestré lomozící potoky, a byly to proudy lidí a vozů, celé šňůry aut, celé davy mužů a žen, bílých i hnědých, oblečených tak i onak, s nahými hruděmi a bělostnými sarongy, v květovaných košilích a evropských šatech, s klobouky i s turbany i s krásnými vrkoči, uvázanými po singálském způsobu.

S úžasem, s obdivem, do něhož se mísila i špetka úzkosti, hleděl Tikiri kolem sebe. Kde je Bandala, kde ho najít v tomto bludišti?… Srdce se mu sevřelo tísnivou předtuchou. Ale hned opět poskočilo a Tikiri byl rád, že je zde, v tomto obrovitém městě, protože tady musí každý jednou projít, každý, kdo někam cestuje, a každý, kdo něco hledá, nebot jinak by se zde přece nemohlo sejít tolik lidí. A Bandala pravil, že půjde sem a dá se najmout na loď…

„No tak! Spíš nebo co? Jsme na místě!” Kudův hlas.

Tikiri sebou trhl. Teprv teď si uvědomil, že motor ztichl, že cesta skončila. Stáli na širokém prostranství vroubeném z jedné strany tím největším, co kdy kromě dagob spatřil -budovami, které přečnívaly i vrcholky kokosových palem rozsetých porůznu v zahradách; na druhé straně končila země rovnou kamennou hranou - jako čistě odseknuta - a počínalo moře. Divné moře. Bylo sevřené kamennými hrázemi jako klepety obrovského raka a na hladině, poseté duhovými skvrnami oleje, seděly lodi větší než domy.

„Ano,” řekl Tikiri a vystoupil.

A v tom okamžiku mu bylo, jako by se propadl někam na dno oceánu ještě daleko podivnějšího, než byl onen potřísněný olejem a posetý parníky podobnými domům: na dno davu, oceánu složeného z lidí. Znenadání neviděl nic, jen je, lidi a lidi, protože všichni byli větší než on. A co více: všichni byli moudřejší, chytřejší než on. Aspoň mu tak připadali, neboť všichni někam šli nebo něco dělali, všichni měli nějaký cíl, všichni znali svou cestu, svůj domov, toto město. kdežto on nevěděl, neznal a neměl nic. Ani cíl, ani domov, ani stín představy, co teď počít. A znal zde jen jediného člověka, k němuž mimoděk zvedl oči.

Šofér Kuda - neboť on byl ten člověk - zachytil chlapcův pohled a neklidně zatékal. *

„Kam půjdeš?” zeptal se a raději se odvrátil a zapaloval si cigaretu.

„Nevím,” vzdychl Tikiri, avšak to slovo, či snad tón, jímž je vyslovil, mu připadl zbabělý, a rychle se opravil: „Ještě nevím. Za chvíli ale budu vědět. Ruku na to!”

Zvedl pravici a Kuda pro ni sáhl dolů, neboť dosud seděl za volantem a ten hlavatý kluk byl opravdu mrňavý jako brouk.

„Tu máš,” pravil. „Je to dvacet rupií.”

„Co s nimi?” zeptal se Tikiri.

„Co..! Co..!” vyhrkl Kuda. „Co jiného, běž je rozměnit!”

Otíral si zpocené čelo, díval se za chlapcem, jak mizí v davu, a myslel si, že toto je zkouška poctivosti. Ano. Osud to tak nahrál, aby se z toho stala zkouška poctivosti. Určitě ano! Protože on, Kuda, sice chtěl dát klukovi ty peníze bez jakýchkoliv výhrad, ale kluk se zeptal, co s nimi, a on, Kuda, užuž měl na jazyku „Co chceš, jsou tvoje…”, ale nějak mu to nešlo z hrdla, až nakonec musel říci něco docela jiného: „Běž je rozměnit!.” Prostě ústy toho kluka se zeptal osud, a jeho, Kudovými ústy odpověděl osud. Aneb tak to mělo být. A nakonec je to jedině spravedlivé: Jestliže se kluk vrátí, je poctivý a zaslouží si odměnu. Kdežto kdyby nebyl poctivý, přišly by peníze do nepravých rukou, na úkor těch pravých, potřebných.

Právě na ty pravé, potřebné ruce se nyní Kuda díval, jak neklidně brnkají na volant. Byl příliš napjat, než aby se mohl rozhlížet a pátrat v davu, zda se kluk vrací či nikoli. A pak -když zaslechl Tikiriho pisklavý hlas „Už jsem tady!” - pak zčistajasna věděl, že celá zkouška poctivosti byla hrozná hloupost. Nesmysl, nic víc! Protože kdyby byl kluk chytrý, zmizel by a měl by teď dvacet rupií. Kdežto on je hloupý, strašně hloupý - a za tu hloupost že by měl ještě dostat zaplaceno? Kde by byla spravedlnost? Kam bychom přišli?!

To už Kuda odpočítal osmnáct rupií, strčil je do kapsy a dvě podal Tikirimu:

„Ber a nemluv! Kup si za to jídlo. Ne abys to hloupě promarnil!” A pak jel od přístavu a myslel si, že jestli se hned, ale hned nenapije, bude mu nanic. Tolik starostí s jedním usmrkancem, tolik duševních bojů, tolik úvah - a kolik úvah, tolik spravedlností! Je to spravedlivé? Není! - Opravdu musel zastavit a vysrknout dvě sklínky. A zčistajasna mu bylo chlapce tak líto, že musel horempádem skočit za volant a vrátit

se k přístavišti. Pohříchu Tikiriho už nespatřil, třebaže se chvilku rozhlížel, ba vylezl ven a obešel vůz. Dál do davu se nepustil. Nemohl. Něco mu bránilo, něco strašlivě silného… jakási úzkost, kterou si nedovedl vysvětlit.

Až když opět vyjel, poznal, že to nebyla úzkost, nýbrž vědomí, že udělal dosti. Což se poctivě nevrátil, což se trpělivě nedíval kolem, což dokonce nevystoupil z vozu? - Ano, to vše učinil! Ale pátrat v davu by už bylo přespříliš; nakonec by tam ještě kluka našel …

Tou dobou stál Tikiri právě v tom davu a neměl už ani měďák. Nic neměl, jen drahokam, zavázaný v cípu sarongu, a směšnou věc, která později významně ovlivnila jeho osudy. Byla to černá kniha, v níž nedovedl přečíst ani slovo.

3. ZÁZRAK

Bandala sice usnul záhy poté, co se uvelebil na pytlích ve svém pojízdném vězení, ale jen na velmi krátko. Sotva půl hodiny po odjezdu z Anuradhapury zastavil vlak na žhavém slunci a trčel tam tak dlouho, až se střecha rozpálila. Vedro počalo brzy prosakovat dovnitř, a když konečně zpocený Bandala otevřel oči, bylo mu, jako by ležel v kovářské výhni. Vstal, vystoupil na bedny a dotkl se stropu. Sykl, tak to pálilo. Bez ohledu, zda tropí hluk či ne, přitáhl několik beden ke dveřím, navršil je na sebe a usedl až nahoře, co nejblíže k okénku. Tou štěrbinou - neboť okénko nebylo o mnoho větší -vnikal sice chabý větřík, ale když Bandala vystoupil na bedny, dostal se až těsně pod rozžhavený strop a nebyl na tom o mnoho lépe než dříve. Leda potud, že viděl ven na nádražní budovu jako pokropenou zlatým pískem, a na několik stromů jako posypaných prachem. Ale písek i prach byly jen paprsky slunce, jež se sypaly z oblohy, až bylo téměř slyšet jejich sykot. Alespoň Bandalovi se zdálo, že horko padá v nepřetržitém proudu jako ohnivý liják, že syčí, sotvaže se čehokoli dotkne, a mění se v páru, která je tu zlatá, tu nazelenalá a nasedla…

Konečně se vlak hnul, vánek zadul prudčeji a poněkud ochladil Bandalovu tvář. Pohříchu kodrcání vlaku rozhoupalo bedny, na nichž seděl, takže musel slézt. Pak stál u svého okénka, dokud ho nesly nohy, a tupě pozoroval, jak se mění krajina. Pozoroval, ale nevnímal. Neměl myšlenky, horko je zapudilo. A snad to tak bylo lepší, neboť vlak jel nekonečně dlouho. a poté znovu stál nekonečně dlouho. a opět jel a jel.

Jen jednou procitl Bandala ze svého únavného omámení. Bylo to na nádraží, kde právě zastavil i jiný vlak a kde se hemžilo tolik lidí, až Bandalu napadlo, zda to už není Kandy. V té myšlence se tajila radost i úzkost, radost z konce cesty, ale současně strach, jak se nepozorován dostane ze zabedněného vagónu. Skrýt se pod pytle a čekat, až zřízenci otevřou vůz a odejdou? To by bylo nejbezpečnější. Ale co když neodejdou, co když budou chtít vyházet náklad? -

Lépe tedy vyskočit ven, hned jak někdo odsune závoru, překvapit ho a uniknout stejným způsobem jako tehdy z nákladního auta…

Ale co v případě, že vagón vůbec neotevřou, že ho nechají stát někde na koleji třeba několik dní?!

A co učiní Tikiri?…

Ne, věci nevypadaly zdaleka tak zábavně, jak se mu zrána zdálo.

Vtom si povšiml nápisu na nádražní budově:

Polgahawella.

Tedy naštěstí ještě ne Kandy! Oddychl si. Slunce sice sršelo se stejnou zarytou úporností, ale on, Bandala, se alespoň probral z omámení a měl čas vše rozvážit. Rozhodl se, že se nejprve nají. Jedva však oloupal první banán, rozjel se vlak a pak už Bandala neměl na jídlo ani čas, ani myšlenky:

Tiskl oči k okénku a žasl nad bohatstvím Lanky.

Nebyly to drahokamy, o jakých snil Tikiri. Nebyl to ani oceán, o němž snil on sám, ani ostrovy, ani města, ani proudy aut a lidí, jimiž se v téže chvíli prodíral Tikiri daleko odsud, v Kolombu. Byly to rostliny.

Pravda, Bandala strávil takřka celý život na rozhraní dvou moří - moře vod a moře stromů, rostlin. Avšak co se nyní prostíralo před jeho očima, nepodobalo se ničemu, co kdy spatřil. I džungle, jíž prošel s Tikirim na cestě do Anuradhapury - či to, co tehdy považoval za džungli a co konec konců kdekdo v táboře nazýval džunglí - i ta zelená záplava, kterou měl dosud v nejživější paměti, ztratila náhle všechnu svou velkolepost a scvrkla se na větší, krotký lesík; pohasla, jako pohasne ve dne světlo lampy, jež se v noci zdálo oslnivé:

Rostliny, které Bandala doma vídal buď z pobřeží jako palmový les, anebo z člunu jako zelenou čáru - rostliny, které i v Anuradhapuře tvořily pouze vrstvu podobnou mechu - ty rostliny se zde kupily do fantastické výše. Jako dagoby. Jako stovky dagob navršených nad sebou do tvarů zelených, modrých, žlutých, fialových mračen, jaká se někdy před bouří kupí na obloze. Ale stále to byly jen a jen stromy, živé věci z dřeva, listí, květů! Kam Bandala dohlédl, tam trčel nebetyčný obr. A za ním druhý, ještě vyšší. A třetí, desátý, stý… všechny jako poseté barevnými hvězdami, jako oblečené do nevídaných rouch. Ne, proti této džungli byl les v Anuradhapuře jen a jen hrstka listí. Opravdu jen mech.

Tehdy postřehl Bandala supění lokomotivy a uvědomil si, že vlak namáhavě stoupá, že se plazí v serpentinách někam vzhůru - a že zelené kupy, které měl v první chvíli za rostliny veliké jako hory, jsou vpravdě hory, kopce pokryté rostlinami.

Pak, znenáhla, jako krok za krokem, ucouvly hory do pozadí a zeleň na jejich svazích se proměnila v modravý přísvit, rozsekaný stříbrnými srpky. Vypadalo to jako lesklé schodiště, složené z bezpočtu stupňů zde uzoučkých jako čepele srpů, jinde širších, klikatě zprohýbaných a sršících duhovými blesky. Ale nebyly to stupně ze stříbra, nýbrž rýžová políčka přilepená terasovitě k ubocí kopců, ohraničená hliněnými hrázemi a plná vody.

Lokomotiva oddychovala stále namáhavěji. A čím výše vlak stoupal, tím svěžejší vál větřík, až posléze chutnal jako pramenitá voda. Ochladilo se. Vzduch se naplnil vůní a Bandala jej opravdu pil jako vodu, tak zhluboka, nenasytně. Vzápětí pocítil hlad jako po doušku dobré vody a konečně snědl svůj banán.

A poté spatřil slony.

Byli dva a vlekli za sebou desetimetrové klády „železného” dřeva, spoutané řetězy, jež pronikavě řinčely, jak břímě poskakovalo po kamenité silnici. Neboť podél trati už běžela silnice. Vynořila se odkudsi z pralesa míříc rovnou čarou k městu, jehož první stavení Bandala spatřil až ve chvíli, kdy vlak počal brzdit. Tak upřeně pozoroval slony, že se nedíval vpřed, nýbrž dozadu, kde ta velká šedá zvířata pomalu kráčela a ještě pomaleji mávala plachtami uší. Jako nějakými těžkými, podivnými křídly…

Těsně za ušima seděli dva mahaúti s železnými bodci v rukou a zdáli se drobní jako mouchy. Anebo jako Tikiri.

Vtom svět znehybněl. Kodrcání vlaku ustalo. A Bandala se bezmyšlenkovitě opřel do dveří, jež se zlehka otevřely, a vyskočil.

Stal se zázrak:

Bez cizí pomoci unikl z vězení, k němuž neměl klíč.

4. STAŘEC STÍN

V prvních okamžicích přemýšlel však Bandala o všem možném, jen ne o zázracích.

Mimovolný impuls, jenž ho ovládl už v okamžiku, kdy spatřil splnění touhy svého kamaráda, zněl zcela jasně: Vystoupit zde, protože zde jsou sloni, a tudíž zde jistě vystoupí i Tikiri! - Týž impuls ho vedl k tomu, aby se bez dlouhých úvah pokusil otevřít dveře, sotvaže vlak zastavil.

A dveře bez hluku povolily, Bandala vyskočil. a zůstal udiveně stát, neboť si ho nikdo nepovšiml, ježto nikde nebylo živé duše; jen za kolejemi, ve stínu zakrslého fíkovníku, seděl na zemi starý muž, žvýkal chlebovou placku a díval se skrz Bandalu, jako by ho neviděl, či jako by Bandala byl průhledný.

Vtom se vzadu ozval chraplavý hlas ampliónu „Kandy! Kandy!” a Bandala obešel vlak a ocitl se na nádraží přeplněném lidmi.

Nicméně ani teď si nelámal hlavu záhadou, který duch mu otevřel dveře. Věděl jen, že shodou okolností vystoupil z vlaku na straně odvrácené od nádraží, čímž unikl pozornosti; a bál se, že Tikiri nebude mít takové štěstí.

Avšak Tikiri se neobjevil.

Všichni cestující už vystoupili, muži v plátěných halenách už dávno počali vykládat zboží z nákladních vozů, ale nikde nezazněl poplašný křik „Chyťte ho!”, nikde se nemihla černá postavička… Pět, deset minut stál Bandala opodál vlaku jako přikovaný. Pak úprkem oběhl vozy tam, kde před čtvrthodinou vystoupil. A opět stál a stál.

A když už ho nohy nechtěly nést, sedl si do stínu vedle žvýkajícího starce a cekal na novy zázrak, v nějž - běda -vůbec nevěřil. Pochopil už, že ani prve se nepřihodilo nic zázračného. Vagón měl prostě dvě strany a tudíž i dvoje dveře; jedny zřízenec v Anuradhapuře zasunul a zatarasil, ale opomněl se přesvědčit, zda jsou zatarasené i ty protější. A on, Bandala, cestoval celou dobu ve vězení, jež nebylo vězením.

Ba, tak se vše přihodilo a bylo to trochu směšné, ne však příliš. Nic nebylo k smíchu, protože zde nebyl Tikiri.

Na cestě zařinčely řetězy, sloni se konečně blížili, ale Bandala se po nich neohlédl. Nechtěl spatřit mahaúty, kteří sedí na svých kolosech jako mouchy nebo Tikiri. Toužil po pravém Tikirim. Sklonil se až k zemi, aby viděl pod kolesa vozů, zda snad na druhé straně přece jen se nekmitnou tenké černé nohy, které by určitě poznal, protože takové má jen Tikiri. ale brzy zvedl hlavu a obrátil se k starci s plackou.

„Strýče,” zaprosil, „nespatřils malého černého kluka s velkou hlavou, jak vyskočil z vlaku?”

„Ne,” řekl stařec, otočil k němu tvář a Bandala poznal, že je slepý.

Chvilku oba mlčeli.

„Roztloukám tady kamení,” pokračoval pak stařec s hrdostí. „Chceš-li co vědět, roztloukl jsem už takové hory kamení, že kolem mne zůstal viset prach jako mračno. Proto vidím jen stíny.”

„Ano,” vydechl Bandala; nevěděl, co jiného říci.

„Ovšemže ano,” přikývl stařec radostně. „Lidé tvrdí, že jsem slepec, ale já samozřejmě vím, že bych viděl dobře, kdyby kolem mne nevisel prach z kamení. Takto vidím jen stíny. I tebe vidím jako černý stín. Jsi mladý, máš široká ramena a jednou už nebudeš chtít dělat sluhu.”

„Jak víš, že jsem sluha?” zeptal se Bandala.

„Všichni jste sluhové,” usmál se stařec. „Dokud nic nechcete, budete sluhy těch, kteří něco chtějí. Nejste muži, jste jen stíny mužu. Vidím to lépe než ti, kteří mi říkají, že nevidím nic.”

„Ano,” řekl Bandala. Opět ho nic jiného nenapadlo. Tento stařec Stín byl zřejmě nejen slepý, ale i pomatený.

„Ovšemže ano. Dobře rozeznám své stíny.”

Stařec se odmlčel a Bandalu to nemrzelo. Nechtěl už slyšet o stínech. Myslel na Tikiriho, co se s ním stalo, kam se poděl -asi nenašel včas nádraží v Anuradhapuře, protože ani dobře nevěděl, kterým směrem leží.

„Strýče,” zeptal se, „kdy přijede příští vlak z Anuradhapury?”

„Zítra touto dobou,” řekl stařec. „Dobře ho znám, protože přijíždí hned po poledni, kdy jsou nejostřejší stíny. Ráno jede vlak opačným směrem, ale to je jen rozplizlý šedivý stín.”

Bandala pohlédl naposled k opuštěným vagónům.

„Děkuji ti, strýče. Nechceš banán? Mám jich dost.”.

„Nech si je,” řekl stařec. „Nežebrám jako mniši. Umím roztloukat kamení.”

Bandala vstal a šel. Sloni už zmizeli, ale z dálky bylo dosud slyšet řinčení řetězů; znělo to, jako když někdo veliký střásá okovy.

Slunce pálilo, vzduch se tetelil. Kolem města Kandy se zvedaly pahorky tvořící kruh podobný okraji zelené mísy, uprostřed města Kandy bleskotalo jezírko kulaté jako peníz, uprostřed jezírka plul kulatý ostrůvek a z jeho středu rostly čtyři teničké arekové palmy nahoru i dolů, k nebi i do hlubiny; ty, jež trčely k obloze, byly skutečné, ty druhé byly jen jejich obrácené obrazy, ale hladina ležela nepohnutě jako kus skla a zdálo se, že ona čtyři předlouhá stébla, zakončená na obou stranách zeleným chocholem, visí v prázdnu. Bylo to krásnější než sen, ale smutné, protože zde nebyl Tikiri.

Kolem jezírka vedla asfaltová cesta plná svištících aut, za cestou se bělaly dva buddhistické chrámy, utopené v kvetoucích keřích, a mniši, kteří seděli na kamenných stupních, vypadali ve svých oranžových hávech také jako kvetoucí keře. Jiný mnich kráčel zvolna po břehu jezera, v jedné ruce držel svou žebráckou misku, v druhé velký černý deštník, který chránil jeho oholenou hlavu před slunečními paprsky.

Když mu Bandala položil na misku tři banány, zastavil se mnich, aby je vsunul do pytle skrytého pod záhyby oranžového šatu, a opět vykročil. Neřekl nic. A Bandala ani nic neočekával, zejména ne slova díku, neboť ten, kdo obdaruje mnicha, získává zásluhu, jež mu prospěje v příštím životě, takže vlastně obdaroval sebe; a kdyby už měl někdo poděkovat, musel by to být dárce, a musel by poděkovat mnichovi za to, že mu - dárci - poskytl příležitost vykonat záslužný čin; ačkoliv mniši jsou zpravidla tak velkomyslní a skromní, že na poděkování nečekají; stačí jim dar.

To vše věděl Bandala už od dětství, protože ho tomu učil jeho otec Tissa, nicméně ho zamrzelo, že mnich nepromluvil. Že neřekl: „Odkud jsi, mladý muži? Trýzní-li tě něco, svěř se mi.” - On, Bandala, by byl odpověděl: „Ctihodný, mám přítele, který se jmenuje Tikiri a který by zde měl být, ale není…” - A mnich by řekl:… - Ne, Bandala netušil, co by mnich řekl, jen si představoval, že by to bylo cosi, co uklidní zmatek a stesk, protože mniši jsou neskonale moudří. I to věděl od svého otce Tissy.

Avšak mnich mlčel a Bandala šel se skloněnou hlavou za ním, hledě na jeho bosá, černá chodidla, jak se střídavě odlepují od rozbředlého asfaltu. Mnich zmizel v jednom z chrámů - v onom s nízkou, špičatou, osmihrannou věží - a Bandala zůstal bezradně stát nad vodním příkopem, který odděloval chrám od silnice a hemžil se želvami. Na můstku přes příkop seděla stará žena nad ošatkou žlutých obětních květin.

„Jaký je to chrám?” zeptal se jí.

„Ó!” zvolala pohoršené. „Jsi jistě bezbožný, jinak bys věděl, že toto je Chrám Buddhova Zubu.”

A Bandala se hluboce uklonil, neboť nebyl bezbožný; pouze ve shonu událostí zapomněl, že v Kandy je Chrám Zubu, nejslavnějsí a nejsvětějsí na světě.

Pak přešel můstek a vstoupil do míst, kde měl mnoho prožít.

Ovanul ho příjemný chládek prosycený vůní zápalných obětí. Jeho oči, dosud oslněné sluncem, ho zradily a vnímal jen sero plné té chladné omamné vůně a žluté jiskry kahanců, jež se chvěly kdesi daleko vzadu, v husté tmě. K nim šel, k těm třesoucím se plaménkům, protože jistě hořely na nejposvátnějším místě. U nich poklekl a sepjatýma rukama položil poslední banán na misku, bělající se na stupních. Více ve světle kahanců nerozeznal, jen právě tu misku a stupně.

Šeptal modlitbu, ale myslel na Tikiriho a přál si, aby zde byl nebo aby alespoň už bylo zítřejší poledne, kdy přijede vlak… Tu se mu zatočila hlava, snad jen z rozčilení, ale snad z těžkého pachu květin, zápalných tyčinek a másla hořícího v kahancích, a dotápal se do nejtemnějšího kouta, kde usedl opřen zády o zeď. Díval se na hvězdičky tančící nad kahanci. Víčka se mu však brzy zavřela, hvězdičky-plaménky zmizely a na jejich místo vstoupil Tikiri bloudící džunglí v Anuradhapuře.

„Tady jsem!” volal Bandala přešťasten ve svém snu. „Tady.!”

Želbohu Tikiri neslyšel, Tikiri se mu ztratil v kravinách. A Bandala zůstal sám se studeným hadem, který se mu ovíjel kol ramen.

Procitl.

Něco ledového se ho skutečně dotýkalo, sahalo po něm! Zaúpěl, vymrštil se.

Současně se tma chrámu roztetelila ohlušujícím rykem.

5. KOUZELNÁ KOŠILE A PODIVUHODNÉ BOTY

Tikiri dostal v celém svém životě do ruky tak málo peněz, že ho dvě rupie, jež mu Kuda velkomyslně daroval, přivedly trochu do rozpaků. Nevěděl dokonce, kam s nimi. Měl na sobě jen svou starou suknici-sarong a v jejím cípu osudný drahokam, k němuž však peníze přidat nechtěl; nepochyboval, že je bude co nevidět potřebovat. K čemu, co si za ně koupí, nebylo mu ani zdaleka jasné. Netrpěl právě ani hladem, ani žízní a jídlo, ovoce, které by mu jindy především zatanulo na mysli, nepadalo tedy v úvahu. Současně se však cítil tak bohatý, až se mu zdálo, že si prostě něco koupit musí -samozřejmě něco velkolepého, nádherného, slovem věc, na jakou by se jindy nezmohl. Potíž vězela v tom, že ho nic nechtělo napadnout, leda automobil, na který ovšem ani dvě celé krásné rupie nestačily.

Svíraje peníze v hrsti, počal se tudíž celý nesvůj prodírat davem - a spatřil košili.

Vlastně dvě košile. První se skvěla na těle mladého muže s knírkem, který klímal za volantem osobního vozu, zaparkovaného u chodníku. Druhá visela na bidle v pozadí stánku, jejž Tikiri v první chvíli považoval za obyčejnou boudu obchodníka s oděvy. Košile muže s knírkem sice volala po vyprání, kdežto košile na bidle vypadala zbrusu nová, avšak jinak byly obě dvě navlas stejné, stejně kouzelné: Na křiklavě modrém pozadí se pod křiklavě zelenými palmami proháněli křiklavě červení sloni, vedení mahaúty, kteří měli kulatá černá ústa, ježto nejspíše také křičeli…

Oslněn tou krásou a do krajnosti rozechvěn, přistoupil Tikiri ke stánku - jen aby zjistil, že nejde o přenosný krámek, nýbrž o něco zcela jiného:

Před stánkem se natřásal úhořovitý mohamedán v turbanu, roztáčel dlaní kolo popsané barevnými číslicemi a květnatými slovy vyzýval kolemjdoucí, aby vztáhli ruku po bohatství, které bude patřit tomu, kdo je první sebere.

„Ó, věřící!” volal. „Ale i vy, kteří nejste věřící, vy všichni přistupte a vztáhněte dlaň, abych do ní mohl vsypat zázračné dary!

Neboť to, co vám ke své vlastní škodě nabízím, je dar, a večer odejdu chudý a skleslý, zatímco vy budete zářit bohatstvím a štěstím jako sultáni. Či není tato košile hodná sultána? Má snad sultán více slonů, a krásnějších? Nikoli, bratři, nemá! A to se ani neodvažuji říci v číslech, kolik za ně zaplatil. Kdežto vy zaplatíte jen jedinou směšnou rupii, a můžete získat hned tři takové košile, neboť vám povolím tři rány na toto kolo štěstěny. Tři rány, tři košile, třikrát tolik slonů, kolik jich má nizám z Hajdarabadu, nejbohatší z celé Indie!”

Zatímco štědrý muž takto volal a žebronil, klouzal jeho ostrý pohled sem tam po hloučku zvědavců, až utkvěl na Tikirim: nejprve na jeho vykulených očích, poté na jeho otevřených ústech, a konečně na jeho prstech, v nichž se lesklo stříbro. Vzápětí vztáhl muž ruku s úsměvem, který odhalil jeho paanem zčernalé zuby, a jemně, nicméně s velkou silou přitáhl chlapce k sobě, jako by ho chtěl sevřít v náručí.

„Pojď, hrdino!” vykřikl hlasem, v němž se chvělo nadšení. „Postav se sem na čestné místo! A vy, muži malé víry, se podívejte na tohoto malého obra, jehož sláva se za chvíli rozletí po všech koutech! Či nechceš být bohatý a slavný? Ach ano, ovšemže chce! Dej mi tedy svou rupii a já ti dám tyto tři šťastné šípy, z nichž každý ti přinese jednu šťastnou košili!… A teď zvedni svou neomylnou ruku a vrhni první šíp na toto kolo, které roztočím schválně pomalu, protože chci, abys mi zachoval svou přízeň. Nuže, pal!”

Na ten příkaz hodil Tikiri opeřenou šipkou - která však docela minula kolo a zapíchla se do plátna stánku. Hlouček se rozřehtal.

„Co se smějete!” ohlédl se muž s kolem nakvašeně. „Mému hrdinovi stačí dvě košile! Jen házej, šťastlivce, teď už ti to půjde líp.”

A Tikiri vrhl druhou opeřenou šipku, která se však odrazila od vířícího kola a spadla na zem.

„Ha!” zvolal muž, shýbaje se pro ni. „Mělas namále, zrádkyně! Užuž ses zapichovala do šťastného čísla, jenomže paže, která tě vrhla, byla příliš mocná. Ne tak mohutně, můj siláku! Kroť své svaly! A já jdu zatím připravit tu nejkrásnější košili a osušit si slzy, protože se s ní těžko rozloučím!”

Vskutku stáhl s bidla onu slavnou košili a jal si jejím podolkem otírat oči. Tehdy už trčela třetí Tikiriho šipka pevně v jednom z čísel šťastného kola, pohříchu v tom černém, které - jak muž pravil - je o malinko méně šťastné než ta ostatní, protože nepřináší výhru.

„Ó kouzelníku!” kvílel v bezmezném ohromení. „Jsi první, který kdy zasáhl právě toto číslo! Jaks to dokázal? Víš, co to znamená? Že teď už budeš napořád zasahovat jen ta nejšťastnější čísla! Ó muži, neodcházejte, protože teď spatříte div! Dej mi rychle druhou rupii, velmoži s třemi košilemi, ať je mohu včas připravit a zabalit!”

V překotném chvatu shrábl druhý Tikiriho peníz, roztočil kolo a unaveně se posadil na bednu. A když se tři další šipky zabodly do tří dalších nešťastných čísel, potřásl smutně hlavou:

„Neodneseš si sice tři košile, ale zato něco daleko vzácnějšího,” pravil a strčil Tikirimu do ruky tlustou černou knížku. „Neboť vězte, muži: Ode mne neodejde nikdo neobdarován a chuď! Tento mladý bohatýr prohrál, ačkoliv žasnu, jak se to mohlo přihodit. Ale přesto si odnese poklad jako každý, kdo u mne zkusí štěstí. Ano, rozdávám poklady, a rozdávám je zdarma. Tato kniha je poklad učenosti, ale já ji dávám jako prémii! Běž, chlapče, uč se z ní a zakrátko mi budeš žehnat. Co ještě koukáš? Zmiz!”

S těmi slovy vystrčil Tikiriho z chechtajícího se hloučku. A Tikiri běžel, nevěda, má-li být smutný nebo veselý, má-li se vypínat nebo stydět. Otevřel knihu a opět ji sklapl. U Lindsayů se sice naučil trochu slabikovat anglická slova, avšak kniha byla tištěna tamilským písmem, které číst nedovedl, třebaže byl Tamil. Šel. Byl by přísahal, že zahlédl Kudův vůz, jak mizí za rohem, ale řekl si, že to asi nebyl Kuda, který přece odjel už dávno. Zastavil se. Znenadání ho bolely nohy, jako by byl přišel z Anuradhapury pěšky. Sedl si na patník v přístavu, díval se chvíli na moře, chvíli na opačnou stranu k stromům a budovám, a myslel si, že tohle je tedy ono veliké město Kolombo, kde Žožo chodil do školy. Žožo Lindsay!…

Napadlo ho, že na něj vzpomněl vlastně poprvé od útěku z domova, a bylo mu to divné, protože Žožo hodně ukřivdil jemu i Bandalovi. A hned si ale pomyslel, že je to tak lepší, protože když myslíš na křivdy, dostaneš vztek. A já teď budu radši myslet na Bandalu, kde asi je a kdy se objeví. Třeba je

právě tady, v přístavu. samozřejmé ze tady je!… jenomže třeba tamhle kousek dál, za tím bílým domem.

Honem utíkal podívat se za ten bílý dům. Bandalu však nenašel. Vrátil se tedy na své staré místo, ale za okamžik opět vyběhl, neboť myšlenky a představy si s ním pohrávaly, posílaly ho hned sem, hned tam, protože všude mohl být Bandala.

Slunce sláblo, a Tikiri stále ještě seděl v přístavu a čekal na Bandalu, chodil za Bandalou, běhal mu vstříc na ten roh a na onen, ježto na nárožích se lidé nejčastěji setkávají. a opět se vracel, otáčel se k moři a těšil se, že mu Bandala znenadání poklepe na rameno: Tikiri, tady jsem.

Teprv pozdě odpoledne se vzdal. Nikoli proto, že by byl ztratil naději. Uvědomil si pouze, že Bandala zde ještě nemůže být. Nemůže! Já jel autem, a přímo, a strašnou rychlostí, kdežto čím jel on? Kdoví na kolik aut musel čekat, než ho některé svezlo, kdoví jakou oklikou jel. nebo i klusal pěšky. Ano, kdoví, zda ho vůbec někdo svezl!

Tehdy přilétlo z dálek nad oceánem obrovské dopravní letadlo s šesti motory jako s šesti hlavami, sneslo se nízko nad město, a Tikiri se pustil za ním, protože báječně burácelo a báječně se lesklo. Zakrátko se mu ztratilo, i rachot dozněl, ale Tikiri šel rovnou dál a dál. Nevěděl, kam zabočit, a ostatně neměl důvod, proč by někam zatáčel. Neměl cíl. Skla obchodů blyštěla v zapadajícím slunci, za skly se kupily hory podivuhodných věcí, a trvalo mu dlouho, než dorazil na konec ulice. Příliš často se zastavoval a díval do výkladů. A byl příliš unavený.

Chvíli odpočíval na mostě klenoucím se přes vodní tok, který měl za řeku, ale který byl vpravdě jen průplav vedoucí k přístavu. Na hladině hluboko pod mostem plul člun s polonahým mužem, jenž rychle pádloval. Voda byla temně modrá, až černá, ale kdykoli muž zvedl pádlo, aby znovu zabral, objevil se po boku člunu ohnivý vír; a s pádla skanul déšť krůpějí zbarvených nízkým sluncem jako kapky ohně.

Tu vzpomněl Tikiri na Bandalova strýce Wikrenu, na jeho loďku, na ostrůvek Kaluduwu, kde lovívali iguany, na zamračeného Dhamu, na svou matku - zejména na svou matku! - a bylo mu teskno, až se bál, že mu vytrysknou slzy, které už nikdy nesmaže, protože budou pálit jako oheň… Naštěstí muž s člunem záhy zmizel a Tikiriho slabost pominula. Stále se však díval do průplavu. Měl žízeň. Nevěděl, že tato voda je slaná, a když konečně přešel most, zabočil doprava a chvatně kráčel po vysokém kamenném břehu v naději, že najde schody vedoucí k hladině. Ale voda zůstala nedostupná.

Pustil se tedy nazdařbůh do ulic za průplavem, rozhodnut zaklepat na první dveře a vyprosit si doušek. Naneštěstí v této části města byly dveře stejně nedostupné jako ta černá voda průplavu. Všechny domy stály v zahradách obehnaných mřížemi - byla to očividně velmi vznešená a bohatá čtvrť. Tak vznešená a bohatá, že zde nemohl ani vylézt na strom a utrhnout si ovoce; i stromy byly uvězněny v zahradách chráněných plotem. Tak vznešená a bohatá, že se v ulicích neukázal človíček. Pouze auto občas projelo, anebo stálo před mřížovými vraty. Až byl divný dojem, že zde bydlí jen stroje.

Nastal soumrak a Tikiri stále ještě bloudil a měl žízeň. A když pak spatřil sladkou vodu, nevěděl, že je sladká, ba nevěděl ani, že je to voda: tetelila se nad stromy proti večernímu nebi celá zlatá jako květ. Rozběhl-li se přesto k ní, za ní, bylo to proto, že se mu líbilo její jiskření, nikoli proto, že by doufal uhasit žízeň. V nic už nedoufal.

A pak stál u mříží, tiskl na ně tvář a očarován hleděl na proud, který tryskal z kruhové nádrže jako teničká nit, a tak vysoko, jako kdyby se chtěl dotknout nebe. Dole houstly stíny, ale špička proudu byla ještě pozlacená sluncem jako ouško jehly. To byl onen jiskřící květ.

A toto byl první vodotrysk, který kdy Tikiri spatřil. Teď však už neměl smysl pro jeho krásu. Rozhlížel se. V zahradě kupodivu nestál dům, alespoň Tikiri žádný neobjevil, třebaže se rozběhl podél mříže tam a zase zpět. Našel jen široká zamčená vrata s nápisem, jemuž nerozuměl: „Gordon’s Park”. Stále však viděl zlatý vrchol vodotrysku podobný první hvězdě.

Když šplhal na mříže, otáčel se pln strachu, zda ho někdo nepozoruje. V příštích chvílích se už nestaral o nic. Klečel u nádrže vodotrysku a pil. Chladná prška shůry mu skrápěla plece, hlavu, paže. Pil a pil, jako celým tělem. Vtom se vzadu na ulici rozsvítily lampy, jejich záře prošlehla šerem a padla na Tikiriho, který polekaně vstal a vyrazil k nejbližšímu houští.

Stíny ho pohltily a uklidnily. Vzdor tomu běžel dál a dál: Napadlo ho, že stěží najde vhodnější místo k noclehu a že čím dále od vrat, tím bude bezpečnější.

Za pásem houštin se rozkládal jiný rozsáhlý trávník. Přeběhl jej skrčen k zemi. Zastavil se.

Kdesi nablízku hučel oceán a park zde končil stejným mřížovým plotem, jakým začínal. Za plotem planuly stejné elektrické lampy jako na ulici… jedna z nich dokonce téměř na dosah ruky, takže do všech podrobností ozařovala pár podivuhodných bot.

Kdyby byly ty rozbité boty stály na podrážkách, jak se sluší a patří, byl by si jich Tikiri možná vůbec nepovšiml. Háček tkvěl v tom, že boty stály na patách a mířily špičkami vzhůru, k obloze!

Vyjeveně zíral na tu nevídanou věc. Tak vyjeveně, že muž, jemuž boty patřily, se musel nahlas zasmát. Leknutí přikovalo Tikiriho k zemi. A muž, který až dosud ležel na zádech v křoví, hlavu podloženou smotkem hadrů, se posadil a povysunul se ven:

„Co tak civíš? Neviděls ještě nikdy roztrhané střevíce?”

„Ne,” vyhrkl Tikiri a napůl lhal, ale napůl mluvil pravdu, neboť rozbitých bot už sice spatřil více, nikdy však na nohách sáhiba. A tento muž byl bez nejmenší pochyby sáhib, běloch. Měl mohutnější ramena než kdokoliv, s kým se Tikiri až dosud setkal, a dávno neholenou tvář, kterou krášlila jen ústa roztažená do úsměvu plného zubů. Tak to Tikirimu připadalo: že tento velikánský chlapík s rozpláclým nosem, že tento bílý chlapík v uválené košili a s dírami v podrážkách má daleko více zubů než obyčejní lidé, a právě proto že asi jeho úsměv působí tak neodolatelně. Až se ti ani nechce vzít nohy na ramena. Až skoro zapomeneš, že je to přece sáhib. Až máš skoro chuť popovídat si s ním…

„Tak je vidíš teď,” pravil muž a obětavě zvedl nohu, aby si Tikiri mohl lépe prohlédnout ten křáp navlečený na obrovitém chodidle samozřejmě bez ponožky. „Co tady chceš? Víš, že se sem nesmí?”

„Ano,” řekl Tikiri. „Ale musím někde spát.”

„I see! Aha! Tak pojď dál,” zasmál se muž, rozhrnul větve a Tikiri s překvapením seznal, že to, co vypadalo zvenčí jako obyčejné, velmi husté křoví, je vpravdě stromek s širokými, k zemi skloněnými větvemi, které tvoří kolem kmene přístřeší připomínající vnitřek kulatého stanu. Byla zde dokonce i podestýlka z hadrů, pytlů a rýžové slámy, plechový hrnec s vodou a cosi v mastném papíře.

Světlo pobřežní lampy pronikalo clonou listí právě natolik, aby Tikiri zahlédl i půl bochánku chleba, a aby pohostinný muž spatřil, kam se Tikiriho oči upírají s největším zájmem.

„V tom papíře jsou už jen kosti,” zašklebil se. „Ale kus chleba si můžeš vzít. No, nestyď se. Mám doma taky takového kluka, a čertví, kdo mu teď dává jíst.”

Potáhl žertovně nosem, ale vyznělo to jako povzdechnutí, a muž se tedy dodatečně na opravu zasmál, lehl si na záda a opět vystrčil chodidla ven. Prostor pod deštníkem stromu mu totiž nestačil. Byl to opravdu převeliký, silný člověk. Jmenoval se Gregoris, pocházel z Řecka a unesl na ramenou a hlavě pět jiných, menších muzu, s nimiž donedávna tvořil skupinu akrobatů v kočovném cirkusu Xaver. Naneštěstí se před časem stalo, že pan Xaver, původem také Řek a majitel toho pochybného podniku, prodělal v Kolombu polovinu toho, co vydělal v Egyptě, a ve snaze neprodělat ještě více zadlužil cirkusový stan od špičky až k poslednímu kolíku a s penězi zmizel, nestaraje se ani za nehet, co bude se zaměstnanci. Z pěti Gregorisových druhů se tři ztratili neznámo kam, dva se uchytili jako topiči na tankové lodi, kdežto Gregorisovi samému přálo štěstí jen natolik, že když utratil poslední cent a ocitl se bez přístřeší, objevil alespoň tento příhodný park, nazvaný po generálu Gordonovi, a tento neméně příhodný stromek. Vydělával si teď na živobytí všelijak, ponejvíce tím, že zrána chodil k moři sbírat mušle, do jejichž lesklých skořápek vyřezával obrázky kokosových palem s nápisem „Colombo”, nebo „Ceykin”, nebo obojí, nabízel je zazobaným turistům a občas skutečně i prodal. Byla to hloupá práce, nedůstojná jeho svalů, bohužel jako bílý muž nesměl pracovat za mzdu, kterou dostávají domorodí nádeníci, a vyšší „bílou” mzdu mu přirozeně nikdo platit nechtěl právě proto, že na trhu bylo dost domorodých sil. Tak se z Gregorise znenáhla stalo to, co sáhibové s pohrdáním nazývají „beach-comber”, pobřežní pobuda, neboť opravdu neviděl jiné východisko, než sbírat mušličky nebo žebronit před vznešenými hotely o almužnu a doufat, že časem uloví zaměstnání na lodi a dostane se domů. A doufal, přál si to tím úpěnlivěji, že ani to jediné štěstí, jež ho zde potkalo - toto znamenité noční útočiště z větví a listí - nebylo bez poskvrny: pod stromem bydlel totiž ještě jeden velmi nepříjemný nocležník. -

Zatímco Tikiri jedl a nesouvisle vyprávěl své osudy, povšiml si Gregoris jeho černé knihy a zalistoval v ní. Z písma nebyl o nic moudřejší než chlapec, ale na poslední stránce objevil značku Mezinárodní Biblická Společnost, a naráz byl doma. Rozesmál se, div se nezakuckal. Tato bohumilá společnost zásobuje totiž všechny „pohanské” země celými lodními náklady biblí, které misionáři a všeliké křesťanské organizace rozdávají domorodcům zdarma, patrně přesvědčeni, že tím zajistí spásu jejich duší. A co učinil muž s kolem štěstěny? Velmi prostou věc: Ochotně sebral, co nábožní sáhibové ochotně darovali - a opět to rozdával jako prémie svým zákazníkům. Jeho podnik, jako ostatně všechny pouliční herny, se nemohl bez prémií obejít, ježto ti, kdo prohrají, musí mít alespoň dojem, že za své rupie přece jen něco získali. Co, na tom už nezáleží; zpravidla to bývá nejlacinější brak -žárovky, které svítí sotva hodinu, brože, které se při druhém zapnutí rozlámou, nitě, jež se trhají jako pavučina… Skutečnost, že mohamedán s kolem štěstěny zařadil mezi prémie toho druhu i zboží křesťanské společnosti, svědčila o jeho znamenitém obchodním duchu: bible ho totiž přišly ještě laciněji než nejlacinější harampádí, protože je dostal zadarmo. A navíc se vnucovalo podezření, že chlapík má i neméně vyvinutý smysl pro legraci. Proto se Gregoris rozchechtal, div se nepřevalil.

„Tu knihu nezahazuj!” prohlásil, když byl opět mocen slova. „Možná že ji budeš potřebovat.”

„K čemu?”

„K obědu,” zašklebil se Gregoris. „Nebo k večeři. Je to svatá křesťanská kniha a tady v městě bydlí svatý muž, který ti možná dá najíst, když k němu s tou knihou přijdeš a pěkně poprosíš.”

„Nechci jít ke křesťanům!” ohradil se Tikiri s velkou rozhodností. „Chci zůstat s vámi.”

„Jenže já jsem taky křesťan.”

„Ale jiný! Ne jako Uka Elara. Ne jako Žožo Lindsay! Ani jako sáhib Brederode.”

„Možná,” povzdychl Gregoris; sám měl v poslední době dojem, že je vskutku nějaký jiný než druzí, a právě proto že má takovou zatracenou smůlu. „Ale tady tak jako tak nemůžeš zůstat.”

„Proč?”

Řek pokrčil rameny.

Osobně proti tomuto směšnému černému skřítkovi s prapodivným příběhem nic neměl, dokonce byl rád, že má s

kým promluvit–a snad byl i trochu vděčen osudu, že se

konečně setkal s někým, kdo je na tom ještě o něco hůře než on sám. Želbohu zde nebyl svrchovaným pánem.

„Proč?” naléhal Tikiri.

„Protože za chvíli přijde jeden nemilý chlap.”

„Jak nemilý?”

Gregoris znovu pokrčil rameny. Těžko chlapci vykládat, jak je to s Jimem Peachem. Sám o něm nevěděl o mnoho více, než že Jim Peach je dezertér z americké válečné lodi, že z ní utekl, když před měsícem kotvila v Kolombu, protože - podle vlastních Jimových slov - trochu píchl jednoho pitomce námořníka, který o něm - o Jimovi Peachovi - prohlásil, že je zloděj, čímž ho ukrutně urazil. Píchl ho pravděpodobně nikoliv jen „trochu”, ale hodně, neboť Gregoris spatřil na vlastní oči pohřeb toho chudáka; a ona krutá urážka byla dojista na místě, jelikož Jim Peach kradl, nač přišel. Ale co počít, jak se proti Jimovi Peachovi bránit, když se přátelí s bobbym, strážníkem, který má na starosti právě tento park? Jít a udat Jima na americkém konzuláte? Těžká věc, když koneckonců nemáš jediný důkaz a navíc nemůžeš o sobě říci nic lepšího, než že jsi akrobat toho času bez zaměstnání a bydlíš v Gordonově parku pod stromem. - A spráskat Jima, nebo mu jen pohrozit výpraskem, nepřijme-li kluka a nebude-li se k němu chovat slušně? Na to by samozřejmě Gregoris stačil - jenomže Jimovi by opět stačilo hvízdnout, říci pár slov příteli strážníkovi, a bylo by po krásném útočišti, po stromu i parku. Ne, za to kluk nestojí, a ostatně by z toho nic neměl. Nejlépe, když se trochu vyspí a zmizí.

„Jak nemilý?” opakoval Tikiri. „Zamračený?”

Gregoris neodpověděl. Slyšel už Jima Peache, jak se baví s tím mizerou bobbym, s nímž se bezpochyby dělí o to, co nakrade…

A vzápětí viděl clonou listí Jima Peache, jak namáhavě přelézá plot. Velmi namáhavě. To znamenalo, že Jim Peach má v hlavě a že s mm bude zlé pořízení.

6. TEN, KTERÝ VÍ VŠE

Dunivý řev, který Bandalu tolik vyděsil, byl zvuk gongů, do nichž mniši z Chrámu Zubu třikrát denně buší, aby svolali věřící.

Bandala to ovšem nevěděl. Znal pouze hlas jediného malého gongu, který doma v Kaluelamahataře zněl sice také třikrát denně, avšak neskonale tišeji právě proto, že byl jediný, že byl malý a že buddhistický chrámek v Kaluelamahataře byla jen čtvercová zeď bez střechy, tedy nekrytý dvůr. Zde však burácelo v uzavřené prostoře půl tuctu gongů tak obrovitých, že by Bandala považoval za giganta i ten nejdrobnější z nich - kdyby jej ovšem spatřil. Kdyby neměl oči oslepené tmou. Kdyby neměl mysl omámenou spánkem. Kdyby vůbec vzpomněl, kde je. Kdyby měl čas uvědomit si, co se s ním dnes dělo. Kdyby!… Kdyby.!

Naneštěstí Bandala žil dosud napůl ve svém snu, dosud cítil studený dotyk hadího těla, a strašlivý lomoz, který teď roztetelil tmu, mohl mít jen jediný výsledek:

Bandala bezhlavě vyrazil tam, kde prosvítala skvrna o stín jasnější než tma. Nebyla to vpravdě skvrna, nýbrž obdélník chodby, avšak Bandalovy poloslepé oči rozeznávaly jen záři, jež se vzápětí stala ještě zářivější, aby ho v příštím okamžiku nadobro oslnila:

Dostal se z nitra chrámu na terasu, tváří přímo proti sršícímu slunci.

Tím temněji se však černaly postavy kupící se na můstku -postavy, jež se nyní vrhly uprchlíkovi vstříc.

Tak je Bandala viděl vteřinu předtím, než přeskočil zídku: jako černý shluk, který ho chce zahnat zpět, tam, kde rachotí zvuky pekla, kde se plazí had…

Vtom už padal. A ve své rozespalé hrůze ani nepoznal, že to, co se rozstříklo na všechny strany a na okamžik utlumilo pekelný řev, je voda. Až když mu vnikla do plic místo vzduchu a když se mimovolným pohybem plavce dostal na hladinu, až tehdy zjistil, že stojí ve vodním příkopu, který odděluje Chrám Zubu od cesty, že mu voda sahá po ramena, že oblé, slizké věci, jež se mrskají kolem, jsou želvy, a že on, Bandala, byl zpropadený blázen. Dokonce dvojnásobný blázen, protože už podruhé ztratil hlavu, docela jako před časem, když vyskočil z auta a prchal do opuštěné plantáže. Tehdy ho však pronásledovali skuteční zuřiví psi, kdežto dnes ho štvalo jen dunění, které sice znělo jako bouře, ale z něhož rozhodně neuhodí. Poznal už hlas gongů.

A co více:

Rozeznal hlasy lidí natlačených u kamenného zábradlí na cestě, jejich výkřiky, jejich smích.

Vytřel si vodu z očí. Zalomcoval jím vztek tím zuřivější, že to byli turisté, tedy ti nejhloupější cizinci, které poznal už v Anuradhapuře, kteří nemají o Lance ani ponětí a dovedou leda vytřeštěně civět kolem sebe a věřit všem hloupostem, co jim

jich průvodce napovídá. A ti hlupáci se mu chechtali–ba

prohlašovali ho za zloděje.

„A little black thief!” halekal jakýsi otylý muž s upocenou hlavou, na jejímž temeni seděla korková helma jako poklice. „Černý zlodějíček, věř tomu, Gladys! Něco sebral, a když ho honili, skočil do vody, pitomec. Chacha!”

„Oh,” strachovala se Gladys, „oh, Tome, nekousnou ho ta hrozná zvířata? Želvy žerou lidské maso, jednou jsem to viděla v kině, a fine picture, moc pěkný film, ale takový hrozný! O těch starých ukrutných Římanech…”

„Jenže tohle není starý Říman, ale malý černý gangster,” opáčil Tom duchaplně. „Polez ven, zlodějíčku, ať tě čapnu za límec!”

„Nejsem zloděj!” vykřikl Bandala. „Jsem syn Tissy, který je vedoucím služebnictva pana Lindsaye v opálových dolech!”

Ale Tom ho neslyšel, ježto Gladys - malá babka v jakýchsi dívčích šatečkách - ježto paní Gladys se rozhihňala, že těžko chytit za límec někoho, kdo je snad úplně nahatý. „A naked burglar! Nahý lupič! Není to skvělé, Tome!?”

„Nejsem nahý!” vykřikl Bandala. „A nejsem lupič, už jsem vám to řekl -”

„Mlč a chyť se provazu, vytáhnu tě,” řekl kdosi nad ním singálsky.

Bandala zvedl hlavu.

Na chrámové terase spatřil mladého mnicha, jak bez úsměvu, ale i bez rozčilení spouští dolů kus houžve.

Později se Bandala dověděl, že mladý mnich se jmenuje Kasyapa.

Když vedl Bandalu spletitými chodbami kláštera, položil mu ruku na rameno a Bandala se zachvěl. Poznal ledový dotyk, který ho probudil ve svatyni.

„Netřeš se,” řekl Kasyapa. „Vím, že nejsi zloděj.”

„Kam mne tedy vedeš, ctihodný?” zeptal se Bandala celý zmaten.

„K představenému. Je to pro tebe velká čest.”

„Nevím, jak jsem si ji zasloužil,” vydechl Bandala pokorně. Opravdu se cítil neskonale poctěn, neboť představený mnichů z Chrámu Buddhova Zubu je jistě přesvatý člověk.

A poté stál sám a sám v holé bílé kobce, čekal, až ho Kasyapa pozve dál, a ptal se sám sebe, zda představený mnichů z Chrámu Buddhova Zubu je vůbec člověk, zda není něco více - bytost sice ještě vězněná v lidském těle, ale zbavená už všech lidských slabostí. Usoudil, že tomu tak bezpochyby je, že ten, před nímž za okamžik padne na tvář, bude sedět na vysokém podstavci jako sám Osvícený Buddha, že se nepohne, že nepromluví, že bude mít kamenné rysy, z nichž však bude vycházet převeliké světlo…

Tehdy odhrnul Kasyapa rohož, nahrazující dveře, pokynul mu, aby vstoupil, a Bandala váhavě uposlechl přivíraje už předem oči. Na prahu je zeširoka otevřel:

Představený mnichů z Chrámu Zubu seděl za psacím stolem téhož tvaru a barvy, jaký měl pan Lindsay, držel v ruce stejné plnicí pero, jakého používal pan Lindsay, a díval se zamyšleně na poznámkový blok navlas podobný onomu, do něhož pan Lindsay denně podle rádia zapisoval kursy akcií na londýnské burze. Jediný rozdíl záležel v tom, že místo dýmky nebo cigarety svíral představený v levici vějíř vyrobený z listu palmy kitul, že byl bos, zahalen jen oranžovým rouchem, z něhož vyčnívalo pravé rameno, a že měl oholenou lebku. A také ovšem v tom, že místo telefonu stál na psacím stole rákosový zvon, pod nímž se pravděpodobně skrývala miska s rýží nebo ovocem.

„Slyšel jsem, chlapče, že jsi spal ve svatyni,” promluvil velký mnich a podíval se na Bandalu přes brýle s kovovou obroučkou. „Což nemáš jiný útulek? Kde bydlíš?”

„Nikde, ó svatý,” zakoktal Bandala rozechvěně. „Promiň mi. Jsem velmi zbožný, ale přišel jsem dnes zdaleka a byl jsem tak unavený, že… že…”

Představený pohnul vějířem a přivřel oči. Mohlo mu být čtyřicet let, či padesát, anebo i šedesát - Bandala opravdu nebyl s to určit ani přibližně stáří té olivově zbarvené tváře s vybledlým obočím; poznal jen, že svatý muž je statný a ramenatý jako pan Lindsay.

„Vím.” Jeho hlas zněl tiše, ale tajila se v něm pevná rozhodnost, a snad i daleko více. „Tvůj domov je v Kaluelamahataře.”

„Ano. Víš vše,” zašeptal Bandala. Kolena se pod ním rozklepala. Poprvé ve svém životě prožil skutečný div: Svatý muž viděl do minulosti i dálky! Svatý muž přehlédl v jediné vteřině celou tu složitou cestu, po níž on, Bandala, putoval, až k jejímu začátku, ke Kaluelamahataře.

„Ovšem,” přikývl představený s klidnou samozřejmostí. „Vím také, že mluvíš dobře anglicky.”

„Ale nemám rád Angličany!” vyhrkl Bandala jako na obranu. „A hlavně ne křesťany. Právě proto jsem před nimi uprchl.”

Představený pohlédl na mnicha Kasyapu, a opět na Bandalu.

„Jsi bláhový,” usmál se. „Co chceš nyní počít?”

Bandala svěsil hlavu.

„Nemám tušení. Vstoupím někam do služby a budu čekat na svého přítele, který sem jistě přijde, protože se chce stát mahaútem…”

Představený mlčel pohrávaje si s vějířem, ale jeho tvář se dosud usmívala a Bandala si dodal odvahy k úpěnlivé prosbě:

„Ó svatý, který víš vše, pověz mi, kde je Tikiri a kdy se zde objeví! Opravdu tě prosím.”

„Nepros!” okřikl ho představený. „A nesnaž se vidět do budoucnosti, nemáš ještě ani dost moudrosti, ani dost sil.”

„Odpusť mi, svatý -”

„Mlč!” Představený zvedl přísně vějíř. „A raději poslouchej. Zůstaneš zde. Nebudeš nosit mnišský šat a nebudeš chodit s miskou jako mniši. Přesto dostaneš jíst z darů, které mniši přinesou. Mlč, neděkuj! Budeš mít své úkoly, a jednou se možná staneš mnichem. Tak daleko však nevidím ani já. Jdi. Ctihodný Kasyapa ti ukáže, kde budeš bydlet.”

Bandala se poklonil. Srdce se mu zmítalo v prsou jako pták v ptáčníkově síti. Ucítil na rameni studenou Kasyapovu dlaň, která ho vedla pozpátku k rohoži. Až v předpokoji se odvážil zvednout hlavu. Podíval se do Kasyapových žlutých očí a zdálo se mu, že v nich rozeznává záblesk přátelství.

„Potkalo tě velké štěstí,” prohodil mnich, když vyšli na chodbu. „Buď pokorný a poslušný, abys ho byl hoden.”

„Ano. Budu!” vydechl Bandala z hloubi duše, a podnícen onou jiskrou, kterou spatřil v Kasyapových očích, odvážil se dodat:

„Ctihodný, mám jen jedno přání: Budu smět odejít zítra v poledne k nádraží čekat na Tikiriho? Chci mu sdělit, kde jsem.”

„Přát si něco je pošetilé,” řekl Kasyapa chladně. „Neboť nesplní-li se ti tvé přání, trpíš. To bys měl už vědět.”

„Ne, tak jsem to nemyslel,” opravil se Bandala. „Nechci pouze, aby trpěl Tikiri..

„Nepřát si něco je stejně pošetilé,” přerušil ho Kasyapa ještě o stín chladněji. „Neboť přihodí-li se to, co si nepřeješ, trpíš. I to bys už měl vědět.”

„Ano,” zajíkl se Bandala. Vskutku to věděl už dávno od svého otce Tissy; teprv teď však cítil, jak těžké je se podle toho řídit.

Mlčky kráčeli klikatou chodbou. Nablízku stále ještě duněly gongy. Znělo to jako bouře z podsvětí.

Toho večera stál Bandala u okna světničky, o niž se dělil s mnoha pavouky, ještěrkami, stonožkami a bezpočtem černých brouků, hrajících si na schovávanou v hromadě starých rohoží a všelikého harampádí. Oknem bez okenic i skla vnikala těžká vůně posvátných kvítků „sapu”, jejichž žluté trsy zářily dole v zahradě jako hory zlata, promíšeny bílými kalichy ibišku s purpurovými středy. Na druhé straně cesty se s neskonalým půvabem kolébaly koruny několika kokosových palem rostoucích na nádvoří jiného chrámu, také buddhistického, jak Bandala poznal podle drobné dagoby a obrovské ležící sochy Osvíceného, který tam spal pod stříškou z palmových listů a ukazoval Bandalovi právě svá bosá chodidla ozdobená obrazy lotosu. Kolem sochy, natřené na červeno a žluto, klečelo několik postav v póze naříkajících pozůstalých, v prstech se jim chvělo něco bílého, ale postavy se nepohnuly a nebylo jiné vysvětlení, než že jsou to také sochy. Ony bílé věci v jejich prstech se však stále třepotaly jako velcí motýli.

Zatímco si Bandala lámal hlavu otázkou, zda jde vskutku o motýly, kteří se slétli k Osvícenému, nebo o bílé květy, kleslo slunce níže a v jeho šikmých paprscích se zaleskly dva dráty, běžící odkudsi z města a mizející v korunách stromů za chrámovou zdí. Velmi nápadně připomínaly telefonní vedení - tak jako třetí drát, skrytý ve větvích přímo nad Bandalovým oknem, vypadal na anténu. Nicméně Bandala vypudil takové podezření z mysli. Nechtěl a nemohl připustit, že by nejposvátnější místo celé Lanky bylo zařízeno po vzoru Lindsayova bangeló; stačily mu různobarevné žárovky zdobící osmihrannou věž Chrámu Zubu. On sám měl ve světnici jen kahan, v němž se sice ještě leskla loužička žluklého másla, bohužel bez knotu.

Než si jej vyrobil z nití, které vytrhal ze starých oranžových hávů pohozených v koutě, překvapil ho soumrak. Zůstal tedy potmě, sám se svými ještěrkami a brouky. Seděl tiše uprostřed jejich pištění, syčení, křiku. Vpravdě je ani neslyšel. Myslel na Tikiriho, žasl, že mu tolik chybí. Tikiri jemu, Bandalovi! Až dosud býval přesvědčen, že ho k ničemu nepotřebuje, ba že by mu - Bandalovi - bylo možná lépe, kdyby putoval za svou vidinou sám a nemusel se s nikým přít. A hle, Tikiri se ztratil, a najednou je všude smutno, pusto…

Díval se k oknu, za nímž trčela větev obsypaná květy, teď však docela černá, a snažil se obrátit myšlenky jinam, k sobě, k nenadálému štěstí, jež ho potkalo. V jediné požehnané chvíli nejen našel útulek, ale nadobro se zbavil všech sáhibů i křesťanů. Sem nemohou! Toto místo je ještě bezpečnější než nejvzdálenější ostrov!

Na nebi vyskakovaly hvězdy jedna za druhou - tak jako jemu v hlavě myšlenky a otázky. Například proč si Kasyapa s představeným vybrali ze všech chlapců právě jeho, Bandalu. Zdál se jim snad obzvlášť vhodný pro úkoly, o nichž se představený zmínil? Bezpochyby. Ale jaké jsou to úkoly, v čem záležejí?

Nová hádanka. -

Když posléze uléhal, vzpomínal už opět na Tikiriho, co asi dělá a kde je, zda se mu vede dobře nebo zle. zda se snad právě teď nedívá na tamtu jasnou hvězdu.

Ona jasná hvězda svítila sice i v Kolombu nad Gordonovým parkem, avšak Tikiri se díval docela jinam:

Pozoroval s obavami muže, který hekavě přelézal plot.

7. JIM Z ARIZONY

Tikirimu se Jim Peach nezamlouval ani dost málo, zato Jimovi se Tikiri zalíbil už v druhé minutě.

V první, hned jak Jim vlezl pod strom a chlapce zahlédl, dal nepokrytě najevo svou nelibost:

„Co tu dělá ten kočkodan?” osopil se na Gregorise. „Myslíš, že je tady zvěřinec nebo cirkus?!”

Když mu ale Gregoris naléhavě poradil, aby si dal pozor na řeč, porozhrnul Jim Peach větve, aby pod strom padlo více světla, prohlédl si Tikiriho bedlivěji a prohlásil zcela jiným tónem, že tenhle černý mrňous stojí bratru za sto dolarů.

„Senzační maska! Umí to mluvit jako člověk? Jak se jmenuješ, negříku! Nebo to vůbec nemá jméno?… No, vymáčkni ze sebe něco, já tě neukousnu, na to mám slabý žaludek. A potom, ty jsi moje zlatá opička!” Pohladil Tikiriho téměř láskyplně po vlasech. „Panebože, ty jsi krásně ošklivý! Skoro mi nad tebou usedá srdce. Zaškleb se trochu. Víc, víc!. Hrome, já se nad tebou rozpláču. Víš, že mě úplně dojímáš? A když mě, tak každého. Jak říkám, bratru za stovku!”

Tikiri mlčel. Věděl o sobě, že není zrovna hezký, nicméně se mu nezdálo, že by se ohyzdností vyrovnal tomuto vychrtlému mužíkovi se špičatým nosem a ustupující bradou. Jim mu opravdu živě připomínal myš; ovšem až na to, že i myši jsou cítit příjemněji, či alespoň ne kořalkou.

„Tak jak se jmenuješ?” zavrčel Jim, ale v mžiku zapomněl, že se Tikiriho na něco ptal, a nařídil mu, aby vylezl a postavil se na světlo.

„Prima,” zamlaskal pak spokojeně. „Ačkoliv mu chybí ještě nějaký ten bolák. Ale to se časem spraví. Polez zpátky, plaze!

A jak ti povídám, neboj se mě, takového pána nenajdeš kraj světa. Já jsem Jim z Arizony, pamatuj si to!”

Jim Peach sice pocházel z Chicaga a stát Arizonu nikdy nespatřil ani z vlaku, avšak loď, z níž dezertoval, nesla hrdý název Arizona a Jim si jej s oblibou přidával k svému křestnímu jménu jako šlechtický titul; byl na svůj útěk jaksepatří hrdý a mimoto mu připadalo, že „Arizona Jim” zní velkolepě, že to prostě - podle jeho vlastních slov - dělá velkou vodu.

„Co s ním chceš provádět?” zeptal se Gregoris s podezřením.

Jim Peach z Arizony si zapálil cigaretu a natáhl se na záda. Byl o tolik menší než Gregoris, že se pod strom vešel celý i se střevíci, které ještě nesly na gumových podrážkách značku U. S. Navy a byly jeho jediná památka na loď, samozřejmě vedle nože; vše ostatní, hlavně uniformu, už dávno vyměnil u japonského vetešníka za slaměný klobouk, staré kalhoty ze surového hedvábí a košili z téhož materiálu. Klobouk dnes želbohu prohrál v kartách, zato ho však čekala v parku nenadálá výhra v podobě Tikiriho. „Co s ním chceš provádět?” opakoval Gregoris. „Co je ti po tom. Děláš si snad na něj nárok?!”

„Kdo? Já?” zeptal se Gregoris doufaje, že Tikiri, který stál dosud před stromem, bude mít tolik rozumu a vezme do zaječích. Ale Tikiri se vrátil do pelechu a Gregoris měl za nejmoudřejší Jima nedráždit. „Já?… Vůbec ne.”

„To je chytrá řeč,” prohlásil Jim pochvalně a v návalu velkomyslnosti sáhl do kapsy a podal Gregorisovi krabičku sardinek. „Tu máš. Až to sníš, dej škatulku vylízat mému opičákovi. Protože teď je pod mou ochranou. A jestli tomu nerozumíš, tak já nad ním budu držet ruku, a on bude nastavovat ruku. See? Jasné?”

„Docela,” řekl Gregoris a myslel si, že Tikiriho potkal zlý osud, nikoli však nejhorší, ježto by mu asi tak jako tak nic jiného nezbylo než žebrota. Takto ovšem bude žebrat ne pro sebe, nýbrž pro Jima. ačkoliv kdoví. Kluk nevypadá zrovna padlý na hlavu.

Vtom začal Jim chrápat, ale Gregoris si nebyl jist, zda jen spánek nepředstírá a nenatahuje uši, co on - Gregoris - bude chlapci vykládat; takový hloupě chytrý trik by Jimovi seděl jako rukavice. Pro jistotu tedy nevykládal nic. Když věc rozvážil po všech stránkách, nestálo mu za to rozlít si s Jimem ocet a přijít o přístřeší jen kvůli jednomu hlavatému klukovi, který ráno stejně uteče, má-li jen trochu za ušima. -

Tikiri si vskutku nemohl naříkat na hloupost, ačkoliv nikdy neokusil, jak chutná syrový iguaní jazyk v listu šťovíku. Měl dokonce tolik bystrosti, že z Jimových narážek pochopil, co Američan chystá. Přesto neuvažoval o útěku z toho prostého důvodu, že se v duchu méně zabýval Jimem z Arizony, a tím více Bandalou: Zítra už Bandala určitě přijede a svět se nadobro změní!

Na to myslel a přál si, aby už byl zítřek, protože s Bandalou je všechno daleko lepší. Vůbec ho nenapadlo, že se zítra vrátí do parku sám a sám, bez Bandaly.

A přece se to stalo.

Když ho Gregoris krátce po soumraku spatřil, jak se svěšenou hlavou běží podél křovin, odplivl a řekl si, že s touhle věcí už nechce nic mít. Kluk je prostě hlupák. Anebo mu snad Jim dokonce imponuje, takové případy se stávají.

V obojím se mýlil, neboť Tikiri se nevracel k Jimovi, ale k němu, ke Gregorisovi, protože Gregoris byl jediný člověk, kterého v Kolombu znal a ke kterému měl důvěru.

Naneštěstí byl už v parku i Jim Peach. Čistil si právě nehty špičkou nože, což - jak se zanedlouho ukázalo - závažně ovlivnilo průběh událostí. Sotvaže se totiž chlapec zastavil před stromem, hodil Jim nůž na zem a vstal:

„Kolik neseš?!”

„Nic,” řekl Tikiri a nelhal, neboť za celý den se ani nepokusil napodobit houf ostatních kluků, to jest přilepit se na některého turistu a štvát ho slzami, škemráním a nářkem, dokud zazobanec nesáhl do kapsy pro výkupné. Neměl prostě k žebrotě vlohy, příčila se mu. A ostatně příliš dlouho doufal, že se Bandala co nevidět objeví, příliš dlouho běhal od stanice autobusů k přístavu a zase zpět… až bylo pozdě, až se turisté stáhli do hotelů na večeři. Či snad nebylo tak pozdě, ale Tikiri si řekl, že je pozdě, protože padal únavou. A z únavy vyrostla beznaděj, a z beznaděje úpěnlivá touha svěřit se někomu, poprosit ho o radu nebo alespoň o slovo útěchy.

Ten někdo byl Gregoris, který nyní odvrátil tvář, aby neviděl, co bude následovat.

„Jak to, nic?” zeptal se Jim roztomile. „Nevíš, co jsem ti nařídil?”

„Vím,” řekl Tikiri.

„Opakuj to.”

„Jestli utečeš, najdu si tě a udělám z tebe sekanou,” řekl Tikiri.

„A nic víc?”

„Ano,” řekl Tikiri. „Jestli nic nepřineseš, spráskám tě, že se nepostavíš.”

„Správně,” usmál se Jim Peach se sevřenými zuby. „A teď kápni božskou. Kams dal peníze?!”

„Nikam,” zaúpěl Tikiri. „Slovo na -”

Dále se nedostal. Jim z Arizony mu kopnutím podrazil nohy, přitiskl ho kolenem k zemi, a zatímco mu levou rukou svíral hrdlo, aby zdusil křik, počal mu pravicí prohledávat záhyby sarongu s rychlostí a jistotou, svědčící o znamenitých odborných zkušenostech, kterých věru nebylo zapotřebí. Drahokam byl tak veliký, že by ho byl za vteřinu objevil i naprostý neodborník.

„A co je tohle, ty černé podsvinče!” sykl Jim s vítězoslávou. „Za moje peníze si budeš kupovat pitomosti! Co je to? Mluv!!”

„Nic!” vzlykl Tikiri. „Můj drahokam. Nekoupil jsem ho, přísahám! Je můj, našel jsem ho v dolech…”

„Drahokam?!” vyjekl Jim Peach, pustil chlapce a vyskočil, aby ve světle lampy prozkoumal kořist. „Hrom do toho, vypadá to tak. Drž hubu, zatracené zvíře!” ohnal se po Tikirim, který se mu zoufale pověsil na ruku. Rána byla tak prudká, že se Tikiri zvrátil nazad a že by se byl překulil, kdyby ho byl nezachytil Gregoris.

Neboť i Gregoris už vylezl zpod stromu. Nic mu nepomohlo, že prve odvrátil oči; měl ještě uši, které si nemohl zacpat, nechtěl-li si sám před sebou připadat komicky. Komicky zbabělý nebo hnusně zbabělý, nebo obojí zároveň, nebo ještě něco horšího. Třeba jako spoluviník. Ale i kdyby byl stokrát chtěl, nebyl by se přinutil přitisknout dlaně na spánky a tvářit se, že mu po věci nic není. Všechno má své meze, i touha po klidu, po stínu, po stromě, pod nímž se výtečně spí. I rozum, který ti radí vycházet s Jimem Peachem po dobrém.

A když už Gregoris učinil první krok, učinil i druhý, směrem k Jimovi.

„Vrať mu tu věc!” procedil skrz zuby. „Povídám, vrať mu to, nebo -!”

Jim Peach se srdečně zasmál.

„Nebo?” nadhodil s nádechem zvědavosti a vsunul obě ruce do kapes kalhot. Levou proto, aby schoval kámen, pravou proto, aby se ozbrojil; v pravé kapse nosil totiž svůj osvědčený patentní zavírací nůž, jehož čepel, dlouhá jako čepel dýky, sama vyskočila, když stiskl jisté pero.

„Nůž je teď v mé kapse,” upozornil ho Gregoris. „Tak co, vrátíš tu věc?”

Jim Peach se těkavě podíval vzhůru. Vypadalo to, jako by hledal radu ve hvězdách, ale vpravdě jen měřil, jak je Gregoris vysoký a těžký. Obojí samozřejmě odhadl už dávno, už před měsícem, ale vrátit kámen mu bylo natolik proti srsti, že chtěl a musel znovu zvážit své možnosti. Seznal, že bez nože jsou stejně nepatrné, jako je Gregoris mohutný.

„You pig! Ty prase!” zahučel a v té nadávce se skrývalo všechno: bezmocnost, vztek, výhrůžka - a kapitulace.

Čtvrt hodiny nato stál Gregoris s Tikirim za plotem parku na břehu oceánu a ve světle lampy, jež se kus dál zrcadlilo ve vyleštěném asfaltu silnice, psal špičkou své rozbité boty do písku čtyři písmena:

F I N S

„Víš, co to znamená? Friend In Need Society - Společnost Přítel V Nouzi. Je to křesťanský spolek a vede ho reverend McCormick. Tam půjdeš. Je to až na druhém konci města, ale určitě nezabloudíš, když půjdeš po břehu pořád na sever. Reverend znamená křesťanský kněz. Rozumíš?”

„Rozumím,” řekl Tikiri. „Děkuji.”

Gegoris ho ještě zarazil:

„Počkej, tohle musíš mít s sebou.” Podal mu černou knihu. „Tvrď, že se chceš stát křesťanem. Pak tě reverend nebude moci tak lehce vyhodit.”

„Ale já se nechci stát křesťanem!”

„To je jedno, hlavní věc, že dostaneš najíst… Počkej ještě! Ne aby tě napadlo jít tam teď v noci!”

„Ne,” řekl Tikiri a myslel si, že ho nenapadne jít tam ani ve dne. „Děkuji, byl jste moc hodný.”

„To je tím, že jsem dnes nevečeřel,” vzdychl Gregoris. „Na lačný žaludek provádím obyčejně hlouposti.”

Chvíli se díval za chlapcem, pak do písku na písmena FINS. Napadlo ho přidělat k nim čárku, a hle, z FINS, jež dohromady nic neznamená, se stalo latinské slovo FINIS, jež znamená mnoho.

Gregoris sice latinsky nedovedl, ale toto slovo znal. Ostatně šlo o starý šibeniční vtip, známý všem tulákum ve všech orientálních zemích, kde Spolek Přítel V Nouzi vyvíjel svou milosrdnou činnost:

FINIS! KONEC!

Ano, kdo tam zaklepá, je na dně, na konci všech nadějí. Jinak by tam totiž určitě nezaklepal.

FINS - FINIS. Konec všeho.

Zatím se Tikiri pomalu brouzdal pískem, knihu pod paždí, a bylo mu trochu smutno, protože se musel rozloučit s Gregorisem, ale trochu veselo, protože měl opět svuj drahokam, opět jej cítil v pase, v cípu sarongu. Otočil se. Zdálo se mu, že je už dosti daleko od parku i od Jima Peache. Sedl si tedy do písku a díval se na neónové nápisy, které prošlehávaly tmou, rozvíjely se tam jako barevné nitě, jako stužky plné oněch něžných odstínu, jež se objevují na nebi za usvitu:

Great Eastern Bank–Spenceť s–Phillips.

A opět Spencer’s - Phillips - Great Eastern Bank.

Tikiri nevěděl, co znamenají, ale líbily se mu už svým pohybem a barvou. Přál si, aby je spatřil i Bandala, a hned si říkal, že je třeba Bandala opravdu vidí, protože jsou tak jasné, visí tak vysoko a protože Bandala třeba právě přichází do Kolomba. Protože jednou přece musí přijít.

Noc byla teplá, a když si vyhrabal v písku jamku, schoulil se v ní s příjemným pocitem, že se zde bude měkce spát. Proč vlastně Gregoris nebydlí radši zde místo v parku?

Přestal se divit, hned jak přiběhli potulní psi, počali ho očichávat, vrčet, útočit a nakonec ho přinutili vstát. Měl zlost, ačkoliv se jim příliš nedivil. Byli asi stejně hladoví jako on sám. Naposled jedl odpoledne v přístavu, kde z koše na odpadky vyhrabal několik poloshnilých banánů.

8. DURIAN

Jitro zastihlo Tikiriho u téhož koše na odpadky, v němž kupodivu našel opět tři nahnilé banány. Zdálo se, že koš je skoro jako ona zázračná mísa, která se sama plní lahůdkami. Hotová pohádka.

Když se jakžtakž nasytil, poodešel Tikiri k oprýskané zdi, u níž stálo několik sudů na petrolej, usadil se v jejich stínu a počal klímat. Vpravdě potřeboval spánek ještě naléhavěji než jídlo. Od chvíle, kdy ho zdivočelí psi vypudili z jeho pískového lože, bloudil v okolí přístavu hledaje příhodný kout; bohužel všechna místa, která se jen trochu hodila k noclehu, byla už obsazená. Zde spalo několik otrhaných kluků, tam skupina starých žebráků, které ve tmě stěží rozeznal od hromady polen, a ještě jinde vše pohromadě, děti i staří, ženy i muži i nemluvňata. Nakonec si Tikiri sedl na tvrdou hráz, která sice tlačila, že usnul vždy jen na několik okamžiků, ale kde byl alespoň sám. Tak strávil neklidnou noc a teprv za denního světla objevil tento petrolejem páchnoucí útulek, který nocležníci už pravděpodobně opustili.

Probudilo ho slunce. Vystoupilo už tak vysoko, že se stíny přestěhovaly na druhou stranu. Zvedl se. První myšlenka platila jídlu… avšak u zázračného koše stáli hned dva cizí strávníci - jednoruký muž a stařena s vlasy i pletí zbarvenou stejně do šediva - a náruživě jej prohrabávali. Zda něco našli, Tikiri nezjistil. Nečekal. Rozběhl se k jinému koši, který stál na nároží ulice přilepen k zakrslé palmě, navenek se navlas podobal svému štědrému bratru, ale pohříchu byl prázdný až na hromádku zmačkaného papíru. Opravdu to vypadalo, že v celém přístavu, ne-li v celém Kolombu, je pouze jediný zázračný koš.

Jednoruký muž s šedivou stařenou už zmizeli. Nicméně Tikiri usoudil, že bude lépe, když koši dopřeje několik minut oddechu, protože ani slepice přece nesnáší jedno vajíčko za druhým. Krotil tedy chvilku hrdinně hlad, ba dokonce se odvrátil, aby nerušil koš v jeho zázračné práci. Ale když se k němu posléze vrhl, nenašel ani slupku.

Koš se očividně plnil nahnilými banány mnohem pomaleji, než Tikiri počítal, to jest, bylo nutné čekat déle.

Naskýtala se ovšem otázka, jak si koš zajistit, aby jej nevybral někdo jiný. Odejdeš-li příliš daleko, předběhne tě kdosi třeba právě v okamžiku, kdy se v koši urodí nové jídlo; budeš-li u koše stát, porušíš třeba kouzlo, ježto kouzelné věci se odjakživa dějí ve skrytu.

Byla to svízelná situace, kterou Tikiri dovedl vyřešit jen tak, že sice poodešel, nespustil však koš z očí a úprkem se k němu vrátil, kdykoliv se nablízku ochomýtala otrhaná postava. Během jedné půlhodiny se tak ke koši přihnal alespoň dvacetkrát. V poledne pocítil slabost v nohou a konečně se vzdal. Bylo to beznadějné. Nešlo vůbec o zázrak, nýbrž o náhodu.

Najednou to věděl. Sedl si na chodník, díval se na své bosé, rozpraskané nohy a věděl toho mnoho, mnoho, mnoho. Například že se do víry v zázrak jen nutil, protože čekat na náhodu je hrozné. Tak hrozné jako snad nic jiného na světě, leda čekat v tomto městě na Bandalu. Protože toto město je neuvěřitelně kruté, protože je plné stromů, zahrad, stánků,

obchodů s ovocem, k němuž ty nemůžeš a nesmíš… věděl ještě něco:

Že Bandala už nepřijde. Nebo že snad přijde, ale příliš pozdě, protože on, Tikiri, nevydrží čekat. V tomto městě ne. Kdyby to bylo na vesnici, v džungli nebo i v pustině, měly by se věci jinak, protože tam vždycky najdeš strom, který nikdo nehlídá. Nebo keř, nebo aspoň kořínek, nebo iguana, nebo třeba i bílé mravence, kteří prý chutnají docela přijatelně, když je upečeš. Tady je však jen spousta plotů, skel a strážníků.

To vše Tikiri zčistajasna věděl. Kdyby byl stále ještě věřil v zázraky, byl by se asi domníval, že se Višnu dotkl jeho čela a naplnil je schopností poznat pravdu. Ale nevěřil už v nic. Dokonce ani v to, že někdy usedne s bodcem na slona, že bude mahaútem. Cosi ho zdrtilo, nějaká síla, která jako by v něm rozbila na padrť všechny růžové představy, všechny naděje, všechnu radost. Napadlo ho, že je to asi hrozná síla hladu.

Vstal se sklopenýma očima. Na chodníku zahlédl černou knihu a divil se, jak se sem dostala. Vzpomněl, že mu ji Gregoris večer strčil do ruky, nepamatoval se však, že by ji byl s sebou vláčel celou noc a celé dopoledne. Ale patrně tomu tak muselo být. Více o tom neuvažoval. Sebral knihu a šel na sever.

Nalevo se prostíralo moře zakryté dlouhými řadami uhelných vagónů, neboť po břehu běžely koleje. Po pravici stály domy v nekonečných pásech, zprvu vysoké, ale čím dále tím nižší, až vypadaly jako chatrče. Nad střechy čněl kruh zaprášených kokosovníků, v jejich stínu se zvedala komolá věž hinduistického chrámu, pokrytá sochami bohů a proražená branou, v níž přežvykovala posvátná kráva a dívala se kulatýma očima na Tikiriho. Nevěnoval jí pozornost. Sel dál. Nevěřil už v nic posvátného.

Koleje i uhelné vagóny zmizely a opět se objevil nesmírný oceán, lesklý jako hedvábí. Z chatrčí opět vyrostly domy a domky a nový hinduistický chrám, tentokráte bez palem, zato s celou skupinou krav povalujících se líně na nádvoří. Ulice začala stoupat, nato pozvolna klesala a bylo ji vidět daleko dopředu, rovnou a nekonečnou až k zoufání.

Tikirimu poklesla hlava. Nechtěl se dívat, kam až musí dojít, aby se zbavil této ulice. Bál se, že by se vzdal jako prve u koše na odpadky, ale nevěděl, co by v tom případě učinil. Asi by si sedl, a to by bylo bláhové. Nebo by se vrátil, a to by bylo ještě bláhovější, protože chodit bez cíle sem a tam tě leda zbytečně vyčerpá.

Svěsil hlavu, ale slunce ho bodalo do týla a zakrátko ji opět zvedl. Oceán se stále leskl, na obzoru se neukázala loď, svět vypadal děsivě pustý, až člověk žasl, jak je to možné, když zde jezdí vozy a chodí lidé a tady napravo stojí domy a chatrče. Měl suché rty, ale dlaň, v níž svíral černou knihu, mu vlhla potem a myslel si, že všechno je obrácené, že by měl radši suché ruce a vlhká ústa. Na chvilku se zastavil před boudou, v níž indický obchodník prodával všemožné trety od zrcátek až po kaliko, pak před druhou, v jejímž stínu sedělo několik mužů nad sklenkami araku. Třetí opatrně obešel.

Stála nad mořem, na té straně ulice, kde nebylo domů, a zdála se opuštěná. Právě proto kolem ní opsal kruh, aby si ji prohlédl ze všech stran, aby nabyl jistoty, že ji vskutku nikdo nestřeží. Připadalo mu to nejvýš nepravděpodobné, neboť vpředu, na prknech podložených bednami, se vršilo ovoce a dokonce i hromady chlebových placek. Avšak v boudě opravdu nebylo živé duše–

–alespoň Tikiri nikoho neviděl, až když už nemohl

zpět. Až když přiskočil k hromadě papají a hrábl do ní.

Teprv tehdy - jako kdyby byl věděl, co se stane, jako kdyby byl na to čekal - vynořil se zpoza kupy placek hubený chlap ve fezu a lapl po Tikiriho ruce:

Cvak!

Tikiri by byl přísahal, že vskutku slyší cvaknutí, jako když se zavře past. Vykřikl, uskočil… Pozdě.

„Hu! Ha!” vyrazil obchodník z hloubi hrdla. Nic víc, jen tyto dva hloupé, dunivé zvuky: „Hu! Ha!”

Okamžik se s divokým zadostiučiněním pásl na Tikiriho leknutí. Měl malé kulaté oči jako pavouk tarantula.

„Hu! Máš peníze nebo jsi zloděj?!”

„Ne - ne - nemám.”

„Ha!” zaržál obchodník pomstychtivě. „Tak jsi tedy zloděj! Řekni, že jsi zloděj!”

„Nejsem!” vykřikl Tikiri, ale hlas se mu zlomil, a spolu s ním něco v srdci nebo v hlavě, a Tikiri slyšel sám sebe, jak vzlyká: „Ano, jsem zloděj. Ale mám hlad.”

„Tak tu máš něco na zub!” zašklebil se obchodník, hrábl do koše pod pultem a hodil Tikirimu do obličeje cosi měkkého, cosi plného šťávy, jejíž proud naplnil Tikiriho ústa sladkostí medu, ale Tikiriho nos příšerným morovým zápachem.

„Ted můžeš běžet!

Ale Tikiri stál jako omámený a ovocnář musel vyjít ven a postrčit ho, aby šel a nezamořoval vzduch, aby utíkal, a rychle. Nebo chceš ještě druhý durian, ničemo?!

Tikiri zavrtěl hlavou a šel. Nechtěl už druhý durian. Je to dobré ovoce, až na to, že jeho dužina páchne, i když je čerstvé. A durian, který mu ovocnář rozmázl po tváři, čerstvý nebyl.

Potácel se k moři. Vroubila je skaliska, za nimiž se mohl skrýt, což byla jediná dobrá vlastnost tohoto místa. A pak přirozeně voda, vlny, které se valily z neznáma jako doma v Kaluelamahataře a byly také dobré, protože ti umyly obličej, chladily a nebolely. I když ses do nich ponořil celý, přijaly tě jako přátelé. Na obzoru ani cípek kouře, na nebi ani mráček, svět se zdál bezmezné pustý, ale i to bylo v této chvíli dobré. Protožes nikoho neviděl a nikdo neviděl tebe.

Tikiri si vydrhl tvář pískem, lehl si naznak do vln, dal se jimi houpat, kolébat, nést, a na dlouhou chvíli se mu podařilo nemyslet na nic. Ale když opět vystoupil na břeh, vrátily se myšlenky a byly divné, skoro hrozné, protože říkaly, že chybil, když se tehdy nechtěl pokořit před Žožo Lindsayem. Bílí jsou mocní, proto je musíš poslechnout, i když nevíš, proč a zac; stačí, že to vědí oni. A bílí jsou spravedliví, proto musíš přijmout trest, který ti určí, neboť jinak tě vyženou a svět tě potrestá daleko krutěji. Kdybych byl tehdy mlčel, kdybych byl snesl pár ran bičem, seděl bych teď doma, nosil panu Lindsayovi čaj a měl bych se dobře. Oba bychom se měli dobře, já i Bandala. Několik šlehů bičem - a co vše se kvůli nim přihodilo! Co je jeden výprask proti této bídě?…

Pomalu si omotal kolem boků suknici, ale připadala mu plná skvrn a opět ji svlékl, vymáchal v moři, smotal do uzlu a bušil jí o hladký balvan, aby uvolnil špínu. A zatímco sarong schnul, prohlížel si Tikiri skaliska, jejichž úpatí zdobily krásné modré žilky, a myslel si, že pod těmito skalami jsou jistě hromady drahokamů, ale že by možná bylo lépe, kdyby ta skála byla z tvarohu, protože pak by stačilo lehnout si na břicho a jíst.

Vzápětí ho však napadlo, že Lanka je vlastně plná ještě lepších věcí, než je tvaroh, plná masa, kokosových ořechů, rýže, čaje, kakaa, banánů, manga, ba i těch durianů, které sice páchnou, ale ze všeho ovoce chutnají nejlépe, ovšem když nejsou shnilé. Ano, těch dobrých věcí je na Lance tolik, až by se zdálo, že stačí jen vztáhnout ruku… a přece ti nejsou nic platné. I moře kolem Lanky se hemží rybami, a pořád ti to není nic platné. Divná věc.

Chvíli si hrál se svým drahokamem, ale jak sklonil hlavu, padly mu vlasy do tváře a znovu ho ovanul ohavný zápach durianu. Ponořil se tedy do moře ještě jednou, aby si vypral vlasy. Mnul je, ždímal, pokusil se dokonce dřít je pískem jako prve tvář. Všechno marné. Nechal té zbytečné námahy. Oblékl se a šel.

Na silnici svištěla auta sem a tam, tam a sem, až mu připadala jako tkalcovský člunek, který také běhá sem a tam, sem a tam, jenomže za sebou táhne nit. Auta za sebou netáhla nic, leda proužek dýmu, který páchl, ačkoliv zdaleka ne jako durian. Stále jej cítil, svůj durian, svůj trest. A co horšího, cítili jej i kolemjdoucí, kteří se s nechutí odvraceli. Dorazil už daleko na předměstí, do rybářské čtvrti, kde by si byl jindy jistě vyprosil něco k snědku, neboť rybáři jsou dobrosrdeční. Takto se však příliš styděl. Psi na něj štěkali, slyšel za sebou pokřik uličníků:

„Smraďoch! Smraďoch!”

Přidal do kroku. Slunce ho teď oslňovalo, až slzel, a říkal si, že slunce ho bodá do očí, které tudíž musí slzet. Ale nebyl si tím jist. Možná že by mu oči plakaly, i kdyby slunce stále ještě svítilo vzadu, na opačné straně. Ničím si nebyl jist, jen tím, že jde na sever, pořád na sever.

Rybářské městečko skončilo, uličníci utekli. Šel nyní čtvrtí drobných vilek. Nad zelení zahrad zahlédl špičku kaple s velkým černým křížem a zastavil se. Pak opět vykročil směrem od kříže, k oceánu.

Sedl si na břeh, položil na kolena svou černou knihu a dlouho, těžce přemýšlel. Od moře zadul vítr, čuchal Tikiriho dlouhé vlasy, províval je, ale samozřejmě docela zbytečně. Žádný vítr nedokáže vyhnat za dvě hodiny stopy durianu. A déle než dvě hodiny zde Tikiri nemohl čekat. Blížil se večer.

Když slunce zrůžovělo jako Bandalův vytoužený ostrůvek, Tikiri vstal, stiskl knihu v dlani a vracel se ke kříži a kapli, tam, kde prve spatřil dům žlutý jako citrón, dům ve velké, pečlivě udržované zahradě - dům označený čtyřmi černými písmeny:

FINS

Ještě nikdy mu nebylo tak smutno, stydno a tak zle.

9. CIZINCI

Otázku, jaké úkoly Bandalu čekají v Chrámu Buddhova Zubu, vyřešil hned zítřek. Ovšem na odpověď, proč představený přijal do služeb právě jeho, Bandalu, když se v Kandy potloukají zástupy stejně velkých a stejně chytrých chlapců, musel Bandala čekat ještě nějaký čas.

Tato záhada ho však zprvu příliš netížila. Za prvé měl plné ruce práce, za druhé mu v mnohem větší míře ležel na srdci Tikiri a problémy s ním spojené - zda přijede, a kdy - a za třetí bylo všude kolem tolik nových věcí, že Bandala nevěděl, kam se dříve podívat.

Časně ráno odstraňoval zvadlé květy sapu ze všech oltářů ve svatyni, ježto věřící přinesou co nevidět nové. Potom vyčistil kahance, naplnil je máslem a šel zametat chodby v přízemí kláštera; v prvním i druhém patře bydleli mniši, kteří si zametali sami. Byl s tím hotov přibližně v půli dopoledne, tedy v době, kdy se počali trousit turisté, a měl právě pokdy umýt se a upravit svůj zevnějšek. Styk s turisty byl totiž jeho úkol číslo jedna a důstojnost chrámu vyžadovala, aby dělal dobrý dojem. -

Zjištění, že se křesťanů a bílých nezbaví ani zde, vyvolalo v něm zprvu velmi nepříjemný otřes. Zvykl si však kupodivu záhy a za týden už je dokonce očekával s jistou netrpělivostí. Ano, hemžilo se jich zde daleko více než doma nebo v Anuradhapuře, ale - a v tom tkvěl nebetyčný rozdíl - ale poprvé v životě jim nestál tváří v tvář jako jejich sluha, ba nebyl na nich vůbec závislý.

Zpravidla přijížděli v osobních vozech, provázeni dragomany, průvodci cizinců z hotelu Suisse nebo Queen’s, oblečenými v běloskvoucích suknicích a kazajkách, opatřených na prsou tabulkami s číslem jako automobily. Před chrámem turisté vystoupili, naklonili se nad příkopem s želvami a chvíli vykřikovali úžasem anebo blahem, či snad hloupostí; Bandala si opravdu nebyl jist. Pozoroval je oknem klášterní knihovny, umístěné v oné osmihranné věžicce, jež byla nejnápadnějším znakem chrámu, aby pak v pravou chvíli usedl na stoličku u nohou představeného, který se s kamennou tváří skláněl nad posvátnými knihami.

Nebyly to ovšem knihy v tom smyslu, jak je Bandala znal od Lindsayů, nýbrž suché listy talipotové palmy, nařezané do podlouhlých obdélníků, pokryté tajemným písmem a navlečené na šňůře jako korálky.

Tou dobou se už turisté nabažili želv, přešli můstek a zmizeli v chrámové předsíni, odkud se vzápětí ozvalo drmolení průvodce: „Ladies and gentlemen…”, přerušované chichotáním „Oh, how funny…!” - „Ach, jak komické…!” -Podle toho Bandala poznal, že návštěvníci procházejí „pekelnou chodbou”, že si prohlížejí výjevy z buddhistického pekla namalované na stěnách, obrazy fialových hříšníků, jimž bledě modří ďáblové stahují kůži, odsekávají údy, ba přibíjejí

je i na kříž a propichují jim boky zlatým kopím, podobným harpuně.

Zakrátko hlasy ztichly. A Bandala věděl, že turisté vstoupili do vlastní svatyně, ale že v šeru nevidí nic - stejně jako neviděl nic on, když se tam poprvé dostal - a že čekají, až některý z mnichu nebo noviců otočí vypínačem; že však ani poté neuvidí mnoho, zejména ne Buddhův zub, nýbrž jen první, vnější, největší ze sedmi drahokamy posetých schránek, v nichž je zub uložen na zlatém listu lotosu. Měl z toho radost už proto, že ani on sám dosud nespatřil tu svatou relikvii, kterou mniši ukazují věřícím jen třikrát do roka; a také proto, že tento nepřetržitý proud zvědavých cizinců v něm vzbuzoval nejasný pocit zahanbení a zmatku. Kdyby byl už nevěděl, že se to děje odedávna a se souhlasem představeného, byl by to nepochybně považoval za znesvěcení. Takto si však řekl, že představený určitě ví, co činí, neboť je Ten, Kdo Ví Vše. Ano, představený je svatý muž, a nevidí-li v něčem hanbu, pak to jistě hanba není.

Takto uvažoval Bandala v prvních dnech, zatímco seděl na své stoličce, čistý, sytý, s vlasy napuštěnými vonným olejem, až se leskly, a zahalen bílým svátečním rouchem, které mu zakrývalo i hruď.

Stále ještě vládlo ticho, neboť cizinci si prohlíželi nádvoří za svatyní. Teprv poté zadupali na schodech před knihovnou a vešli. Sami, bez průvodce. Představený si nepřál, aby ho dragoman ukazoval těm hlupákům jako želvu. Stačilo, že průvodce otevřel dveře knihovny a pravil: „Vstupte, prosím.”

A turisté vstoupili, a byla-li mezi nimi žena, mohl se Bandala vsadit, že se nejdříve zadívá na něj a zvolá: „Oh, to je krásný chlapec! A ty vlasy! Jako děvčátko!” - Naproti tomu muži vykulili oči na představeného a někteří z nich zahalekali „Good morning!”, anebo také po americku „Helou!” -Představený se však nepohnul, nezvedl hlavu a bylo na Bandalovi, aby vstal a položil prst na ústa:

„Bhikku studuje posvátné olas. Tiše, prosím!”

Bhikku znamená prostě kněz nebo mnich, ale představený si přál, aby ho Bandala představoval tímto slovem, které zdaleka nevystihovalo jeho postavení. Vedla ho k tomu skromnost. A teprv když se turisté šeptem zeptali - a v devíti případech z deseti to učinili - co je to „Bhikku” a co je to „olas”, směl Bandala vysvětlit, že představený je vpravdě velmi uctívaný světec, ale že ve své pokoře netouží po poctách; a že „olas” jsou tyto posvátné knihy, psané rydlem na listech palmy talipot.

Směl jim dokonce půjčit jeden svazek, aby si prohlédli jemnoučké písmo, tak nesmírně teničké a jemné jako z pavučiny. Cizinci se samozřejmě nezdrželi obdivných výkřiků, a představený zvedl konečně hlavu a zadíval se na ně.

„Ukloňte se, prosím,” pravil Bandala. „Bhikku si vás povšiml. Je to pro vás veliké štěstí.”

Cizinci se obvykle uklonili velmi hluboko.

Tehdy otevřel Bandala knihu vyrobenou nikoli z palmových listů, nýbrž z papíru, a ukázal prstem na podpisy známých osob, které v minulosti chrám navštívily.

„Král Eduard Sedmý,” pravil. „Císař Vilém Druhý, princ z Walesu…”

Turisté natahovali krky, ale Bandala využil své moci a podle nálady jim dopřál k obdivu buď kratší, nebo delší chvíli, než jim nabídl prázdnou stránku: „Zapište se i vy.”

A turisté lovili nedočkavě plnicí pera a podepisovali se, obyčejně převelikým, čitelným písmem a s plnou adresou.

„Děkuji,” řekl Bandala a předal knihu představenému, který poprvé pohnul rukou. Obřad dospěl k zlatému hřebu, k svému vyvrcholení:

Představený sáhl pro rydlo a rychlými pohyby načrtl cosi na lístek palmy talipot - který však zůstal prázdný, zažloutlý jako slonová kost; představený jej potřel tmavou kapalinou, a lístek zčernal jako uhel; představený setřel barvu - a hle, na lístku se objevilo teničké písmo. Byla to začáteční písmena turistova jména, slovo „Kandy” a datum návštěvy.

„Bhikku vám prokázal velikou čest,” pravil Bandala důstojně. „Vezměte si lístky jako upomínku a dar.”

S těmi slovy zvedl víko tepané skříňky, v níž ležela jediná bankovka, desetirupie.

V té chvíli úž představený opět studoval posvátné knihy. Nestaral se, co cizinci vložili do skříňky. Nebylo to ostatně třeba - méně než deset rupií nedal nikdo. Nezvedl hlavu, ani když s hlubokou úklonou odcházeli. Vpravdě za celou dobu nepromluvil slovo.

Jedva pak zapadly dveře, vyprázdnil Bandala skříňku až na jedinou desetirupii odevzdal peníze představenému, opět si sedl k jeho nohám a mlčky očekával další návštěvu. Bylo to jako obřad, na kterém se nesmí nic měnit. Jen v prvních dnech otevřel představený ústa, když ukládal peníze do zásuvky: Bandalo pro Zub. Pro větší zlatý list lotosu.”

Bylo to jako obřad, a Bandala to také tak bral - stejný obřad jako usazení květů sapu před sochy Osvíceného, jako pálení vonných tyčinek na oltáři Zubu, jako plnění kahanců máslem, jako bušení gongů - jako vůbec vše na tomto posvátném místě. Že v něm měli roli i cizinci, křesťané, bylo venkoncem vedlejší, muselo to být vedlejší, že se tak dálo z vůle představeného, tedy z vůle, která v témže obřadu přidělila tak důležitou roli i jemu, Bandalovi.

Tušil už, čemu za to asi vděčí - své dobré angličtině a svému příjemnému zjevu - a byl-li zpočátku trochu zmatený a zahanbený, ustoupil ten pošetilý pocit už za několik dní hrdosti, jež rostla stejně rychle, jak rostla Bandalova virtuozita ve vedení cizinců.

Neboť vpravdě se dalo mluvit o vedení, ovládání! Aniž o tom věděli, vedl je, nutil je, aby učinili to nebo ono… a oni to vskutku činili, poslouchali ho! I za to samozřejmě vděčil představenému a Kasyapovi, kteří ho naučili, jak si počínat, kteří nadto obřad vypracovali, vedeni bez vší pochyby tajemným vnuknutím. Jinak si totiž Bandala nedovedl vysvětlit, proč Angličani a Američani, kteří si vždy a všude hrají na pány, proč tíž povýšení bílí sáhibové se pojednou chovají jako beránci a loutky.

Proč? Jednoduše proto, že si to přeje Osvícený Buddha. A přeje si to ústy představeného, který se opět sklonil k němu, k Bandalovi, a vložil mu do úst ta pravá slova, jež se nikdy neminou účinkem.

Těmito klikatými, ale přece nadmíru jasnými cestami běžely Bandalovy úvahy, aby velmi záhy dospěly k jedinému možnému výsledku: K hrdému přesvědčení, že se účastní posvátného úkonu. A při tom už zůstalo. Byl hrdý a vděčný, protože byl Vyvolený.

Byl dokonce i bohatý, neboť bílé ženy mu často podstrčily peníz, který bez poděkování vzal a týž den utratil.

V době poledního vedra, kdy asfalt roztál v černou břečku a kdy turisté zalezli do hotelů jako brouci do děr, potloukal se ulicemi a oslazoval si život cukrovím a žvýkací gumou. Toulal se po celém městě, jen nádraží se vyhýbal. Vpravdě tam zašel pouze jednou, hned nazítří poté, co tak nenadále našel útulek v Dalada Maligawa, což jest singálský název Chrámu Zubu.

Onoho rána seděl poprvé s naolejovanými vlasy u nohou představeného, nikoli však v knihovně, nýbrž v oné místnosti s africkým psacím stolem, kam ho včera Kasyapa zavedl ještě celého zmáčeného po koupeli v želvím příkopě… týž Kasyapa, který dnes hrál úlohu bílého turisty. Naučil už Bandalu všem potřebným pohybům i slovům a nyní zkoušel, jak si žák bude počínat v praxi, tváří v tvář pravým cizincům, zda si vše dobře zapamatoval a pochopil. Lekce trvala sotva dvě hodiny, ale postačila, neboť Bandala se učil snadno. Tak snadno a rychle, že sám představený mu spokojeně položil ruku na rameno:

„Chtěls jít k vlaku. Jdi tedy. Nepochopils dosud, jak bláhové jsou všechny lidské touhy. Máš však bystrý rozum a později ti svitne.”

Na nádraží bylo pusto, jen stařec Stín pracoval na své hromádce štěrku. Když mu Bandala zaclonil slunce, zvedl staroch své prázdné oči, neřekl však nic. Bandala přisedl.

„Strýce.” spustil šeptem; přál si, aby zde Tikiri už byl, přál si to tak úpěnlivě, až se mu svíralo hrdlo. „Strýce.”

„Mlč a jdi pryč,” přerušil ho nevlídně stařec Stín. „Nedám

nic, ani zrno rýže.

Bandala se na něj překvapeně podíval. Ale byl to vskutku týž starý muž, který včera mluvil jako přítel. „Co tím myslíš? Nevíš, kdo jsem?”

„Vím to moc dobře,” zabručel stařec. „Jsi bhikku, cítím z tebe voňavé tyčinky. Jdi pryč! Kolem mne visí prach z kamení, až vidím jen stíny, ale pořád je mi milejší než váš navoněný kouř.”

„Ale já nejsem mnich,” zasmál se Bandala. „Byl jsem sice v chrámu…”

„Tak tam běž zpátky a nezdržuj!” osopil se stařec Stín už zhurta. „Musím roztloukat kámen. Já nechodím s miskou!”

„Nezlob se, strýče,” řekl Bandala chlácholivě. „Věřím, že máš dobré oči, ale nos tě klame. Není ze mne cítit tyčinky, tak dlouho jsem zase v chrámě nebyl. Je to asi olej na vlasy. A mně se zdá, že voní krásně.”

„Mně ne!” odsekl stařec a pak už nepromluvil, třebaže se ho Bandala dvakrát ptal, co je s vlakem, kdy asi přijede.

Bandala tedy vstal a šel přes koleje zeptat se někoho ochotnějšího, s méně zakalenou myslí. Měl strach, že zmeškal, že vlak už zde byl, že i Tikiri zde už byl a odešel někam za svými slony. Ale vlak přijel až za hodnou dobu přeplněn lidmi, a přece prázdný, protože bez Tikiriho.

Na silnici od nádraží se slunce odráželo od vyleštěného asfaltu, až se zdálo, že spadlo z oblohy a teď leží tady dole na špinavé míse, celé rozdrobené a rozplizlé, jako rozbité na kusy. Bandala usedl u jezírka. Chvíli se díval na ostrůvek s palmami, chvíli na slunce, které se přestěhovalo na hladinu a zářilo tam jako kulaté zrcadlo, chvíli po něm házel kaménky a měl pomstychtivou radost, že vlny roztrhaly slunéčko jako papír. To slunce, které se směje, třebaže Tikiri zradil.

Ano, Tikiri je zrádce! Tikiri prohlásil, že pojede vlakem do Kandy, pak vyčkal, až usnu, a uprchl docela jinam. Proč čekal, až usnu, proč uprchl? Protože se mě chtěl zbavit.

Ale proč se mě chtěl zbavit?!

Bandala neměl tušení. Vstal a šel. Bylo mu smutno, až se sám divil: Kvůli jednomu hloupému klukovi s velkou hlavou! Ostře se zasmál. Rozhodl se, že už pro Tikiriho neztratí ani myšlenku, natož slzu. Přesto na něj myslel dále, přál si, aby se s ním ještě jednou v životě setkal. A hned si ho představoval jako jednoho z těchto žebráků, kteří se kupí v prachu cesty jako mouchy, kteří natahují ruce a bzučí jako mouchy, ale kterých si nikdo nevšimne. Tak jako já si nepovšimnu Tikiriho, až ho spatřím… Nebo si ho povšimnu, ale pohrdavě, zvysoka mu řeknu: Co ode mne chceš, zrádče! Neznám tě! Nejsi můj kamarád!

Znovu se zasmál. Nicméně mu stále bylo smutno. Cítil se opuštěný.

Později toho dne ho Kasyapa naučil přiřezávat vyschlé listy palmy talipot do tvaru obdélníkových kartiček, které představený dával turistům v upomínku. Šlo o jednoduchý úkon, ale nůž byl ostrý jako břitva, palmové listy se snadno třepily a Bandala se musel tak pozorně soustředit, že nadobro zapomněl na Tikiriho. Želbohu byl s prací příliš brzy hotov.

Ale poté ho Kasyapa pověřil péčí o cibetky a Bandalovi se opět ulevilo.

Cibetky - drobná roztomilá zvířátka, podobná koťatům -žijí na kokosových i arekových palmách a jsou tak plaché, že by ani nestálo za to je chytat, kdyby neposkytovaly pižmo, drahocennou, ostře vonící kapalinu, kterou vylučují z podocasních žláz. V klášteře Buddhova Zubu pěstovali mniši hned několik tuctů cibetek, ježto - jak Kasyapa pravil - k parfemování obětních tyčinek se spotřebuje mnoho pižma. Zvířátka poskakovala v celé řadě dřevěných klecí, už natolik ochočená, že se ani nebránila, když je Bandala bral do ruky a lechtal, poklepával po zadečku dřevěnou špachtlí, aby vypustila do skleněné misky svou voňavku. Bylo to tak zajímavé a veselé, že se dal do zpěvu.

V samotě komůrky ho však znovu přepadly tísnivé myšlenky o Tikiriho zradě. A vracely se ještě mnoho večerů.

Až je posléze nadobro zaplašil směšný příběh se světoznámým mužem a jeho manželkou.

10. DECH ŽIVOTA A SMRTI

Oba si přišli prohlédnout chrám asi měsíc poté, co Bandala nastoupil svůj úřad tlumočníka.

Muž byl statný šedesátník s bledýma očima a hranatou bradou, která se při řeči pohybovala ze strany na stranu; vypadalo to, jako by si její majitel stále přibrušoval chrup. Stejně jako jeho žena měl na hlavě zbrusu novou korkovou helmu, stejně jako ona mluvil s americkým přízvukem, jejž se Bandala už naučil neomylně rozeznávat. Vrazil do knihovny jako domů, pozdravil představeného kamarádsky „Hallo, old chap!”, což znamená asi tolik jako „Ahoj, stará vojno!”, a byl by mu snad poklepal na rameno, kdyby byl Bandala včas nevstal a nezastoupil mu cestu.

„Ale Bobe, Bobe!” zvolala paní s dobromyslnou výčitkou, jež naznačovala, že Bob je už takový a s tím že se nedá nic dělat.

Představený se nepohnul. Jeho lysé témě, skloněné nad posvátnými olas, se ani nezachvělo a Bandala zahájil svůj obřad obvyklým způsobem, přerušován co chvíli posměšnými poznámkami návštěvníka, které se paní v korkové helmě pokoušela omluvit tím, že s úsměvnými povzdechy zvedala oči ke stropu. Byla to starší drobná žena s tvářemi napudrovanými tak rozmařile, že se zdálo, jako by si ráno omylem nasadila nějakou sádrovou hlavu.

Nespouštěje z podivné stařeny zrak, pokračoval Bandala v obřadu trochu roztržitě až do chvíle, kdy se svérázný host odmítl poklonit představenému.

„Co? Já? Jemu?” vykřikoval napůl žertovně a napůl vážně. „Víte, kdo já jsem?”

Zabušil se do prsou; zadunělo to, jako když uhodíš na gong. Vzdor tomu postřehl Bandala jméno, které návštěvník vyslovil - jméno, jehož zvuk mu na okamžik vzal dech. Jen na

okamžik… Vzápětí otevřel představený ústa a poprvé za celou dobu, co s ním Bandala v knihovně pracoval, vyřkl slovo: „Pokračuj!”

A Bandala popadl dech a pokračoval.

Když ukazoval v knize hostí podpisy prince, císaře a krále, zasmál se slovutný Američan, že je také král; přesto vytáhl plnicí pero a podepsal se.

A pak se to stalo.

„Zde máte upomínku,” řekl Bandala, strčil cizinci do ruky lístek ozdobený jeho světoznámým jménem a otevřel skříňku s desetirupií, „Bhikku vám prokázal velkou čest, že vás vůbec -”

Nedomluvil.

Američan brnkl tlustým ukazovákem do víka skříňky, jež se zavřelo.

„Tak!” zachechtal se. „A teď toho mám dost! Tenhle zatracený, pomerančový, žebravý černokněžník že mi prokázal čest?! Já prokázal čest jemu! Víte, kdo já jsem?!”

„Už jsi jim to řekl, Bobe,” zatahala ho paní za rukáv.

Ale Bob nedbal, protože už zápolil se svým fotoaparátem halekaje na celé kolo, že si představeného barevně vyfotografuje a udělá z něho nálepku na oranžádu. To bude reklamička! Honem se příjemně zaškleb, ty starý hochštaplere! You old humbug!

Bandala ztuhl. Něco takového se zde ještě nepřihodilo. Na čele mu vyvstaly kapičky potu. Díval se ustrnule na Američana, pak na představeného… a znenadání měl prapodivný dojem, že ti dva se sobě nějak podobají, že mají stejné rysy, stejnou bradu, ba i stejný výraz! - Bylo to samozřejmě hloupé, naprosto nemožné už proto, že Američan se chechtal, kdežto v tváři představeného se nic nepohnulo.

Až teď ústa, rty:

„Odeber mu lístek. Podej mi ho!”

„Ano,” zachvěl se Bandala. Cítil, že to, co přijde, bude strašlivé.

Avšak představený učinil jen malý, líný pohyb, jímž zvedl lístek k ústům. Američan zvědavě zmlkl a v tichu, které náhle nastalo, bylo slyšet slabounké zašelestění:

Představený dýchl na lístek, jenž se maličko prohnul.

To bylo vše.

„Vrať mu lístek,” nařídil Bandalovi. „A pověz mu, že dech dává život, ale také smrt. Mluv pomalu.”

„Nevím, jak se řekne dech,” zašeptal Bandala.

„Breath,” napověděl představený a Bandala otevřel zeširoka oci; až dosud neměl tušení, že představený dovede anglicky, a dokonce lépe než on sám.

„Co je s dechem?” zeptala se napudrovaná paní ostražitě.

„Bhikku praví: Dech dává život, ale i smrt,” přeložil Bandala zvolna. Zvedl ruku s lístkem. „Vezměte, je váš.”

Na kratičký okamžik mu připadlo, že Američan zaváhal. Ale byl to asi jen dojem, neboť hned nato lístek vzal a přitiskl jej k nosu.

„Hm,” zahučel čtveračivě. „Bhikku by měl používat moje zboží, je mu cítit z úst. Hahaha! Ale co říkáš, Barbaro, tahle legrace je přece za deset rupií zadarmo. Tu máš, kluku, ať se tvůj bonz má dobře!”

Počal hrabat po kapsách. Dříve však, než co vylovil, ozval se znovu tichý, nevzrušený hlas představeného: „Neber peníze. Řekni, že je rozhodnuto.”

„Hrom do toho!” zasmál se Američan, jedva vyslechl Bandalův překlad. „Tohle je ještě lepší! Co říkáš, Barbaro, tohle stojí aspoň za dvacítku!”

„Dej jim ji a jdeme, Bobe,” přikývla Barbara neklidně. „Už to trvá moc dlouho.”

„Neber peníze!” ozval se představený znovu. „Otevři dveře a opakuj, že je rozhodnuto.”

„Ano,” zajíkl se Bandala. Věděl, že se cosi děje, či to spíše jen vyciťoval. Slyšel brebentění napudrované ženy, ale nerozuměl přesně, co říká, mluvila příliš nervózně, příliš rychle a navíc nějakou hantýrkou. Pochopil jen, že Bobovi něco vyčítá a Bob že se vztekle brání.

Když za nimi zapadly dveře, zůstal Bandala, kde byl, utíraje si loktem čelo.

„Pojd sem a sedni si,” usmál se představený. „Rychle. Žena se vrátí.”

V Bandalovi se rozbušilo srdce. Zdálo se mu přirozené, že Ten, Který Ví Vše, vidí i do budoucnosti, nicméně teď šlo o zkoušku. Slova představeného znamenala výzvu budoucnosti, nadto budoucnosti velmi blizoučké, jež se projeví co nevidět! V tom záležela ona zkouška: příští minuty ukáží, zda představený měl pravdu. Otevrou-li se dveře…

Dveře se otevřely.

„Promiňte, prosím,” uklonila se napudrovaná paní už na prahu. „Mohu dál? Děkuji. Odpusťte, přicházím omluvit Boba. Bylo to hloupé, že ano, ale nesmíte to tak brát, pane - eh - eh -pane bhikku. Bob to tak nemyslel, je prostě takový divoch. Ale

má dobré srdce. Opravdu!…” Udýchaně mluvila, visíc očima na nehybné tváři představeného. V levici se jí chvěl osudný lístek, zatímco pravicí nesměle nabízela balík rupií, jaký Bandala dosud nespatřil ani ve snu. „Opravdu bych byla ráda, kdybyste přijal maličký příspěvek. neurazíte-li se ovšem. Bob se vás nechtěl dotknout, přísahám.”

Drmolila, žebronila, rozplývala se v laskavých úsměvech. Až se jí představenému zželelo.

„Podej lístek,” nařídil Bandalovi. „A vezmi peníze.”

Zvedl lístek k ústům. Jak vtáhl dech, bylo slyšet tiché zasvištění. Lístek se prohnul, na vteřinu přilnul ke kouzelným rtům.

„Dej jí lístek a řekni, že je smazáno.”

A opět bylo slyšet tiché zasvištění, tentokráte z úst napudrované ženy. Tak hluboce si oddychla.

Pak byla tatam a Bandala stál nad skříňkou, sám nevěda, co ho více ohromilo, zda tento poklad, nebo jasnozřivost přestaveného, anebo jeho nadlidská moc, která dokázala zlomit pýchu muže tak slavného - muže, jehož jméno stojí velkým písmem na každém balíčku žvýkací gumy.

„Můžeš jít,” řekl představený. „Dnes už nepřijmu nikoho.”

Bandala vyšel. Nevšiml si, že mu klika vyklouzla ze zpocené dlaně a že dveře nezapadly. Kráčel rozčileně chodbou. Otočil se, až když vzadu zaslechl klokotavý hlahol. Po špičkách se vrátil. Škvírou nedovřených dveří spatřil představeného, jak se hrbí nad posvátnými olas, jak kucká, jak se otřásá v záchvatu nezadržitelného řehotu.

Týž den odpoledne zahlédl znovu Boba s paní Barbarou v hloučku Američanů u jezírka a pustil se za nimi; ten slavný muž ho zajímal. Ukázalo se, že tentokráte mají zamířeno do chrámu Nata Dewala, na jehož palmami stíněné nádvoří viděl Bandala ze své komůrky. Pod přístřeškem z palmových listů tam ležela obrovská socha Osvíceného s chodidly ozdobenými obrazy lotosových květů - kolem ní klečely sochy truchlících učedníků a tiskly k očím to, co Bandala měl kdysi za bílé květy nebo motýly, ale co vpravdě byly čistě vyprané krajkové kapesníčky - kolem soch se kupili američtí turisté a tropili si žerty z různých věcí. Například právě z těch kapesníčků, ale také z přístřešku nad sochou, který by se prý znamenitě hodil pro kuželník. Bylo to veselé shromáždění, v němž zachovával vážnost jen král žvýkací gumy se svou královnou. Třebaže slunce dosud pálilo, držel klobouk v ruce a ukazoval světu zarůžovělou lysinu, věneček šedin a svraštělé, zadumané čelo, pod nímž jezdily oči sem tam. Chvíli zkoumaly tvář Osvíceného, natřeného nejžlutější barvou, chvíli žluté květy sapu, chvíli sledovaly žluté postavy mnichů, míhající se před chrámem… aby konečně utkvěly na Bandalovi.

A Bandala si uvědomil, že ten velký, slavný muž ho poznal a že z něho, z Bandaly, má strach!

Zdálo se to nesmyslné, nemožné, ale bylo tomu tak. Proč by jinak strčil loktem do své ženy, proč by tak nahlas odkašlal? A proč by byl okřikl ty hulváty v tropických helmách, aby si nedělali legraci z toho, co je jiným svaté? Kolik Američanů Bandala poznal, tolik se jich vždy chechtalo, a s největší chutí právě na místech a věcem, jež byly jiným svaté; sám král žvýkací gumy první. A teď najednou.

Proč?

Turisté už dávno odešli, ale Bandala dosud seděl na nádvoří chrámu Nata Dewala opřen o kmen palmy, díval se na zavřené oči Osvíceného, velké jako mísy na ovoce, a žasl, jak moudrý je představený a jak bláhový je ten americký chrapoun. Neboť představený věděl, že stačí dýchnout na lístek, aby se Američanovi roztřásla kolena, kdežto Američan nevěděl, že ten dech nic neznamená. Vůbec nic! Teď to Bandala pochopil. Teprv teď, když v krátkém časovém rozpětí spatřil představeného, jak se dusí smíchy, a poté Američana, jak se klepe dokonce i před ním, před Bandalou, aby snad neběžel žalovat představenému, který by možná opět vyslal za hříšníkem dech smrti…

Vsedě se napřímil. Prochvěla jím vlna radosti a zadostiučinění:

Takhle tedy na ně! Hrát si na kouzelníky!

Ale pak opět seděl celý shrbený a divil se, že na to nepřišel dříve: Žádný obřad, ale hra! Proto sedí představený jako socha a mlčí - aby vypadal tajemně! Dovede anglicky, ale neřekne slovo, leda prostřednictvím tlumočníka, a to vše proto, aby vypadal záhadný, vzdálený, cizí! Ale každý pohyb, každý záchvěv je přesně vypočítán, každé slovo předem dokonale zváženo, aby pomsta byla co nejúplnější.

Protože nejde o nic jiného a o nic menšího než o to, pomstít se křesťanům za všechna příkoří, všechny bědy, i za ty moje, za to, že jsem musel utéci z domova, i za Tikiriho, i za Tikiriho otce, i za muže Žábu, i za mého bratra Karangu, kterého Žožo Lindsay zabil. Jen z hlouposti, a já bych mu to byl odpustil a zapomněl na to, kdyby se byl Žožo neukázal tak zlý. Ale teď už nikdy nezapomenu. Zabil ho! A toto je pomsta sice malá, ale přece jen sladká jako plástev medu.

Tehdy přišla singálská žena v potrhaném živůtku, s košíkem na hlavě, poklekla a sepjatýma rukama položila k nohám Osvíceného květinovou oběť. Nato vyňala z košíku obětní tyčinky a postavila je u tváře Osvíceného. Jak jednu po druhé zapalovala, přišlo Bandalovi počítat je. Bylo jich deset. A Bandalu přemohl velký soucit, protože tu ženu jistě potkalo deset neštěstí, a ona je teď spalovala, ta neštěstí, ty bědy, aby se všech deset rozpadlo v hromádky popele; a aby sladká vůně ovanula chřípí Osvíceného, aby stoupala k nebi a přinesla usmíření a klid.

Jakmile žena vstala, zvedl se i Bandala, koupil od mnicha pět tyčinek, postavil je u nohou Osvíceného, neboť jinde už nebylo místo, tolik ohýnků planulo kolem sochy. Jednu tyčinku zapálil za sebe, jednu za svou matku, jednu za otce

Tissu, jednu za strýce Wikrenu. A poslední za Tikiriho, třebaže je zrádce; ale žije ted možná v utrpení, ktere je tím vetší, že Tikiri neveří v Osvíceného a neví, jak mniši dovedou mstít všechny z nás.

Radostné se vracel. V chrámu Nata Dewala i v chrámu Zubu dunély gongy, jejich zvuk se splétal, letél k obloze jako mračno, jako vítr, koruny palem se kolébaly, kolkolem se zvedaly modrozelené kopce, jezírko se lesklo podobno krůpěji na dně mísy. U můstku přes vodní příkop nastupoval mnich Kasyapa do kočáru s jedním hubeným koněm, v jedné ruce držel žebráckou misku, v druhé deštník a vak spletený z palmového lýka. Tak odejel na své nové, vyšší místo do chrámu Dambulla.

Večer zavolal představený Bandalu a dotkl se dlaní jeho ramene. Měl daleko teplejší, příjemnější ruku než Kasyapa.

„Jsem s tebou spokojen,” pravil. „Zítra už nebudeš zametat. Zato převezmeš některé jiné úkoly, které doposud zastával ctihodný Kasyapa.”

Vpravdě šlo o úkol jediný, o službu u telefonu v době, kdy představeného zaměstnávaly posvátnější věci.

Telefon stál na psacím stole skryt pod oním rákosovým zvonem, který Bandala první den považoval za poklop nad miskou s ovocem; dráty, jež Bandala tehdy spatřil v zapadajícím slunci, byly tedy vskutku telefonní vedení.

„Umíš telefonovat?”

„Nikdy jsem sám nevytočil číslo,” řekl Bandala. „Ale již několikráte jsem zvedl sluchátko a mluvil, když pan Lindsay volal z kanceláře a nikdo jiný nebyl nablízku.”

„To stačí,” přikývl představený.

Hned nazítří usedl tedy Bandala k přístroji a čekal.

V bílé omítnuté kobce bzučel hmyz, venku vřeštěli papoušci a opice, nebe se modralo, třebaže z něho pršelo zlato… Vypadalo to jako div, ale déšť byl jen zlaté paprsky slunce pronikající korunami stromů. Docela obyčejný jev.

Vše bylo docela obyčejné, dokonce i tento telefon, když jsi uvykl myšlence, že stojí v Chrámu Buddhova Zubu a že vlastně není důvod, proč by zde stát neměl.

A přece se chystaly události, které měly od základu změnit celý Bandalův život, ba celý jeho svět.

11. HROZNÝ ČIN

Jak v této jizbě trávil čas Kasyapa, když telefon právě nezvonil, nedovedl si Bandala představit; pravděpodobně náboženskou meditací, úvahami a modlitbami.

On sám, Bandala, však nebyl mnich, neměl tak dokonale vycvičenou vůli, a neuměl tudíž poručit myšlenkám, aby se zaostřily na určený cíl. Věděl pouze, že ti, kdo to dovedou, dokáží vymazat z mysli vše až na jediný jasný bod, který je právě tím cílem - jako když ve tmě rozsvítíš jedinou jiskru, jediný plamének - a že tento bod se stane jediným předmětem jejich úvah na celé hodiny, a snad i dny. Věděl dále, že takovéto soustředění mysli je nesmírně obtížné, že předpokládá dlouhý cvik, a proto se o ně ani nepokoušel. Ponechal myšlenkám volnost, aby letěly, kam se jim zlíbí - a hle, dospěl k závěrům, které sice byly nové jen do jisté míry, ale přece jen zajímavé.

Kasyapa určitě už dávno věděl, že co nevidět zaujme místo představeného v klášteře Dambulla, a právě proto pomohl jemu - Bandalovi - z vodního příkopu a zavedl ho k představenému. V klášteře zkrátka potřebovali někoho, kdo by mohl Kasyapu zastoupit, alespoň pokud jde o jisté světské záležitosti - například ve styku s turisty a u tohoto telefonu -neboť kromě Kasyapy se k tomu žádný z mnichů nehodil z toho prostého důvodu, že kromě Kasyapy a představeného nikdo z mnichů neuměl anglicky více než pár slov. Jak je -ostatní mnichy - Bandala poznal, byli to nevzdělaní lidé, až asi na tři čtyři starce, kteří trávili život v oddělené místnosti knihovny mezi nejstaršími svazky „olas” a kteří ovládali staré jazyky jako sanskrt a palí, ne však angličtinu; nadto jim byly evropské způsoby a zvyky zcela cizí, ne-li protivné.

A v té chvíli se objevil on, Bandala, se svou dobrou angličtinou a Kasyapa se chopil příležitosti a doporučil ho představenému.

Ano, tak se věci měly! Zbýval sice ještě jeden malý háček, na který však Bandala v této chvíli nemyslel a snad vpravdě ani myslet nechtěl. Raději si v duchu představoval, co by asi řekl Tissa, kdyby věděl, kam až se jeho syn dostal a jaké místo zaujímá… Nebo co by se stalo, kdyby se v hloučku turistů najednou objevil Žožo Lindsay! Bylo to ovšem navýsost nepravděpodobné, neboť Žožo se skoro na Lance narodil a s turisty tudíž nemá nic společného. Ale co kdyby?!. Žožo by se samozřejmě zachoval strašně hrubě, avšak představený by už našel způsob, jak ho bez dlouhých řečí potrestat a zkrotit. Konec konců, kdo je Žožo ve srovnání s králem žvýkací gumy?

Z krále žvýkací gumy přeskočily Bandalovy myšlenky na žvýkací gumu v užším slova smyslu a Bandala si předsevzal, že napříště bude kupovat a žvýkat jinou značku, ne Bobovu, protože Bob je pitomec. A když už byl u těch pitomců, vzpomněl na jednoho z mnichů jménem Paranaika, který měl na starosti výrobu zápalných tyčinek a se svými věčně pootevřenými ústy vypadal jako chudý duchem: Může být mnich chudý duchem? Dovede i Paranaika soustředit myšlenky na jediný bod? V kladném případě by to nemohla být přespříliš obtížná věc, takže během času by to dokázal i on, Bandala. A stal by se mnichem a pak. pak.

Díval se na růžové odlesky, které slunce vrhalo na stěny, a hrál si s úžasnou představou, že je představeným Chrámu Zubu a že všem křesťanům na Lance rozesílá lístky palmy talipot s jejich jmény a rozkazem: Odejděte! Nebo vás ztrestám! Můj dech znamená smrt! - A hle, všichni křesťané horempádem prchají do své studené země, a on, představený Bandala, otevírá zásuvku stolu a každému spravedlivému obyvateli Lanky dává hrst rupií: Jdi, Wikreno, a kup si motorový člun! Jdi, Dhamu, a kup si benzín do auta po panu Alvarovi! Jdi, Tikiri, a kup si největšího slona na světě… Totiž ne, tobě nedám nic, protože nejsi spravedlivý, ale zrádce. Radši dám desetkráte tolik té otrhané ženě, co včera zapálila u sochy Osvíceného deset tyčinek. A také starci Stínoví, aby pochopil, že mniši nejsou zlí, že vědí, co činí.

To už seděl dobrou hodinu u přístroje, který dosud nezazvonil.

V příští půlhodině však zařinčel třikrát - a s Bandalou se počal točit svět.

Jeho povinností bylo zvednout sluchátko, ohlásit se slovem „Střed”, ježto Chrám Zubu je střed Lanky, zeptat se na jméno

volajícího a zapamatovat si je nebo je poznamenat. Nic více mu představený nenařídil a Bandala také nic více neučinil.

Nemohl však zabránit, aby neučinili více ti na druhém konci drátu, aby se nepustili do výkladů, co mají na srdci; bezpochyby se domnívali, že hovoří s Kasyapou. V prvních dvou případech hovořili anglicky a šlo jim o „cibet”, na jehož dodávku netrpělivě čekali. Bandala odpověděl, že věc představenému vyřídí; nevěděl, co je to „cibet”, neboť cibetky, ta drobná pruhovaná zvířátka, která ošetřoval, mají v singálštině jiné jméno.

Třetí obchodník, který zavolal, mluvil však singálsky, a Bandalovi se rozsvítilo:

„Cibet” je ono drahocenné pižmo cibetek.

Když položil telefon, zapomněl dlaň na držadle sluchátka. Myšlenky, které mu prve kolotaly nazdařbůh hlavou, rozběhly se nyní daleko prudčeji, a zcela jiným směrem:

Představený prodává pižmo… Avšak Kasyapa tvrdil, co je

ostatně všeobecně známé - že pižmo cibetek je vůně milá Osvícenému a že se používá výhradně k přípravě zápalných tyčinek. Bandala dokonce věděl, proč tomu tak je. Protože v době, kdy se Osvícený jmenoval ještě Gautama, kdy ještě bloudil a neznal cestu k pravdě, hledal poučení u dvou bráhmanských kajícníků, kteří umrtvovali svá těla a žili v takové špíně, že páchli; tehdy přiběhly cibetky a osvěžily chřípí Gautamovo svou vůní. Gautama poznal bláhovost bráhmanů, odešel od nich, nalezl správnou cestu k pravdě a stal se tak Buddhou, Osvíceným. Nikdy však nezapomněl na službu, kterou mu cibetky prokázaly. - Ano, to vše Bandala velmi dobře věděl a chápal. Nedovedl však pochopit, proč představený prodává cibet, když se obětní tyčinky připravují v chrámě. Nebo snad dávají cibetky takové množství pižma, že stačí jak na zápalné oběti, tak k výrobě světského zboží, například drahých voňavek?. Bandala silně pochyboval. Zbývalo tedy jediné vysvětlení: Že tyčinky se vyrábějí nejen v chrámu, ale i jinde, v dílnách oněch obchodníků, jimž představený cibet dodává. Jenomže dva z nich mluvili anglicky, jejich jména zněla portugalsky a Portugalci nebo portugalští míšenci jsou vesměs křesťané!

Tehdy přepadl Bandalu poprvé onen tísnivý pocit, že se s ním točí svět.

Musel se přidržet stolu. Slabost za okamžik pominula a v nekonečných minutách, které ještě u telefonu strávil, dokázal klidně odpovědět na dva další telefonické dotazy. Hlas se mu nezachvěl, ani když představenému podával hlášení.

Ale když pak stál u klecí s cibetkami, bylo mu opět trochu mdlo. Přesto velmi pozorně počítal zvířátka, jako kdyby už dávno nevěděl, kolik jich je.

Klece visely odjakživa na zdi v postranním dvoře, kam neměli věřící přístup, ale kam bylo z hlavního nádvoří dobře vidět, a visely tam přirozeně i dnes. A zvířátek bylo vždy osmatřicet, a od včerejška se přirozeně nerozmnožila. To znamenalo, že prodává-li představený část pižma, musí zbytek ředit, neboť jinak by nebylo možné vyrobit potřebné množství tyčinek. Anebo že mnich Paranaika nestačí vyrobit všechny tyčinky sám a že mu nepřímo pomáhají křesťanští obchodníci. Obojí bylo stejně neuvěřitelné.

Dlouho stál Bandala u klecí. Tak dlouho, až jeho zmatená tíseň a úzkost našla jakés takés přijatelné východisko:

Ať už jsou obchodníci křesťané nebo třeba i mohamedáni, v dílnách jistě pracují Singálci, kteří jsou buddhisté! A jestliže se cibet pro oběti ředí, děje se tak dojista ve všech chrámech a jen z nevyhnutelné nutnosti, protože cibetek, a tudíž i pižma je opravdu příliš málo, než aby dostačilo pro tisíce a tisíce tyčinek, které planou před sochami Osvíceného po celé Lance.

Oddychl si. Svět, který kolem něho před chvílí zavířil, stál znovu na svých základech. Ne sice už tak pevně jako dříve, nicméně právě dost pevně, abys mohl věřit, že je dobrý.

Ještě chvíli pozoroval zvířátka.

A pak ho cosi přimělo, aby se pokusil proniknout či alespoň nahlédnout tam, kam se ještě nikdy nedostal: Za dveře, za nimiž Paranaika připravoval své vonné tyčinky.

Dveře byly samozřejmě zamčené jako vždy a klíčová dírka nepomohla, neboť zevnitř v ní trčel klíč.

Jindy by bylo Bandalu ani nenapadlo hledat jinou cestu; Paranaika se prostě zamyká, protože mu to představený nařídil, a tím celá záležitost končí… Dnes však tu cestu hledal, a našel.

Vedla po postranních schodech do prvního patra a dlouhou, lomenou chodbou kolem celé budovy až dozadu, až tam, kde se tmělo několik oken zakrytých dřevěnými okenicemi. První z nich nepovolila. Druhá ano. Když ji Bandala otevíral, maličko zaskřípěla. Ale mnich s hloupě pootevřenými ústy nezvedl hlavu. V křoví vroubícím dvorek švitořili ptáci a on - Paranaika - byl příliš zaujat svým dílem. Seděl tam sám a sám na zemi, hnětl rozemleté dřevěné uhlí s jakýmsi lepkavým pryskyřičným těstem, a z láhve, kterou Bandala velmi dobře znal, přiléval parfemovanou kapalinu, jejíž vůni stoupající až k oknu znal Bandala ještě lépe:

Ze stejné hnědé láhve s obrázkem svůdné bílé ženy a nápisem „Finest Hair Lustre” odléval totiž denně na dlaň vydatnou dávku stejně vonícího oleje a roztíral jej ve vlasech; nemusel šetřit, neboť „Finest Hair Lustre” znamená sice „Nejjemnější vlasový lesk”, nicméně přípravek rozhodně není jemný, zato tím lacinější.

Paranaika vytrvale mísil své posvátné těsto, špičku jazyka mezi zuby, ale Bandala ho už neviděl. Nic neviděl, třebaže měl otevřené oči. Po tvářích se mu kutálely slzy. Svět kolem něho už nevířil, ale zhroutil se:

Mniši jsou podvodníci.

Mniši jsou podvodníci! Mniši podvádějí nejen Američany, ale všechny, všechno, mne, mého otce, tisíc takových otců, sto tisíc lidí, kdekoho, tu ženu, která včera koupila deset tyčinek, protože ji potkalo deset neštěstí… ano, kdekoho, mne, Tissu, tu roztrhanou ženu, bezpočet takových žen. I Osvíceného! Ale Osvícený neplatí za tyčinky dvacetinásobek jejich ceny, Osvícený jen sedí nebo leží a je z kamene, je mrtev. Je mrtev.

Nenadále se přistihl, že stojí u klecí s cibetkami a otevírá dvířka. Nevěděl, jak se sem dostal. Cítil v dlani měkké teplo a s překvapením si uvědomil, že vzal cibetku do ruky. Proč? Neměl tušení. Hodil zvířátko na zem. Převrátilo se ve vzduchu, ale dopadlo na všechny čtyři jako kotě, bleskem vyšplhalo na střechu, přeskočilo na palmový kmen, za ním druhé, třetí, desáté, dvacáté.

Když otevřel poslední klec, zaslechl poplašný křik. Trhl sebou. Nechal klec dokořán a dal se do běhu. Koutkem oka zahlédl za sebou oranžovou skvrnu, hlouček mnišských rouch. Pronásledovali ho tedy. Vyšvihl se na zeď, seskočil do jakési zahrady a utíkal. Nad ním utíkala v korunách stromů stáda opiček. Přelezl ještě jednu zeď. Křik za ním ztichl. Na chvíli zvolnil, aby popadl dech. Klusal mezi dvěma zelenými stěnami. Vpředu se lesklo jezírko. Zabočil do strání. Teď už šel pomalu. Cestička byla pustá, posypaná žlutým pískem. Zvedl oči, měl po krk všeho, co se jen trochu podobalo barvě mnišských rouch. Nebe se radovalo, plné ptáků a modré nádhery. Zastavil se. Opět šel.

Za půl hodiny seděl na protější straně jezírka, díval se přes hladinu k hranaté věžičce chrámu a křečovitě se smál. Finest Hair Lustre! Hahaha! Nejjemnější pomáda na vlasy!. Proč právě Finest Hair Lustre a ne něco jiného? Asi jim výrobce dodává ten neřád pod cenou, protiúčtem za cibet. A právě jim, holohlavým, hahaha!. Nebo je v tom přece jen trochu cibetu? Nesmysl, ani kapka, v tom případě by to muselo být dražší. Nebo se to vůní podobá cibetu, když to zapálíš? Nebo to dobře hoří? Snad.

V hlavě mu vyskakoval nápad za nápadem, povětšině jeden směšnější než druhý, ale některé přece jen ne tak docela hloupé. Například že ho přijali do kláštera nejen kvůli angličtině, ale také proto, že byl cizí, zdaleka, že zde nikoho neznal a nemohl tedy tak snadno vyžvatlat, co se v klášteře kutí. A že představený není vševědoucí, kdepak, samá komedie, jen mě oslňoval, pouštěl na mne hrůzu, abych tím jistěji držel jazyk za zuby, kdybych na něco přišel. A jak obratně to navlékl! Pravil „Jsi z Kaluelamahatary!”, a já před ním div nepadl na kolena, natolik to vypadalo jasnozřivě. A zatím mu to řekl Kasyapa! Ovšem, Kasyapa přece slyšel, jak křičím na turisty „Nejsem zloděj! Jsem syn Tissy z opálových dolů!” A na Lance je jen jeden opálový důl…

Tu ho znovu přemohl vztek tím zuřivější, že tak bezmocný. Ničemové! Podvodníci!. Ale vzápětí jako by v něm něco zhaslo. Shrbil se, položil bradu na kolena, díval se na ostrůvek uprostřed jezírka a neměl v sobě ždibec síly, protože už ničemu nevěřil. Všechno je podvod, všechno na světě. I ten ostrůvek je snad podvod, snad to vůbec není ostrůvek, ale vor, na který mniši vztyčili čtyři bidla a ověsili palmovými listy, aby to hezky vypadalo. Všechno je hnusná lež, a chceš-li obstát, musíš také lhát, jinak klesneš mezi ty blázny, kteří kupují zápalné tyčinky. Já blázen, co jsem to provedl, co jsem to provedl! Pustit cibetky, taková krkolomná hloupost! Ti lotři je zase pochytají, jsou ochočené a stejně si přijdou do klecí pro žrádlo. Já hlupák měl dělat, že nic nevím, nebo ještě lépe, napovědět představenému, že něco vím, ale že budu mlčet, když vyklopí rupii. Každý den rupii! A on by byl platil a já bych si žil jako v ráji a stal bych se mnichem a třeba i představeným, protože bych ukázal, že k tomu mám vlohy. Já blázen! Teď už je ale pozdě.

Náhle se ho zmocnila ošklivost, že by byl zvracel, a vstal, omyl si v jezeře čelo a vypral si i vlasy, aby pořád necítil tu zatracenou vůni. Jedva se však pustil k městu, dostal opět vztek sám na sebe. Zuřivě plival, zuřivě podupával v prachu. Na cestě podél trati řinčely řetězy sloního spřežení a vzpomněl na Tikiriho a vůbec se mu nedivil, že se rozhodl pro zradu. Co s takovým bláznem, jako jsem já. Buď jsi slon, nebo jsi mahaút, to či ono, podle toho, jak jsi chytrý; jsi-li nejchytřejší, stane se z tebe plantážník nebo mnich.

U kolejí seděl stařec Stín, roztloukal po hmatu svůj načervenalý štěrk a Bandala s ním pocítil soustrast, že je tak tvrdohlavě hloupý. Sedl si k němu.

„To jsem já, strýce,” řekl. „Pamatuješ na mne? Jednou jsem tady čekal na kluka s velkou hlavou..

Stařec si však nevzpomněl a spustil o svém prachu, který visí kolem, o svých stínech, které dobře vidí.

„Nic nevidíš,” přerušil ho Bandala drsně. „To si jen namlouváš. Ale čich máš dobrý. Jednou jsi ze mne cítil chrám a řekls mi, že mniši nestojí za nic. Měls pravdu. Ale, strýce, celý svět nestojí za nic, celý svět je podvod! Řekni mi, kdo za něco stojí!”

„Ty určitě ne, ty ničemo.”

Bandala se ušklíbl:

„A ty ano?”

„Já ano. Protože já nikoho nepodvádím a nejsem ničí sluha. Povídám, že jsi ničema. Jdi pryč!”

Bandala se zvesela zvedl. Měl radost, že ho stařec Stín pasoval na ničemu. Možná že je to pravda, ten starý má vskutku znamenitý čich. A je-li to pravda, není ještě nic ztracené. V tomto světě se ničemové mají ze všech nejlíp.

Usadil se ve stínu nádražní budovy a uvažoval, co teď. Bylo mu jasné, že udělá nejlépe, zmizí-li z Kandy - jen proto vlastně zamířil na nádraží. Vstal a šel se zeptat, kdy jede vlak do Kolomba. Řekli mu, že asi za hodinu. Opět se tedy uvelebil ve stínu a čekal. Nedaleko za kolejemi stále viděl toho poloslepého dědu s dobrým nosem, jak ťuká a ťuká do kamení. a znenadání se mu opravdu zdálo, že zpod kladívka stoupá růžový prach a zůstává viset ve vzduchu jako dým. Potřásl hlavou. Divil se, že někdy mohl věřit v něco tak nesmyslného, jako je růžový ostrůvek. Teď už by si dokonce nepřál, aby byl růžový, protože ta barva by mu zase připomínala mnichy. Přesto ho vše táhlo k moři, ba ještě dál, za moře. Lanka se mu znenadání zprotivila, asi právě proto, že

tu hemží těmi růžovo-žluto-oranžovými lupiči.

Ale kam se tedy obrátit? Ke komu? Kdo vlastně je dobrý, komu můžeš věřit?… Chvíli si tím lámal hlavu, pak se vzdal: V této zemi asi nikomu. Proto raději pryč, a čím dále, tím líp.

Když přisunuli soupravu určenou pro Kolombo, hledal v ní marně nákladní vůz, v němž by se mohl skrýt. Nevrle se tedy loudal k pokladně. Ukázalo se, že hrst drobných, které mu zbyly v kapse sarongu od včerejška, stačí jen na jízdné do místa zvaného Ambepussa, tak v polovině cesty. Zaklel a koupil si lístek do Ambepussy. Tam už uvidí, jak dál.

12. MAYA DA SILVA

Ambepussa bylo malé městečko utopené v modravých pahorcích a v záplavě kokosových palem. Oproti Kandy, kde vždy vál alespoň větřík, ležel zde vzduch nehybně přesycen dusnou vlhkostí, a než Bandala urazil po rozpálené silnici dvě míle směrem ke Kolombu, byl zpocený, jako by právě vylezl z koupele. Ale nezbylo mu, než jít a jít, a co možná rychle, neboť podle silničních ukazatelů měl do Kolomba jedenatřicet mil. Počítal, že přespí někde ve vesnici, že si vyžebrá nebo natrhá trochu ovoce a že se v nejhorším případě dostane k cíli zítra večer nebo pozítří ráno; v nejlepším případě, to jest, sveze-li ho nějaký dobromyslný automobilista, bude ovšem v Kolombu už dnes odpoledne.

Vzdor těžkému, malárií čpícímu vzduchu kráčel vytrvale, ohlížeje se každých deset kroků, zda se vzadu nevynořil vůz.

Zdálo se však, že všechny vozy dnes jedou bud od Kolomba,

anebo naschvál zůstaly doma–až na jeden, který sice mířil

kapotou správným směrem, ale želbohu se nehýbal. Byl to černý osobní morris s třemi pasažéry - dvěma ženami a jedním po evropsku oblečeným mužem -, kteří se právě společnými silami pokoušeli vůz rozkolébat v naději, že tak vyždímají z nádržky poslední kapku benzínu.

Když Bandala došel až k nim, utřel si muž zpocené čelo a singálsky zavolal:

„Hej, chlapče, máš čas? Seber tady tu plechovku a doběhni k pumpě. Není to daleko.”

Bandala se zastavil. Muž vypadal na jednoho z těch Portugalců, kteří jako by všichni vypadli z oka panu Alvarovi, třebaže všichni nejsou tak tlustí a málokterý nosí triedr: měl blahobytnou, světle olivovou tvář, černý knírek a v zubech sirku, jež se při řeči kývala nahoru a dolů jako živá.

„Velmi rád, pane,” uklonil se. „Dejte mi peníze a..

„Oho! Oho!” zasmál se muž. „Půjdu radši s tebou.”

„Jak si přejete,” souhlasil Bandala.

A kráčeje v patách za Portugalcem, myslel si, že ten chlapík není hloupý, protože on, Bandala, by možná opravdu vzal do zaječích s rupiemi i s plechovkou, kterou lze konec konců také zpeněžit; ještě včera by nic takového neudělal, ale dnes ano, dnes určitě ano.

A pak se vracel v patách za Portugalcem prohnut pod vahou plného kanystru, a myslel si, že je divné, jak se člověk mění, jak se v něm najednou všechno obrátí naruby. Ale přitom člověk vypadá stále stejně, jako kdyby se nic nestalo.

„Děkuji, pane,” uklonil se zdvořile, když mu automobilista podával u vozu peníz. „Ale byl bych radši, kdybyste mě svezl do Kolomba.”

„Jen běž pěšky,” zasmál se muž. „Když jsem byl v tvých letech, chodil jsem taky po svých a neuškodilo mi to.”

„Jak poroučíte,” řekl Bandala a schoval peníz. „Prosil jsem vás jen proto, že se tam musím dostat hrozně rychle. Mám. mám tam nemocnou matku.”

„Vezmi ho, tatínku!” zvolala jedna z žen soucitně a Bandala si teprv při zvuku jejího hlasu uvědomil, že to není žena, ale děvče. Podíval se na ni a cítil, jak rudne. Připadala mu krásnější než sen. Měla velké černé oči, byla štíhlá a nádherná, asi stejně stará jako on.

„Ale Mary!” zasmál se muž znovu. „Snad mu nevěříš? Ten kluk přece lže jako. jako.”

„Lžeš?” zeptala se Mary. „Mně to můžeš říci. Opravdu lžeš?”

Podívala se mu do očí a Bandala byl v koncích. Musel sklonit hlavu:

„Ano.”

„Do pekla!” plácl se muž po stehnech. „Takhle mizerného lháře jsem ještě neviděl! Vlez do vozu, člověče, nebo tě tu nechám na památku!”

A Bandala seděl zčistajasna vzadu ve voze, a vůz letěl, ale Bandala měl zavřené oči a chvěl se blažeností, protože Mary seděla vedle něho.

„Jak se jmenuješ?” zeptala se po chvilce.

„Bandala…” Sotva sám sebe slyšel.

„Já se správně jmenuji Maya,” smála se. „Maminka to prý chtěla. Ale tatínek chce, abych si říkala Mary.”

„Proč? To je přece hloupé,” vydechl. Maya se jmenovala matka Osvíceného, kdežto jméno Mary mu vždy připomínalo dábla Maró. Ačkoliv teď už v nic nevěřil, takže mu to mohlo být jedno. „Vlastně na tom ani nezáleží,” dodal tedy.

„Ale mně se líbí líp Maya,” řekla.

„Mně taky!” Byl ochoten souhlasit se vším, jen aby slyšel zvuk jejího hlasu.

Bohužel Maya už nepromluvila.

Než dorazili do Kolomba, zastavili u restaurace v Gampaha a obědvali. Pán, paní a Maya obědvali, zatímco Bandala stál za pánovou židlí, jako jeho otec Tissa stával za židlí pana Lindsaye, a byl nevýslovně šťasten, protože viděl do tváře slečny Mayi, která seděla na druhé straně stolu. Po obědě pán vstal, aby si protáhl údy na verandě, a Bandala zvedl židli a šel s ní za ním, protože tak činíval jeho otec Tissa a protože on, Bandala, už nevěřil, že je na světě něco lepšího, vyššího, mužnějšího. Jen nosit židli a sloužit, nebo lhát a krást, když to dovedeš a když máš na to kůži. On ji, běda, neměl.

„Víš, že jsi prvotřídní sluha!” pochválil ho pán, který teď měl v zubech místo sirky párátko. „Kdo tě tak vycepoval?”

„Sáhib Lindsay,” řekl Bandala rozechvěně. Něco ho napadlo, něco tak úžasného, až se srdce třáslo. „Ach, pane, vezměte mě k sobě, budu vám sloužit, umím mnoho věcí, umím vařit -”

„Hloupost, mám doma sluhů, až o ně zakopávám,” zarazil ho pán. „Vidíš, Mary, to je tvá vina. Jen podáš prst, už chtějí celou ruku.”

„Prosím vás, pane!” vyhrkl Bandala. Nemohl se rozloučit s překrásným snem, že bude sloužit otci Mayi, že ji bude denně vídat, že s ní bude bydlet pod jednou střechou. „Prosím vás, nemám, kam jít, nemám nic, ani domov!”

„Nebuď přece takový, tatínku,” zaprosila Maya. „Mně je ho skoro líto. Aspoň bys ho mohl někam doporučit, když sám říkáš, že je dobrý sluha.”

„Bože, bože,” vzdychl pán, div nespolkl párátko. „Nejlepší je asi přece jen mlčet. Mlčet je zlato! Že jsem nemlčel, teď ho mám na krku.”

Opravdu si sáhl na krk, jen však proto, aby přejel prstem po hraně zpoceného límce. Druhou rukou vylovil plnicí pero.

„Tu máš,” podal Bandalovi navštívenku. „Jdi v Kolombu do hotelu Galle Face a ptej se na ředitele. Nejspíš tě vykopne ze dveří, ale ohleduplně, je to můj dobrý přítel. Spokojena, Mary?”

„Ano. Poděkuj, nezdvořáku!”

„Děkuji,” vydechl Bandala. Schoval lístek. Ani o něj nezavadil očima. Jeho sen se rozplynul.

Odpoledne stál u oceánu v Kolombu, ale nedíval se do jeho modrých dálek, nýbrž za černým vozem, který už zatáčel za roh. Sedl si na patník a bylo mu smutno… stejně smutno jako kdysi Tikirimu, když seděl právě na tomto místě a čekal na něj, na Bandalu. Tak smutno, že vytáhl navštívenku, aby alespoň věděl, jak se Maya jmenuje a kde bydlí. Pohříchu na lístečku stálo jen jméno bez adresy:

J. A. da Silva.

Da Silva! - Snad to byl dokonce výrobce Nejjemnější Vlasové Pomády, který se jmenuje právě tak; ačkoliv da Silvů nebo Dasilvů je na Lance jako ještěrek. Ostatně Bandalovi to bylo jedno. Maya da Silva zmizela a vše nějak ztratilo důležitost.

Otočil navštívenku a četl: „Znamenitý sluha. Doporučuji!”

I to mu bylo jedno. Věděl, že do hotelu Galle Face nepůjde. Netoužil po žádném vykopnutí, byť i sebeohleduplnějším. Přesto lístek nezahodil, chtěl mít upomínku.

Za peníz pana da Silvy si koupil dva banány a vydal se na jih. Ale slunce mu svítilo přímo do očí a po několika krocích se obrátil a pustil se opačným směrem, k severu. Bylo mu lhostejné, kam jde a kam dojde. Po levici měl dálky oceánu, ale jejich modrou záři zakrývaly řady uhelných vagónů, stojících na železniční trati. Přešel trať a putoval dál a dál, drže se ve stínu zahrad a domů. Když oloupal druhý banán, hodil slupku na jakousi tabuli stojící nad mořem, a zasáhl slovo „Galle”. Zastavil se. Bylo to návěští hotelu Galle Face s šipkou ukazující k jihu.

Několik vteřin upíral oči na ten praobyčejný nápis: Blesklo mu hlavou, že zná-li pan da Silva ředitele hotelu Galle Face, jistě tam často jezdí, a s ním snad i Maya…

To mu stačilo. Otočil se a úprkem se vracel, odkud přišel. -Kdyby byl pokračoval původním směrem ještě alespoň půl hodiny, byl by spatřil Tikiriho, jak v zahradě křiklavě žlutého domu věší prádlo neobyčejných rozměrů

KAPITOLA ČTVRTÁ

1. PŘÍTEL V NOUZI

Prádlo, které Tikiri věšel, patřilo ženě vskutku neobyčejně mohutné. Jmenovala se Mrs. Nancy McCormicková a byla manželka reverenda Geoffreye McCormicka, velice pozoruhodného muže, který o sobě tvrdil, že ho už nic na světě nemůže překvapit.

Měl na to plné právo, neboť za těch patnáct let, co řídil Společnost Friend In Need (čili Přítel v nouzi) v Kolombu na Cejloně, setkal se s tolika podivnými lidmi a tolika srdcervoucími osudy, že by byl určitě dávno ztratil radost ze života, kdyby ovšem nevěděl, že všechny ty osudy, všechnu tu bídu si postižení přivodili sami. Věděl dokonce čím: Tím, že opustili boha, jenž je největší štěstí, takže přirozeně štěstí na oplátku opustilo je. To se dá, pěkně prosím, vyjádřit nadmíru názorně: Když utečete z lodi, nemůžete očekávat, že loď za ván/ poběží jako pejsek. Jasné, že ano?

Toto podobenství dával R. Geoffrey McCormick k lepšímu velmi často, usmívaje se přitom bez velkých nadějí. Zkušenost ho totiž poučila, že lidské trosky, k nimž tak otcovsky hovořil, trpí zvláštní, těžko pochopitelnou zaslepeností, která je nutí hledat příčiny vší bídy v kdečem, jen ne ve vlastní bezbožnosti. Neočekával tudíž, že je přesvědčí, z čehož plyne, že se nedivil, když je nepřesvědčil. Nepřekvapilo ho dokonce, jestliže ho některý z těch otrapů v návalu vzteku či zoufalství poslal k čertu. Nezarazil se, ba ani se neurazil. Měl svá pravidla, svá pevná předsevzetí, z nichž jedno znělo:

Zlé oplácej dobrým!

Ve shodě s touto zásadou se opět jen smutně, vyčítavě usmál - a pak dal hříšníkovi to nejlepší, co mu vůbec dát mohl: příležitost smířit se s Všemohoucím. Jdi ke kříži u kaple,” pravil, „a modli se. Budu s tebou duchem i očima, protože se na tebe budu dívat z okna, a včas tě zavolám.” -Déle než půl hodiny to nevydržela ani nejzarytější povaha, neboť kříž stál na nejprudším slunci; obyčejně uprchli provinilci už za deset minut bez ohledu na to, že jim reverend slíbil poukázky na oběd.

Takové a ještě horší případy se dály napořád, a tvrdil-li reverend, že už ho nic nemůže překvapit, měl tudíž svatou pravdu. Nicméně když před časem znenadání před sebou spatřil domorodého kluka s biblí v ruce a když na vlastní uši slyšel jeho slova, že se chce stát křesťanem, zůstal na okamžik němý. Něco takového se mu ještě nepřihodilo.

V příští chvíli si pomyslel, že tohoto páchnoucího uličníka posílá asi některý pobuda, který se bojí přijít sám buď proto, že už almužnu dostal, anebo proto, že utekl od kříže, a který se domnívá, že on, reverend Geoffrey McCormick, mu skočí na špek a dá klukovi peníz. - Ale hned to podezření zapudil: Kdo ho - reverenda - jednou poznal, nemůže být tak prostoduchý…

Poté ho napadlo, že si z něho - z reverenda Geoffreye McCormicka - chce někdo dělat dobrý den a že tohoto mrňavého lotříka s velkou hlavou vykoupal v močůvce a podplatil, aby šel do FINS a sehrál tam komedii. To by bylo věru možné. Ale jak se dopátrat pravdy? S modlitbou u kříže to dost dobře nejde, protože kluk je očividně pohan a modlit se nedovede.

Tak uvažoval reverend, než se rozhodl použít svého druhého nejjistějšího a nejlepšího prostředku, to jest kázání.

Postavil Tikiriho do kouta své studovny, otevřel dveře, aby průvan zeslabil zápach durianu, usadil se u otevřeného okna a dlouho svým proslulým, sladkým hlasem hovořil o pravdomluvnosti a lásce. Když se odmlčel, aby si otřel čelo, zjistil s ustrnutím, že kluk vestoje spí.

Zkusil to tedy s třetí osvědčenou metodou. Vlastnoručně přinesl z kuchyně talíř rýže s masem, postavil ji tak, aby Tikiri jídlo dobře viděl i cítil, a prohlásil, že večeře přijde na řadu za maličkou chvíli, vlastně ihned - jen co mi, chlapče, vyklopíš srdéčko. Kdo tě poslal? Odkud jsi?! Čí je to kniha?!! - Želbohu Tikiri odpovídal stále stejně, pouze jeho slova byla stále tišší, jeho dech trhanější a jeho oči, upřené na talíř, stále větší a větší, až se zdálo, že pokrývají polovinu tváře a leskem že předčí porcelán:

„Chci se stát křesťanem. - Kniha je moje. - Utekl jsem z domova. - Otec je mrtev. - Poslal mě bílý muž, jehož jméno neznám. - Prosím o jídlo, mám hlad.”

Reverend McCormick mu dal najíst. Dříve však nařídil služce, aby ho umyla a ostříhala mu vlasy, v nichž objevil zdroj zápachu. Anulla, singálská služebná, jíž připadl ten nevděčný úkol, si zacpávala nos, láteřila a činila, co bylo v její moci, aby Tikiri nevyvázl bez trestu.

„Ničemo!” vrčela. „Jsem služka, ne lazebnice! Oh, ten zápach… Seď, nebo ti pačesy vytrhám, alespoň s tím budu dříve hotova. Fuj, takový ohyzda! V čem ses to koupal, všiváku?. Jestli dneska neomdlím.”

Nebyla to zlá žena, ale jako tak mnozí Singálci neměla Tamily v lásce, a navíc viděla ve stříhání vlasu pokořující práci.

Teprv poté usedl Tikiri k míse s vychladlou rýží.

Jedl tak hltavě, že si povšiml paní McCormickové, až když se zpola nasytil. Seděla ve stínu, u zdi místnosti vedle svého manžela, držela jeho ruku ve své jako matka ručku synka, který potřebuje ochranu, a byla vskutku daleko větší, silnější než on, než reverend. Čišel z ní láskyplný mateřský cit.

„Chutná ti?” zeptala se Tikiriho s něhou.

„Ano, memsáhib.”

„Tak tedy jen jez!” zvolala povzbudivě. „A proč pláčeš?”

„Nepláči, memsáhib.”

„Nelži! Tady jsi ve svatém křesťanském domě, tady se nesmí lhát! Proč pláčeš?”

„Pro své vlasy, memsáhib.”

„Ale jdi!” usmála se paní, vstala a Tikiri poznal, že je ještě mohutnější, než si představoval - že by snad vyplnila celý pokoj, kdyby se pořádně nadýchla. Když se nad ním sklonila, měla v očích slzy. „Ale jdi, tvé vlasy. Přece tak hrozně páchly. Proč tak hrozně páchly, proč jsi takový nečistý? Cítila jsem to až do salónu. U nás nesmíš být tak nečistý.”

„Nebudu, memsáhib -”

„Neříkej mi memsáhib. Říkej mi paní McCormicková. U nás nejsou sáhibové a barevní, u nás jsou jen dobří křesťané nebo špatní křesťané. Jaký křesťan chceš být?”

„Dobrý, paní McCormicková.”

„Ach, Geoffreyi,” zvolala paní dojatě, „věřím, že z tohohle. z tohohle tvorečka uděláme člověka, dáme-li si s tím práci. Viď, že ano, Geoffreyi!”

Reverend odkašlal. Dospěl už k přesvědčení, že kluka neposlal nikdo pro legraci, ale že přišel jednoduše z hladu. Nu což, bůh nepohrdne ani hladovou ovečkou - jenomže kdyby se věc rozkřikla, mohl by se tento jinak velmi příjemný dům stát neobyvatelným z toho jednoduchého důvodu, že by se sem takových kluků nahrnula celá armáda. FINS je sice dobročinná instituce, určená však především k jednorázové podpoře strádajících bílých mužů a žen, tedy rozhodně nikoliv sirotčinec nebo nějaký útulek pro hladové domorodce, a dokonce ne útulek s noclehárnou a plným zaopatřením. Na druhé straně těžko odmítnout prvního zdejšího chlapce, který přišel s biblí, v níž konec konců stojí černé na bílém „Nechte maličkých přijíti ke mně…” a „Učte všechny národy…” Ať už se k té bibli dostal jakkoliv.

„Vid, že ano, Geoffreyi,” opakovala paní naléhavě.

„Smím tedy. zůstanu tedy u vás?” vyhrkl Tikiri. Zatékal očima k reverendovi, k jeho dlouhé, pohublé tváři, k jeho stříbrošedým vlasům, k jeho zadumaně svraštělému obočí. „Prosím vás! Jsem silný, dovedu všecko, sloužil jsem už u sáhibů! Jsem opravdu silnější než. než.”

„Než co?”

„Než leckterý dorostlý muž!”

„Zde nepotřebuješ sílu paží, ale sílu víry,” upozornil ho reverend se svým proslulým, shovívavým úsměvem. Napadlo ho, že vzít do domu sluhu je něco docela jiného než vzít do

domu žáka, třebaže sluha může samozřejmě být zároveň žákem. Ale to nemusí nikdo vědět; a nikdo nemůže očekávat, že bys vzal více sluhů, než máš zapotřebí.

„Opravdu se chceš učit?” zeptal se pro jistotu.

„Ano!” vykřikl Tikiri. „Naučím se všechno, i. i prát a žehlit prádlo!” Díval se na vlhké skvrny, které se tměly na paniných šatech a prozrazovaly, že ta tlustá dáma se koupe v potu.

„To jsem neměl na mysli,” usmál se reverend ještě jednou. „Zde se budeš učit lásce, neboť křesťanský bůh je láska. Rozumíš?”

„Ano,” vydechl Tikiri celý vyjevený.

„Výborně,” zaradoval se reverend.

Hned večer složila paní pro Tikiriho první modlitbu, v níž děkoval křesťanskému bohu za to, že ho pan a paní McCormickovi přijali, třebaže byl nečistý a páchl. Naučil se jí bez chybičky a odříkával ji s takovým citem, že paní zaslzela.

Vůbec byla náchylná k slzám. Měla malý, nakrčený nosík a lesklé tváře, po nichž jako by stále něco stékalo. Nejspíše to ale byl pot, vědra potu, neboť z důvodů, které Tikiri nikdy nepochopil, navlékala paní McCormicková na sebe více košil, živůtků, spodniček než dvě jiné ženy dohromady. Jindy by byl Tikiri proti tomu nic neměl. Nyní to však nesl dosti těžce: V tropickém vedru propotila totiž paní reverendova svou dvojitou slupku dvakrát rychleji a musela se převlékat tak často, že nestačil tu horu prádla zvládnout, ačkoliv pracoval jako ještě nikdy. A ačkoliv se podle svého slibu naučil prát i žehlit vskutku dokonale.

2. NENÁVIST

Kupodivu se ukázalo, že k praní a žehlení má Tikiri mnohem větší vlohy než ke křesťanské lásce, kterou mu reverend a obzvláště jeho žena vytrvale vtloukali do hlavy. Na rozdíl od paní Lindsayové, která chtěla, aby se jí všichni báli (což bylo dosti zlé), toužila totiž paní McCormicková, aby ji všichni milovali, což bylo daleko horší. Uvykla sedat v komoře, kde Tikiri pral i žehlil, dívala se, jak mu jde dílo od ruky, a pronášela nahlas své úvahy o milosrdenství a dobrodiní, jímž Tikiriho v tak hojné míře zahrnula.

„Musíš nám být vděčen, mně i panu reverendovi,” mluvila nabádavě. „Jsi nám vděčen?”. „Ano,” kýval Tikiri. „Ano, velmi.”

„Říkáš to nějak nejisté! Nebo se mi to jen zdá? Pátrej v sobě, zaposlouchej se do svého srdíčka, snad v něm něco objevíš!”

„Ano,” sliboval Tikiri a snažil se vypadat jako někdo, kdo pátrá a zaposlouchává se; činilo mu to značné potíže, neboť jednak musel stále mávat žehličkou a za druhé nevěděl dobře, jak se při pátrání a obzvlášť zaposlouchávání tvářit.

Bystré oči paní McCormickové samozřejmě ihned postřehly, že něco neklape.

„Nu, cos tam našel?” ptala se s podezřením. „Lásku? Aspoň trochu lásky?”

„Ano,” souhlasil Tikiri horlivě. „Hodně lásky. Moc a moc lásky. Opravdu. Mé slovo!”

Bohužel obyčejně horlivost trochu přehnal, nebo zase trochu nedotáhl, a paní McCormicková zesmutněla a vzdychla:

„Nevím, nevím… Opravdu mám obavy, jak to s tebou skončí. Musíš nás milovat, hochu! To je první přikázání boží! A uvědom si, co všechno jsme pro tebe udělali! Mohli jsme přece místo tebe vzít jiného chlapce, daleko hezčího, a třeba i bílého, nebo aspoň ne tak černého, jako jsi ty. Nemyslíš si přece, že jsi světlý a hezký?”

„Ne, Mrs. McCormicková,” řekl Tikiri. „Vím, že jsem hrozně černý a ošklivý.”

„To je dobře,” usmála se paní trochu usmířena. „A teď si vzpomeň, v jakém stavu jsi k nám přišel, ke mně a panu reverendovi! Co špíny z tebe kapalo a jak ohavně jsi byl cítit. Hu, když si na to vzpomenu. A my tě přijali, uvítali, umyli tě, dali ti najíst. Ale to asi podle tebe nic není!”

„Ne,” řekl Tikiri. „Vím, že je to hodně. Děkuji vám.”

„Mně ne!” zvolala paní skromně. „Bohu musíš děkovat. My jsme jen jeho nástroj, a On je nekonečně dobrotivý. To tě pan reverend neučil?”

„Ano, učil,” řekl Tikiri.

„Tak si to ale musíš pamatovat! Proč myslíš, že jsme se tě ujali? Abychom získali tvou černou dušičku. Ale získali jsme ji opravdu? Pověz, co cítíš k bohu? Pátrej v sobě, zaposlouchej se…”

Tak to šlo dokola, dokola, až se paní posléze unavila a odešla se převléci, protože už zase byla skrznaskrz. Cestou ke dveřím se však zpravidla zastavila u Tikiriho a zblízka se na něj zadívala:

„Bůh mi odepřel dítka, ale poslal mi tebe. Nevím, čím jsem se provinila. Nu, dokud mé slabé síly stačí, ponesu ten kříž.”

Teprv pak se odkolébala s konečnou platností.

Občas ji ale přemohla mateřská něha natolik, že se k Tikirimu sklonila a zvedla mu palcem bradu:

„Ukaž mi svá očička. Oči jsou okénka do duše, to snad už víš?”

„Ano, vím,” řekl Tikiri. Cítil z ní horu zpoceného prádla, z něhož mu už předem bylo nanic.

„Nu-nu,” usmívala se paní. „Neodvracej se, nestyď se. Jsem sice bílá, ale všichni pocházíme z Adama a Evy. Víš už přece, kdo to byl Adam a Eva?”

„Vím,” zaúpěl Tikiri.

„To je správné. Víš tedy také, že se prohřešili a byli vyhnáni z ráje. Vezmi si z toho příklad.”

„Ano, vezmu,” vydechl Tikiri dušeně. Musel zatínat zuby, aby nevykřikl něco strašného. Neměl ponětí co - věděl pouze, že by to bylo strašné a že by ho neminulo vyhnání z tohoto ráje; a to že by bylo ještě strašnější, protože by asi zemřel hlady. Neuměl si vysvětlit, čím to, že kdysi se klidně pustil do světa bez obav, jak se uživí. Teď už by se toho asi neodvážil. Ona chvíle, kdy ho ovocnář chytil za ruku a rozmázl mu po obličeji shnilý durian, ta chvíle zanechala v Tikirim nesmazatelnou stopu. Bylo to jako rána, která se nechce zacelit, která zabolí, kdykoliv se jí sebelehčeji dotkneš… až se skoro bojíš pohnout, abys o ni nezavadil.

Musel zde tedy zůstat. A přitom paní McCormickovou nenáviděl tak nesmírně jako ještě nikdy nikoho. Čím více ho krmila láskou, tím to bylo horší. Měl dokonce pocit, že by snad dal přednost i Jimovi z Arizony, protože Jim chtěl jen peníze, které by on, Tikiri, snad konec konců mohl vyžebrat, kdyby na to měl povahu. Nebo kuchaři Uka Elarovi, který jen chtěl, aby za něj s Bandalou pracovali a nestrkali nos do jeho zlodějin. Ale co vlastně chce paní McCormicková? Domnívá se opravdu, že ho může přemluvit nebo přinutit, aby ji měl rád -že on se může přinutit, aby ji miloval?

Jednou se na to bezmála zeptal služky Anully, která se na něj od té doby, co převzal praní a žehlení, tvářila o stín přívětivěji. Ale v poslední chvíli usoudil, že je lépe mlčet. Anulla žila u McCormicků od dětství, byla už dávno křesťanka a třeba by paní vše donesla. V křesťanech se opravdu nevyznáš. A kromě Anully zde vlastně nikdo jiný nebyl, leda singálská kuchařka, jejíž jméno se Tikiri nikdy nedověděl, protože byla hluchoněmá a protože jí nikdo neřekl jinak než „Hluchá” - „The Deaf One”.

Cítil se někdy tak beznadějně osamělý, že by byl snad proplakal celé noci, kdyby neměl svůj drahokam. Vytahoval jej stále častěji, kdykoliv měl volnou chvíli. Zprvu s ním chodil do zahrady na skryté místo v akáciovém křoví, kam padalo právě tolik světla, aby se plošky drahokamu duhově leskly a aby se měnily, když pohyboval kamenem ze strany na stranu, nebo když jej nakláněl. V nich - v těch roztodivných, nespočetných, barevně mihotajících světlech - pak s úžasem vídal podivuhodné obrazy, jako v kouzelném zrcadle.

Tuto zázračnou vlastnost drahokamu objevil hned druhý nebo třetí den poté, co přišel k reverendovi. Tehdy se mu zdálo, že se z nitra kamene vynořuje zelená hvězda, která se změnila v košatou korunu palmy nakloněnou nad mořem, jako by z něho chtěla pít - v onu palmu, na niž kdysi dávno vylezl vzdor rezavým ostnům, bez ohledu na bolest a krev… Později rozeznával v jiskření drahokamu ještě daleko více -například červenou skvrnu, která se proměnila v červený nákladní vůz pana Alvara, jen když jsi trošičku přivřel oči, v onen červený vůz, který si kdysi chtěl s nimi zahrávat, když vezli ryby na trh do Mingaladonu. Nebo hlavu kobry, tak jak ji spatřil, když tehdy vylézala z díry pod banyanem a když jí rozdrtil hlavu švihnutím hole. Samé známé obrazy, a kolik obrazů, tolik hrdinských činů.

Spatřil však v drahokamu i věci nehrdinské, zato milé, které ho těšily. Nejčastěji to byly obličeje sestavené jen z lesků a stínů, ale docela zřetelné, kdyžs opravdu chtěl: Wikrena, matka, muž Žába, paní Indyra a samozřejmě Bandala. Co je asi s ním.

A jak rostla jeho nenávist k paní McCormickové, rostla i jeho touha utíkat se k drahokamu, hrát si s ním, objevovat v něm nové a nové tvary - třeba hned ostrůvek Kaluduwu, nebo onen malý člun s vahadlem, na němž podnikali s Bandalou objevitelské výpravy. Už se ani neskrýval v křoví, nýbrž vytahoval drahokam, kdykoliv se cítil příliš nešťastný. Zanedbal opatrnost do té míry, že zvečera sedal na schodech verandy pokoušeje se zachytit ve svém čarovném zrcadle odlesky zapadajícího slunce a vykouzlit z nich něco nádherného, třeba tvary anuradhapurských dagob nebo zástup červených slonů jako na oné nešťastné košili.

Tak ho jednou přistihla paní McCormicková.

Zaslechl ji, až když stála těsně nad ním, tak byl zabrán do své hry; vlastně ucítil až pach jejího prádla, když se nad ním sklonila. Schoulil se, skryl drahokam v dlani. Paní McCormicková si však nemohla stěžovat na špatný zrak.

„Co to máš?”

„Nic…”

„Nelži, viděla jsem něco! Otevři ruku. Víc!. Co je to?” „Nic, obyčejný kámen,” zajíkl se Tikiri; příběh s Jimem

Peachem ho poučil, že je lépe nevyřknout slovo „drahokam”.

„Ach ne,” zavrtěla paní McCormicková šelmovsky hlavou. „To jistě není obyčejný kámen. Ukaž.! Ale ten je krásný! Máš jej rád, viď?”

„Ano,” zašeptal Tikiri.

„A mne nemáš rád?”

„Ano,” přikývl Tikiri.

„Ale kamínek máš radši, vid!”

„Ne,” vydechl Tikiri.

„Dokaž mi to!” usmála se paní. „Chceš mi to dokázat?” „Ano,” přitakal Tikiri.

„Tedy mi dej ten kámen!” zvolala paní s vítězoslávou. Tikiri mlčel. Díval se do země, ale neviděl nic. „Nebo mě nemáš dost rád?”

„Ano.”

„Opravdu? Podívej se dobře do svého srdéčka, zpytuj…”

„Ano!”

„Tedy mi dáš.”

„Ano!!!” vykřikl Tikiri.

Stále se díval do země, a stále neviděl nic. Jako kdyby mu ta hrozná žena vzala s drahokamem i oči. V noci ležel s otevřenými víčky na své rohoži a naslouchal sykotu ještěrek a bzučení hmyzu. Ráno chytil dvě stonožky a několik much, zavřel je do krabičky od sirek, vyčíhal chvíli, kdy kuchařka odběhla z kuchyně, rozsekal hmyz a nasypal do mletého masa, které připravovala velitelce k obědu. Nevěděl, jak jinak ukojit svou hroznou pomstychtivost.

Nenávist však nepolevila. Neměl už drahokam, který se teď skvěl jako těžítko na psacím stole pana reverenda, ale opět zalézal do křoví, trávil tam celé večery vymýšlením nejstrašnějších pomst. Chodil i pracoval se sklopenýma očima, aby paní nepostřehla, co se v něm děje, a také proto, že i v chůzi a při práci myslel na pomstu. Jeho vynalézavost šla tak daleko, že objevil, jak se mstít i pomocí slov oné modlitby, kterou paní McCormicková pro něj složila hned první večer a která zněla:

„… And with all my hearth I pry for R. and Mrs. McCormick who received me in my uncelean and bad smelling state. -… A z plna srdce se modlím za reverenda a paní McCormickovou, kteří mě přijali nečistého a páchnoucího.”

Přišel na to, že stačí vyměnit jediné slůvko, aby se celý smysl změnil. Modlil se pak s velkou chutí a co nejhlasitěji:

„. who receivied me in an unclean and bad smelling state. -. kteří mě přijali nečistí a páchnoucí.”

Trvalo několik dní, než si toho paní McCormicková povšimla.

Zbledla rozhořčením. Ale Tikiri se tvářil, že nechápe, oč vlastně běží, a paní si nakonec vysvětlila věc celkem

přirozeným způsobem, že ten hloupý primitiv nepronikl ještě dostatečně do tajů angličtiny.

Úspěch tohoto triku Tikiriho oblažil, nicméně opatrnost mu radila, že je nejvyšší čas rozptýlit možné podezření. Napříště se tedy modlil bez chybičky, s okatým zanícením. Navíc se při pohledu na velitelku usmíval tak oddaně, že srdce paní McCormicková tálo jako sníh. Za týden usoudila, že zvířátko je už dostatečně ochočené, aby je mohla na chvilku pustit z klece. Pro jistotu čekala ještě den… A když nazítří zaslechla, jak si Tikiri při věšení prádla prozpěvuje, dospěla k názoru, že mu dokonce může svěřit pár rupií, protože se zde očividně cítí příliš šťasten, než aby ho vůbec napadlo se nevrátit. Sotvaže byl s prádlem hotov, poslala ho tedy pro maso, jehož doprava je nekřesťansky drahá.

Tikiri vyletěl jako pták a hned za rohem se přivěsil za auto plné lahví, které jelo bůhvíkam, ale určitě ne k řezníkovi; zachtělo se mu toulat se zase jednou městem bez pevného cíle.

Vůz měl vzadu příhodné stupátko a Tikiri se zvesela vezl až do přístavu, kde seskočil. Napadlo ho poohlédnout se, zda se zde přece jen nepotlouká Bandala.

Tak se stalo, že myšlenka na Bandalu ho odvedla od Bandaly.

Vůz s lahvemi jel totiž dál a dál, až k hotelu Galle Face, a zastavil tam před otevřeným oknem, z něhož se Bandala právě díval k moři.

3. VELKÝ HOTEL

Hotel Galle Face překvapil Bandalu jak svými rozměry, tak svou barvou a svými vranami.

Honosná, křiklavě červená budova s několika křídly stála za městem na prahu oceánu, ale hučení příboje marně soupeřilo s krákoráním nesčetných vran kroužících v hejnech

288

nad střechou hotelu, nad pláží z bělostného písku a nad lesem palmových pahýlů. Kdysi zde stával pěkný kokosový lesík, který však ředitelství hotelu dalo vykácet v naději, že se tím zbaví vran hnízdících v korunách; tak vzaly palmy zasvé, nikoli však vrány, které se klidně přestěhovaly jinam, ale k hotelu se denně vracely, lákány spoustou odpadků. To vše se Bandala dověděl samozřejmě až později.

Za vchodem pro služebnictvo, jímž vstoupil, běžela chodba vystlaná kokosovým běhounem, a jak váhavě kráčel vpřed, spatřil proti sobě urostlého Singálce, který mu šel stejně váhavě vstříc. Teprv když se setkali, uvědomil si Bandala, že stojí tváří v tvář sám sobě, svému obrazu v zrcadle pokrývajícím celou stěnu na konci chodby.

Užasle se na sebe zadíval. Neviděl se v zrcadle od chvíle, kdy uprchl z Lindsayova bangeló, a v této tváři mladého muže s nezvykle zatrpklým výrazem kolem úst stěží poznával svá vlastní ústa, své vlastní oči a rysy. Buď sám sobě odvykl, anebo se velice změnil.

Odkudsi se vynořil indický sluha v turbanu stejně červeném jako celý hotel, a jedva Bandalu zahlédl, přidal do kroku podupávaje pravou nohou, jako by se už chystal k vykopnutí.

„Jdu k sáhibovi řediteli!” zavolal Bandala z opatrnosti už na dálku. „Nesu mu tento vzkaz!”

Ind zabodl oči do navštívenky, ukázal palcem na dveře s nápisem „Office”, odfrkl a šel pryč.

Bandala zaklepal jednou, podruhé. Ale slyšel jen krákorání vran, a když pak stiskl kliku, uvítala ho prázdná kancelář. Na psacím stole stálo několik likérových sklenek, černý telefon a dvě ještě černější vrány, které zaskuhraly a vylétly otevřeným oknem, sotvaže Bandala vstoupil. Nejisté se rozhlédl. Stěny byly ověšeny fotografiemi hotelu Galle Face zblízka, hotelu Galle Face z dálky, hotelu Galle Face zpředu, hotelu Galle Face zezadu, hotelu Galle Face ze strany; vypadalo to, že ředitel ještě nikdy nespatřil svůj vlastní podnik na vlastní oči, nebo alespoň ne zvenčí. O to teď však nešlo - otázka zněla, zda čekat zde nebo přede dveřmi.

Bandala svraštil obočí. Zdálo se mu moudřejší neukazovat se venku, kde se potloukají všelijací sluhové a významně podupávají. Zůstal tedy. Zavřel dveře a přistoupil k oknu. Za bělostnou pláží bleskotalo moře, z dálky se valily vlny v řadách jako vojáci a byly tím krásnější, že je už neviděl tak dlouho. Pak přijel nákladní vůz, zastavil přímo před oknem a zastínil výhled. Šofér vyskočil, začal skládat bedny s lahvemi…

Vtom zařinčel telefon a Bandala se nerozhodně obrátil.

Při třetím zvonění zvedl sluchátko a rozhodl tím o své budoucnosti.

Nevěděl ovšem, že o něčem rozhoduje. Zvedl sluchátko proto, že ještě dnes ráno zvedal sluchátko v chrámu Zubu: „Haló!”

„Je tam ředitel?” ptal se kdosi anglicky. „Není.”

„Tak ho zavolej!”

„Nevím, kde je.”

„Kde by byl - to se ví, že spí! Zavolej ho, k ďasu! Řekni, že s ním chce mluvit pan Franklin.”

„K službám, pane,” řekl Bandala. „Vyřídím.”

Položil sluchátko a otřel si zpocenou ruku o vlasy. Ještě nikdy nebyl v hotelu a neměl nejmenší představu, kam asi hoteloví ředitelé chodí spát. Ovšemže do postele nebo do houpací sítě - ale kde stojí ta postel, kde visí ta síť? - Ve značných rozpacích vyšel na chodbu. a octl se před dveřmi, trčícími ve zdi šikmo naproti. Visel na nich nápis „P. Van Balen. Priváte”, což mohlo znamenat jen soukromý byt. Zaťukal:

„Telefon pro pana ředitele. Volá pan Franklin.”

„Zatraceně. Že přijdu hned,” ozvalo se zevnitř.

„Ano, pane,” řekl Bandala znovu. „Vyřídím.”

Když se vrátil do kanceláře, procházely se po stole hned čtyři vrány tak drzé, že mu dalo dost práce, než je zaplašil. To už řečnil ředitel van Balen do telefonu vrhaje stranou zuřivé pohledy na toho singálského kluka, kterého co živ neviděl.

„Hrom do toho!” Praštil telefonem. „Co tady chceš, lumpe? To tys mě zavolal?”

„Ano, pane,” zajíkl se Bandala. „Dovolil jsem si… Přišel jsem prosit o místo. mám doporučení.”

„Čert ho vzal! Proč jsi sahal na telefon?!”

„Protože zvonil.”

„Safra,” zabručel ředitel van Balen, jako by se divil. Upíral teď oči na Bandalovy zaprášené nohy, na jeho dlouhé vlasy svědčící, že kluk je z venkova, a divil se vskutku víc než dost. „Ty umíš telefonovat? Kde ses to naučil?”

„V chrámu Buddhova Zubu.”

Ředitel van Balen vytřeštil oči:

„Cože?! Kdeže?!”

„V Kandy, v chrámu Dalada Maligawa,” opakoval Bandala. „Sloužil jsem tam představenému mnichů. Byl se mnou velice spokojen.”

„Já taky! Jsi přijat!” vyjekl ředitel. Byl to malý muž, zřejmě holandského původu, asi čtyřicátník se sporými vlasy, kulatými tvářemi a stejně kulatým bříškem, které si teď držel oběma rukama, jako by se bál, aby se mu smíchy neutrhlo.

Řehtal se ještě pozdě večer, když při sklence vykládal přátelům tu podařenou historku. Měla takový ohlas, že neváhal poslat pro Bandalu, aby společnosti osobně pověděl něco o svých chrámových dobrodružstvích. Táhlo k půlnoci a Bandala přišel rozespalý, avšak sklenka whisky, kterou mu ředitel vlastnoručně nalil, ho dokonale probudila. Cítil oheň v žilách. Jeho oči užasle těkaly po nádheře kuřáckého salónu se stěnami z týkového dřeva, s čalouněným nábytkem a s křišťálovými lustry, hlava se mu rozkošně točila, jazyk jako by sám mluvil…

Než se Bandala nadál, vyklopil více, než měl v úmyslu; včetně toho, jak a z čeho se vyrábějí obětní tyčinky. Sáhibové -povětšině obchodníci z Kolomba, kteří sem zajížděli vyhodit si z kopýtka - ti veselí sáhibové se mohli rozsypat. Poslali ho na kutě s rupií v hrsti, dali si přinést novou láhev a při doutnících se pustili do rozjařené rozpravy, jaká je to chasa, ti zatracení domorodci, všichni do jednoho, od kuliho v přístavu až po nejvyššího buddhistického bonza. Samý podvodník a lhář, samý potutelný lenoch, jeden okrádá druhého - a tahle holota si, prosím, myslí, že tady bude za rok sama vládnout, že povede stát! Chacha, takhle jsme se už dlouho nezasmáli! A jestli - nedej pánbůh - tady doopravdy jednou budou vládnout, nasmějeme se, kamarádi, ještě víc.

Za dva dny poslal ředitel pro Bandalu znovu. Měl jinou společnost, úředníky z přístavu, kteří také chtěli slyšet tu humoresku o „Nejjemnějším třpytu na vlasy”.

A pak se z toho stal zvyk. Když si páni zahráli poker, počastovali se anekdotami a vypili dvě lahve, vzpomněli na toho zatraceného uličníka, který žil mezi mnichy. Ať tedy dá zase něco k lepšímu! - Tak došlo na příběh s cibetkami, jak je pustil v návalu rozhořčení na svobodu a jak poté prchal ještě rychleji než ony; a jak se vlastně dostal do chrámu, jak ve zmatku skočil do vodního příkopu mezi želvy; a na legraci s králem žvýkací gumy, jak dostal strach z dechu smrti. Došlo i na to, co se odehrálo v Anuradhapuře.

V té době si Bandala uvědomil, že musí se svými příběhy opatrně hospodařit, aby mu vystačily co nejdéle, aby přišel každý večer s novým dobrodružstvím, které znamená rupii -ba, že vydělá naráz třeba dvě rupie, přizpůsobí-li se vkusu posluchačů, to jest, poskytne-li jim právě to, co chtějí. Poznal, že je popudí sebepravdivější historka, jestliže se v ní on sám nebo jiní domorodci zachovali dobře, ne-li hrdinsky.

„Nelži, rošťáku,” okřikovali ho. „Před námi se nevytahuj, my vás známe, my nejsme turisti ani Amerikáni! Jen pověz, jak to doopravdy bylo, určitě z toho vyjde lumpárna!”

Přáli si prostě slyšet, že domorodci podvádějí, kradou a tropí záludnosti, ale oni sami - zdejší sáhibové - že jsou znamenití, neomylní, že všechno prokouknou a přísně potrestají.

Zavděčil se jim například vyprávěním o kuchaři Uka Elarovi, jak kradl konzervy a nosil je v noci k Buddhové soše. Z opatrnosti neřekl, že Uka Elara byl křesťan - třeba by se jim to nezamlouvalo, protože oni sami byli křesťané -, a raději nastavil příběh barvitým vylíčením, jak bílý sáhib zvaný Maháradža kuchaře nakonec polapil při činu a zmrskal. Ta smyšlenka se jim tak líbila, že si za ni odnesl rupii a ještě hrst drobných.

Vůbec vydělal na Uka Elarovi hodně peněz, neboť si jeho lotroviny rozdělil na několik úseků. Aby to vypadalo pestřeji, přimyslel si do tábora v Anuradhapuře ještě dva sluhy: jeden večer vykládal, jak první sluha sehrál komedii s jeho, Bandalovou, smrtí; příhodu s nožem, na který Uka Elara svítil lampičkou, přidělil druhému sluhovi a schoval si ji na jindy.

Vzdor tomu se zakrátko dostal na dno. Nevěděl už, co vyprávět, neměl příběhy. Mrzelo ho to už proto, že mu jeho večerní „služba” přinášela řadu neocenitelných výhod. Za prvé byl ředitel na svého vykutáleného „dobrodruha” tak hrdý, že mu šel na ruku a přiděloval mu nejsnazší a nejvýnosnější práci. Bandala nemusel ani mýt nádobí ani čistit hotelovým hostům boty jako jiní sluhové jeho věku. Místo toho dělal poslíčka, to jest povaloval se v hale a čekal, až si některý potřeštěný sáhib zamane poslat ho s dopisem k poštovní schránce, která visela hned za dveřmi; nebo sbíral míčky na tenisových dvorcích, anebo doprovázel odjíždějící hosty na letiště či k lodi a nosil jim lehčí zavazadla, protože ta těžší odvezl nákladní vůz. Za všechny takové služby a službičky se odjakživa dává zpropitné, a když Bandala počítal v noci svou kořist, dospíval k sumám, jež ho přiváděly k vytržení.

Před očima se mu vynořovaly fantastické představy, jak svého bohatství použije. Viděl sám sebe, jak vstupuje s Mayou da Silva na loď a odjíždí někam daleko. Nebo viděl Mayu, jak ho očekává před krásným domem, který se vůbec nepodobal těm zdejším, protože stál v nějaké daleké zemi. Vždy při tom byla Maya a vždy to bylo daleko, daleko odsud, protože Maya ho očarovala svou krásou a protože na Lance už nechtěl žít.

Nic se mu zde nelíbilo, ani tento hotel. Když odpoledne sedal v hale u zdviže, vídal do sálu, kde se cizinci kroutili při svých směšných tancích a kde hráli čtyři hudebníci. Jeden z nich měl tmavé, téměř černé housle, jejichž tvar i lesk vždy Bandalovi připomněl černá, bosá chodidla mnicha, chodidla odlepující se od rozbředlého asfaltu, tak jak je pozoroval první den v Kandy, když za oním mnichem šel cestou od nádraží, od starce zvaného Stín. Bylo to směšné, ale nemohl si pomoci. Od houslí k chodidlům mnicha, a od nich k poloslepému starci, tak mu vždy běžely myšlenky; k onomu starci, který si myslel, že je lepší než jiní, protože prý nikoho nepodvádí a není ničí sluha!… Bandala se musel smát. Všechno je podvod, alespoň zde, na Lance, a na nic jiného se nezmůžeš, jen na sluhu -ledaže bys jednou měl dosti bohatství, abys mohl uprchnout s Mayou. Ale abys je měl, musíš lhát a podvádět a dělat ze sebe opici.

4. NEČEKANÉ SETKÁNI

To ho hryzlo nejvíce: že musí hrát šaška. Neboť pánům už nestačily příběhy, páni si přáli, aby při vyprávění koulel očima, aby cenil zuby a dělal komické obličeje; jestliže se mu to nedařilo, lili mu do krku whisky nebo za krk sodovou vodu, až se chtě nechtě pitvořil.

Voda záhy oschla, ale Bandala se ještě dlouho poté třásl, jako by mu byla zima. V noci pak úpěnlivě vzpomínal na Mayu, kdy už asi přijde. Neměl ještě ani zdaleka dost peněz na útěk s ní, avšak potřeboval ji, toužil ji alespoň spatřit, aby se na něj usmála, řekla mu něco milého. To by mu stačilo, protože by mu to dodalo odvahy všechno snést a všemu se v duchu smát. Nedovedl pochopit, že ještě nezahlédl v hotelu jediného známého, ačkoliv se zde vystřídalo lidí jako v průchodním domě. Dosti ho to trápilo. Aniž věděl proč, byl přesvědčen, že první známá tvář, která se zde objeví, bude ta oválná, vroubená krásnými černými vlasy, ta s ještě krásnějšíma očima a zbarvená do čajova jako orchidej.

A pak se první známá tvář objevila, avšak nepatřila Maye da Silva, nýbrž Žožo Lindsayovi.

Bandala tehdy seděl v koutě u zdviže a Žožo by si ho byl vůbec nepovšiml, kdyby Bandalu cosi nepřimělo, aby se ukázal. Vstal.

„A hele!” zašklebil se Žožo a přejel Bandalu výsměšnýma očima od hlavy až k patě. „A hele, zajíc!”

Ohlédl se po své matce. Ale paní Lindsayová už zašla do jídelny. Venku stál Lindsayovic vůz plný zavazadel. Žožo se tedy vracel na studie do jižní Afriky nebo do Evropy.

„Tak tys upláchl sem,” zubil se Žožo. „No, nevybral sis nejhůř. Rozhodně líp než tvůj táta.”

O příhodě s nožem se ani nezmínil, asi mu to po tak dlouhé době připadalo trapné. Ještě vyrostl, vypadal nyní silný, schopný ubránit se deseti nožům; nebo se snad jen tvářil tak sebevědomě a srdnatě. Vlasy mu kvetly do rezava, stejně jako nos a tváře kropenaté pihami.

„Co je s mým otcem?” zeptal se Bandala.

„Tak se se mnou nemluví, slouho! Za každou větu patří ,pane’. To tě tady ještě nenaučili?”

„Ano,” řekl Bandala. „Co je s mým otcem, pane?”

„Vyrazili jsme s ním dveře,” zasmál se Žožo.

„Kvůli tomu, že jste se škrábl o můj nůž, pane?” Žožo trochu zrudl.

„Pitomce!” Bylo vidět, že je mu to vzpomínka opravdu nepříjemná. „Ty, a tvoje kudla! Vlez si třeba do tanku, a pořád na tebe stačím jen s bičem.”

„Tak proč jste propustili Tissu, pane?”

„Protože je lotr,” zasmál se Žožo s přivřenýma očima. „Tvůj táta je lotr, rozumíš? Tvůj táta tě poslal vozit ryby někam na trh, a neměl tě tam posílat. Protože můj otec to nechce. A tvůj táta smí dělat jen to, co chce můj otec. Co my chceme. Jasné?”

„Ano, pane,” řekl Bandala. Zůstal klidný. Jako by byl neočekával nic jiného, než že to s Tissou takhle dopadne, že ta věc s rybami musí takhle skončit. „A co teď Tissa dělá, pane?’

„Smrdí od ryb,” zasmál se Žožo. „Přidal se k tvému strýci a myslí si, že to tak už zůstane. Jenže Alvaro se jim všem dostane jednou na kůži, celé té všivé vesnici. Rozumíš!”

„Ano, pane,” řekl Bandala. Teď už tak klidný nebyl. Pan Alvaro se tedy ještě Wikrenovi na kůži nedostal! A s Wikrenou už zřejmě táhne celá rybářská ves… „Co se směješ?!” vyjel Žožo.

„Já, pane?” podivil se Bandala. Vskutku neměl tušení, že by se byl smál. Ale Žožo asi mluvil pravdu - člověk se zřejmě někdy směje, aniž o tom ví, „Ani mě nenapadá. Budete u nás bydlet, pane?”

„Ne, jsme tu jen na oběd,” řekl Žožo. „A co je ti vlastně po tom? Stýská se ti po mně?”

„Ne, pane.”

„To si myslím,” práskl Žožo s velkým zadostiučiněním bičíkem a šel pryč, ramena velmi vzhůru.

Toho večera se Bandala vzepřel veselým pánům, když ho chtěli ozdobit věncem z makarónů namočených v rajské omáčce. Nazítří ho ředitel van Balen poslal mýt nádobí. Několik dní stál Bandala nad škopkem od rána do setmění a nevydělal navíc ani mizernou čtvrtrupii. Třetí noc se odkradl spočítat svůj poklad, s jehož uložením měl dlouho potíže.

Sdílel noclehárnu s několika sluhy, jimž nedůvěřoval, a ostatně v té holé světnici by byl stěží našel vhodnou skrýš. Zprvu tedy schovával poklad v krabičce od amerických cigaret pod harampádím v prázdné garáži. Ale co čert nechtěl, hned za týden obsadil garáž jakýsi anglický nabob, který objížděl zeměkouli ve sportovním voze, a Bandala zachránil své jměníčko v posledním okamžiku jen dík tomu, že v recepci zaslechl, jak Angličan jedná o nájem garáže.

Potom uložil peníze do ploché krabice od anglických cigaret Player’s, kterou vsunul za skříňky v tenisové šatně. Zakrátko tam však přistihl jednoho ze sluhů, jak šátrá násadou koštěte pod skříňkami; nejspíš hledal jen zakutálené mince, jež sáhibům vypadávaly při převlékání z kapes, nebo oharky od cigaret, které sáhibové měli ve zvyku odhazovat na zem a pak odkopávat pod nábytek, aby vzbudili dojem, že jsou milovníci čistoty. Buď jak buď, v tak chatrné skrýši nemohly peníze zůstat.

Bandala je tedy přemístil zpět do původní kulaté krabičky od Camelek, krabičku vsunul do plátěného pytlíku od sucharů, vše zastrčil do dutiny jednoho z oněch nespočetných palmových pařezů kolem hotelu a utěsnil chomáčem palmového lýka. Zvolil pařez nejvhodnější, ten těsně u levého křídla budovy, ježto na této straně byla v patrech jen okna hostinských pokojů a v přízemí pouze okno účtárny a ředitelovy ložnice. Ředitel trávíval večery v lokálech a chodil spát až k ránu, účtárna byla v noci prázdná a okna hostí Bandalovi spíše posloužila, protože jejich záře mu umožňovala najít pařez bez lampičky. Z opatrnosti se mu totiž ve dne vyhýbal a chodil k němu jen za tmy, jako dnes.

Stačil jediný hmat, aby spolu s lýkovou zátkou vytáhl i to, co se skrývalo pod ní. Usedl skrčen u pařezu a v odlesku světel, tryskajících tu a tam z pokojů, počítal a počítal…

Když poklad opět ukryl, seděl chvíli bez pohnutí. Bylo mu mdlo. Měl hodně, a přece málo, směšně málo vzhledem k cíli, o němž snil.

Nazítří přišel za ředitelem s prosíkem, že už bude hodný. Van Balen mu poklepal na rameno, ale pro výstrahu ho nechal u škopku déle než kdy jindy. Nicméně před půlnocí ho dal zavolat.

Společnost ho přivítala posměšným halekáním. Vděčně se usmíval. Napadlo ho vyprávět jim o strýci Wikrenovi, jak hodil po závozníkovi pana Alvara starou rybu. Aby si však vysloužil dvě rupie, vymyslel si osvědčený dodatek, že závozník zbil za trest Wikrenu do bezvědomí. Koulel přitom očima až hrůza, vykřikoval bolestí, jako kdyby závozník mlátil jej, Bandalu, a ne strýce, pohříchu páni stále ještě nebyli spokojeni.

Jeden z nich, policejní úředník, ukázal na Bandalu doutníkem:

„A cos dělal ty, uličníku?!”

„Já? Nic.”

„To je chyba! Měls závozníkovi pomáhat. Nebo mu aspoň podat hůl. Ztrať se!”

Nedali mu nic. Té noci si prokousal rty do krve jak vztekem, tak proto, aby přemohl vzlyky.

Naštěstí ředitel projevil alespoň tolik uznání, že ho ráno odvolal z kuchyně a opět mu přidělil výnosné úkoly. Před obědem strčil Bandala do kapsy něco drobných za sbírání míčků a odpoledne jel se „stejšnem” na letiště.

Seděl vedle řidiče Brahima, vzadu si hověl americký pár, který se loučil s Lankou, ještě dále vzadu poskakovala příruční zavazadla a panina schránka na klobouky, velká jako buben. Řidič mlčel. Mihli se kolem Gordonova parku, propletli se ulicemi. Řidič Brahim stále mlčel. Byl to bezvousý, zamračený mohamedán nápadný svými ukazováky, jejichž poslední články se ohýbaly nazad, až prsty vypadaly jako divné háčky. Brahim tvrdil, že je to památka na doby, kdy jako chlapec pracoval na čajové plantáži… ačkoliv se zdálo neuvěřitelné, že by sebedelší trhání něžných čajových lístečků mohlo ruce takto znetvořit. Ale asi to byla pravda; na lháře byl Brahim příliš málomluvný.

Nepromluvil slovo, ani když zastavili u letiště.

Letadlo se lesklo do modra jako žralok a Bandala maně vzpomněl na Tikiriho, jak tehdy u ostrůvku Kaluduwa bojoval s modrou obludou. Nevesele se zasmál. Škoda, že Tikiri tak ohavně zradil…

Vracel se k vozu. Zastavil se. V restauraci na verandě, obrácené k rozjezdovým drahám, seděla Maya da Silva a dívala se na něj.

Nebyl s to se pohnout. Ale když se mu to konečně podařilo, letěl jako šíp.

„Mayo!” vykřikl. „Slečno Mayo, čekal jsem na vás! Jsem v hotelu…”

Znovu se zastavil. Viděl její krásné oči, jak se k němu zvolna obracejí, jak se na něj zaostřují, a bylo mu to divné, nepochopitelné, protože se přece už dlouho na něj dívala.

„Mayo,” vydechl.

Vtom poznal, že se nedívá a nedívala na něj, nýbrž skrz něj. Slyšel hlas obrýleného děvčete, které sedělo vedle Mayi a mělo na čele napsáno, že je z Ameriky:

„Co chce ten podomek? Vy se s ním znáte, slečno Mary?”

Maya se zarděla.

„Já? Dovolte, copak se přátelím s barevnými?! Nikdy jsem ho neviděla. Asi chce bakšiš, vždycky chtějí bakšiš. Na, a neobtěžuj!” Sáhla do kabelky.

„Děkuji,” řekl Bandala.

Vzal peníz, protože kdyby odmítl, poznala by Američanka, že Maya lže. Nebo by tím Mayu ponížil. A to nechtěl. Šel k vozu.

„Osle!” sykl Brahim. Seděl na bobku ve stínu verandy, odkud vše viděl a slyšel.

Bandala se zastavil.

„Ano, jsi osel!” opakoval Brahim. „Proč se hrneš, kam nepatříš? Jsou to samí zatracení špinavci, ačkoliv mají vymydlené ručičky.”

Bandala neodpověděl. Pak opět seděl vedle Brahima, díval se na jeho směšné ukazováky, jež ležely na volantu ukazujíce špičkami na opačné strany jako dvě šipky na rozcestí, a jel zpět k hotelu týmiž ulicemi jako cestou sem. V témže voze, na témže sedadle, za týmž sklem, v němž viděl odlesk své tváře.

Byla stejná jako ještě před půlhodinou, ačkoliv on byl docela jiný. Cítil to, věděl to, byl toho plný, jako je člověk někdy plný radosti, od hlavy až k patě samá radost; nebo také žal. Teď to ale nebylo ani to, ani ono, teď to bylo vědomí, že se stala věc, na kterou nikdy nezapomene. Ačkoliv i to je málo: věc, která změní všechno jeho konání, co bude živ, i kdyby na ni nakrásně jednou zapomněl. A horoucně si přál, aby zapomněl.

Podíval se stranou. V hemžení ulice spatřil černou postavičku s velkou hlavou a křikl na řidiče, aby zastavil. Brahima to ani nenapadlo.

Celý zbytek cesty Bandala slzel. Byl by přísahal, že ona postavička byl Tikiri.

A velice se mýlil, neboť tou dobou seděl Tikiri na druhém konci města, díval se do fialového zrcadla a počítal minuty, jež ho dělily od smrti.

5. TIKIRIHO SMRT

Fialové zrcadlo byl bok sklenice naplněné fialovou tekutinou, kterou paní McCormicková přinesla Tikirimu a poručila: „Pij! jestliže jsi lhal, zemřeš. Jestli jsi ale mluvil pravdu, nic se ti nestane.”

Od onoho dne, kdy se vrátil s masem pozdě, ale přece, věřila mu do té míry, že zkoušela jeho lásku, jeho poctivost a pravdomluvnost jen občas. Pohodila například na verandě drobný peníz a číhala za záclonou, zda jej Tikiri sebere a zatají. Jenomže Tikiri měl příliš bystré oči, než aby mu unikl výčnělek, hrbol na ploše záclony, zaviněný paniným nosem, a mince si ani nepovšiml. Jindy opět paní vyklouzla pokradmo z domu, nasedla do autíčka, odjela na návštěvu k Mrs. Boumpheryové, manželce redaktora listu „Ceylon Times”, a po návratu se rychle převlékla a zavolala Tikiriho:

„Díval ses za mnou, když jsem odcházela?”

„Ano.”

„Jak se ti líbily mé modré šaty?”

„Velice.”

„Aha! Lžeš!” vykřikla paní. „Nedíval ses za mnou! Měla jsem růžové! Jak můžeš tak lhát?!”

„Nelhu, mé slovo,” přísahal Tikiri. „Ale nerozeznávám barvy. Růžová, modrá, všechno je mi jedno.”

„Dobře, dobře,” odtušila paní, šla do ložnice, rozložila tam dvě šály, jednu zelenou, druhou modrou, a počkala půl hodiny, než zatleskala:

„Tikiri, kde jsi! Přines mi honem tu modrou šálu, leží na posteli.”

Tikiri samozřejmě přinesl tu zelenou, neboť tak chytrý jako paní McCormicková byl také a nadto měl už své zkušenosti.

Ale pak se objevil Gregoris a všechno vzalo zasvé.

Ze ten, s nimž reverend hovoří ve studovně, je právě Gregoris, Tikiri bohužel nevěděl. Nespatřil ho přicházet. Slyšel pouze vzrušené hlasy a domníval se, že běží o dalšího z beach-comberů, těch bílých tuláků, kteří hledají u reverenda spásu nebo alespoň poukázku na obědy. Poté však zahlédl povědomou obří postavu, která se trochu klopýtavě hnala přes zahradu k vrátkům, a jako střela vyrazil za ní:

„Pane! Pane!”

Gregoris se otočil:

„A hrome, to jsi ty. Jak se ti vede, kluku?”

„Nu..mávl Tikiri rukou. „A jak vám?”

„Mizerně,” odplivl Gregoris. „Potřebuju boty.”

„A k čemu?” podivil se Tikiri. Povšiml si už, že Gregoris má na nohou jen cosi podobného dvěma leklým rybám s tlamami dokořán, a proto že asi tak klopýtá; ježto však sám chodil odjakživa bos, nezdálo se mu to tak velké neštěstí.

„K čemu!” rozhodil Gregoris rukama. „Abych udělal dojem! Mám vyhlídky dostat zaměstnání na lodi, jenže samozřejmě nesmím vypadat jako moc velký otrhanec. A ten tvůj proklatý reverend si vzal do hlavy, že mi na boty nedá, protože jsem od něho před měsícem dostal pár drobných. Čert ho vem.”

„A. a musíte opravdu odejet?” zakoktal Tikiri. Bylo to hrozné - ti bílí, kteří za nic nestáli, drželi se zde jako pijavice, ale právě ten jediný dobrý mezi nimi chtěl pryč.

„Musím, mládenečku,” pravil Gregoris skoro s něhou. „Musím. Jinak mě zakopou pod palmami, a já mám přece jen radši olivy.”

Tikiri neznal olivy, ale pomyslel si, že to jsou jistě velmi krásné stromy, když pod nimi chce ležet takový člověk jako Gregoris. Opravdu asi strašně vysoké stromy, možná nebetyčné. „A. kolik stojí takové boty?” Gregoris se ušklíbl:

„Pět rupií by to spravilo. U vetešníka!”

„Tak tady počkejte!”

„Proč?”

„Přinesu peníze.”

„Nesmysl!” křikl Gregoris. „Neblázni!”

Ale Tikiri už pelášil k domu. V hale znehybněl napínaje sluch. Nikde se nic nepohnulo. Tiše vklouzl do jídelny. Když za sebou zavřel, třásl se po celém těle. Co činil - co v příštím okamžiku učiní - byla děsná věc. Přesto šel blíž a blíž k porcelánové cukřence, do níž paní McCormicková ukládala peníze na drobné výdaje, jako by to bylo něco k snědku. Cukřenka stála v zasklené skříni zamčené na dva západy, ale Tikiri věděl, kde je klíč. Ve chvíli, kdy se pro něj shýbal, kdy pro něj šátral za nožkou skříně, klaply dveře. Strhl ruku zpět. Nezvedl oči. Díval se na koberec. Cítil pach prádla paní McCormicková a věděl, že je konec, že Gregoris už nebude mít boty.

Pět minut nato seděl ve studovně, upíral oči na fotografii vyzáblého anglického duchovního, jež visela na stěně a patrně zvěčňovala rysy předchůdce reverenda McCormicka, a říkal si v duchu, že ti reverendi vypadají všichni stejně.

Nahlas říkal, že ne, že nechtěl krást, že si chtěl jen v jídelně prohlédnout koberec, protože se mu už dávno líbil.

„Moc a moc se mi líbil,” opakoval. „Je takový měkký…”

Teď se díval na velikého, bíle ochlupaceného pavouka, který seděl na zdi vedle fotografie, a myslel si, že kdyby ten pavouk měl kolem sebe rámeček, vypadal by možná také jako duchovní.

„Počkejte tu s ním, můj drahý,” řekla paní McCormicková manželovi. „Vyslýchejte ho zatím dál, ale mírně. Já už ho donutím mluvit pravdu.”

Odběhla a Tikiri se teď díval na reverendův stůl, na svůj drahokam, a myslel si, že by za něj byly možná krásné boty. Za takový nádherný drahokam by musely být nádherné boty, a třeba i dvoje.

„Kdybyste mi, pane, vrátil můj kámen, pověděl bych vám všechno,” řekl s nadějí.

Reverend McCormick zvedl obočí, aby je vzápětí svraštil:

„Tvůj kámen?! Jak to myslíš, tvůj! Dala mi jej paní.”

„Ale vzala ho mně!… Totiž já jí ho dal… Ale nechtěl jsem…”

„Co to breptáš!” vyjel reverend hněvivě. „Nevíš, co se sluší! Nevíš, kdo jsi ty a kdo je paní Cormicková?!”

„Vím,” vydechl Tikiri a myslel si, že Gregoris stále ještě ceká, ale že už se asi nedočká, že půjde pryč v rozbitých botách a bude už provždy přesvědčen, že on, Tikiri, lhal. Ta představa byla tak hrozná, že se rozplakal.

„Nebreč mi tu!” okřikl ho reverend. „Teď už je pozdě!”

A Tikiri cítil, že už je opravdu pozdě, protože Gregoris už jistě odešel. Nebo neodešel, ale to na věci nic nemění, protože

věčně čekat nemůže. To by nebylo nic platné.

Vtom se vrátila paní McCormicková. Přinášela sklenici plnou světle fialové tekutiny a právem se už předem tvářila vítězoslavně, neboť tato barevná past na barevné lháře nikdy neselhala. I reverend se vítězně usmál; znal to kouzlo ještě z Afriky, kde sloužil bohu předtím, než ho osud zavál sem.

„Tak!” pravila paní slavnostně. „A teď se, chlapče, napij. Je to velmi zázračná, mocná medicína! Jestliže jsi mluvil pravdu, nestane se ti nic. Ale jestliže jsi lhal, zemřeš nejdéle za čtvrt hodiny!”

Postavila sklenici na stůl před Tikiriho:

„Můžeš si to ovšem ještě rozmyslet a říci pravdu rovnou.”

Tikiri mlčel. Díval se na sklenici, v jejím boku, lesklém jako zrcadlo, viděl svou hlavu zkreslenou do protáhlé šišky, a připadal si nesmírně ošklivý. Jako nějaký mlok utopený ve fialové vodě.

„Tak co, jak ses rozhodl?”

Tikiri neřekl nic. Nevěděl, co říci. Nenapije-li se, jistě ho vyženou a navíc strašlivě potrestají. Napije-li se, zemře.

„Vezmi sklenici a pij!” nařídil reverend. „Nebo nechceš?”

„Chci,” řekl Tikiri. Vzal sklenici. Když ji nesl k ústům, viděl v ní svůj ošklivý obraz, jak se ošklivě šklebí. Stiskl rty. Smočil je ve fialové vodě. Dělal, že polyká…

„Nenapil se! Nepolkl!” vyjekla paní.

„Ano! Pil jsem!”

Reverend zvedl s úsměvem ruku. Ani tento podvůdek mu nebyl nový. Ještě žádný barevný hříšník se doopravdy nenapil; hloupí odmítli pít, chytří se jen tvářili, že pijí.

„Nebudeme se s tebou hádat,” pravil mírně. „Olízni rty!. Dobrá, to stačí. Jediná kapka na jazyku má sílu zabít deset lhářů. Jestli jsi lhal, rozluč se s životem.’

Tikiri zavřel oči. Jazyk mu ztuhl v ústech. Byl konec, konec.

„Nu? Přiznáš se alespoň teď?”

Slyšel hlas paní McCormickové, cítil její prádlo a zprudka se odklonil. Nechtěl, aby se k němu přibližovala, a krom toho měl naspěch. Zbývala mu sotva čtvrthodina a bál se, že se mu do ní nepodaří vtěsnat všechno, co měl na srdci, co musel těmto lidem říci, než zemře.

„Nechte mě!” vykřikl. „Nedotýkejte se mě, nenávidím vás, vždycky jsem vás nenáviděl! Jste zlí, zlí! Lhal jsem vám, nechtěl jsem se stát křesťanem, chtěl jsem jen jíst a mít kde spát. Ani cítit vás nemohu, jděte pryč. Jděte pryč!”

Vstal. Viděl, jak paní couvá, jak vyvaluje oči, a bylo mu to k smíchu. Breptala cosi, že se zbláznil, a to si nechtěl a nesměl dát líbit.

„Ba ne!” křičel. „Nejsem blázen, jen vás nenávidím, jako ještě nikoho na světě!”

„Ticho!” zavrčel reverend a Tikiri zmlkl, ježto jim už vlastně řekl všechno. Nebo skoro všechno. Litoval jen, že nenašel výstižnější slova, že jim nedovedl říci nic horšího než stále totéž. Nenávidím vás! Nemohu vás ani vidět!’ - Proti tomu, co vůči nim vskutku cítil, to bylo hrozně slabé.

„Jste… jste padouši!” vyhrkl ještě. „A ty peníze jsem chtěl vzít, protože mi patří. Dělám u vás za dva sluhy, ale ještě jste mi.”

„Ticho,” opakoval reverend s blahovolným klidem, jemuž ho naučily předlouhé zkušenosti ve FINS. „Posad se, synu.”

„Nejsem váš syn!” sykl Tikiri. „Můj otec byl muž, ne krysa, můj otec šel vstříc hrůze v podzemí -”

„Dobrá, dejme tomu,” usmál se reverend. „Nemám nic proti tvému otci, ale tys mě velmi zarmoutil. Soudit tě ovšem nebudu já, nýbrž někdo vyšší. Je mi však z tebe smutno, velice smutno. Tolika hříchy jsi poskvrnil svou duši! Opravdu jsi stále jen lhal? Nikdys nemluvil pravdu?”

„Ne,” vydechl Tikiri. „Nikdy… Vlastně ano! Několikrát jsem řekl pravdu vaší ženě.”

„Kdy to bylo?” zeptal se reverend se zájmem. „Pověz mi to, abych to mohl připomenout Nejvyššímu, až se budu modlit za spásu tvé -”

„Když jsem se modlil!” přerušil ho Tikiri. „Ano, když jsem říkal, že jste mě přijali nečistí a páchnoucí. To byla pravda. To je pravda! Jste zlí, páchnete zlem!”

„Ó!” zaúpěla paní. „Ó! Vyžeňte ho, Geoffreyi! Je to had, kterého jsme hřáli na své hrudi!”

„Klid, má drahá,” odtušil reverend. Zvolna se zvedl. Jeho úzká hlava zakryla fotografii na zdi a najednou tam bylo vidět jen ji, tu úzkou hlavu s bělostnými vlasy, a vedle ní velkého pavouka s věncem stříbrných chlupů. „Ven!” zařval. „Ven,lháři,ven,pohane! Meč archandělův nevyháněl většího provinilce. Ven, plaze v lidské kůži!” Vymrštil ruku, jako kdyby v ní také držel plamenný meč. Ale ukazoval jen prstem ke dveřím.

Tikiri šel. S ničím jiným ostatně nepočítal. Na zahradě se mu zatočila hlava a řekl si, že fialový jed už účinkuje. Přidal do kroku. Nepřál si zemřít zde a mimoto musel zjistit, zda snad Gregoris přece jen dosud nečeká. To by bylo dobré, mohl

bych mu alespoň říci. Musím zemřít, ale nejsem lhář, opravdu bych vám byl přinesl ty peníze, jenže jsem měl smůlu.’ -Avšak Gregoris už zmizel.

Závrať nenadále pominula a Tikiri vyrazil na jih, k městu. Utíkal, jak nejrychleji mohl. Hnala ho naděje, že s trochou štěstí snad Gregorise dohoní, než upadne a zemře, protože Gregoris nemůže ve svých křampech příliš spěchat. Zakrátko vskutku před sebou spatřil vysokou postavu.

„Pane!” zavolal. „Pane!”

Muž se v chůzi obrátil. Nebyl to Gregoris, nýbrž cizí muž s knírem.

Tikiri zpomalil. Ulice před ním se táhla donekonečna, docela prázdná až na několik vozů, několik žen a dětí. Neměl už naději. Zabočil k pobřeží. Teď šel velmi zvolna, aby vystačil se silami co nejdéle. Hned ho ale napadlo, že je to chyba, že smrtonosná moc fialové medicíny ho asi skosí naráz, jako blesk, a že si tedy musí pospíšit, chce-li se dostat k oceánu.

Znovu vyběhl. Na břehu trčela skaliska podobná oněm, za nimiž se svlékal a omýval, když páchl durianem, ale byl zde i měkký písek, teď už narůžovělý předzvěstí večera. Tikiri ulehl. Viděl však jen k obloze a opět se zvedl a navršil si pod hlavu kopeček písku, aby i vleže mohl pozorovat oceán a slunce, jak naposledy zapadá. Ačkoliv slunce dnes nezapadne naposled; to jen on je naposledy spatří.

Díval se do dálky a uvažoval, že učinil velmi dobře, když reverendovi řekl pravdu. Ano, bylo to dobré. Ne už kvůli pomstě, ale protože se mi nějak ulevilo. Asi mě tížilo, že musím pořád něco předstírat, hrát pokrytce. Škoda, že jsem to neučinil už dávno. Byli by mě vyhnali, ale mohl jsem jít do přístavu a přece jen zkusit žebrat, možná že bych to přece jen dokázal. Nebo zastavit vůz, který jede k nám do Kaluelamahatary. Nebo se nějak načerno svézt, třeba jako jsme se tehdy svezli s Bandalou, když jsme prchali z domova. Proč jsme vlastně prchali? Byla to hloupost. Utekli jsme něčemu? Ne. Alespoň já ne. Měl jsem zůstat doma a nedat se. Ať utečou oni, ať uteče Žožo Lindsay, když se mu u nás nelíbí! Co by mohl se mnou dělat? Nic horšího než tamten Jim z Arizony nebo tenhle reverend. Měli jsme zůstat u Wikreny, když nás zval. Jenže Bandala , měl strach z otce Tissy, a Tissa měl strach z pana Lindsaye. Samý strach a strach…

Přivřel oči, neboť slunce už sestoupilo k obzoru a oslňovalo svou červenou nádherou.

A pak už nic nevěděl, o ničem nepřemýšlel.

6. V PASTI

Nenadále spatřil nad sebou, kolem sebe bílé jiskry, svítící z temnoty. Bylo to, jako když se díváš skrz hustou černou látku a vidíš dírky v místech, kde se kříží vlákna tkaniny.

Tak tohle je ta smrt, řekl si s podivením. Takhle to vypadá, když jsi mrtev.- Teď už to asi bude stále takové. Nu, mohlo to být horší.

Byl opravdu rád, že to není horší. Takováhle smrt se celkem dá snést. Je teplo jako zaživa, i moře tu je, alespoň šumí jako zaživa… Jen kdyby člověk neměl takový pekelný hlad.

Tu ho zarazila otázka, zda je ještě člověk, když je mrtev. Jsem já, Tikiri, ještě člověk, když jsem mrtvola?. Ale dlouho o tom nedumal - přišel na horší, závažnější věc: Ze tenhle pekelný hlad už bude mít bezpochyby věčně. To je tedy pěkné nadělení! A proč vůbec mají mrtví hlad, když nemohou jíst? To je nespravedlivé.

Odfoukl pobouřením - a zase se chvilku divil, že může odfukovat, když už přece dávno zemřel. A že ho bolí vzadu za krkem, protože má hlavu na tom zatraceném kopečku z písku, a že si to pěkně zavařil, když tam ten kopeček nasypal, protože už tak bude muset ležet pořád.

Pořád a pořád!

Ted už se smál, ted už věděl, že není mrtev, že je noc, že spal, že ty bílé jiskry jsou hvězdy, že nebude mít věčně hlad -totiž jestli sežene něco k snědku! - že je člověk, a ne mrtvola. ale chtělo se mu hrát si ještě chvíli na mrtvého právě proto, že měl tak úžasnou radost z toho, že žije.

„Huhu!” řehtal se nahlas: „Teď vstanu a půjdu strašit paní reverendovou za trest, že tak lhala! Zázračná medicína, cheche! Ode mne chtěli pravdu, ale sami lžou, lžou, lžou!”

Přestal se smát. Zmocnilo se ho pobouření, že tak drze lhali, že z něho chtěli vymáčknout pravdu pomocí lži!

Vstal. Nebylo světla kromě třpytu hvězd, ale sotvaže se propletl mezi skalisky, našel už cestu snadno a brzy stál opět před známým plotem. Přelezl.

Jak se plížil zahradou k domu, šlápl na suchý palmový list, který se zlomil s ostrým zapraskáním. Tikiri ztuhl. Dům, jehož ohavná žluť probleskovala i noční tmou, zůstal však tichý, jen kdesi pod střechou zavolala ještěrka ghekko, věštkyně neštěstí, a Tikiri dlouhou chvíli čekal, než se pustil dále. Nevěřil už příliš věštbám, nechtěl se však zbytečně vystavovat nebezpečí.

Z otevřených oken ložnice se ozývalo dvojité rezavé chrápání a byl si jist, že by se spáči neprobudili, ani kdyby použil této cesty. Naneštěstí jí použít nemohl z toho prostého důvodu, že mu v tom bránily mříže.

Kousl se vztekle do rtů.

Když se prve na pobřeží rozhodl navštívit žlutý dům ještě jednou a vyřídit tam jistou naléhavou záležitost, docela zapomněl, že okna v přízemí jsou zatarasena mřížemi, aby dovnitř mohl vnikat svěží vzduch od moře, ne však jiný, méně vítaný host.

Bezradně se opřel o kmen palmy. Cítil, že se do domu musí dostat, i kdyby ho to znovu mělo stát život, ale želbohu neměl potuchy, jak na to… Strupatá palma ho tlačila do zad, a když se pohnul, pohnula se též a zachřestila korunou. Pohlédl vzhůru. Měsíc se dosud neukázal, odlesk lampy z ulice sem padal jen matně, nicméně i v tomto hustém přítmí rozeznaly Tikiriho oči mnoho podrobností. Spatřil hranu střechy a na ní kulatý černý stín, který mohl být cokoliv - snad spící opička, snad papoušek, snad nějaké větší schoulené zvíře, ale snad jen chomáč spadlého listí. Spatřil stěnu domu, po níž se cosi pohybovalo trhavými skoky, nejspíše ještěřičky. A spatřil i to, co ho zajímalo nejvíce:

Okna v prvním patře dokořán otevřená - a bez mříží.

V témž okamžiku věděl všechno: Že se do domu dostane, kudy se tam dostane, a jak. Že to bude nebezpečný, ba krkolomný podnik, ale že se ho musí odvážit, protože jde o spravedlivou věc. Že člověk se musí odvážit všeho, jde-li e spravedlivou věc, jinak že to zkrátka nejde, jelikož.

Nedomyslel. Strhl se sebe sarong a zkroutil jej do provazce, jímž si při lezení nutno svázat kotníky. Vyšla z toho tlustá, neohrabaná věc, ale dostačila, neboť palma byla mladá, štíhlá jako stvol. Jak šplhal výš a výš, nakláněla se k domu, a byl jí za to vděčen, neboť jen tak se mohl dostat do okna. A pak - ve chvíli, kdy se zachytil rukou římsy a přesunul tam váhu těla, -vymrštila se palma zpět prudkým pohybem ocelového pera, její koruna se zakymácela, zašelestila…

Sedě v okně, zatajil Tikiri dech.

Ani tentokráte se však nikde nic nepohnulo, neozvalo, jen onen černý kulatý stín nad Tikiriho hlavou zatleskal křídly a vzlétl. Byl to tedy pták.

Pak znovu zavolala ještěrka:

„Ghekko! Ghekko!”

Tehdy už palma opět stála jako teničký stvol mířící přímo k nebi, tichá, nehnutá–ale bohužel mimo dosah:

Prve se naklonila, aby mu pomohla do domu. Pak se ale napřímila a odřízla mu cestu zpět.

Byl v pasti.

Několik vteřin seděl bez hnutí v okně. Všechny myšlenky ho znenadání opustily a v hlavě, ba i v celém těle, mu zbyl pocit divné prázdnoty. A pak mu cosi blesklo hlavou a bylo to tak hrozné, že sykl jako bolestí:

Teď ho reverend nebo dokonce paní reverendova určitě polapí - a nahého!

Smotaný sarong mu při skoku na římsu sklouzl s kotníků, nyní visel pouze na nártu levé nohy a jen zázrak mohl zabránit, aby nesklouzl ještě dál a nespadl do zahrady. To byla ta hrozná věc, ta hrozná představa, při níž mu div nevytryskly slzy. Ničeho jiného se nebál, ani bití, ani policie, kterou dojista zavolají, avšak tato maličkost - kus smotané látky visící už jen na špičce palce - ho přiváděla k zoufalství. Nestyděl se, ale cítil, že by nesnesl další ponížení, křik těch lidí, jejich okázalé pohoršení, jejich zadostiučinění: Oh, co jsem říkala, Geoffreyi! Nahé zvíře! Teď se to ukázalo! Klekni, ničemo, a modli se:. kteří mě chytili nečistého, páchnoucího a nahého.

Ne, to nikdy! Náhle si uvědomil, že ho ničím neurazili tak hluboce jako právě touto modlitbou. Přišli bůhvíodkud, a našli na Lance hady, opice a mne, nečistého, páchnoucího a nahého. Jako tu opici.

Otřásl se. Zaťal zuby. Poposedl hlouběji do okna a nesmírně pomalu, opatrně počal zvedat levou nohu. Milimetr za milimetrem… Když zachytil špičkou prstů sarong, prochvěla jím vlna radosti a štěstí, jakou snad ještě nikdy neprožil. Několik minut se tiše smál na nebe, na hvězdy, na celý ten krásný noční svět. Pak konečně vlezl dovnitř, do té nepřátelské tvrze.

K cíli měl však ještě daleko - stál teprv v podkrovní komoře, která ještě včera byla jeho noclehárnou. Oblékl se, zticha stiskl kliku a vyšel po špičkách na chodbu. Počínal druhý usek dobrodružství, snad ještě obtížnější než první: sestoupit v čiré tmě se schodů, najít v čiré tmě ty pravé dveře, vyřídit věc - a zmizet.

Jak to provede, jak se dostane ven z pasti, neměl ponětí. Ostatně prozatím si tím příliš nezatěžoval mysl; v nejhorším se někde schová a ráno se pokusí nepozorovaně vyklouznout. Bližší a tudíž nebezpečnější nepřítel byla neproniknutelná tma.

Tápavě se hnul vpřed a dolů. První schod, druhý.

Na třetím poznal, že horší než tma je světlo, které bez výstrahy vyšlehlo proti němu a na hodnou chvíli ho oslepilo.

7. NOC PLNÁ DIVŮ

Musel přivřít oči. Okamžik neviděl nic krom bílého oslňujícího kola. Mimoděk couvl. a snad i otevřel Ústa, neboť ze tmy se ozval hlas:

„Nekřič!”

A Tikiri vskutku nevykřikl, protože hlas zněl tlumeně, jako kdyby nechtěl vyburcovat dům. „Kdo je to?” vydechl. „Co tady chceš?” odpověděl hlas otázkou.

„Jen drahokam,” zašeptal Tikiri. „Je můj!” Stále ještě neviděl * toho, kdo držel elektrickou lampičku. Nepoznal dokonce ani zabarvení hlasu - neznámý mluvil příliš tiše.

313

Přesto pochopil, kdo to je, kdo to musí být. Slova znějící ze tmy byla singálská a v tomto domě mluvil singálsky jen on a…

„Je můj, Anullo!” opakoval. „Na mou čest!”

„Myslela jsem už, že je jdeš zabít,” bručela. Stála nyní těsně před ním. Konečně sklonila lampičku. Očekával, že po něm skočí nebo vztáhne ruku, a opět překotně couvl:

„Ne! Nech -”

„Mlč, blázne,” sykla. „Běž si pro tu věc, posvítím ti.”

Vteřinu váhal, neskrývá-li se za tou nenadálou ochotou nějaký zálud. Nedovedl si vysvětlit, proč by mu právě Anulla dobrovolně pomáhala. Ale očividně tomu tak bylo! Bez hlesu seběhl tam, kam nyní Anulla blýskla světlem. Otevřel dveře studovny. Za deset vteřin měl, co mu patřilo.

Služka ho očekávala pod schodištěm.

„Anullo,” špitl. „Přelezl jsem z palmy, ale nemohu ven. Otevřeš mi?”

Neřekla ani ano, ani ne, ale vydala se tiše k zadnímu vchodu. Až když oba stáli na prahu zahrady, zasmála se zlobně:

„Dals jim co proto! Bylo tady boží dopuštění. Už nevěří nikomu. I mně dali pít fialovou vodu.”

Dotkl se její paže:

„To nic. Je to jen lež, podvod. Bála ses?”

„Já? Nikdy jsem jim nelhala! A přece mě nutili pít.” Vzdor tmě se mu zdálo, že postřehl, jak se ušklíbla. „Jako kdybych neznala hypermangan!”

„Co je to?” zeptal se zvědavě. A když mu neodpověděla: „Jsou asi šílení, vid, Anullo.”

„Ne,” zasmála se. „Ale mají z nás strach.”

„Myslíš?” podivil se.

„Ano,” řekla. „Bojí se, že je vyženeme. Běž, uličníku.” Pohnul se, ale ještě se otočil: „Nemáš něco k snědku, Anullo?”

Když přelézal plot, vynořil se měsíc a jeho záře polila Anullu, která dosud stála před domem. Vypadala jako stráž, ale nebyla to stráž. Měsíc hned zašel a Tikiri se poklusem pustil k městu žvýkaje kus chleba, který mu Anulla dala. Cítil se neobyčejně silný jak proto, že opět měl svůj drahokam, že si ho dokázal vydobýt, tak pro onu překvapující věc, kterou Anulla vyslovila a kterou dosud plně nechápal:

Mají z nás strach!

Je to možné?… Snad. Jisté je, že dnes se přihodila už celá řada divů a že tudíž není důvod, proč by se nepřihodil i tento. Anulla mi pomohla, a to je velký div. Ačkoliv přece jen ne tak veliký, když si člověk uvědomí, jak krutě ji urazili, ponížili. Snad je dokonce už dávno nenávidí, stejně jako já. A mají-li z nás strach, nepřišlo to jistě teprv dnes jako blesk z čisté oblohy, ale také už dříve, dávno, kdoví kdy - čili to také není nějaký div, něco nenadálého. Ale přece jen je to podivuhodné, překvapující.

Hnal se vytrvale k jihu. Stále musel myslet na to, co mu Anulla řekla o reverendových a co se jistě týká všech sáhibů. Samozřejmě že všech, i třeba Mahárádži! - Bez zjevné příčiny si vzpomněl, jak si tehdy Maháradža poťukával s panem Brederode, jak říkal „Teď už s nimi není legrace!” - a jak náhle zmlkl: „Pozor, poslouchá nás!” - Koho tím tehdy myslel? - Ne Uka Elaru, který byl příliš daleko, ani Starou Třtinu, která nedovedla anglicky, ale mne, Tikiriho! Se mnou už není legrace, s námi všemi už není legrace! Tak je to.

Rozesmál se.

„Bojí se nás!” zpíval si tiše v rytmu kroků. „Bojí se nás! Jsme silnější než sloni! Nepotřebuji už slona, abych dokázal svou sílu. Bojí se nás, proto jsou tak zlí a lžou!”

Ztichl, až když se mu nedostával dech. Klusal teď pomaleji zvedaje občas oči k obloze, kde se měsíc skrýval za mráčkem podlouhlým a oblým jako čajový list, a navíc vroubeným koldokola stříbrnou kraječkou. Přišlo mu na mysl, že ten mráček se navlas podobá jeho, Tikiriho drahokamu, a to že je opravdický div. Posléze neodolal a zastavil se, aby ve světle pouliční lampy porovnal drahokam s mráčkem. A bylo to tak: oba měly týž překrásný tvar! I Tehdy měsíc vykoukl, světlo lampy jako by naráz zhaslo v té stříbrné záři - a opět se přihodil jeden div:

Z temna vůkol vyvstaly úžasné tvary palem podobné černým květům na dlouhatánských stoncích, květům pro obry. A drahokam v Tikiriho dlani dostal stříbrnou obrubu, stejnou, jako měl před chvílí mráček, plošky jeho krystalů se zaleskly…

Bez dechu, očarován hleděl Tikiri na tu nádheru, která sršela v jeho ruce jako oheň, a přece nepálila. Jako studený oheň, který hořel a pálil kdysi v minulosti, ale dodneška si zachoval jen své světlo. - A tu se Tikirimu zdálo, že drahokam je plný všech těch dobrodružství, jež spolu prožili, že ony příhody jsou v něm uschovány, že drahokam je jimi ještě bohatší a dražší. A byl tomu rád. Teď, když se s drahokamem loučil, byl velice rád, že drahokam získal na ceně, kráse, významu.

Znovu vyběhl. Trvalo mu půldruhé hodiny, než se dostal na druhou stranu města, k svému cíli. Opět přelézal plot, dnes už potřetí. Jak se drápal nahoru, přišla mu směšná myšlenka, že dům pana reverenda leží tak daleko od přístavu a vůbec od středu města právě proto, aby si ti žebráci, ti potřební zasloužili svou polévku, anebo aby si rozmysleli chodit tam příliš často; ploužit se v horku celou tu nekonečnou cestu není maličkost.

Měsíc nyní jen matně prosvítal mlžnou clonou, ale záře lamp na silnici vnikala hluboko do Gordonova parku a ukázala Tikirimu směr ke známému stromu - stanu. Trochu ho zarazilo, že nevidí rozbité boty vyčnívající zpod větvoví, avšak nedalo se věru očekávat, že Gregoris spí celou noc s nataženýma nohama; třeba je právě pokrčil.

„Pane!” zavolal Tikiri polohlasem. „Pane! To jsem já, Tikiri! Přišel jsem, abyste věděl, že jsem nelhal!”

Pod stromem zašelestila sláma, jak se Gregoris pohnul.

„Ano, nesu vám něco, zač si koupíte nádherné boty,” zasmál se Tikiri, zvedl větev…

A naráz ji opět pustil:

Muž, na jehož tvář padly žluté paprsky lampy, muž, který se nyní bleskurychle převalil na bok a vymrštil po Tikirim paži jako chobotnice své chapadlo - ten muž pod Gregorisovým stromem ř nebyl Gregoris, nýbrž Jim Peach z Arizony. A co horšího:

Totéž žluté světlo lampy ze silnice ukázalo, že leží pod stromem sám, bez Gregorise.

Tikiri uskočil, jako by se dotkl kobry. Očekával-li všechno, počítal-li napůl i s tím, že Jim Peach zde stále ještě bydlí, jednoho se nenadál: Že by zde nenašel Gregorise. Vždyť ho ještě dnes odpoledne viděl a mluvil s ním! Kam jinam by tedy šel spat než sem?! A bude-li pod stromem i Jim Peach, co z toho? Gregoris stačí na deset takových Jimů, jak ostatně ukázal už jednou. Tak uvažoval Tikiri cestou do parku; nevěděl nic o Jimově spojení se strážníkem, natož o tom, že Gregoris zaplatil za roztržku s Jimem ztrátou útulku.

A nyní se ocitl sám, bez ochránce, na dosah té chobotnice. Vykřikl a uskočil právě včas, aby chapadlo Jima Peache chňaplo do prázdna. Vzápětí prchal, jako by šlo o život. Nestaral se, kam běží. Hnal se podél plotu. Narazil na větev, až se mu zajiskřilo v očích, ale utíkal dál. Vnořil se do hlubokého stínu a bezhlavě počal přelézat plot. Na jeho vrcholu ho přemohla slabost a musel si odpočinout. Ohlédl se. Poznal, že utíkal směrem od města, jehož narudlá záře visela vzadu na obzoru; vypadalo to, jako by tam planul nesmírný požár. Jima Peache však nespatřil, ačkoliv světla ze silnice ozařovala dlouhé pásy trávníku i plotu. Vzdal se tedy Američan pronásledování? Zdálo se to navýsost nepravděpodobné, nicméně jiné vysvětlení nebylo - ledaže se Jim nepustil rovnou podél plotu, nýbrž obloukem v zášeří křovin, aby uprchlíkovi nadběhl.

Několik vteřin napínal Tikiri zrak, zda Jimovu postavu nezahlédne hlouběji v parku. Ne, nic se tam nepohnulo… Oddychl si. Tuto zkoušku měl tedy za sebou. Hnul se, aby seskočil na silnici.

A teprve tehdy - v nepatrném zlomečku okamžiku, kdy visel ve vzduchu drže se ještě jednou rukou plotu - teprv tehdy spatřil pod sebou bílou rozšklebenou tvář nepřítele. Jim stál na silnici a Tikiri mu padal přímo do náručí. V pádu ještě stačil zatnout pěsti. Ale boj byl příliš nerovný.

Když se Tikiri sebral natolik, aby se mohl postavit na nohy, hořela vzadu nad městem stále ještě táž rudá zář podobná požáru bez plamenů. Jim Peach už dávno zmizel. Napravo šuměl oceán a daleko vpředu se klikatilo bledě modré světlo jako nějaký kouzelný ornament načrtnutý na nebi.

Tikiri se za ním klopýtavě vydal, protože tím směrem byl jih, a tedy i domov. A jak se s bolestnou námahou vlekl, napadlo ho, že dojde-li před úsvitem až k tomu světlu, bude to největší div dnešní noci.

Ten div se však nestal a Tikiri už nikdy nezvěděl, že ono modré světlo byl vpravdě neónový nápis složený z tří slov: Galle Face Hotel.

8. ZNAK ZLA

Po návratu z letiště usedl Bandala v hale hotelu a čekal na posílky. Nato ležel na kavalci ve své ubikaci a myslel střídavě na Tikiriho a na starce, jemuž přezdil „Stín” a který kdysi řekl: „Jsi mladý, máš široká ramena a jednou už nebudeš chtít dělat sluhu.” - Teď na to došlo, už nechci dělat sluhu. Škoda, že tu není Tikiri.

Ale nevěděl dost dobře, proč si přeje, aby tu byl Tikiri, který přece spáchal tak ohavnou zradu. Ačkoliv Tikiri možná nezradil, jen mnou pohrdal, protože jsem byl tak zbabělý. Kdežto Tikiri ne. Tikiri se nikdy nebál, Tikiri nikdy před ničím neutíkal, ani když se mnou odešel z domova, neutíkal, ale vlastně mne jen doprovázel; nebo šel za svými slony, protože ho tam srdce táhlo. A to je velký rozdíl, jít za něčím, nebo utíkat před něčím, ačkoliv to na první pohled vypadá skoro stejně… A potom mě opustil, protože asi viděl, že se mnou nic není, že pořád jen utíkám. Takže Tikiri mě vůbec nezradil. Škoda, že tu není.

Noc se tměla, mnozí sluhové už spali, ale Bandala se stále ještě převaloval na kavalci a toužil po Tikirim. Protože takhle Tikiri neví, že Žožo Lindsay už odejel i s paní Lindsayovou, a že Tissa loví ryby s Wikrenou, - a Wikrena že se nepoddal panu Alvarovi, a že se mu jistě už nikdy nepoddá - tohle všechno Tikiri neví, nemá tedy tušení, že se klidně můžeme vrátit.

Před půlnocí pro něj ředitel poslal. Bandala se zvedl. Na schodech ho překvapila myšlenka, že to, co mu před chvílí táhlo hlavou, je hrozný nesmysl. Jako kdybych si troufal jít domů jen proto, že Žožo už ráčil sbalit kufry! Hloupost. Vrátím se domů, kdy se mi zachce, a jen proto, že se mi zachce; a taky proto, že tam patřím a že mám právo tam být.

„Co se tak mračíš, komiku?” uvítal ho pan van Balen. „Máš vztek, žes včera nic nevydělal? Nic si z toho nedělej, můžeš to lehce napravit. Řekni pěkně nahlas, že ten tvůj strejda je lotr, a dostaneš bakšiš.”

„Proč to mám říci?” zeptal se Bandala.

„Jen tak, aby sis zasloužil rupii. A když řekneš, že tvůj táta je lotr, dostaneš dvě. Máš taky mámu? Dobrá, za tátu s mámou by to byly tři. Můžeš si vybrat, k ničemu tě nenutíme, že ne, džentlmeni?”

„Kdepak!” řehtali se pánové. „Rozhodni se, pro co chceš, jsi přece svobodný člověk.”

Bandala mlčel. Pozoroval svou hnědou ruku a hlavou mu znělo, že si to vlastně zasloužil. Každý si na tebe dovolí jen to, co ty mu dovolíš. A já jim dovolil moc. My jim vůbec moc dovolovali.

„Tak bude to?”

„Nebude,” řekl Bandala.

Jeden z pánů si zapaloval doutník, ale nešlo mu to, protože brada se mu příliš klepala smíchy:

„Safra, řediteli, mezek se vám vzpouzí!”

„Kdepak,” prohodil van Balen ledabyle. „Dám mu k něčemu čichnout a uvidíte, jak zahýká.”

Zvesela vyšel. Bandala teď upíral oči na chlupaté ruce džentlmenů a všechno mu připadalo docela jiné, i ty ruce, i ty tváře kolem stolu, ačkoliv byly samozřejmě stále stejné. Jenomže teď už nebyl jejich šašek, nýbrž jejich nepřítel. Žasl, jak jim mohl hrát šaška.

Co byli proti němu? Věděl, že oni jednou zmizejí, ale on zůstane. Takoví jako Wikrena zůstanou. A on se teď od Wikreny vůbec nelišil…

Pak si najednou řekl, že vrátí-li se ředitel s karabáčem, bude z toho pěkná rvačka na rozloučenou.

Ale van Balen se nevrátil s karabáčem, nýbrž s plátěným pytlíkem od sucharů.

„Ředitel musí vědět vše, co se v jeho podniku děje,” pravil s vážnou tváří. „To je jeho povinnost, pánové, a já se tím řídím. V mém podniku si například jeden idiot schovává mamon právě pod mé okno. Je to slušné, ptám se vás? Není, protože je to projev nedůvěry k spoluzaměstnancům. Ale já mu to odpustím, když se přizná pěkně nahlas, že je kříženec idiota s lotrem, a že to má po mámě a po tátovi.”

Usměvavě se odmlčel. Kdekdo teď zvědavě pozoroval, jak z pytlíku vytáhl plechovou krabičku od cigaret, jak z ní

vyklepává peníze. I Bandala. Díval se na bankovky, kterým se nechtělo ven, a vše mu připadalo neuvěřitelné. Například že tuto věc kdysi přenášel z místa na místo jako kočka kotě. Jak se muže ředitel domnívat, že ho tímhle k něčemu pnměje?…

„Tak honem,” ozval se van Balen. „Nebo to zabavím! Umíš si -”

Bandala vstal a šel ke dveřím. Na prahu si s překvapením uvědomil, že ředitel zapomněl domluvit, že dokonce i džentlmeni mlčí. Otočil se. Hleděli hloupě za ním, asi je úplně ohromil. Měl z toho radost. V komoře ho napadlo, že by se měl vrátit a přidat jim do plechovky to, co odpoledne dostal od Mayi. Ale pak si řekl, že tu almužnu si ponechá na památku, protože byla poslední.

Natáhl se na kavalec a dlouho se trápil úvahami, že od doby, kdy utekl z chrámu Buddhova Zubu, uplynulo drahně času, že on sám ušel hodný kus cesty a získal mnoho zkušeností - ale v jádře že je na tom stejně jako tehdy. Že je stále stejně zmatený, bezradný, ano snad i hloupý. Že pořád ještě cosi neví, ačkoliv by to měl vědět, protože je to nesmírně dUležité. Snad nejdUležitější věc na světě to je, neboť jinak pořád tápeš:

V čem vlastně vězí podstata zla? Podle čeho poznáš ty, před nimiž se musíš mít na pozoru? Co způsobuje, že jsou tak nebezpeční a krutí?

Kdysi se domníval, že je to bílá barva kůže, a velice se mýlil: ti dole jsou ovšem bílí, ale Uka Elara byl téměř černý, a představený v klášteře hnědý. Později hledal ten znak zla v křesťanském náboženství, ale byl stejně dalek pravdy: pan Alvaro, Uka Elara, Žožo Lindsay a bezpočet jiných jsou ovšem křesťani, avšak představený a Kasyapa jsou buddhisti a Alvarův šofér se závozníkem muslimové. Ne, ani v barvě, ani v náboženství ta čertovina nevězí. Nezáleží dokonce ani na tom, jde-li o muže nebo ženu - paní Lindsayová byla horší než pan Lindsay.

Ale co tedy spojuje ty škůdce?

Tušil, ba přímo cítil, že musí být a také vskutku j e nějaký znak společný všem těm nepřátelům - tak jako společným znakem šelem je tvar chrupu, ať už mají srst jakékoliv barvy, ať žijí na stepi nebo v lese, ať loví ve dne nebo v noci. Avšak co ti dvounozí dravci.?

Zarazil se. Vzpomněl na dnešní slova řidiče Brahima tam na letišti: „Jsou to samí zatracení špinavci, ačkoliv mají vymydlené ručičky..

Jsou snad u lidí znakem zla právě ty ruce? Vymydlené ruce? Tučné měkké ruce?!

Chvíli si pohrával s tou myšlenkou, jež se mu zdála lákavá: Takové měkké, vymydlené ruce má vskutku jak paní Lindsayová, tak představený, pan Alvaro i ti chlapi dole; Uka Elara sice příliš mýdlem neplýtvá, ale ruce má pěkně tučné. Opravdu, něco snad za tím vězí!

A pak mu z ničeho nic svitlo:

Ruce s tím vším sice mají vzdáleně co dělat, ale ani zdrojem, ani znakem zla samy o sobě nejsou, nemohou být. Zlo záleží v tom, že ti lidé - od Alvara přes Uka Elaru a představeného, až k tamtěm dole a k paní Lindsayové jsou povaleči, pijavky. Že žijí na útraty jiných, z práce jiných. Všichni do jednoho!

A měl to. A nezmátla ho už ani námitka, která mu sama od sebe vyvstala v myšlenkách, že totiž Alvarův šofér se závozníkem přece pracují. Ano, pracují, ale jsou to pomahači toho vydřiducha! Jako já byl pomahač představeného, jenže jsem o tom neměl tušení.

Ano, měl to. Najednou se uklidnil, třebaže předtím nebyl rozčilený. Ale teď měl v sobě nějaký větší, blažený, spokojený klid. A i notnou dávku hrdosti na svůj objev. Jazyk iguana prostě není k zahození! Je přece jen vidět, že jsem jej spolkl! Ačkoliv kdoví. Kdybych o tom dumal dále, přišel bych možná na to, že iguaní jazyk je jednoduše iguaní jazyk a nic víc. Ale to si ponechám na zítřek, na tu dlouhou cestu.

Ummoval si, že vstane ješte před rozedněním a půjde na jih, pořád na jih, až tam, kde trčí z moře malý ostrůvek, celý chundelatý palmami…

Ale ráno zaspal a vyrazil příliš pozdě, než aby zastihl před hotelem Tikiriho a prožil s ním jeho nejkrkolomnější dobrodružství.

9. OSTROV A DRAHOKAM

Tikiri nedošel k modrému světlu ze dvou příčin. Jednak ho příliš bolel kyčel, pokopaný námořnickou botou Jima Peache, a za druhé se mu mimo vše nadání naskytlo přístřeší v podobě starého člunu, pohozeného na písečném pobřeží.

Nebyl to rybářský katamaran s vahadlem, nýbrž obyčejný člun s vysokými, byť i děravými boky, a když v něm Tikiri ulehl jako v hluboké kolébce, cítil se bezpečný aspoň před potulnými psy. Spal neklidně. Bolest v kyčli sice znenáhla povolila, avšak hrbolaté dno člunu tlačilo a neměl, čím by je vystlal, změkčil. Proto vstal s prvním úsvitem.

Na jihu, kde v noci zářila ona bledě modrá, klikatá bludička, tměly se nyní obrysy rozlehlé budovy bez jediného světla, zato celé nebe se podobalo zahradě plné růží. Oceán dorážel na pevninu s tlumeným mručením, avšak jeho klikatý, zpěněný okraj vytrvale ustupoval v odlivu zanechávaje za sebou pás vlhkého písku, v němž se obloha růžově zrcadlila. Vše bylo růžové, i hřebeny vln, ba i vysoká postava muže, který kráčel na prahu oceánu se skloněnou hlavou, jako kdyby hledal ztracený peníz. Ale Tikiri věděl, že hledá lastury, do nichž by vyryl nápis „Colombo, Ceylon” s několika rozcuchanými palmami.

Vyběhl mu jásavě vstříc:

„Pane! Pane!”

Gregoris zvedl hlavu. Byl stejně rozcuchaný jako jeho věčné palmičky.

„Haló, kluku,” zabručel bez nadšení. Od těch dob, co ho Jim Peach s pomocí svého přítele strážníka vypudil z Gordonova parku, trávil noci v pomačkané karosérii, která zbyla u silnice po jakési havárii, byla sice ještě jakžtakž vypolštářovaná, ale příliš těsná pro Gregorisovy dlouhé nohy; měla ovšem tu neocenitelnou výhodu, že z ní bylo blízko k moři, jež dodávalo lastury, i k hotelu, jenž dodával turisty. „Haló, kluku. Kde se tu bereš.”

„Ach pane!” vychrlil Tikiri jedním dechem. „Myslíte si asi, že jsem lhář, ale nejsem, opravdu jsem vám chtěl pomoci, běžel jsem za vámi, ale byl jste už pryč. A hledal jsem vás pod stromem, jenže tam byl ten druhý a vzal mi drahokam. A teď už nemám nic, ale kdybyste si pospíšil do parku, třeba byste ho tam ještě chytil.” Gregoris zívl:

„Jima? To se ví, že bych ho tam chytil, protože spí

minimálně do osmi. A ty jako myslíš, že mu mám ten tvůj

zatracený kámen sebrat a zase ti ho vrátit? Kdepak, kamaráde,

na to jsem se moc mizerně vyspal. A podruhé se pálit nebudu //

„Ne!” vyhrkl Tikiri. „Nechci, abyste mi ho vracel, chci, abyste si za něj koupil boty.”

„Do pekla…” zahučel Gregoris. Podíval se kolem sebe, točil pomalu hlavou sem tam, jako by si až teď povšiml, že den je růžový a hezký. Nakonec upřel oči na Tikiriho - oči tak udivené, až Tikiriho napadlo, že Gregoris asi pohřešuje jeho vlasy a že je nutné věc vysvětlit:

„Pan reverend mě dal ostříhat. Ale vlasy zase narostou, to nic.”

„Aby nenarostly!” zasmál se Gregoris. „Budeš je nosit až na zem, na krk si pověsíš ten drahokam a budeš krásný jako sultán z pohádky. Tak pojď.”

„Kam?”

„Kam jinam. Pro tu tvou kamennou nádheru. Já ti ji totiž ještě jednou vybojuju. Za tvou dobrou vůli.”

„Ale já nic nechci!” vykřikl Tikiri. „Prodejte ho a kupte si -”

„Nemluv hlouposti, od tebe přece nebudu brát dárky. Jen pojď. Nebo máš strach z Jima?”

Tikiri sklopil oči.

„Ano, mám strach z Jima,” řekl tiše. „Radši počkám tady.”

Sedl si. Nebe dosud kvetlo do červena, a jak se Gregoris vzdaloval, jak kráčel těsně na hranici vln, zanechával za sebou šlépěje plné lesklé, zarudlé vlhkosti; zdálo se, že mu děravými podrážkami vytékají potoky krve. Jednou se ohlédl. Tikiri mu zamával. Gregoris neodpověděl. Zabočil k silnici a chvíli se těžce brodil závějemi písku. Ale jakmile se dostal na asfalt, šel rychleji. Už se neohlížel. Byl menší a menší…

Tikiri vstal. Vyrazil přikrčen k zemi. Pět minut poté prchal po silnici směrem od parku, od Jima i Gregorise, směrem k

červené budově obklopené mrakem kroužících vran: Krááá…! Kraáááá…!

Když ji míjel, překvapila ho myšlenka, že toto je

nejpodařenější, nejsměšnější příhoda, jakou zažil. Ba, nejpodivnější, nejveselejší, nejbláznivější, docela na hlavu postavená, protože utíká před svým drahokamem, kdežto až dosud šel vždycky za ním, lezl pro něj nahý do okna, bloudil kvůli němu noční džunglí. Tiše se chichotal.

Budova ještě spala, jen ty vrány kroužily a křičely -Kráákrááá! - a proběhl kolem, aniž zvedl oči k červenému průčelí s nápisem Hotel Galle Face ze zhaslých neónových trubic. Štval ho pocit, že stále ještě není natolik daleko, aby ho Gregoris nemohl spatřit a dohonit. Teprv za zatáčkou silnice zpomalil.

Šel nyní krokem pokoušeje se svlažit špičkou jazyka slané, okoralé rty. Nalevo od silnice zahlédl železniční koleje vedoucí k nádraží a zahnul tam po žluté, pískem vysypané cestě. Šel rovnou k pumpě a pil a pil stejně nenasytně jako tehdy u vodotrysku v Gordonově parku, když ještě neznal Gregorise ani Jima.

Stanice se jmenovala Kallupitiya. Až na vyčouhlého Tamila, který zametal nástupiště, a na několik opiček, poskakujících mu před pometlem, vypadala opuštěná, ale dveře čekárny zely dokořán a Tikiri tam vklouzl ne proto, aby čekal na vlak, nýbrž aby si maličko odpočinul. A také ze zvědavosti. Sedl si na lavici, mnul si kyčel, který znovu začal pobolívat, díval se na plachty jízdních řádů rozvěšené po stěnách. a najednou zapomněl na všechny bolesti světa:

Spatřil svůj drahokam.

Zamžikal očima, zda se mu něco nezdá. Ale ne, drahokam nezmizel! Stále visel na stěně mezi jízdními řády, sice jen nakreslený na papíře, ale dokonale, do všech podrobností. Měl týž oválný tvar čajového listu, na jednom konci trochu do špičky, byl protkán bezpočtem žilek, a třebaže nezářil, nebleskotal, nehrál do duhova, přece jen krásně bíle svítil, obklopen plochou modřejší než oceán. Vypadalo to, jako kdyby jej někdo přilepil na modré hedvábí.

Přede dveřmi zašustilo koště a Tikiri vstal:

„Pěkně prosím, strýce, jaký je to obraz?”

Tamil s koštětem strčil hlavu dovnitř, podíval se na Tikiriho, poté na jeho natažený prst a konečně na drahokam.

„To není obraz, to je mapa!” pravil s důležitou tváří. „A co je to mapa?”

„Mapa?” zamyslel se Tamil. „Nu - mapa je obraz.”

„Aha,” přikývl Tikiri vděčně. „A - strýče - jaká mapa je ten obraz? Chci říci, obraz čeho je ta mapa? Chci říci, co zobrazuje ten obraz? Vlastně ta mapa?”

Tamil vlezl i s pometlem do čekárny:

„Co to žvatláš, popleto? To je přece obraz, totiž mapa našeho ostrova.”

„Lanky?!” vydechl Tikiri.

„To se ví, že Lanky. A co mě, lotříku, tak hloupě zpovídáš? Koukej se ztratit! Za chvíli vstane sáhib přednosta a požene tě, že nenajdeš dveře. Tohle je čekárna první třídy!”

„Proč by mě hnal,” zasmál se Tikiri. „Ať je to jaká chce čekárna, je na Lance a Lanka je naše. Sáms to, strýce, říkal.”

„Huš!” ohnal se vyčouhlý strýc s koštětem. „Říkal jsem naše, ne tvá. Huš!”

„Víc moje než jeho!” ječel Tikiri uskakuje před koštětem z kouta do kouta; byla to báječná zábava. „To se ví, daleko víc moje a tvoje než jeho! Náhodou se nás bojí, strejdo, celý tvůj sáhib přednosta!”

„Tu máš, abys tolik neřval,” přetáhl ho Tamil pometlem, ale jen zlehka, jen aby ho vystrčil ze dveří. „Kdo tě tomuhle naučil?!”

„Sáhibové!” řehtal se Tikiri. „Moc sáhibů!”

Poskakoval po jedné noze. Naplňovala ho opojná radost, že spatřil obraz Lanky a že ten obraz je docela jako jeho, Tikiriho

drahokam. Docela, skoro navlas! - U silnice si lehl za tamarindové křoví, ruce za hlavou, zavřel oči a představoval si sám sebe, jak zítra přijde domů - anebo pozítří, to je už jedno -, jak se přivítá s matkou a pak hned, ale ihned vyhrabe druhou půlku svého drahokamu, tu, která na něj tak dlouho čekala v tajné skrýši za chatrčí. A jak ji ukáže matce, a Wikrenovi, a Dhamu, a muži Žábovi, vůbec všem, a řekne: Takhle vypadá náš ostrov! - Ačkoliv Wikrena to určitě ví. Jenže neví nic o drahokamu!…

Otevřel oči. Slunce už pálilo, ležel zde tedy velmi dlouho a propásl jistě mnoho vozů, aniž se je vůbec pokusil zastavit. Překotně vstal. Posedla ho neodolatelná touha být už doma, nebo alespoň už jet, či třeba i jít, ale blížit se k domovu. Bylo to mocnější než hlad, který se už také ozýval.

Přeskočil příkop, stál na silnici. Obrátil se k jihu. Před sebou, ne dále než padesát kroků, zahlédl známou postavu, tak nesmírně dobře známou, že ji poznal už po pohybech, po chůzi, po tvaru zad.

Dal se do ztřeštěného běhu, ruce nad hlavou, jako by chtěl chytit letícího ptáka.

„Bandalo!” křičel. „Bandalo!”