Iain Lawrence

Pašeráci

Loupežník

Ujížděli jsme napříč hrabstvím Kent v dostavníku taženém koňským čtyřspřežím. Vyjeli jsme z Londýna a mířili k moři. Uháněli jsme přes měsícem zalité louky, po cestě, která chvílemi mizela v lese, kde byla tma jak v pytli, a chvílemi se klikatila zapadlými vesničkami. Já, můj otec a mlčenlivý muž.

„Jedeme velkou oklikou a zajíždíme si celé míle,“ řekl otec, který se natřásal na sedadle vedle mne. „Já věděl, že jsme měli přenocovat v Canterbury. Měl jsem trvat na svém a neustoupit ti.“

„Ale j á bych chtěl tolik vidět tu tvoji loď,“ obrátil j sem se k němu.

Otec se zasmál. „A musí to být hned teď? Ještě ani není moje.“

Otec byl obchodník, suchozemec. Loď pro něho nikdy neznamenala víc než neživý předmět. Pamatuju se, že jednou řekl: „Co je loď jiného, než hromada prken a hřebíků? Stluč je dohromady trochu jinak a postavíš si z nich dům.“ A nyní o ní mluvil téměř jako o ženě.

„Ale jaká je?“ naléhal jsem. „Je to briga? Barkantina?“

Otec povzdychl. Rukama lehce ohýbal hůl, kterou měl položenou na klíně.

„Myslím, že je to škuner. A je natřená na černo, jestli ti to trochu pomůže.“

Jeho tvář vypadala v měsíčním světle pobledlá a zdálo se mi, že se celý třese, jak kočár poskakoval po cestě, vedoucí k mostu kousek za Alkahamem. „Je zakotvená na řece Stour,“ dodal.

„Má košovou plachtu?“ vyzvídal jsem dál.

„Košovou plachtu? Ach, troufám si tvrdit, že zajisté má. A taky nádhernou, obrovskou figuru na přídi“

Dostavník drkotal přes hrbolatý most, jako když se třepe krabičkou plnou kuliček. Zazněl výkřik kočího, prásknutí bičem, a vzápětí jsme prudce vybrali zatáčku, až nápravy zaskřípěly. Na protějším sedadle podřimoval záhadný cizinec, který prospal celou

cestu z Canterbury.

Byl to džentlmen, ale takový droboučký. Pečlivě učesaný, celý naleštěný a napudrovaný, jak panenka, kterou si malé dítě obléklo do šedých šatiček a posadilo ji do kočáru. Otec se musel trochu hrbit, aby nenarážel hlavou do střechy, zatímco džentlmen, přestože měl vysoký bobří klobouk, seděl rovně jako svíčka, malé nožky úhledně položené na dřevěné truhličce zdobené kůží. Míli za mílí seděl nehnutě, ani malíčkem nepohnul.

Vyptával jsem se dál. „Jak se jmenuje? Má už nějaké jméno?“

„Samozřejmě že má, Johne,“ odpověděl otec. „Řekli mi, že se jmenuje Dračice. “

Džentlmen vyskočil, až málem spadl ze sedadla. ,,Dračice?“ zašeptal. „Řekl j ste Dračice! “

Otec na něho s údivem pohlédl. „A pročpak vás to zajímá?“ zeptal se. „Hleďte si svých věcí, pane.“

„To znamená, že obchoduj ete?“ zeptal se džentlmen. Pohlédl úkosem k okénku.

„Mluvte otevřeně!“ řekl otec důrazně a naklonil se kupředu. „Jaké obchodování?“

„Svobodné obchodování.“ Muž si přikryl ústa a zašeptal mezi prsty: „Pašeráctví.“

„Jděte k čertu!“ obořil se na něho otec. „Kdo vůbec jste, pane?“ Kdyby byl dostavník větší, určitě by se vztyčil a začal by po něm přecházet sem a tam, jako to dělával ve své londýnské kanceláři.

„Jak se jmenujete?“ vyptával se dál.

„Larson,“ odpověděl džentlmen. Opatrně se rozhlédl na obě strany. „Jsem… spojen… s obchodováním.“

„Pak by vás měli pověsit,“ rozčílil se otec. Prudce se opřel do sedadla a netrpělivě poklepával holí do dlaně. „Udělám to sám. A s potěšením.“

Larson složil ruce zpět do klína. Jeho nožky se opět urovnaly na víku truhličky jako párek zvířátek. Pak zavřel oči a vypadal zas, jako by se nikdy ani nepohnul.

Dostavník se hnal dolů po dlouhém svahu, až se dunění koňských kopyt rozléhalo kolem. Za pokřiku kočího a řinčení postrojů jsme se vřítili do bukového lesa a měsíční světlo uvnitř vozu pohaslo. Ale v

záblesku, který pronikl větvemi, jsem zahlédl džentlmenův úsměv.

„Ještě malá rada,“ řekl. „Držte si tu loď od těla, pane. Myslím Dračici. “

Slyšel jsem otcovo zlostné zasupění. Dobře jsem ten zvuk znal, vídával jsem při něm celé řady jeho úředníků zděšeně zdvihnout hlavu.

„Přináší smůlu,“ pokračoval Larson. „Nejen to, je ještě horší. Má spolky s ďáblem.“

„Jak může mít loď spolky s ďáblem?“ zeptal jsem se.

„To nevím,“ řekl. „Jenom je mi jasné, že tahle je má.“

Další a další prásknutí bičem. Výkřik kočího, rezavý hlas v řinčení železného kování a skřípění dřevěných náprav. Koně v divokém cvalu odfrkovali a kolem nás se míhaly černé stromy na tmavém pozadí. Mohl jsem rychlost jen odhadovat, ale určitě jsme museli jet nejmíň deset mil za hodinu.

„Loď nemůže být spřažená s ďáblem,“ řekl otec. „To je nesmysl.“

„To také doufám,“ odpověděl Larson hlasem, který se téměř ztrácel v okolním hluku. „Ale aspoň jsem vás varoval.“

„A kdopak vy jste, že se mě odvažujete varovat?“

Ale Larson už nedostal příležitost odpovědět. Koně v náhlé hrůze zařičeli a kočár začal škubavě poskakovat. Hodilo mě to kupředu, že jsem málem spadl ze sedadla. Otci vyletěla hůl z ruky.

„Co u všech všudy?“ vyrazil ze sebe.

Do noci zahřměl výstřel z pistole. Kočár se naklonil na stranu a v té rychlosti jel chvíli po dvou kolech, než dopadl s nervy drásajícím tupým úderem zpět na cestu. Ve chvíli, kdy jsme zastavili, zaburácel další výstřel a do jeho ozvěny zařval výhružný hlas: „Peníze nebo život!“

„Ach bože,“ zhrozil se otec. „Loupežník.“

Tmou se nesl klapot jeho vysokých bot na kamenité cestě. Blížil se krok za krokem a když se zastavil, rozhostilo se kolem ticho. Přímo hmatatelné, zlověstné ticho. Větvemi stromů se prodíral měsíční svit, monotónní chladné světlo, ještě horší než temnota. Dopadalo na nás okénky a změnilo otce a Larsona v ponuré bílé duchy. A do nastalého ticha zazněl hrozivý zvuk - kliknutí natahované pistole.

Otec se dotkl mého kolena. „Johne, ať se stane cokoliv, buď zdvořilý. Rozumíš?“

Přikývl jsem. Měl jsem pocit, že bych stejně nedokázal promluvit. Otec mě stiskl dlaní a ruku stáhl zpět. „Možná jde jen po zavazadlech,“ řekl.

„Doufám, že tomu tak je,“ podotkl Larson. Sundal nohy z truhličky, sklonil se a zdvihl si ji na klín. Loupežník popošel blíž a zvuk jeho kroků splynul s cvaknutím západky víka, kterou Larson uvolnil. „Ale obávám se, že jde po mně.“

„Kočí, slez dolů,“ poručil loupežník. „A hni sebou.“

Kočár se zakolébal. Ozvalo se zaskřípění per a žuchnutí těžkých okovaných bot. Jeden z koní přešlápl a zaržál. Všechny zvuky se nesly lesem a ozvěnou se vracely mezi stromy.

Larson otevřel truhličku a v stříbřitém světle měsíce jsem zahlédl úhledně uložený pár zdobených soubojových pistolí, blýskajících se zlatem a leštěným dřevem. Měly dlouhou hlaveň a byly až nestoudně krásné - nic zlověstnějšího jsem snad ještě v životě neviděl.

Otec na muže nevěřícně zíral. „Kdo jste?“ zeptal se.

Drobný džentlmen se usmál. Ruka se mu maličko zachvěla, jak sahal po pistoli. „Jsem mrtvý muž, řekl bych,“ pokývl hlavou. „Dříve nebo později budu odepsaný.“

Zacinkaly postroje a kůň nervózně zařehtal. „Jen klid, malá,“ utišil kobylku kočí a loupežník křikl: „Všichni z kočáru ven!“

Otec vystupoval jako první a ještě na mě rychle pohlédl. Larson se zvedl a vykročil za ním. Jak mě skloněný míjel, šeptl hlasem tak slabým, že jsem ho stěží slyšel: „Druhou stranou. Na střechu.“ A vsunul mi do ruky pistoli. Jeho hlas byl sotva víc než vydechnutí. „Když to půjde špatně, odpráskni ho jako psa.“ Jak proklouzl kolem a sklonil se do dveřního otvoru, zahlédl jsem mu za zády zablesknutí druhé pistole, která vzápětí zmizela pod šosy kabátu. Byl to záhadný muž, tajuplný jako špion, a já neměl ani tušení, kdo vlastně je nebo kdo předstírá, že je. Sestoupil ze stupátka s prstem zdviženým k okraji bobřího klobouku a postavil se na cestu vedle otce.

A já udělal, co mi poradil: proklouzl jsem protějšími dvířky, vylezl na střechu kočáru a přikrčil se mezi krabice a zavazadla. Přímo pode mnou stáli v řadě kočí, otec a Larson. Vedle koní,

schovaný v jejich stínu, stál loupežník

Byl to vysoký muž ve vlajícím, ohnivě rudém plášti. Přes hruď měl křížem náramenní pásy s náboji a za nimi zastrkanou pěknou zásobu pistolí. A další měl u opasku a ještě po jedné v každé ruce. Byl doslova ověšený zbraněmi. Límec měl vysoko zdvižený a plochý klobouk s širokou střechou mu dokonale zakrýval obličej.

„Ubohý úlovek,“ utrousil. „Neuvěřitelně ubohý, jen co je pravda.“ Postoupil kupředu - pořádně se přitom naparoval - a zastavil se před kočárem. „No dobrá, tak se mrknem do kapes. Obrátit naruby,“ poručil. „Dejte se do toho!“ vykřikl a divoce se zasmál. Namířil pistolí do vzduchu a vypálil, až z hlavně vylétl k nebi plamen jak římská svíce. Vyděšení koně se zapřeli do postrojů.

„Hodinky a prsteny,“ vrtěl hlavou loupežník. „Vyprázdnit kabely a kapsy, chci slyšet cinkot stříbra. Stříbra a zlata.“ Otočil se na podpatcích a znovu vypálil do lesa, a když se otáčel zpátky, ruce vyměnily s hbitostí žongléra pistole za nové.

„Kočí,“ vyzvídal. „Jaký vezeš náklad?“

„Nic,“ odpověděl tázaný slabým, vyplašeným hlasem. „Noční kočáry nevozí žádnej náklad, kvůlivá -“ rozklepal se vyděšeně. „Kvůli lupičům, však víte.“

„Ironie osudu,“ ušklíbl se loupežník. „Panebože, to se tedy povedlo.“ Od srdce se zasmál a mě napadlo, že snad to nemá v hlavě v pořádku. Vypadal ve svém velikém rudém plášti jako pirát, obtížený zásobou pistolí, která by vystačila pro celý regiment banditů. Ale on se uklonil a zase napřímil, rukávy rozevláté, a najednou vypadal stej ně neškodný jako drozd poskakující uprostřed cesty.

Pak promluvil Larson. „To nebude nic pro vás,“ řekl.

Loupežník k němu přistoupil. „A kdo tebe jmenoval předsedou poroty?“ zeptal se.

Larson se ani nehnul. Stál rozkročený nad hromádkou šperků a mincí, vzhlédl k loupežníkovi a řekl: „Nechte nás jít a my budeme držet jazyk za zuby.“

Lupič pomalu přistoupil ještě o krok blíž, teď dokonce i koně obrátili hlavy a pozorovali ho. Zvedl jsem ruku. Pistole byla lehounká, ale ruka se mi tak třásla, že jsem si ji musel podepřít o

ohrádku na zavazadla.

Lupič se zastavil pode mnou. Tyčil se nad Larsonem, pouhý metr od něho. „To se podívejme,“ pokyvoval hlavou. „Malý nastrojený džentlík. Člověk by řekl, že zrovna vyskočil z kukačkových hodin.“

Larson stál uprostřed, otec nalevo, kočí napravo. Vypadal mezi nimi jako dítě. Viděl jsem, jak se mu ruce pomaloučku, nepozorovaně posunují k pasu, k pistoli za opaskem.

„Podívejte se na něj,“ obrátil se lupič k otci. „Správný hejsek, není-liž pravda? Brouček v klobouku.“

„Co ještě chcete?“ zeptal se otec. „Dostal jste naše peníze. Máte moje hodinky.“ Šťouchl do nich holí. „Není to dost?“

„Řekl bych, že tu bude něco víc,“ pokývl hlavou loupežník. „Kočí, je tu ještě něco jiného?“

„Něco jinýho?“ vykulil oči oslovený. Viděl jsem, že je vyděšený k smrti, třásl se od hlavy k patě.

Lupič natáhl ruku a přiložil ústí pistole kočímu k srdci. V tu chvíli to vypadalo, že se ubohý muž zhroutí. „Ten kluk!“ vybleptnul. „V kočáře byl ještě kluk.“

Upřeně jsem se díval hledím podél dlouhé hlavně pistole, muška se chvěla na lupičově klobouku. Palcem jsem natáhl křesací zámek. Zapadl na místo.

Ten slaboučký zvuk, pouhé cvaknutí, mi zaznělo jako výstřel z kanónu. Loupežník se otočil k dvířkům kočáru. Larson hmátl po pistoli za pasem a otec - který o ní nevěděl - se rychle pohnul směrem k lupiči. Udělalo se mi rudo před očima. Zmáčkl jsem kohoutek. A v ten moment vylétl z loupežníkovy pistole záblesk a kouř. Zastřelil otce.

Vše se seběhlo v mžiku, ale mě se to zdálo jako celá věčnost. V oslnivé záři z mé vlastní pistole jsem zahlédl, jak lupič stiskl kohoutek. Stačil jsem zaznamenat, jak úderník dopadl a střelný prach se vznítil. Z hlavně vyšlehl plamen, jasný jako slunce.

Otec se zapotácel. Hůl mu vypadla na zem a rukama se chytil za srdce. Nohy se pod ním podlomily a svalil se na cestu.

Vypukl šílený zmatek. Lupič se otočil a vzal do zaječích. Larson za ním vypálil z pistole. Z lesa se přihnal obrovský černý kůň a předusal kolem kočáru s loupežníkem přitisknutým na hřbetě jako

obří karmínová ještěrka. A až teď mi do mozku pronikly všechny zvuky té dlouhé chvíle. Zaplavily mě zároveň se zápachem střelného prachu - výstřely, výkřiky, dusot kopyt mohutného černého hřebce. Hřmot, který mi duněl v hlavě, mě málem ohlušil.

Varování

Odhodil jsem pistoli a sešplhal z kočáru dolů k otci. Ležel s nohama složenýma pod sebou a krátce, přerušovaně dýchal. Z kabátu mu stoupal obláček dýmu, ruku s roztaženými prsty si tiskl k hrudi. Padl jsem na kolena, a jak jsem ho objal rukama, vnikl mi do nosu zápach střelného prachu. Blábolil jsem cosi jako malé dítě.

Kočí k nám přistoupil a zdvihl mě. Rukama mě vzal za ramena a odtáhl mě stranou. Držel mě a stále opakoval: „Je mi to líto, je mi to tak strašně líto.“

Kolem nás ležely na cestě otcovy hodinky, jeho nejmilejší prsteny a různé mince. Larson pohozené předměty jeden po druhém pečlivě posbíral a uložil je do svého bobřího klobouku. Beze slova mi ho položil k nohám a obrátil se k otci.

Byl tak jemný a citlivý. Uvolnil otcovy prsty z křečovitého sevření na prsou, potom mu svýma drobnýma rukama osahal přes kabát i vestu celý hrudník. „Hmmm,“ mumlal si. A po chvíli: „No to se podívejme..a nakonec: „Jak se tohle mohlo stát?“

Stále ještě pod ochranou kočího jsem zavrtěl hlavou. „To teda nevím.“ Bylo to všechno tak neskutečné, připadalo mi, že v příštím okamžiku budu zase sedět s otcem po boku v dostavníku poskakujícím napříč Kentem, probuzený ze sna o muži v rudém plášti, o jezdci na půlnočním koni.

„Ten bídák vystřelil z bezprostřední blízkosti,“ řekl Larson. „Střelný prach spálil kabát na škvarek. Ale pod ním není po ničem ani stopy, ani škrábnutí. Naprosto nic.“

Vůbec jsem nechápal, co to povídá. Dokonce i jeho hlas mi zněl nepřirozeně, dutě a vzdáleně. Byl jsem stále ještě v šoku.

„Vyděsil se k smrti,“ pokyvoval hlavou Larson. „Omdlel jak špalek.“ Rukama obíral spálená vlákna otcova kabátu. „Ale jestli se nám podaří dostat ho někam do tepla, bude za chvíli zase jak rybička. Necháme ho chvíli odpočinout, než se rozkodrcáme dál.“

„Znám tady jednu hospodu,“ oznámil kočí. „Není to odsud ani hodinu jízdy.“ Vstal tak překotně, že jsem mu vypadl z náručí a rozplácl se na cestě. Natáhl ke mně ruku a s úsměvem se ušklíbl: „Tak vidíš, mladíku, však ono se to nějak vyvrbí. Konec dobrý, všechno dobré.“

Pořád jsem nemohl přijít na kloub tomu, co se vlastně seběhlo. Ale za chvíli už jsme ujížděli dál po stejné cestě a s Larsonem sedícím se mnou zády po směru jízdy jsme pozorovali otce ležícího na protějším sedadle. Upadl do podivného neklidného spánku, vzdychal a naříkal, zmateně šermoval rukama, jako by se něčemu bránil. Na podlaze cinkaly na dně Larsonova klobouku hodinky s hromádkou mincí. Vnitřek vozu byl chvílemi ozářen měsíčním světlem, jindy potemněl. Koně uháněli jako splašení temnými lesy,

přes pole a ovocnými sady, stále na jihovýchod k moři.

„Bude v pořádku,“ utěšoval mě Larson. „Nedělej si starosti, Johne.“ A potom, snad aby odvedl mé myšlenky jinam, se začal vyptávat na naši cestu. „Proč jste se vydali dolů do Kentu?“

Pověděl jsem mu o otcově obchodním podnikání a o lodích, které má v Londýně. Vyprávěl jsem mu o Isle of Skye a jak se stalo, že jsme o ni přišli - a s ní málem i o život - když jsme se střetli s vylupovači vraků z Pendennisu. „Otec není ještě starý,“ vysvětloval jsem, „ale kvůli tomu, co se tam stalo, musí chodit o holi. To ty krysy. Ohryzaly mu nohu.“

Přestože byl Larson určitě dvakrát tak starý jako já (bylo mi šestnáct), poslouchal moje historky dychtivě, se zaujetím malého kluka. A pak se zeptal: „Takže teď kupuje Dračici?”

„Chtěl by,“ přikývl jsem.

Drobný džentlmen potřásl hlavou. „Takové bohatství si ani neumím představit.“

„Tak to není,“ vysvětloval jsem. „S Isle of Skye ztratil otec celé jmění a všechno do posledního penny chce investovat do Dračice. Jestli o ni také přijde -“ Ta myšlenka mě vyděsila. „Byl by na dně, pane Larsone. Úplně by ho to zruinovalo.“

„Rozumím,“ řekl Larson. Sklonil se, natáhl se k otci a cosi mu upravoval na kabátě. „A právě pro její cenu,“ obrátil se ke mně, „ti znovu radím, držte se od ní dál, mladíku. Přinese vám jen potíže a utrpení. Může vám přivodit i smrt.“

„Mně taky?“ podivil jsem se.

„Možná tobě, možná jiným,“ přikývl. „Ale něčí smrt způsobí jistojistě, to ti můžu odpřisáhnout. Je to loď pokřtěná krví.“

Víc mi neřekl. Když jsem se pokusil v konverzaci pokračovat, dělal, že neslyší.

Vůz vjel do vesnice a hnal se klikatými ulicemi. Kočí pokřikoval a práskal bičem, až se otec probudil. S pronikavým výkřikem se probral ze svých snů a divoce mával rukama.

„Jen klid,“ tišil ho Larson. „Zůstaňte klidně ležet, pane Spencere. Myslím, že už tam brzy budeme.“

Prudká zatáčka kolem rohu, a ještě jednou. Koně hlasitě odfrkovali. Dostavník přejel přes most a konečně zastavil před

starým cihlovým hostincem. Jmenoval se Baskerville a nad kamennou podezdívkou se zdvihala dvě podlaží, která nebyla o nic víc přitažlivá než vězeňská budova.

Kočí sestoupil a s lucernou v ruce otevřel dvířka vozu. Byl celý zaprášený a světlo lampy se tetelilo, jak se z něj pohybem paží a nohou zdvihaly obláčky šedivého prachu. Vzal jsem otcovu hůl, Larson podepřel otce z jedné strany, já z druhé, a pomohli jsme mu ven z vozu a ke vchodu do hostince, zasazenému hluboko ve zdi. Kočí pospíchal napřed a velkým kovovým klepadlem zabušil na dveře. Zvuk se uvnitř hlasitě rozléhal.

Otec mezi námi najednou poklesl. Celý se roztřásl, až se záchvěvy přenesly do mých i Larsonových paží, a vypadalo to, jako bychom se klepali všichni tři.

Kočí znovu zabouchal. „Hospodo! Hej holá, hospodo!“ volal.

Na druhé straně se ozvaly kroky, pak šoupání závor. A stařecký hlas, znějící jako ze záhrobí, pronikl dřevem. „Kdo je tam? Jsi to ty, Flemingu?“ Zaskřípěly panty. „Jsi to konečně ty, Fleme?“

Uvnitř stála stařenka, drobná, křehká a zkroucená jak hůlka. Hlavu měla pokrytou řídkými stříbřitě šedými vlasy. Vybledlé oči hleděly do prázdna; byla slepá. Tápavě prošla dveřmi, jako když krtek vylézá z podzemní díry, jednou rukou osahávala rám dveří a kamennou zeď před sebou. V druhé držela cestovní brašnu z plátna a kůže. Pohled na ni ve mně vyvolal pocit lítosti a soucitu.

Držadla byla ošoupaná až na pouhá vlákna, postranice tenoučké jako krajka. Dno bylo prohryzané od myší nebo jiné havěti a dírami visely ven kousky jakési tkaniny, černé a nařasené a pokryté hustými pavučinami. Stařena nesla tu podivnou věc v ruce, která spíš připomínala pařát, jako by ji chtěla naložit do kočáru a jít si dál po svých.

„Flemingu?“ zeptala se znovu, tentokrát smutněji.

„Ne ne, paní Pyeová,“ křičel na ni kočí, jako by byla hluchá a ne slepá. „To není váš Fleming.“ Vzal ji za loket a obrátil ji zpátky. „Přivezl jsem člověka, který potřebuje teplé jídlo a postel. A také jeho syna, paní Pyeová.“

Položila kabelu vedle dveří na koberec, na políčko, které bylo světlejší než zbytek starého koberce - zřejmě na tomto místě ležela

už celé dlouhé roky. „Zaveď toho pána dovnitř,“ řekla. „Kapitán je v salonu, přinesu tam večeří.“ Odšourala se dlouhou chodbou, tmavou jak podzemní šachta v dolech. Nepotřebovala ani svíčku, ani lampu.

Kočí se za ní díval. „Chudák slepá paní Pyeová,“ politoval ji. „Každé zaklepání na dveře, každý zvuk kroků je pro ni její muž vracející se domů z válek. Každého vítá s kabelou v ruce.“

„Jak dlouho už je její manžel pryč?“ zeptal jsem se.

„Bude tomu bezmála třicet let.“ Zamířil zpátky ke kočáru, aby vyložil naše zavazadla. „Byla tehdy v Baskerville jen hostem,“ vykládal, jak šplhal nahoru. „Vzadu je nahoře okénko, kterým je vidět na moře, a tam sedávala a vyhlížela Fleminga. Každým dnem už se musí vrátit, říkala si, přijde a vezme mě zpátky domů do Romney.“

Zvedl z ohrádky naše dvě malé kabely a hodil je dolů. Jak dopadly s žuchnutím na zem, otec sebou trhl.

„Pak oslepla. A pořád vysedávala u okna,“ pokračoval kočí. „Zůstala tu tak dlouho, že se stala neodmyslitelnou součástí hostince. Teď už ho víceméně spravuj e.“

Když byla zavazadla složena, otec už skoro dokázal chodit. Sice ještě nejistě, ale s pomocí hole se mohl pohybovat. „Už si stojí jako pán,“ komentoval to potěšené a se širokým úsměvem kočí. Ale když přišel čas vkročit do hostince, Larson odmítl překročit práh.

„Nebylo by to moudré,“ pronesl záhadně jako vždycky. „Není to moudré ani pro mě, ani pro vás.“

Otec je zapřísahal, aby zůstali oba, i s kočím. Nabízel jim, že zaplatí jídlo a pití, dokonce i nocleh, kdyby chtěli. Ale Larson se nemohl dočkat, až bude pryč. Drobný džentlmen zapomněl dokonce ve spěchu i svůj klobouk, v kterém byly uloženy otcovy mince. Naskočil do vozu a pobídl kočího, ať práskne do koní.

„Nejspíš mě znovu uvidíš v Pegwell Bay,“ zavolal ještě. „Vyhlížej mě, Johne.“

Měl pravdu, opravdu ho tam jednou uvidím. Bude to však podivné a smutné setkaní.

Starý kapitán

Salon v hostinci Baskerville byl obrovský pokoj s dubovým obložením a cihlovou podlahou, tmavý a plný stínů. Strop a stropní trámy byly zčernalé sazemi a v šerém prostoru, který připomínal jeskyni, hořely pouze tři lampy. Krb byl dost velký na to, aby v něm upalovali čarodějnice, jenže teď v něm žhnulo jen pár uhlíků. A v té velké místnosti seděl jediný muž.

Vzhlédl, když jsme s otcem vstoupili dovnitř - zvedl zrak od sklenice koňaku, kterou přidržoval oběma rukama, jako by mu každou chvíli mohla sklouznout ze stolu. Měl přes ramena přehozený lodní plášť, ale nebylo jej potřeba, hned jsem poznal, že je to starý mořský vlk. Každá vráska v obličeji, každá křivka jeho těla vypovídala o moři. Oči byly působením slaného větru a slunce tak přimhouřené, že vypadaly jako malé tmavé korálky přišité mezi záhyby kůže. Podíval se na nás a pak se věnoval doplňování sklenice novou dávkou koňaku a vody.

Otec se uvelebil v židli poblíž krbu a po chvíli si ji přitáhl ještě blíž, až seděl málem mezi žhavými uhlíky. Vzal jsem z roštu pohrabáč a rozhrábl jsem uhlí, až začalo znovu rudě žhnout. Otec vztáhl k teplu ruce.

V kabátě měl v místě, kde lupičova zbraň propálila látku, okrouhlou díru. Skrz ni byla vidět košile, sežehnutá střelným prachem do žluta.

Když si otec všiml, kam se dívám, dotkl se otvoru prsty. Sklonil hlavu a prohlížel si jej. Vousy se mu rozprostřely po hrudi.

„Já věděl, ze v Jehelnické uličce dokážou utkat úžasné látky,“ pokývl uznale. „Ale tentokrát se opravdu překonali. Tahle musí být odolnější než brnění,“ usmál se.

Dobíral si mě. Přece vím, že žádné plátno na světě nemůže odvrátit kulku z pistole.

„Nejspíš zbraň špatně vystřelila,“ uvažoval otec. „Ten bandita měl tucet nabitých pistolí připravených ke střelbě a vybral zrovna tu, která nefungovala.“ Znovu se roztřásl. „Moc rád bych viděl, jak ho za to věší.“

„Ach né, to by se vám nepáčilo!“ zaburácel přes celý pokoj námořníkův hlas, skotský přízvuk rozplizlý pitím. „Viděl ste někdá, jak někoho věší? To nejni pěknej pohled, dejte na mě.“

Otec polekaně vzhlédl. „Promiňte, my se odněkud známe?“

„Kapitán Crowe,“ zahulákal muž mocným hlasem, jako by se pokoušel překřičet vichřici. „Kapitán Turner Crowe. Já jednou viděl, jak někoho věšeli. Někoho blízkýho,“ řekl a k mému překvapení se kašlavě rozesmál. „Blízkýho a drahýho.“

Otec si odfrkl. „Jestli byl lotr, tak si to zasloužil. Pověsil bych každého loupežníka. A taky každého pašeráka.“

„To byste brzy nevěděl, kam dřív skočit,“ zazubil se kapitán Crowe.

„Ale byl bych šťastný,“ odpověděl otec. „Počestný obchodník se má co ohánět, aby se uživil, když mu konkuruje všechno to obchodování za měsíčního svitu a v mlhách. Jestli bude pašeráctví pokračovat tou měrou jako doposud, budu brzy na mizině a půl Londýna se mnou.“

Do pokoje vešla chudinka stará paní Pyeová, pro kterou byla cesta ze špižírny ke krbu dobrodružnou výpravou. Přinesla nám polévku, džbán vody a kulaťoučký, pěkně vypečený bochník chleba.

„Kapitáne Crowe,“ oslovila námořníka. „Můžete mi pomoct, můj drahý?“ Ale vstal jsem místo něho a převzal od ní tác, který se jí kymácel v roztřesených rukou.

„Přineste ho sem, mladíku,“ řekl kapitán. Napřímil se a přitáhl si sklenici blíž k sobě. Pozval nás, abychom si přisedli k jeho stolu. „Jestli si myslíte, že jsem pro londýnský pány dost dobrej,“ zavrčel. A otec - co jiného mu zbývalo? - opustil oheň a sedl si k námořníkovi.

Lodní plášť měl Crowe vybělený solí, že vypadal jak pokrytý chlebovou kůrkou. Kapitán si ho povytáhl a přidržel u krku, až do něj byl celý zabalený jako do rubáše. „Co vás přivedlo sem do Kentu?“ zeptal se.

„Loď,“ odpověděl otec. „Jmenuje se Dračice. “

Na druhém konci místnosti něco zarachotilo. „Pro všechny svaté!“ vykřikla paní Pyeová, jak narazila do stolu.

„No jo, Dračice, “ řekl kvapně kapitán Crowe. „Jasně, znám

Dračici. Je to parádní stará loď.“ Zdvihl sklenici k ústům, upíjel a přitom nás přes okraj pozoroval. „A copak s ní zamejšlíte? Jestli můžu bejt tak smělej a voptat se,“ dodal váhavě.

„Zamýšlím loď koupit,“ vysvětlil otec. „A John mi ji pomůže dopravit do Londýna.“

„Co? Vy sami?“ vykulil oči kapitán.

Otec se usmál. „Troufám si říct, že tady John by to dokázal i sám“ Ulomil kousek chleba a namočil ho v polévce, ukusoval, přežvykoval a přitom pokyvoval hlavou. „Doufám, že se mi co nejrychleji podaří najít nějaký náklad, místní zboží, rozumíte, a taky nějakou posádku, která se postará o loď“

„Je zakotvená v Pegwell Bay, pravda?“ zeptal se kapitán.

Otec přikývl.

„Pak to znamená, milej pane, že musíte objet Severní mys. Cestou si koukejte dát majzla na Goodwinovy písčiny“

„Co to je?“ zeptal jsem se.

„Cože to je?“ zařval kapitán. „Tak abyste věděl, mladíku, to jsou sto let staré zbytky flotily. Podívejte se na to,“ pokračoval, „tohle je pobřeží Kentu“ Namočil prst do koňaku a namaloval na stole klikatou čáru směrem ke džbánu s vodou. St. Vincent označil úlomkem chleba a druhý kousek v rohu, hned proti otcově polévce, představoval Londýn.

„Dračice kotví tady,“ upustil na plochu další kousek, „a toto jsou Goodwinovy písčiny“ Žmolil v prstech krajíček a sypal drobky po stole. Drobil, drobil a drobečky se kupily ve tvaru půlměsíce, klenoucího se od jihu k východu. „A teď dávejte pozor,“ řekl a otřel si ruku o plášť, „jeden den vypadají takhle - a mně je jasné, co si myslíte. ,Kde je tady jaké nebezpečí?‘ ptáte se. Dobře se na to mrkněte, pane Spencer. Písčiny se pořád přesouvají, jsou v neustálém pohybu. A příští den…“ Foukl na stůl a drobky se rozletěly, „…vypadají takhle, vidíte? Jen málokdo přesně ví, jak se písčiny pohybují, a ještě míň je těch, co se jimi odváží projet.“

Otec se sklonil a civěl na drobečky.

„Jednou za velké bouře,“ pokračoval kapitán, „byla v Downs zakotvená flotila. To je tady, mrkněte, zátoka u Goodwinových písčin.“ Zapíchnul prst do stolu. „Třináct válečných korábů najelo na

mělčinu. Všechny se potopily. Ani jeden muž nepřežil.“

„Panebože,“ zašeptal otec.

„Za větru můžete slyšet jejich nářek. I za mlhy se někdy ozývají.“

„A tím musíme projet?“ zeptal jsem se.

„Musíte je objet, mladíku,“ vysvětlil kapitán a položil prst na úlomek chleba, který představoval Dračici. Projel jím mezi drobečky ven a proklouzl klikatou cestičkou dolů. „Musíte to vzít velkou oklikou, koukněte. Pěkně svižně s ní vyjedete, vyvedete ji po větru nahoru, otočíte ji a přejedete kolem.“ Prst mu kroužil mezi drobky a já ho pozoroval s pocitem, že i sebemenší srážka s chlebem způsobí, že se všichni utopíme jako koťata. „Pomalu, pomaloučku,“ pokračoval Crowe. „Sem a tam, dotknout se a jet dál.“ Konečně se jeho prst dostal na otevřené moře a já uslyšel, jak otec s úlevou vydechl, a zároveň jsem si uvědomil, že i já jsem celou dobu zadržoval dech.

„Ale není to tak hrozné, jak to vypadá,“ ušklíbl se kapitán a smetl drobky ze stolu. „O nic horší než přejít tenhle pokoj, když znáte ty vody stejně dobře jako já. “

„Muže, který to dokáže, bych potřeboval najít,“ řekl otec.

„Jo, to teda jo,“ přikývl kapitán a přitáhl si plášť. „Věřte mi, že ho potřebujete. Já dokážu přejet písčiny za zimních bouří stejně jako v letních mlhách, a těch, co tohle můžou říct, není moc. Jo, správně, musíte někoho najít. Kdopak to asi bude?“ Mnul si bradu, jako by ho ta otázka opravdu znepokojovala. Ale viděl jsem mu v očích touhu, kterou jen těžko skrýval, být na Dračici a vyjet s ní.

Otec jeho náznaky nepostřehl. S hlavou skloněnou do talíře se zabýval chlebem a polévkou. Ale najednou vzhlédl a s úsměvem se plácl do čela.

„Kam jsem dal oči!“ vykřikl. „Sedí tady přímo přede mnou.“

„Kdepak?“ podivoval se kapitán. Prudce se otočil a zíral do temných koutů hostince.

„Tady,“ smál se otec. „Přece vy. Kapitán Crowe. Projedete s Dračicí písčiny?“

„Já? S Dračicí?“ optal se a pomalu se obrátil zpátky k otci. Ve tváři měl udivený výraz, ale tak průhledný, jako by si ho tam sám namaloval. „Řek bych, že projedu,“ řekl pomalu. „Jo, nakonec, proč

ne?“

„Skvěle!“ radoval se otec. „Můžete jet ráno s námi a na loď se podívat.“

„Co si myslíte, k čertu?“ vyjel na něj kapitán. „Nemůžu se tak rychle utrhnout. Mám tu ještě nějaký kšefty.“

„Kšefty?“ podivil se otec.

„Záležitosti, když chcete. Až loď koupíte, můžete pro mě poslat. Potřebuju akorát tři dny. A potom přifrčím dolů dostavníkem.“ Usmál se. „Víc pro vás nemůžu udělat.“

„To bude postačující,“ přikývl otec. Zamnul si dlaně a pak hlasitě tleskl. „A teď - připijeme si na to? Můžeme začít plánovat.“

„Proč ne?“ ušklíbl se s úsměvem kapitán. „Třeba i zaplatím rundu, pane Spencer. A připijem si na společnou plavbu.“

Namáhavě se zvedl a houpavým námořnickým krokem se vydal podél řady stolů dozadu do salonu. Když byl z doslechu, naklonil jsem se k otci.

„Hrál jsi mu rovnou na ruku,“ řekl jsem. „Copak jsi neviděl, že přesně to chtěl?“

„Samozřejmě jsem to viděl, Johne,“ klidně odpověděl otec. „Ten chlap je učiněný ďábel, ale neškodný. Je pyšný jak páv, a to je jeho slabost. Moc hrdý na to, aby si přímo o něco řekl. Ale pro tuto záležitost bude ten pravý, nemyslíš?“

Pokrčil j sem rameny.

„Co ty na to?“ naléhal otec.

„Vůbec ho neznáš,“ uvažoval jsem, „a chceš ho najmout jako kapitána?“

„To ne, pro boha živého,“ zděsil se otec. „Jako lodivoda. Jen jako lodivoda. Nechceš mi přece tvrdit, že si myslí, že bude kapitánem?“

Jenže Crowe si to opravdu myslil. Vrátil se se třemi sklenicemi v rukou. Velkou postavil před otce a se smíchem řekl: „Jedna pro majitele.“ Pak mi přisunul malou sklenku k lokti se slovy: „Jedna pro mladého pána.“ Nakonec zdvihl obrovský pohár plný piva. „A jedna pro kapitána.“

Otec zamručel. „To jsme si nerozuměli, příteli. Já už kapitána mám, a skvělého. Ale vystrašil jste mě a já bych vás rád vzal s sebou, abyste provedl Dračici písčinami.“

Kapitán, který zůstal stát, na nás z výšky pohlédl. Prsty objímající sklenici se sevřely. „Turner Crowe,“ prohlásil hrdě, „se neplaví jako člen posádky.“

„Pak tedy Turner Crowe zůstane na břehu,“ řekl otec.

Kapitán svíral sklo tak silně, že jsem měl obavy, aby ho nerozdrtil. Pohár se mu v ruce třásl, oči se zúžily do štěrbinek. Takový náhlý záchvat zuřivosti se málokdy vidí a živě jsem si dovedl představit, jakým postrachem by byl na své vlastní lodi. Zkrátka byl určený k vydávání rozkazů, ne k přijímání.

„Tak jak to bude?“ zeptal se otec.

„Strašně nerad bych viděl takovou fajnovou loď zničenou,“ připustil Crowe, „a s ní aby odešli muži, jako jste vy.“ Hněv dodal jeho hlasu ostrosti, zněl téměř výhružně. Ale nakonec pokorně sklonil hlavu a shlédl na nás. „Tak jo, budu vašim lodivodem, pane Spencer. Bezpečně ji provezu písčinami.“

„Skvělé!“ přikývl otec. Dokonce i já jsem byl spokojen. Po zlověstném Larsonově varování, kterým nás obšťastnil, bylo příjemné najít člověka, který lodi rozuměl a důvěřoval jí.

Crowe se složil do židle, až mu klouby zapraštěly. „A kdože je ten kapitán?“ zeptal se. „Nejspíš jsem se s ním už někdy plavil.“

„Dawson,“ řekl otec. „Znáte ho?“

„Nojo, jak bych neznal. Vysoký, tmavé vlasy.“

„Je malý a světlovlasý,“ upřesnil otec.

„Fousáč, co? S londýnským přízvukem?“

„Liverpoolským. A hladce oholený,“ usmál se otec.

„Nojo, nojo,“ přikyvoval Crowe. „Tak toho dobře znám.“

Otec se ke mně otočil a zamrkal na mě. Mužovy neohrabané machinace ho pobavily. „Vy dva si budete mít o čem povídat,“ usmál se.

Námořník přikývl, ale viděl jsem, že už myslí na něco jiného. Oči mu potemněly.

„Setkáte se s Dawsonem na řece Stour,“ vysvětlil otec. „Zítra vyjede z Londýna, přenocuje v Canterbury a odtud se vydá rovnou k Dračici. “

Crowe zvedl hlavu a usmál se. Po hněvu nebylo ani stopy. „Už se těším, až ho uvidím,“ řekl. „Jo, rád se s ním setkám.“

Otec dopil sklenici „Dáme si další?“ zeptal se. „Musím vám povědět ještě spoustu věcí, kapitáne.“

Poslali mě, abych se podíval po paní Pyeové. Vzal jsem lampu a prošel přítmím salonu do tmavé chodby. Světlo poskakovalo přede mnou po zašpiněných zdech, a když j sem procházel podél černých rámů dveří, proměňovalo je ve zlatě nasvícené plochy. Uslyšel jsem paní Pyeovou mnohem dřív, než jsem ji uviděl.

„Flemingu?“ otázala se. „Jsi to ty?“

Najednou vystoupila do světla lucerny z temnoty schodiště pod námi, až jsem se vyděsil. Vzala mě za paži, dotkla se mého ramene a osahala mi ledovýma rukama tváře. Protáhla zklamaně obličej, když zjistila, že nejsem Fleming.

„Kdo je to?“ zeptala se.

„Jsem John Spencer,“ řekl jsem. „Můj otec mě poslal, abych vás vyhledal. Dali by si s kapitánem ještě jednu skleničku.“

Ruce jí poklesly a vykročila kolem mě, zpátky cestou, kterou jsem přišel. Obrátil jsem se za ní a stíny nás následovaly. Jak zhoustly kolem schodiště, zahlédl jsem - alespoň myslím, že jsem zahlédl -na úpatí schodiště slabou, tlumenou záři. Na tváři jsem ucítil studený zaván vzduchu zdola a s ním slanou vůni moře. Ale stejně rychle, Jako se objevil, zase ustal, a s ním zmizel i záblesk světla.

Dračice

Za úsvitu příštího dne jsme sbalili naše dvě malé kabely a vyšli jsme z hospody Baskerville. Kapitán Crowe nás vyprovodil ze dveří a ukázal nám, kudy jít.

„Musíte ujít skoro celou míli,“ vysvětloval. „A radši si pospěšte, ať nezmeškáte dostavník.“

Když jsme ušli kus po prašné silnici, která nás zavedla k okraji útesů, dříve než se stočila k západu do vnitrozemí, byl jsem překvapen, jak jsme daleko od moře. Hospoda stála vysoko nad vodou, dobré půl míle od nejbližší čáry příboje. Nedokázal jsem

pochopit, jak jsem mohl včera za bezvětrné noci ucítit tak silnou vůni slaného vzduchu.

Otec už byl opět ve své kůži, vykračoval si vedle mě, mával holí a skoro vůbec nekulhal. Měl s sebou jen jeden kabát, ale pod něj si oblékl čistou košili a ta teď bíle zářila dírou po výstřelu z loupežníkovy pistole. Blýskala se mu na hrudi jako medaile za vítězství.

Celou cestu do St. Vincent i dál během jízdy dostavníkem na sever až do Pegwell Bay mluvil otec o kapitánovi.

„Ten chlap objel Hornův mys. Byl v Indii. Přední i Zadní. A teď si tady vysedává v hospodě Baskerville. Jaká byla pravděpodobnost, že tam bude?“

Pomyslel jsem si, že pravděpodobnost, že se ten člověk bude vyskytovat tam, kde je kořalka, je značná, ale otci jsem to neřekl. Ujížděli jsme k severu, po pravici moře a za sebou oblaka prachu.

Na místo jsme dorazili až za soumraku a já poprvé uviděl Dračici. Byla zakotvená zádí k nám, houpala se na vlnách přílivu a byla to ta nejkrásnější loď, jakou jsem kdy viděl. Byla sice téměř o polovinu menší než naše stará Isle of Skye, ale zdála se obratná a rychlá. S plachtami pečlivě svinutými na ráhnech a s čtvercovou košovou plachtou vypadala spíš jako malá válečná loď než jako obchodní.

„Je tedy pořád k maní,“ upíral otec oči na vrcholek stěžně. Pohlédl jsem tam také a uviděl přivázané koště, což znamená, že loď je na prodej.

„To je dobře,“ liboval si otec. „Prozřetelnost je nám nakloněna.“

Hned jsme si najali veslici, aby nás na Dračici převezla. Převozník měl jen jednu paži, a tak místo aby vesloval, stál na zádi a poháněl člun párovým veslem. Při každém záběru hlasitě zachrčel. „Koukej sedět!“ vyštěkl na mě, když jsem se pokusil přesunout na příď. „Mám dost práce, abych udržel tuhle rachotinu v pohybu, a ty se mi tu budeš mrskat jako ryba na suchu!“

Otec hleděl kupředu, ale blýskl po něm přes rameno očima. „Byl bych vám vděčný, kdybyste se vyjadřoval slušně.“

„A já bych byl vděčnej vám, kdybyste zůstal pěkně zticha,“ odsekl veslař. „Člověk by řek, že snad můžete přijít za odlivu. Ale to ne. Proboha, to ne. Jste z Londýna, jasně, co to pro vás znamená,

když člověku zbytečně přiděláváte práci.“

Byl to ten největší hulvát, jakého jsem kdy potkal.

Otec skřípal zuby.

„Vezměte nás jen kolem, k předku lodi.“

„K předku lodi!“ poškleboval se opovržlivě veslař. „Bůh mě ochraň před suchozemcem! Myslíte ten špičatý konec, pravda?“

Pravidelně zabíral veslem, prázdný rukáv se mu plácal po boku.

„Vezmu vás kolem přídě, řekl bych. Okolo přídě škuneru. Dvojnásobná vzdálenost, ale co vám na tom záleží?“

Klikatě jsme se posunovali po hladině kupředu, veslo skřípalo v zářezu ploché zádi člunu. Loď před námi se zvětšovala, až nám zakryla celý výhled. Jeli jsme podél dlouhého černého boku, dopředu k čelenu. A tady dole pod ním se krčila dračice.

Tak to byla otcova, nádherná obrovská „figura“. Dřevěná dračí hlava, s dokořán otevřenou tlamou plnou zubů a divokým pohledem, upřeným na volné moře. Spodní čelist čněla dobrého půl sáhu nad vodou a otvor byl tak velký, že bych se do něho pohodlně vešel. Ve žlutých očích tancovaly odlesky vody, vypadalo to, jako by oči zářily. Střelil jsem po Dračici uhrančivým pohledem a živě jsem si představil, jak svými velkými nálevkovitými nozdrami vyfoukne plameny s oblakem dýmu.

Projeli jsme těsně pod ní, mezi tlamou a kotevním lanem. Vzhlédl jsem. Připadalo mi, že mě svýma žlutýma očima sleduje.

„Co jí říkáš?“ zeptal se otec tak pyšně, jako by ji sám vyřezal.

„Je nádherná,“ přikývl jsem.

„Je to šílenství,“ ušklíbl se převozník. „Jak výtvor nějakýho bláznivýho Francouze.“

„Postavili ji Francouzi?“ vyzvídal otec.

„Jemináčku, ani tohle nevíte? Dračice byla postavená tady v Kentu, aby bojovala proti Francii. Až později válčila proti Anglii.“

„Nemá vůbec děla,“ řekl jsem. „Ani střílny.“

„Používala jiné způsoby boje,“ vysvětloval převozník. „Francouzský žabožrouti ji používali při přepravě špionů přes Kanál. Pašovali špehy do Anglie.“

Veslař nás vyvezl kousek dál před Dračici a obrátil člun směrem k ní. Nechali jsme se unášet přílivem zpět a v tichosti jsme si prohlíželi

obrovskou, hrozivou hlavu. Vtom otec udeřil pěstí do okraje člunu, až se chatrné plavidlo prudce rozhoupalo.

„Koupím ji,“ řekl pevně. „Pro všechny svaté, já tu loď koupím.“

„Zbláznil jste se?“ zapřísahal ho veslař. „Přinese vám jen potíže, nic jinýho. Vidíte, jak je černá? To je barva její duše, i její srdce je uvnitř černý.“

„To jsou hlouposti.“

„Já si to nemyslím.“ Převozník zabral veslem a přirazil k trupu lodi. „Polovinu života sloužila k pašování. Nejdřív z Francie, potom z Anglie. A to ji zkazilo, dejte na má slova. Jak loď jednou okusí pašování, je ztracená pro cokoliv jiného.“

Otec se postavil. Ztratil rovnováhu a zapotácel se, ale podařilo se mu se zase narovnat. Natáhl se a holí se zachytil úchytů na boku Dračice.

Vystoupil jsem za otcem a převozník se nechal unášet proudem dál podél trupu. Nevystoupil na palubu, dokonce se lodi ani nedotkl.

„Počkejte tady,“ volal na něj otec.

„Ani za nic,“ odpověděl veslař a příliv ho odnášel. „Kdybyste mě potřeboval, zapískejte. Nepřivážu se k ní ani za nic“

A volal na nás, ještě když mizel za zádí: „Nevěřím jí. Nevěřím jí, ani co by se za nehet vešlo.“

Už z něho byla jen malá lodička, točící se na vlnách, a jeho hlas se stále nesl po vodě: „Bude vyhledávat jen nebezpečí. Už kvůli tomu chlapci si najděte jinou loď!“

I kdyby ho otec chtěl poslechnout, stejně bych mu to rozmluvil. Dračice byla úžasná a já se už nemohl dočkat, až napneme plachty. Prozkoumával jsem ji od přídě po záď, od kýlu po palubu. Otec procházel úložnými prostory, počítal kroky a převáděl čísla na počet sudů, krabic a pytlů.

„Je menší, než vypadá zvenčí,“ podivil se. „Ale vyplatí se, o tom není nejmenších pochyb.“

Prošli jsme kabiny, od velkých na zádi po menší vpředu. V poslední z nich otec rozpažil, dotkl se rukama stěn a řekl: „Ta bude tvoje.“

„Moje?“ podivil jsem se.

„Budeš zástupcem majitele.“ Posadil se na úzké lůžko. Začal na

stole zapisovat pomyslným brkem do pomyslné obchodní knihy. „Budeš druhý nej důležitější, hned po kapitánovi.“

Stál jsem se sklopenou hlavou - kabina byla příliš nízká na to, abych se mohl postavit vzpřímeně.

„Otče, raději bych byl námořníkem. Docela obyčejným námořníkem.“

„Jako bezduchý slimák?“ zavrtěl hlavou. „Jenom pár rukou a nic víc?“ S úsměvem na mne pohlédl. „Odpracuješ si svůj podíl. Budeš stát u kormidla, polezeš nahoru na stěžně nebo budeš rozmotávat lana, to určitě. Ale musíš se taky zaučit v řemesle.“

„V řemesle?“

„Lodní seznamy,“ vysvětlil mi. „Náklad. Potraviny a pitná voda, plachtovina a já nevím co ještě.“

Naznačil rukama krouživý pohyb, jako když se valí kupředu kolo.

„Pilně pracuj, všechno se uč a budeš sám kapitánem, dřív než se naděješ.“

Spokojil j sem se s tím, souhlasil bych s čímkoliv, jen abych se mohl plavit na Dračici.

Otec se vrátil do Londýna a já jsem se ubytoval v hostinci na pobřeží. Očekával jsem příjezd kapitána Dawsona, ale dny míjely a on stále nikde. Trávil jsem čas procházkami podél rybářského přístaviště nebo jsem vysedával celé hodiny na břehu a pozoroval naši půvabnou loď. Uplynul bezmála celý týden, než přišel otcův dopis.

Můj nejdražší synu,

dopadla na nás rána osudu. Nebohý kapitán Dawson byl cestou z Londýna přepaden, když čekal v Canterbury na dostavník, bandou zlodějů, kteří ho zabili. Vím, že se Tě to také velmi dotkne, ale musíme se vzchopit a pokračovat dále.

Poslal jsem do hostince Baskerville vzkaz kapitánu Croweovi, který už bude v době, kdy budeš číst můj dopis, pravděpodobně na cestě do Pegwell Bay. Požádal jsem ho, aby převzal velení, a on ochotně souhlasil. Doufám, že chápeš, že mé záležitosti mi nedovolí přijet a vypravit Tě na první plavbu Dračice. A tudíž v Tebe skládám největší důvěru a pověřuji Tě povinností naložit náklad vlny a přivézt

ji do našich doků v Londýně. Přikládám všechny osvědčující listiny a doklady o vlastnictví Dračice spolu s dalšími, které uvádějí informace o nákladu, též podrobnosti o tom, odkud a od koho zboží obdržíš. Budeš podřízen kapitánu Croweovi, co se týče plavby, ale v záležitostech přepravovaného nákladu a opatření ohledně dodání zásilky - včetně bezpečnosti - bude on podřízen Tobě. Vše jsem mu podrobné vysvětlil a věřím, že nenastanou žádné těžkosti. Vypluješ, hned jak bude zboží naloženo, a popluješ rovnou do Londýna. Uvážím-li rozmary počasí a větrů, nebudu se nadměrně obávati o Tvůj osud do uplynutí dvou týdnů od dnešního data.

Tvůj milující otec

Ještě téhož dne jsem se přestěhoval na palubu Dračice a musím s rozpaky přiznat, že jsem na lodi, která mi teď patřila, dováděl jako malé dítě. Běhal jsem s radostným pokřikem z kabiny do kabiny a prolézal nákladní prostory. Vyšplhal jsem se nahoru do ráhnoví. Mlátil jsem do kuchyňských hrnců a žongloval zajišťovacími kolíky. Vylezl jsem až do lodního koše a odřízl koště, které oznamovalo, že loď je na prodej. Vystoupal jsem na přední stožár a píď za pídí jsem se posunoval mezi lanovím po dlouhém štíhlém ráhnu horní plachty. Visel jsem zrovna vzhůru nohama na příčce provazového žebříku a vyzpěvoval jediný námořnický popěvek, který jsem znal, když jsem zdola zaslechl křik a uviděl kapitána Crowa, jak na mě ze zadní paluby třeští oči.

„Až s tím budete hotovej, pane Spencer,“ volal, „rád bych si s váma promluvil.“

Dosud mě nikdy nikdo takto neoslovil. Zrudl jsem jako rak.

Jednoruký veslař, který se zrovna odrazil směrem ke břehu, se na mě drze ušklíbl. „Pořádně ho zpohlavkuj, kapitáne. Přesně to bych s tím rošťákem udělal já. A vraž mu taky jednu za mě, když už v tom budeš.“

Na palubě vedle zábradlí měl kapitán Crowe složenou velkou hromadu věcí: dvě truhlice, objemnou brašnu ze silného plátna a velký svazek signálních vlajek, ze kterého na každém konci trčela jedna z jeho vysokých bot. Přes ramena měl přehozený stále stejný, mořskou vodou nasolený plášť a v podpaží pod ním měl nacpanou

objemnou roli map. A tou mě, když jsem k němu přistoupil, lehce klepl po hlavě.

„Zachovat důstojnost,“ usmál se na mě. „Vždycky se musíte chovat tak, jako by vás někdo pozoroval.“

„Ano, pane,“ přikývl jsem.

Obličej měl brunátný a tváře mu hořely, oči se ztrácely ve vráskách. „Už jste viděl zboží?“

„Ne, pane,“ řekl jsem.

„A nákladní přístaviště?“

„Taky ne.“

Pokývl hlavou. „Nejvyšší čas se do toho pustit. Čeká nás hromada práce.“

Posádka se naloďuje

Kapitán Crowe byl jako proměněný oproti tomu, jak jsem ho poznal v hostinci Baskerville. Teď byl střízlivý jako nemluvně, sršel dobrou náladou a do práce se hrnul s nadšením, až jsem se cítil zahanben, že jsem o jeho kvalitách někdy zapochyboval. Než uplynul jediný den, byla Dračice zakotvená podél přístavní hráze a na loď se valil náklad vlny. Byla ve velikánských žocích, které vynášel na palubu zástup mužů, shrbených pod jejich tíhou. Připomínali mi řádku mravenců, kteří objevili cukřenku - po jednom širokém prkně se potáceli vzhůru a po druhém klusali dolů, v dlouhé řadě znovu a znovu, pořád dokola. Nákladní prostor se pomalu zaplňoval.

Stál jsem s dodacími listy v rukou a chvílemi jsem je podržel v zubech, když bylo potřeba přidržet lano či pomoct naložit sud nebo bednu. Pracoval jsem od časného rána do slunce západu, číslice mi vířily v hlavě, v noci se mi počty pletly do snů.

Kapitán Crowe byl všudypřítomný. Chvíli dělal pořádek kolem nákladu v podpalubí, pět minut nato se ozýval jeho křik nahoře na palubě. Později mě vzal stranou a požádal mě, abych se s ním posadil u lodního zábradlí.

Odložil svůj námořnický plášť a místo něho si nasadil veliký nákrčník, který mu zakrýval krk od ramenou až po uši. Tváře zčervenalé větrem měl vyboulené, jako by látka byla příliš těsná.

„Všechno je v nejlepším pořádku, pane Spencer,“ pochvaloval si. „Váš otec by byl pyšný, kdyby vás teď viděl.“

„Děkuju vám.“

„Je tu ještě jedna věc…“ začal a hned se zarazil. Ale pak to vyklopil. „No, nemáme posádku.“

Takže jsem přece jen udělal chybu. Bral jsem jaksi za samozřejmé, že nějaká posádka tu jednoduše bude - jenže jsem neměl ani tušení, kde by se tu vzala. S povzdechem jsem vytáhl další lejstra a rozprostřel je na palubě.

„Kolik jich potřebujeme?“

Kapitán se podrbal na hlavě. „Hrstka bohatě postačí. Námořník s jedním pomocníkem může obstarat škuner, pane Spencer. Řek bych, že tři je docela hezký čí slo.“

Zapsal jsem si to a zeptal se ho: „Jak je najdeme?“

„Koukám, že je toho na vás trochu moc,“ usmál se na mě přátelsky, „Něco vám povím, Johne. Obvykle majitel požádá kapitána, aby to udělal sám“

Věděl jsem, že to není pravda. Najít šikovné ruce, kterým svěří loď, byl úkol, jakým by otec nikdy kapitána nepověřil. Ale nepožádal o to ani mě.

„Ale jasně, chápu vás,“ řekl Crowe, když viděl moje zaváhání. „Jestli se toho chcete ujmout sám…“ Pokrčil rameny a obrátil se k odchodu. „Mně na tom nezáleží. Chtěl jsem vám jen prokázat malou laskavost.“

Řekl to drsným hlasem, podbarveným zlobou, který jsem už slyšel v hostíci Baskerville. Jako by ho mé pochybnosti urazily. Pozoroval jsem ho, jak se loudá pryč, a připomněl jsem si, co řekl otec: „Ten chlap je učiněný ďábel, ale neškodný. Je pyšný jak páv, a to je jeho slabost.“

„Počkejte,“ zavolal jsem za ním. Obrátil se ke mně. „Byl bych rád, kapitáne, kdybyste to pro mě mohl udělat.“

„Jo, jo,“ přikývl s úsměvem. Ale byl to znepokojivý úsměv, který byl připomínkou, na jak tenké nitce visí moje autorita. Bylo mi jasné,

že jen ta nitka ho zdržuje od toho, aby mi místo své laskavosti dal okusit svoji pěst.

Crowe se ujal svého úkolu s úžasnou vervou a během jediné výpravy na pevninu našel pro Dračici posádku. Ti muži se nalodili tak rychle, že to skoro vypadalo, jako by už zde čekali připraveni. Kapitán je postrkoval před sebou po prkně jak stádo ovcí a hned je zapřáhl do práce. Pustili se do uvazování lan příklopů.

„Tři dobrý chlapíci,“ oznámil mi. „Dva obstarají plachty a kormidlo, ten třetí dostane na starost vaření a podobné věci. Jen za jednoho z nich se nemůžu zaručit. Ale říkali, že je dobrý pracant a že má oči jako ostříž.“

Neobtěžoval jsem se s vyptáváním, proč je to taková výhoda. Byl jsem rád, že je mám na palubě. Tři obyčejní námořníci, nevypadali ani mladí, ani staří. Jeden byl dlouhý a hubený, druhý silný jako býk. A třetí měl na sobě cosi tak rozměrného a obrovského, že si stěží dosáhl rukama dopředu, aby si na tom mohl zavázat uzel. Později jsem k němu zvědavě přistoupil a viděl jsem, že má na sobě jakousi podivnou vestu, celou hustě pošitou korkovými zátkami, které musely být přišité jedna k druhé v celých vrstvách. Chlapík vypadal jak obří vykotlaná borová šiška.

Vzhlédl od práce, na tváři nejúžasnější široký úsměv, jaký jsem kdy viděl.

„Tady ho máme,“ povídá. „Toto je mladík, který zkrotil Tlačenku.“

„Zkrotil co?“

„Tlačenku! Kapitána Crowea,“ smál se. „Ten chlap je jak kus nafouklého starého střeva, nacpaného směsí pudinku a krve. V životě jsem neviděl toho starýho papriku tak poddajnýho, přiskočí na kývnutí prstu a zobe vám z ruky.“

Kloval nosem do vzduchu tak komicky, že jsem se rozesmál na celé kolo.

Potěšila ho vlastní chytrost. „Myslím, že spolu budete dobře vycházet,“ řekl. „Ale nestavte se mu na odpor, slyšíte mě dobře? Ten se dokáže pěkně rozlítit, když ho něco naštve.“

„To už jsem zažil,“ přisvědčil jsem.

„A uvidíte to znova, jestli vás tady načapá.“

Špunty o sebe zaskřípaly, jak se natáhl, aby mi viděl přes rameno. A posměšně zašvitořil se silným skotským přízvukem, který používal kapitán: „Zmizni, ty mizero nedobrá!“

Vrátil jsem se ke svým papírům. Když byli námořníci hotovi s uvazovacími lany, začali se zabývat plachtami. Když vyšel kapitán z podpalubí, zastavil jsem ho u hlavního stěžně.

„Kapitáne, kdo je ten muž?“ ukázal jsem na námořníka.

„Kterýho myslíte?“

„Ten s těmi špunty.“

„To je Tommy Dusker.“ Kapitán se zasmál. „Říkají mu Frajer.“ Bylo to jméno pro něj jako stvořené. Vlasy neměl ulízané, jak bylo zvykem, ale volně mu vlály. Pod nosem měl tenký knírek, po stranách licousy, a zuby se mu blýskaly jak naleštěné kamínky. Vykračoval si lehce, ale od pasu nahoru byl neohrabaný jako slon. „Už jsem se s ním plavil, je to dobrák,“ ujistil mě Crowe.

„Proč má na sobě všechny ty špunty?“

„Má strach z vody,“ vysvětlil mi kapitán.

To se mi nechtělo věřit. „Námořník, který se bojí vody?“

„No jo, divný, co?“

Víc neřekl. Najednou upoutala jeho pozornost nějaká neodkladná práce a já už ho neviděl až do večera, když byla Dračice nachystaná k vyplutí.

Chopili jsme se zdvihacích lan a vykasali plachty. Dračice se skřípěním a vrzáním ožila, jako by se plátno proměnilo v křídla roztažená na kostnatých ráhnech a rozestřená k nebesům. Vítr se stal jejím dechem a s povzdechnutím vyjela z ústí řeky, konečně osvobozená od pevné země. Celá se chvěla nedočkavostí, aby konečně byla na volném moři. Zapadající slunce jsme měli v zádech, ujížděli jsme s odlivem podél doků a skladišť a míjeli jsme suchozemce, kteří se zastavovali a pozorovali nás. Ale vítr byl slabý a s ubývajícím dnem se utišil úplně. A když začal příliv a hrozilo nám, že nás zanese zpět k pevnině, spustili jsme v Downs kotvu a čekali na příhodnější vítr a lepší počasí.

Stál jsem na zádi a zkoumal temnící se moře. Přestože bylo úplné bezvětří, všiml jsem si zpěněných hřebínků vody na východ od nás. Když vyšel z podpalubí kapitán Crowe s dřevěnou bedničkou v ruce,

zeptal j sem se ho, co to má znamenat.

„Goodwinovy písčiny,“ vysvětlil a jen letmo pohlédl tím směrem. „To způsobuje příliv, jak se žene přes písek.“

Opřel jsem se o zábradlí a pozoroval vzdouvání a klesání vody. A pak se objevily písečné boule, některé tmavé, jiné zazářily, když se jich dotkly poslední paprsky zapadajícího slunce. Vypadaly jako záda obřího hada a byla to podivná představa, vědět, že se písčina zrovna teď pohybuje s přílivem, jako by byla živá. A vtom do šera zaznělo zaúpění.

Nejdřív tichounce, pak zesílilo v ošklivý skřek - ostrý a drnčivý, až mi přejel mráz po zádech. Ale když jsem se obrátil, musel jsem se rozesmát.

Kapitán Crowe vytáhl dudy. Na palubě ležela prázdná bednička a kapitán držel podivný nástroj, který vypadal jako opentlené pětirohé zvíře, z něhož chce někdo vymačkat duši. Oči měl vykulené, tváře nafouklé a celé rudé. Začal přecházet sem a tam a kvílení se pomalu měnilo v melodii.

Členové posádky vylezli ze své kajuty na přídi a usadili se společně u kotevního vratidla. Frajer, sedící uprostřed, vypadal ve své podivné korkové vestě jako pouťová atrakce. Vylétlo pár jiskřiček z troudu a za chvíli vesele zažhnuly fajfky. Kapitánova melodie stoupala ráhnovím vzhůru a vířila po hladině moře. Byl to smutný popěvek a já v tu chvíli zatoužil sedět s ostatními muži na přídi, být jen obyčejný námořník a nic víc.

Písnička skončila a ozvala se další, rychlá a veselá. Frajer vyskočil a začal tancovat na vratidle, ruce chvíli v bok, chvíli za zády. Poskakoval a otáčel se, vykopával nohama a ostatní tleskali do rytmu. Najednou byly jeho pohyby ladné a groteskní zároveň. Uvažoval jsem, jestli se Frajer vždycky bál moře. Kdekoliv na lodi se jeho postava vynořila, vypadal vždy spokojený, jako by si vychutnával naše dobrodružství. Ano, Dračice je šťastná loď, říkal jsem si, a naše výprava bude až moc krátká.

Ale v obojím jsem se mýlil.

Ráno jsme opět uvízli v bezvětří. Na obloze zářilo obrovské jasné slunce a vzduch se nepohnul sebemenším vánkem. Jenže v dálce za písčinou jsem viděl plachty obchodních lodí a fregat, které se míhaly

sem a tam. Jiné, mířící do ústí řeky, ještě zachytily vánek, který už k nám nedosáhl.

„Co se stalo s větrem?“ zeptal jsem se kapitána. „Myslíte, že byste uměl vítr přivolat pískáním?“

„Jó, to není větrem,“ povzdychl Crowe. „Za to může Dračice.“ Dotkl se rukou zábradlí. „Myslím, že vyčkává. Čeká, až přijde její čas, abyste rozuměl.“

Během dlouhého odpoledne přijely do Downs další lodi. Vítr je přihnal a zanechal je tam, plachty nečinně svěšené na ráhnech. Celý shluk jich jel s odlivem co nejdál, a když nastal příliv, zakotvily. Do večera kolem nás byl kruh lodí, které nehybně čekaly, namířené přídí ve směru odlivu, trpělivě jak ovce na pastvině.

Večeřel jsem sám, seděl jsem na místě ještě vyhřátém jiným tělem a z kajuty námořníků na přídi se ozýval smích. Jídlo bylo studené a v misce jsem našel zaschlé kousky něčí nedojedené večeře. Zarmouceně jsem se zvedl a raději odešel do své stísněné kajuty na přídi škuneru. Chystal jsem se, že napíšu otci.

Vyhledal jsem papír, pero a lahvičku inkoustu a vykročil jsem zpátky na palubu, abych se usadil ve večerním sluníčku. Ale nedošel jsem tam.

Dveře kapitánovy kajuty na konci chodby byly pootevřené. Škvírou jsem viděl, že sedí na lůžku a zírá ven lodním okénkem. Prsty se dotýkal trupu Dračice a hladil záhyb masivního žebra. Přestože jsem viděl, že v kajutě nikdo jiný není, slyšel jsem ho hovořit. Mluvil příliš tiše na to, abych rozuměl slovům, ale byl jsem si jistý, že neodříkává modlitbu. Nemluvil ani sám pro sebe. Jediné vysvětlení, které mě napadlo, bylo, že rozmlouvá s lodí. Celá scéna, spolu s jeho mumláním, mi připomněla chvíle, kdy j sem byl ještě malý. Maminka onemocněla a ležela už na smrtelné posteli. Otec k ní chodíval, zavíral za sebou dveře a já slýchával podobný hlas, jaký teď vycházel z kapitánovy kajuty.

Vrátil jsem se do své kabiny, aniž jsem ho vyrušil, a za bublavých zvuků vlnek narážejících na bok lodi hned u mého lokte jsem napsal otci krátký vzkaz. Po chvíli jsem uslyšel dupot kapitánových kroků, mířících zpět na palubu, a krátce nato jsem odložil brk na psaní a následoval ho.

Nad Kentem zapadalo slunce. Jak se kapitán shýbal nad dřevěnou skříňkou a otvíral ji, jeho stín na palubě se ohnul s ním. Když vzal dudy do rukou a narovnal se, stín se protáhl a naježil se píšťalami.

Při prvních tónech vyšli námořníci ven ze společné kajuty a usadili se u vratidla, jako by uplynulý den vůbec neexistoval. Za okamžik se Frajer dal do tance, vlasy mu vlály a zátky poskakovaly. Kapitán přecházel po palubě, muži se smáli, tleskali a pokuřovali a já stál sám u zábradlí. Připadal jsem si osamělý a rozhodl jsem se, že se tedy k nim přidám. Vykročil jsem dopředu, přešel kolem hlavního stožáru, minul kabinu, a když jsem došel k přednímu stěžni, jeden z nich vzhlédl. Chvíli se pošťuchovali lokty, pak se jako jeden muž zvedli a zmizeli dolů, do přítmí kajuty. Frajer jako poslední, dalo mu trochu víc práce procpat se palubním otvorem.

Hudba utichla a kapitán Crowe na mě zavolal přes polovinu délky Dračice: „Pane Spencer, pojďte sem, buďte tak hodnej.“

Držel dudy, píšťaly visely dolů a měch v podpaží tiše zasípal, jako by z něj - ale ne doslova - vymačkával poslední zbytky života.

„Nejste členem posádky,“ řekl mi. Jeho hlas nezněl hněvivě. Když ke mně došel, obrátil se a pokračoval se mnou v chůzi podél zábradlí. „Shledáte občas, že být na straně velení přináší osamělý život. Tak to je, ať se vám to líbí nebo ne.“

„Ano, pane,“ přikývl jsem. Věděl jsem, že kuchař se jmenuje Hany a je ze všech tří největší. Podmračený muž s pažema silnýma jako moje stehna. A že tyčkovitý muž se jmenuje Matthew, víc jsem nevěděl. Jednou jsem mluvil s Frajerem, ale s druhými dvěma ještě nikdy.

„Zvyknete si na to. Bude se vám to dokonce líbit.“ Při každém kapitánově kroku mu měch pod paží zamručel. „Až Dračice pozná, že je čas vyrazit, vydáme se za obzor. Pak ještě jedna další krátká zastávka a jsme v Londýně. Víceméně.“

„Jaká další zastávka?“ zeptal jsem se.

Kapitán se zastavil „Otec vám nic neřekl?“

„Co mi měl říct?“

Crowe se zamračil. „Měl asi spoustu jiných starostí.“

Klekl si na palubu a začal ukládat dudy do dřevěné skříňky. „Čeká na nás ještě další náklad. Musíme ho naložit a…“ Potřásl hlavou.

„Otec vám o tom měl říct. Musíme doplnit nákladní prostor..

„Ne. To není pravda,“ řekl jsem.

„Ale jo, je,“ trval na svém. Měchy hlasitě zakvílely, jak se je pokoušel nacpat dovnitř. „Nejspíš jste nikdy nedostal jeho příkazy, poněvadž jste bydlel na Dračici. “

„Zpočátku jsem nebydlel na Dračici, ale v hostinci,“ odporoval jsem. „A on mi tam poslal všechny pokyny.“ Prohlížel jsem si kapsy a hledal otcovy dopisy.

„To jsou staré příkazy.“ Zaklapl víko bedničky a zajistil západky. „Nové přišly do hostince Baskerville. A v nich stálo, co vám teď povídám.“

Když se Crowe opět postavil na nohy, převyšoval mě o pouhých pár palců, nicméně mi na chvíli nahnal strach, neboť jsem v jeho hlase opět zaslechl stopy hněvu. „Nestavte se mu na odpor,“ radil mi docela nedávno Frajer.

Ale kapitán se nerozzuřil. Povzdychl, usmál se a řekl: „Ale není na mně, abych o tom rozhodoval. Jestli chcete dovézt tuhle vlnu do Londýna, kdopak jsem já, abych o tom rozhodoval?“ Díval se upřeně na hlavní stěžeň a prsty si mnul bradu. „Já se nebudu vašemu otci zodpovídat.“

Pozoroval jsem ho a hloubal přitom, jak se mám rozhodnout. Změnil otec ve spěchu plány a zapomněl mě o tom informovat? Nebo snad poslal druhý dopis, který ke mně na palubu Dračice nedorazil?

Bylo nesnadné tomu všemu porozumět. Možná má kapitán Crowe staré příkazy a já mám ty nové. Ať udělám cokoliv, může se stát, že dorazím do Londýna se špatným nákladem. A otec o všechno přijde kvůli mojí pošetilosti. Rázoval jsem po palubě sem a tam a myšlenky se mi v hlavě převalovaly, tížily mě, jako by to byly cihly a nikoliv moje starosti. Téměř jsem si přál, aby mi kapitán Crowe nařídil držet se nových příkazů.

Ale on tam jen stál a pozoroval mě. Chvílemi se optal: „Tak co?“ Nebo: „Jak to uděláme?“

Ale nakonec o našem dalším osudu nerozhodl ani on, ani já. Dorazilo k nám totiž poselství, bylo k nám doručeno po proudu prostřednictvím něčeho, z čeho už napořád budu mívat zlé sny.

Záhadný vítr

Nejdřív to byla jen tečka v ustupujícím odlivu, malá a černá, vznášející se na vodě. Připlavala z mlžného oparu, který halil břeh, a vystoupila ze tmy, měnící se pomalu v úsvit.

Uviděl jsem ji jako první. Nejdřív jsem myslel, že je to kokosový ořech. Zvědavě jsem ho pozoroval, jestli propluje blízko nás. A najednou jsem těsně pod hladinou zahlédl ruce s těstovitě bílými prsty. Hýbaly se, i když jen neznatelně, jako chapadélka medúzy. A tmavá tečka byla lidská hlava. Vtom se černá skvrna změnila v bílou, to když se hlava obrátila obličejem vzhůru, pak zase zčernala, když se ponořila hlouběji a byly vidět jen vlasy. Celý vyděšený jsem zavolal kapitána.

Přišel jen napůl oblečený, a protože si nejdřív upevňoval nákrčník, měl šaty ještě neupravené. Pohlédl dolů do vody a odvedl mě na příď. Stáli jsme nad velkou vyřezávanou dračí hlavou a pod námi šplouchaly vlnky klesající vody.

„Na tohle nejspíš stará Dračice čekala,“ řekl kapitán Crowe. Muž se pohupoval na vlnách, proud ho nesl kousek doleva, poté kus doprava, ale pořád mířil k Dračici. Obeplul záď jedné ze zakotvených lodí a příď jiné. A pak narazil na dračí tlamu a paže se mu rozložily na dřevěné čelisti, jako by se jí chtěl přidržet. Ležel na břiše a vznášel se s obličejem ponořeným ve vodě.

„Umírá,“ řekl jsem.

„Ten už je mrtvý,“ povzdychl kapitán. „Ale raději ho vytáhneme, vypadá to, že nás hledal.“

Matthew se vyšplhal nahoru a z předního stěhového lana dal dohromady provizorní kladku. Slezl jsem dolů, přímo do dřevěné dračí tlamy, a chytil muže za límec. Ruce mu sklouzly z trupu lodi a dotkly se mého zápěstí. Byly tak ledové a lepkavé, že jsem už nepochyboval, že držím mrtvolu. Naskočila mi z toho pomyšlení husí kůže a roztřásl jsem se tak, že mužova hlava začala na vodě poskakovat. Ale to už ke mně dosáhla spuštěná smyčka a já ji navlékl utopenému do podpaží.

„Můžete ho vytáhnout,“ křikl jsem a hned nato jsem se vyšplhal

zpátky na palubu.

Námořnicí zatáhli a tělo se zdvihlo. Zatáhli znovu a posunulo se trochu výš. Jak se postava vynořovala z vody, vypadala jako loutka tancující a hopsající po jevišti. Mužova brada se opírala o hrudník a vlasy přehozené dopředu mu zakrývaly obličej. Za chvíli visel nad zábradlím jako figurína v šedých šatech a v botách s přezkami. Voda z něj crčela na palubu.

„Ten je ale mrňavý,“ podivil se kapitán Crowe. „Pěkný prcek.“ vztáhl ruku, vzal ho za bradu a zdvihl mu obličej. Zalapal jsem po dechu.

„Larson,“ nevěřil jsem svým očím. Džentlmen z dostavníku. Slíbil, že mě vyhledá, dobře jsem si to pamatoval. Chtěl, abych ho vyhlížel. „Jsem mrtvý muž, řekl bych, “ svěřil se mi tehdy. „Dříve nebo později jsem odepsaný.“

„Vy ho tedy znáte?“ zeptal se kapitán.

„Setkal jsem se s ním jen jednou,“ odpověděl jsem.

„Hoďte ho zpátky,“ ozval se za mnou Frajer. Rozesmál se a já měl pocit, že už jsem ten smích někde slyšel. „Vypadá to, že rád plave,“ dodal a přitom se pořád usmíval. „Jde mu to tak dobře, že může být zítra nebo pozítří v Devonu.“

„Nech toho!“ zařval kapitán Crowe. Za poslední dva dny to bylo poprvé, co jsem ho slyšel křičet. „Vytáhneme ho na palubu a až vyjedeme na širé moře, pohřbíme ho.“ Všiml si, že ho pozoruju, a pokusil se o úsměv. „Vystrojíme mu řádný pohřeb,“ dodal.

Přehoupli nebohého Larsona přes zábradlí a položili ho na palubu. Ve chvíli, kdy se jeho boty dotkly prken, se zdvihl vítr. Nebyl silný, ale stačilo to. Přinesl v podivném, studeném závanu od pevniny pach bláta a Dračice sebou několikrát prudce trhla a vzepjala se na kotevním laně jako kůň v postroji.

„Vytáhnout plachty!“ poručil kapitán. Spokojeně se šklebil, očka schovaná v záhybech kůže. „Hlavní, příďovou, stěhovou i kosatku. Trochu pohybu do toho, chlapi! Dračice chce vyjet.“

Larson, se smyčkou stále kolem těla, zůstal ležet ve žlábku u zábradlí. Matthew s Harrym se chopili zdvihacích lan a kapitán se věnoval uvazovacím provazům.

„Pane Spencer, vy se chopte kormidla, když budete tak hodný,“

obrátil se ke mně Crowe. „Pojedeme k jihu, až na konec písčin.“ Plachty vyletěly nahoru a rozvinuly se, třepetaly se ve větru, obrovské a bílé. Kotva byla vytažena nahoru a já cítil, jak nás proud unáší napříč přes Downs. Otočil jsem kormidlem a Dračice se náhle sklonila na stranu. Otočil jsem na druhou stranu a loď se stočila přídí k otevřenému moři.

Vítr, který nám mrtvý muž přinesl, byl vskutku záhadný. Naplnil plachty Dračice, ale jiných lodí se nedotkl a my projížděli zakotvenou flotilou jako tichý, plynoucí mrak. Kolem nás byl zvlněný pás vody, ale všude jinde zůstala hladina klidná. Přejeli jsme na dosah od velkého korábu Východoindické společnosti. Stál tiše v bezvětří, ani vlajky se mu nezavlnily. Na všech ostatních lodích, které jsme míjeli, postávali v řadách u zábradlí muži a s údivem nás pozorovali.

„Vytáhnout košovou plachtu!“ zavolal kapitán Crowe a - stále ještě s pobaveným úsměvem na tváři - otevřel svoji protáhlou dřevěnou skříňku. „Zahraju vám, vy tam nahoře.“

A tak Dračice vyjížděla na moře a přízračným vánkem se neslo kvílení dud. Po levoboku se nám přelévaly duny Goodwinových písčin, na pravoboku jsme míjeli pobřeží Kentu a já stál u kormidla lodi, která byla naším vlastním světem. Horní košová plachta zapleskala ve větru a pak se naplnila. Ucítil jsem přes kolo kormidla, jak Dračice ožila, když se jízda po vlnách zrychlila.

Jenže za chvíli přišel Frajer s tím, že převezme kormidlo.

„Můžete jít,“ řekl. „Já ji teď ukočíruju. Jaký je kurz?“

„Volná jízda,“ usmál jsem se.

„Volná jízda,“ přikývl. „Přímo vpřed. Neměnný kurz.“ Zatvářil se uličnicky. „Pane na nebi, tyhle námořnické řečičky miluju.“

Jak se usazoval u kormidla, paže mu trčely z korkové vesty jako ze sudu. Nemotorně se sehnul a uchopil paprskovité rukojeti kola.

Najednou jsem měl nepříjemný pocit, že ho znám. Ten smích, kolébavá chůze, dokonce pár slov, která použil, mi v tu chvíli připomněly loupežníka, jenž nás zastavil v lesích. Ale na druhou stranu mi bylo jasné, že umí s lodí zacházet a dobře ví, co dělá. Podíval se nahoru do plachtoví, mrknul na kompas a nepatrným pootočením kola nabral půl uzlu na rychlosti. Kýlová brázda za zádí

Dračice se za námi táhla rovná jako vystřelený šíp.

„Můžete jít,“ řekl mi znovu. „Chystají se spustit toho džentlíka. Toho vašeho přítelíčka“

„Malý nastrojený džentlík,“ nazval ho lupič. Pozoroval jsem Frajera, jak řídí loď.

„Už jste toho muže někdy předtím viděl?“ zeptal jsem se.

„Na to se mě radějc neptejte,“ zasmál se Frajer. „Vůbec si nepamatuju obličeje. A se jménama je to ještě horší. Můžu potkat na ulici svoji vlastní matku a říkat si: Kdopak to asi je, tahle paní Hickenbothomová? Ale teď už radši jděte, nebo zmeškáte spouštění. Tlačenka Potřebuje vaši pomoc.“

Na posádkové palubě na přídi nechal kapitán Crowe rozprostřít pruh plachtoviny a vkleče z ní vyřezával pohřební rubáš, šinul se po kolenou a nožem odkrajoval plátno. Mathew s kuchařem stáčeli u zábradlí na návětrné straně spouštěcí lana. Pracovali bok po boku, hlavy skloněné, ale všiml jsem si jejich znepokojených pohledů, kterými kradmo sledovali dění na palubě.

„Ách, pan Spencer,“ přivítal mě Crowe. „Snad byste taky mohl přiložit ruku k dílu.“

Rozprostřeli jsme rubáš a Larsona přenesli - kapitán ho zvedl za nohy, já za hlavu. Byl na něho smutný pohled. Tvář i drobné ruce měl smrtelně bledé, oči pootevřené a zející ústa se svěšenou čelistí.

„Potřebujeme pruh látky na podvázání brady,“ řekl jsem.

„Stačí, když ho zabalíme do rubáše,“ rozhodl Crowe.

„Ne,“ odporoval jsem. „Chci to udělat pořádně.“

Odtrhl tedy úzký proužek látky a podal mi ho. Zdvihl jsem mrtvému hlavu, abych mu podvázal bradu, a zjistil jsem, že má rozdrcené lebeční kosti. Cítil jsem jejich volný pohyb pod prsty.

„Neutopil se,“ otočil jsem se ke kapitánovi. „Někdo ho praštil do hlavy.“

Crowe přistoupil blíž a dloubl Larsona do zátylku.

„Jojo, to by mohlo bejt. Nebo odněkad spadnul.“

„Ať už to bylo jakkoliv,“ usoudil jsem, „stalo se to nedávno.“ Ve vlasech byly znatelné zbytky krve. „Když se vydal k Dračici, byl ještě naživu.“

Crowe pokrčil rameny a zašilhal po mně. „Stejnak ho nemůžem

nechat na lodi. To byste přece nechtěl, že ne?“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. Mrtvé tělo na palubě přináší bezpochyby lodi smůlu. „Ale můžeme o tom někomu říct“

„No jo, to určitě jo,“ přitakal. „To uděláme, pane Spencer“

Začali jsme balit tělo do rubáše. Kapitán postupoval od nohou a přehýbal a uhlazoval plátno. Hany a Matthew přešli k zábradlí na pravém boku, ale velkým obloukem přitom mrtvé tělo obešli, jako když se kočka vyhýbá spícímu psovi. A dali se do práce jen kousek od nás.

Neměl jsem odvahu pustit se do přikrývání Larsonova obličeje a začal jsem raději s hrudí. A jak jsem popotahoval a tiskl plátno, ucítil jsem pod prsty nějaký hranatý, tvrdý předmět.

„Má něco v kapse,“ obrátil jsem se ke kapitánovi.

„To není možný,“ podivil se Crowe. „Frajer už ho prohledal. Jasně, a Matthew taky, že mám pravdu?“

Námořník rychlým pokývnutím přisvědčil. Měl vystouplé zuby a teď, když k nim přidal trhavý pohyb hlavy, mě napadlo, že vypadá jako králík. Když jsem rubáš zase poodhalil, kapitán nesouhlasně zavrčel. „Ne, pane Spencer, chtěl bych to už mít za sebou.“

Osahával jsem Larsonovy mokré šaty a věcičku jsem našel - ne v kapse, ale zašitou do podšívky. Látka byla roztřepená dlouhým máčením ve vodě a já ji snadno prsty roztrhl. Našel jsem pouzdro z naolejovaného plátna.

„Copak to je?“ natahoval Crowe zvědavě krk.

Otevřel jsem chlopeň a z pouzdra se vyvalila voda. Stékala po rubáši mrtvého muže potůčkem obarveným inkoustem na modro. Voda se rozlila po palubě, a jak se Dračice kolébala přes Goodwinovy písčiny k jihu, loužička se přelévala sem a tam. Dopadl na nás stín ze vzedmuté kosatky a vítr chladně zašustil papíry, které jsem z tobolky vytáhl.

První z nich byla na čtyřikrát složená mapa. Byla jen nahrubo nakreslená a v záhybech byly čáry rozpité, ale rozeznal jsem pobřeží Kentu, průliv La Manche a ústí Temže. Připomínala kapitánův výtvor na stole v hostinci Baskerville, ale měla navíc dvě místa označená křížkem. Některá slova byla rozpitá tak, že nebyla k přečtení.

Druhý papír byl dopis, úplně rozmazaný. Když jsem ho zkusil otevřít, málem jsem ho přetrhl vedví.

„Co je tam napsáno?“ zeptal se kapitán Crowe.

Přidržel jsem mu ho k nahlédnutí, ale on zavrtěl hlavou.

„Neumím číst,“ řekl tiše.

Uhladil jsem stránky na prknech paluby. Prsty jsem měl brzy celé modré od inkoustu, protože horní třetina dopisu byla jedna velká šmouha a zbytek nebyl o nic lepší. Ale četl jsem nahlas části, které tyty k přečtení - tu a tam pár slov.

„.přišel s Burtonovou bandou…“

„Burtonova banda!“ vykřikl Crowe.

„. malé voj sko. osmdesát mužů. pašovaný alkohol..

„Tak dost,“ zarazil mě kapitán. „Samé žvásty.“

Ale já pokračoval ve čtení. „. není dost času. jsem podezřelý.“

Poslední věta byla srozumitelná skoro celá. „Hlavní plavba je naplánovaná na šestou noc po úplňku. Kontraband šedesáti sudů bude přivezen na.“

„Na čem?“ zeptal se dychtivě kapitán Crowe.

„To už tady není,“ pokrčil jsem rameny. Zbytek byl úplně rozmazaný.

Vzhlédl jsem od dopisu a uviděl kapitána s nožem v ruce. Vykročil ke mně přes rozházené zbytky rozřezané plachtoviny. Když je překročil, zastavil se a přivřenýma očima mě pozoroval. Také námořníci přestali pracovat. Harry byl přede mnou a Matthew za mnou, a všichni tři tam stáli jako v nějakém němém výjevu a pohupovali se s pohybem lodi na vlnách.

„A co jste z toho vykoumal?“ zeptal se Crowe. „Mně se zdá, že je to snůška pitomostí.“

„Myslím, že mě zkoušel vyhledat,“ uvažoval jsem. „Utíkal před bandou pašeráků a možná potřeboval moji pomoc, aby se dostal do Londýna. Věděl o Dračici. “

„Ech, jste stejně praštěnej jako ten trpaslík.“ Crowe zabodl nůž do látky a odtrhl dlouhý, úzký pruh. Vrátil se s ním k tělu v rubáši a začal mrtvému v kolenou omotávat nohy. „Vraťte mu to zpátky do kapsy, povídám. Nechte ho, ať si vezme svoje tajemství s sebou do

hrobu.“

V tobolce byla ještě jedna věc: malá knížka, spíš zápisníček. Byla nasáklá vodou, a když jsem zkusil obracet stránky, musel jsem je odlupovat jednu po druhé jako slupky cibule.

Matthew s Harrym přistoupili blíž a sklonili se nad notýskem. Matthew hvízdl mezi zuby. Ale kapitán na mne jen letmo pohlédl.

„A tohle je co?“ zeptal se.

„Já nevím,“ pokrčil jsem rameny. Vypadalo to jako nějaké seznamy, ale písmo bylo drobné a rozmazané. Necelá polovina sešitku byla popsaná, zbytek byl prázdný.

„Ta banda,“ řekl Crowe. „Burtonova banda. Slyšel jste o ní někdy?“

„Ano, slyšel,“ přikývl jsem. Byla to jedna z největších pašeráckýckých band v celé Anglii. Pamatoval jsem si, že otec o ní kdysi četl v The Times a rozčiloval se nad tím darebáctvím. Ale už nejmíň rok jsme o Burtonově bandě vůbec neslyšeli.

Dál jsem opatrně obracel stránky, zatímco Dračice klouzala šploucháním zčeřené vody dál. Některé svazky stránek byly slepené jako lepidlem a musel jsem je celé přeskočit. Snad to byly seznamy jmen nic jiného. Už jsem chtěl notýsek zavřít, ale vtom jsem zahlédl až na samém konci zápisky, které nebyly skoro vůbec rozmazané.

„Podívejte se na to,“ ukázal jsem.

Jiným, světlejším inkoustem zaznamenával Larson každý detail pašerácké trasy. Byla tam data a časy. Byly tam dorozumívací signály a odpovědi na ně. Bylo tam všechno, kromě jména lodi a přístavu, ze kterého vypluje. Předčítal jsem dál a kapitán naslouchal, mračil se, a přitom pokračoval v balení mrtvého.

„Kapitáne, to je teď!“ vykřikl jsem.

„Cože?“ Obličej se mu ještě víc nakrabatil. „Mluvte trochu rozumně.“

„Podívejte,“ strčil jsem mu notýsek pod nos, dřív než jsem si uvědomil, že z toho nemůže vzejít nic dobrého. „Datum, měsíc. Děje se to právě teď. Ta pašerácká loď,“ poklepal jsem na stránky, „vyjela do Francie právě dnes ráno.“

„A k čemupak vám tohle všechno bude?“ zeptal se kapitán. „Ve stovce přístavů na pobřeží dlouhém sto námořních mil muselo

dneska vykasat plachty dobrejch tisíc lodí.“ Zavrtěl hlavou. „Mladíku, to máte jako hledat jehlu v kupce sena.“

Měl pravdu a jeho slova mi okamžitě vzala vítr z plachet. Záhadní pašeráci mohli být kdekoliv mezi Londýnem a Devonem, možná ještě v přístavu, možná daleko na moři. Mohli se plavit na korábu se spoustou plachet, stejně tak jako na malém rybářském člunu. Jehla v kupce sena? I ta by byla hračkou ve srovnání s neznámou lodí plující kdekoliv na jihovýchod od Anglie.

Kapitán Crowe vstal, podepřel se rukou v kříži a obrátil se ke mně.

„Jste z toho celej rozčílenej. Pomůžete mi s tím, nebo co?“ Pak se zamračil na Matthewa s Harrym. „Zmizte, vy dva,“ štěkl na ně. „Houby mi záleží na tom, jestli budou spouštěcí lana vzorně stočený. Tady nejste na královský jachtě.“

Larson, hlavu stále nezakrytou a oči pootevřené, vypadal, jako by mě zpoza plátna pozoroval. Dračice jela pod Frajerovým kormidlem plné plachty k jihu a hlava mrtvého se pomalu kolébala ze strany na stranu, jako by na mě muž v potrhaném rubáši smutně pokyvoval. Na Dračici ho nepřivedla pouhá náhoda. Přišel mě požádat o pomoc a já měl pocit, že mu ji dlužím. Sebral jsem mapu i s dopisem a vyskočil na nohy.

„Kapitáne,“ zavolal jsem. „Měníme kurz, jedeme do Francie.“

Strašlivá kletba

„Řekl jste do Francie?“ vytřeštil na mě kapitán oči, jako by nevěřil vlastním uším. „Do Francie?“ opakoval. „Slyšel jsem dobře?“

„Není Dračice stejně rychlá jako kterákoliv jiná loď?“ zeptal jsem se. „Nemůžeme dojet do Francie dřív než pašeráci a sebrat jim koňak, který tam na ně čeká? Nemůžeme dát znamení signálem, který by použili oni?“

Otevřel jsem notýsek a ukázal na zápisky. „Potřebujeme jen dvojici signálních vlajek - modrou a žlutou. Můžeme je vytáhnout

sami, kapitáne.“

Oči mu málem vylezly z důlků. Zíral na mě, jako by zrovna vkročil do blázince a já byl jedním z chovanců. Uvědomil jsem si svůj nadšený hlas a zrudl jsem rozpaky.

„To je pěkná pitomost, že jo?“ řekl jsem omluvně.

„Pitomost?“ podivil se. „Ale vůbec ne, mladíku.“

Slunce vykouklo zpoza kosatky a kapitánův stín se protáhl přes palubu až k mým nohám.

„Jo, přejedeme na druhou stranu,“ pokračoval. „Když napneme všechny plachty, žádná loď Dračici nedohoní. Zaplníme každou škvírku sudama koňaku“ Hlasitě se zasmál. „To je roztomilej nápad,“ pochechtával se. „Báječnej, roztomilej nápad.“

„Ale pak rovnou do Londýna,“ pokračoval jsem v plánech. „Bez ohledu na to, co vám řekl otec. Budeme se řídit mými příkazy.“

Tvář mu potemněla a pěsti se sevřely. Rychle mi došlo, že jím zase začíná lomcovat vztek.

„Tak takhle jste si to sesumíroval,“ osopil se na mě. „Čucháte, že vám to s otcem něco vynese, co?“

„Počkat,“ zarazil jsem ho. „Já..

„Dojedete do Londýna se šedesáti sudama alkoholu, který vás nestály ani vindru. Dobře vám vidím do karet“

Přistoupil ke mně blíž, až jsem cítil na tváři jeho dech.

„Tak abyste věděl, já jsem tady pánem, vy jste ještě zelenáč. Uděláte, co vám řeknu já. Dejte to sem“

Vyškubl mi z ruky mapu a dopis. Pak se podíval na zápisník v mé ruce a chňapl po něm taky. Vytrhl z něj zadní stránky se všemi podrobnostmi o pašerácké trase, které jsem mu ukázal, a zmuchlal je v pěsti. Pošramocený zápisník mi hodil zpátky. Odrazil se mi od hrudi a spadl na palubu.

„Vy mi nerozumíte.“ Sehnul jsem se pro notýsek, ale Crowe ho přišlápl nohou.

„Pojedem do Francie pro koňak,“ řekl, „ale neodvezeme ho do Londýna.“

„Já ho nechci odvézt do Londýna.“

Byl tak mohutný, že j sem k němu musel vzhlížet, a připadal j sem si jak malé dítě.

„Chci dopravit koňak přesně tam, kam by ho odvezli pašeráci. Ke křížku na mapě. Ale vystoupím na břeh - nebo to udělá někdo jiný -a tam na nás bude čekat odměna. Bude to past, kapitáne. Chci nalíčit past.“

Rysy obličeje mu trochu změkly a rudé tváře rychle vybledly, jako když kus rozžhaveného železa vychládá po vytažení z výhně. Ukázal j sem na Larsona.

„Neměl nikoho jiného, na koho by se mohl obrátit. Musím to udělat. Nebo to alespoň zkusit. A až budeme hotovi, chci odplout s Dračicí domů.“ Upřeně jsem se na kapitána díval. Začal se usmívat. „Tak jsem to myslel,“ dodal jsem ještě.

„Dobrá, na vás je, abyste rozhodl, pane Spencer. Jste syn majitele.“

Nadzdvihl nohu z prken paluby. A s gestem, které podle všeho bylo míněno jako výraz dobré vůle, mi špičkou boty notýsek přisunul. „Je to vaše loď, když se to tak vezme. A já jsem jen obyčejnej námořník.“

Nevěděl jsem, co na to říct. Před pár minutami byl pánem on a já jen zelenáč. Jednu chvíli s ním lomcuje vztek a vzápětí by udělal cokoliv, aby mi vyhověl. Jeho úsměv přešel v úšklebek.

„A jestli nás dobrák král George uzná za vhodné vyjádřit své poděkování měšcem guineí, tím líp. Ale proto to nedělám.“

Ty ničemo, pomyslel jsem si. Právě proto to uděláš.

„A teď,“ řekl kapitán zvesela, „pomůžeme vašemu příteli přes palubu.“ Zasunul jsem notýsek zpátky do pouzdra a schoval ho do kapsy.

Znovu jsme se vrátili ke svému ponurému úkolu a pokračovali v balení Larsonova těla do rubáše. Kapitán Crowe se zdál být v lepší náladě než kdy předtím, jako by se zbavil těžkého břemene. Pochechtával se a dokonce mrtvého štípl do tváře, dříve než ubohý pobledlý obličej zahalil. Když tělo leželo mezi námi, zabalené jako velká kukla, poslal mě kapitán do podpalubí pro nějakou zátěž.

„Kámen na zatížení,“ vysvětlil mi. „A koukejte přinést nějakej pořádnej.“

Vzal jsem lucernu a zamířil dolů, až do nejhlubších útrob lodi, ke dnu, kde mezi žebry šplouchala páchnoucí kalná voda. Šel jsem

pomalu dál v kruhu světla, které zahánělo šváby do úkrytů, a kolem mě se ozývalo sténání a praskání lodního trupu prodírajícího se vlnami, prostory, kterými jsem musel projít, byly malé a stísněné, musel jsem přikrčit a vrhané stíny se zvětšovaly a pitvorně nakláněly. Najednou jsem se zarazil, protože jsem uslyšel, že za mnou někdo jde.

Když jsem se zastavil, znehybněl. Když jsem se pohnul, popošel také. Zaslechl jsem slabé zavrzání dřeva, jak zrychlil, aby se víc přiblížil. Byl tichý jako kočka. A vtom jsem ucítil něčí ruku na rameni. Leknutím jsem vykřikl. Přitiskl mě dolů k lodnímu trupu.

„Hrozí ti nebezpečí, chlapče,“ řekl tiše.

Zkusil jsem vstát a obrátit se k němu, ale námořník mě pevně držel.

„Dávej si pozor,“ varoval mě. „Jeden z mužů na palubě se pokusí tě zabít.“

„Kdo?“

Chvíli jsem slyšel jen jeho dech. Pak řekl: „Ten, od kterého bys to nejmíň čekal.“

„Ale kdo je to?“ zeptal jsem se znovu.

Stiskl mi rameno silněji. „Chce získat tajemství mrtvého. Schovej si ho na bezpečné místo.“

„Kdo jsi?“

„Nikdy jsi mě neviděl.“ Stisk se uvolnil.

S obtížemi jsem se postavil na nohy, obrátil se a zdvihl lucernu. Ale námořník zmizel beze stopy a já neviděl nic než okolní stíny. Jako by tu nikdy nebyl. Ale pocit, že tu někde blízko ve vlhkém vzduchu stále je, mě neopouštěl. Dlouho jsem zůstal nehybně stát, naslouchal a rozhlížel se. Ale jen stíny se tu a tam pohnuly. Jen dřevo lodi a voda vydávaly nějaké zvuky. Konečně jsem vykročil dál k zádi.

Dostal jsem se do lodního skladiště, pochmurného prostoru pod kormidlem, kde při každé změně směru klepalo a rachotilo hlavní táhlo kormidla, velké jako stropní trám. Tažná lanka byla nehezky prověšená, skřípala v kladkách a kvičela, jako když poráží čuníka. A tady jsem konečně našel hromadu oblých a hladkých kamenů a chystal se jeden z nich sebrat.

Kormidlo se otočilo a táhla zaskřípala. Slyšel jsem proudění vody, zavřeštění racka. Myslel jsem na Frajera u kormidla, kterého ode mě oddělovala jen prkna paluby. Nezdálo se mi pravděpodobné, že by mi chtěl ublížit, ale… „Ten, od kterého bys to nejmíň čekal.“ Měl jsem najednou pocit, že na mne byla uvalena strašlivá kletba, že muž, kterému důvěřuji, mi ublíží. Ale který? A proč? „Chce získat tajemství mrtvého. “

Srdce mi hlasitě bušilo, když jsem vytáhl z kapsy Larsonovu tobolku a vyjmul z ní notýsek.

Postavil jsem lucernu na dno a klekl si vedle ní. Kolébala se na prknech a kov tiše klapal. Otevřel jsem zápisník a natočil ho tak, aby na něj dopadalo světlo plamene. Voda písmo rozmazala, ale bylo zřejmé, že v notýsku je zapsán seznam jmen - nejspíš pašeráků. Některá jména byla rozmazaná, jiná se zachovala. Ale všechna se vodou obtiskla zrcadlově na předchozí stránku. Sem tam bylo některé tak čitelné, že nápadně vyvstalo: Richard Harks, mlynář; Gordon Burns, mastičkář. Někde v notýsku bude jméno, které znám, ale seznam nebyl nijak uspořádaný a mnohé zápisy nebylo možné vůbec přečíst. Lucerna na zemi vedle mě se kolébala, ťuk, ťuk, ťuk.

Najednou ťukání přestalo. Ozvěny praskání a vrzání dřeva se nesly lodním prostorem. Nad hlavou jsem slyšel zvuky kroků. Dva nebo tři lidé, těžko říct. A najednou se loď prudce naklonila na stranu a já přeletěl ke druhé stěně podpalubí.

Narazil jsem na trup a pozoroval lampu, jak se chvíli kymácela na hraně a pak se skutálela dolů za mnou. Sklo se roztříštilo a olej vytekl. Knot prudce vzplanul, pak pohasl a hořel dál slabým, mihotavým plamínkem. Bez rozmýšlení jsem po něm skočil, abych ho uhasil dřív, než chytne rozlitý olej a oheň se rozšíří po celé lodi.

Kormidlo přejelo s rachotem na stranu a zase zpátky, táhla hlasitě skřípala. Vtom se paluba s trhnutím srovnala.

Zůstal jsem sedět v téměř naprosté tmě, jediný slabý paprsek světla ke mně pronikal kolem ostění kormidla. A s ním ke mně doléhalo vřeštění racků a pěkně mě znervózňovalo. Jak jsem tam dřepěl v tom stísněném prostoru s notýskem v ruce, přepadl mě najednou strach, že muž, který mi chce ublížit, mě tady najde. Vsunul jsem zápisník zpátky do pouzdra a schoval ho do hromady

kamení, pěkně hluboko.

Třesoucíma se rukama jsem sebral velký kámen a klopýtal zpátky cestou, kterou jsem přišel.

Kapitán Crowe na mě čekal u poklopu lodních schůdků. Vzal ode mne balvan a já šel přes palubu za ním. Frajer stál u kormidla, ale Matthewa ani Harryho jsem nikde neviděl.

„Zabloudil jste tam dole?“ zeptal se přes rameno kapitán.

„Rozbila se mi lucerna,“ vysvětlil jsem mu.

„Najeli jsme na písčiny,“ zavrčel. „Podívejte, daly se do pohybu.“

Kapitán zasunul kámen do rubáše, až dolů Larsonovi k nohám a přivázal ho pruhem plachtoviny. Na námořníka to byla lajdácká práce, ale Crowe byl nedbalý, když šlo o lana a úvazy, a každá šňůra, které se dotkl, se změnila v propletenec k nerozvázání. Když byl hotov, vypadal rubáš jako výtvor obřího pavouka, všude z něj visely chumáče roztřepených nití a vláken.

„Vezměte ho za hlavu,“ řekl mi. Zdvihli jsme ho na postranní val a přidržovali v houpavém pohybu Dračice.

„Svěřujeme tvé tělo hlubinám,“ odříkával Crowe. „Odpočívej v pokoji.“ Potom jsme mrtvého postrčili a on se překulil přes zábradlí dolů. Kámen narazil se žuchnutím na lodní bok, plátno se s hlasitým ššššš otřelo o prkna a mrtvola žbluňkla do vody. Ledová tříšť vysoko vystříkla.

Bok po boku jsme shlíželi z paluby na moře pod námi. Kapitán Crowe se opřel rukama o zábradlí, hluboko se vyklonil a upřeně hleděl k zádi. „To není špatné, takhle skončit,“ podotkl. „Líbilo by se mi to víc, než…“ Zarazil se a natáhl se ještě dál, až jsem měl obavy, že přepadne dolů. „S posvěcením,“ zašeptal.

Vedle boku, na úrovni bočních lan hlavního stěžně, vyplaval Larson k hladině. Na prstech a pažích mu vlála zachycená vlákna cárů látky, jako by se mu v zoufalém boji podařilo se z rubáše vyprostit. Jedině pruh plátna, který jsem mu uvázal pod bradou, zůstal na svém místě a zdůraznil ošklivý úsměv sevřených rtů.

Mrtvý plul těsně pod čárou ponoru a narážel do trupu pomalu ho míjející Dračice. S kapitánem v závěsu jsem utíkal na záď. Když jsme probíhali kolem Frajera u kormidla, křikl na nás: „Co se děje? Co se stalo?“

Larson plaval v kýlové brázdě a převaloval se ve zpěněné vodě. Chvíli jsme viděli hlavu, pak chodidla, potom ruce a nohy najednou - vypluly paže a vznášely se na hladině, a když se tělo převrátilo, zíral na nás mrtvý očima jakoby vytřeštěnýma hrůzou.

Dokonce Frajer se přišel podívat, jenže když opustil kormidlo, Dračice zakolísala, přestala držet přímý směr a kýlová brázda za námi se rozklikatila v dlouhých křivkách. Ale ať se loď otočila kamkoli, zůstával v závěsu, chycený ve vířící vodě jako poleno uvízlé pod vodopádem.

„To se mi nelíbí,“ kroutil hlavou Frajer. „Pranic se mi to nelíbí.“

„Potřebujeme víc plachet!“ křičel kapitán. „Stěhovou nahoru! A hlavní košovou taky.“

Otočil se na patě a díval se dopředu, nahoru k můstku. Kolo kormidla se otáčelo doprava doleva a trhalo za smyčky provazu, kterou Frajer přehodil přes hlavní rukojeť.

„Uvidíme, jak rychle dokáže mrtvý plavat.“

Znovu jsem převzal řízení. Frajer křikl na druhé dva a ti se jeden za druhým vypotáceli z kabiny pro posádku. Nenápadná dvojice, oba spokojeni s tím, že zůstanou zalezlí ve tmě, dokud je někdo nezavolá. Jako duch na válečné lodi vikingů, čekající na zavíření bubnů. Jeden z nich ke mně ve skrytu stínů přišel, ale já neměl ani potuchy, který z nich to byl, žádný z nich nedal nic najevo.

Zadní vítr zesílil. Zachytil se do plachet, napjal je a já cítil, jak Dračice vyrazila kupředu. S palubou skloněnou, s lanovím napjatým a bzučícím, jsme uháněli svištící vodou k francouzským břehům.

A mrtvý muž za námi.

Skvělý Tommy Duster

Dračice měla silný vítr v zádech a nechala brzy pevninu daleko za zádí. S vykasanými plachtami se hnala vpřed, ale uniknout tělu se jí nepodařilo. Stále se drželo za námi, chycené v proudu vody a rotující ve vírech vln zčeřených do pěny. A rackové se slétali v celých

hejnech.

Vřeštěli mi kolem hlavy, jak jsem stál u kormidla a mířil se škunerem k jihu. Jejich stíny se míhaly po palubě a v plachtoví. Neohlédl jsem se však ani jednou, už jejich pokřikování, když klovali do mrtvého těla, bylo dost hrozné.

„Vezmu si kormidlo,“ přistoupil ke mně kapitán Crowe, poté co se plachty napjaly a táhly nás kupředu. Poodstoupil jsem stranou a stáli jsme společně na palubě, nakloněné k pravoboku. Racci poletovali kolem nás, a kdykoliv se některý z nich příliš přiblížil, kapitán ucukl.

„Mrtvý za zádí,“ zavrtěl hlavou. „Jde mi z toho mráz po zádech.“

Rukojeti kormidla vypadaly v jeho velkých rukou tenoučké jako tužky. Prudce s nimi škubl a dráha Dračice se zavlnila. Mrkl dozadu, ale nic víc.

Na zádi stál Frajer ve své korkové vestě a v ruce držel lodní hák. Bodl s ním dolů k vodě, pak s ním zamával ve snaze trefit některého z racků, kteří mu kroužili kolem hlavy.

„Pro něj je to ještě horší,“ pokývl k němu kapitán. „Takové příhody ho děsí. Chudák Frajer, je pak celý vyplašený, nemá srdce dívat se na zlé věci.“

„Znáte ho dobře?“ zeptal jsem se, ne však jen z pouhé zvědavosti.

Crowe za kormidlem ztuhl. Byl to jen nepatrný pohyb ramen a paží.

„Kampak tím míříte?“ zeptal se s náznakem netrpělivosti v hlase.

„Ten loupežník,“ řekl jsem. „Muž, který postřelil otce. Vypadal trochu jako Frajer.“

„Jako Frajer?“ rozesmál se Crowe. „Nikdo nevypadá jako Frajer. Ten je jen jeden.“

Vylíčil jsem mu naši noční příhodu na opuštěné cestě. Jak někdo vystřelil na mého otce a jak ho Larson zahnal.

„Mluvil jako Frajer,“ trval jsem na svém. „Stejně se pohyboval a stejně se smál.“

„To si neumím představit,“ kroutil hlavou Crowe. „Frajer sám v lesích? Úplně za tmy? To se mi nezdá, mladíku. Znám ho už léta a -nene, to mi k němu nepasuje.“

„Ale jak mluví…“

„No jo, je mluvka“ přikývl kapitán. „Je užvaněnej, to je všechno. Žije v maličký chatrči se ženou a se sedmi děckama. Jsou to učiněný andílci.“

Viděl jsem, že mluví pravdu. Pokud ji ovšem znal. Jestli byl Frajer opravdu loupežníkem, nikdo by tím pravděpodobně nebyl víc překvapen než Turner Crowe.

„Vidíte všechny ty špunty, co má po sobě?“ zeptal se. „Ještě jako kluk se málem utopil. Nesl nějakou bednu, uklouzl, spadl pod ni a bedna ho zamáčkla do bláta jak brouka. Když ho vylovili, byl už málem po smrti, jako to tělo tamhle vzadu. A od tý doby se bojí moře.“ Ukázal palcem. „To je náš Frajer. Má hrůzu z vody, děsí se větru, bojí se vlastního stínu.“

„Proč je tedy námořníkem?“ podivil jsem se.

„Frajer?“ rozesmál se kapitán. „Frajer není žádnej námořník.“

„Není loupežník a není ani námořník.“

„Kdo tedy je?“

„Prostě Frajer,“ řekl kapitán Crowe. Zřejmě to považoval za dostačující vysvětlení. Silně škubl kolem kormidla a Dračice se stočila tak prudce, že se konec ráhna hlavní plachty ponořil do vody.

Frajer na zádi byl najednou vysoko nade mnou, jak se loď sklonila na bok a zároveň zanořila příď. Stál široce rozkročený, vlasy rozcuchané, a oháněl se lodním hákem po raccích. Vypadal v tu chvíli jako rytíř, fantastický rytíř v klání s oblaky a hejnem ptáků. Vtom se Dračice stočila na druhou stranu a Frajer se ocitl hluboko pode mnou, tentokrát na pozadí moře s bílými čepičkami pěny na vlnách. A ve zpěněné brázdové vlně se míhaly Larsonovy ruce jako lopatky větrného mlýna.

„Pořád tam je?“ zeptal se kapitán.

„Pořád,“ přikývl jsem.

„Sedm uzlů,“ sevřel Crowe pevně rukojeti kormidla. „Dělá sedm uzlů, možná i víc“ Pohlédl na záď, pak zpátky na příď. „Matthew si myslí, že je to kvůli vám,“ řekl ponuře „A to samý co Matthew si myslí i Harry. Říkaj, že jste troll. Že jste očarovanej“

„Vy se zase necháte unášet hněvem,“ řekl jsem sarkasticky. „To je jediný důvod, proč za námi ještě plave.“

„Jste blázen,“ zadíval se na mě. „Je to znamení. Čeká na dalšího.“

„Na koho?“

„Na dalšího mrtvého!“ vykřikl kapitán. „Drží se za lodí, protože ví, že se k němu přidá druhý.“

To bylo poprvé, co jsem o této námořnické legendě slyšel, a obešla mě hrůza. Na palubě Dračice nás bylo pouze pět.

„Zmizte někam,“ obořil se na mě. „Nechte mě samotnýho.“

Šel jsem až na samou příď, vylezl na čelen a obkročmo se na něj posadil. Odtud se nejlíp pozoruje moře. Naklonil jsem se hluboko dopředu, až jsem se hrudí dotýkal dřeva. Pevně jsem objal čelen rukama a shlížel jsem na zpěněnou vodu protékající dračí tlamou.

Dřevěné čelisti pravidelně stoupaly a klesaly, jako by se zakusovaly do vln a přežvykovaly je na pěnu. Tlama zmizela pod hladinou, pak se vynořila z moře a mezi zuby jí crčela voda. Obrovská hlava se vzepjala, vodní tříští nelítostně zazářily žluté oči a vzápětí se ponořila zpět do vln. Zvuky vody se mi změnily v dračí

řev, nádechy a výdechy.

Pozoroval jsem zapadající slunce. Obloha zrůžověla, po chvíli zčervenala a mě naplnily zlé pochybnosti. „Pojedeš rovnou do Londýna,“ napsal mi otec. A já zatím ujížděl opačným směrem. Kdybych teď šel za kapitánem a řekl: „Obraťte loď,“ co by udělal? Varoval mě námořník v podpalubí před ním, nebo před Frajerem? „ Ten, od kterého bys to nejmíň čekal,“ řekl neznámý. To přece nemůže být Matthew ani Harry. Nemají důvod mi ublížit. Ale v tu chvíli jsem si uvědomil, že to může být kdokoli z nich.

Za soumraku začalo tělo zůstávat pozadu, pomalu, pomaloučku se vzdalovalo od lodi a s ním i rackové, až byli to jediné, co jsme viděli - hejno vířících ptáků, světélkující v ubývajícím světle.

Kapitán Crowe mě zavolal na záď a předal mi kormidlo. Vítr zesílil a po chvíli ještě víc, až se všechna zdvihací a upínací lana a stejně tak otěže a vzpěry napjaly k prasknutí, tuhé jako železné tyče. Odzadu se na nás přivalily mraky a přikryly měsíc, celou noc jsme nezahlédli ani hvězdičku. Odstál jsem si svoji službu u kormidla při slabém světle ze skříňky s kompasem. Chvějící se paluba se střídavě zdvihala a klesala. Vlny jako by vyčkávaly a vrhaly se na nás ve chvíli, kdy jsme na ně narazili, a otřásaly přídí s takovou silou, že jsem to pocítil v prstech, svírajících rukojeti kormidla. Dělal jsem, co jsem mohl, abych udržel Dračici alespoň přibližně v kurzu.

Ale plachet jsme se ani nedotkli, vůbec jsme se nepokusili lodi plavbu usnadnit, přestože vítr stále sílil. A když se zdálo, že přestávám kormidlo zvládat, objevil se Frajer, ochotný mi pomoct. Tlačil rukojeti na závětrné straně dolů, zatímco já je na druhé straně táhl nahoru, jako když se řeže pilou.

„Povedená noc,“ ulevil si. „Pěkně zatracená noc. Jedině krysy na půdě by mě dokázaly vyhnat z domu za takového větru.“

„Proč jste tady?“ zeptal jsem se.

„Proč je někdo někde? To je otázka.“ Byl víc než o hlavu větší než já, ale na nakloněné palubě jsme měli tváře téměř na stejné úrovni. „Peníze, příteli. Stříbro a zlato.“

„ Chci slyšet cinkot stříbra,“ řekl loupežník. „Stříbra a zlata.“

„To je i důvod, proč jste tady vy,“ pokračoval Frajer. „Proč je mrtvý tam, kde je, a proč já stojím vedle vás. Svět je jako velký

hodinový stroj a peníze jsou kyvadlo, závaží, které ho drží v chodu. Peníze postřelily vašeho otce.“

„Cože?“ vykulil jsem oči. „Jak to víte?“

Frajer pokrčil rameny. „Tak jsem to slyšel. Tlačenka mi to pověděl“

„On vám to řekl?“ zeptal jsem se překvapeně, ale vůbec jsem se nezlobil. Kapitán tedy šel rovnou za Frajerem a vyklopil mu můj příběh.

„Teď se nerozčilte,“ uklidňoval mě předem. „Zeptal se mě, jestli jsem tam byl, to je všechno.“

Zářivě se usmál a kníry se mu pohybovaly ve větru. Korkové zátky na něm při každém pohybu zaskřípěly jako staré panty.

„Řek jsem mu, že možná byl. Neříkám, že byl, říkám, že možná byl. Jsem postrachem říše. Jméno skvělého Tommy Duskera znají od Romney Marsh po Ramsgate.“

Pronesl ta slova s velkým důrazem. Zatřásl hlavou, až se mu vlasy rozevlály a oči mu zazářily v tlumeném světle kompasu jako dva levandulové drahokamy.

„Možná jste o mně v Londýně slyšel?“ vyzvídal.

„Ne, neslyšel.“

Úsměv pohasl a vystřídal ho smutný pohled. „Dobrá, však jednou uslyšíte,“ řekl. „Přijde den, kdy o mně uslyšíte. Možná mě nejdřív pověsí, ale uslyšíte o mně zcela jistě. V posledním koutku království budou znát mé jméno. V koloniích i na Trinidadu budou říkat, Jistě, znám Tommyho Duskera,‘ a hned nato ,Kdože je teď králem, říkáte?‘“

Zdvihl hlavu a upřel zraky na hlavní plachtu, naplněnou zadním větrem. Oči měl zahleděné kamsi do dálek. Bylo mi z jeho pohledu jasné, že Frajer je neškodná dušička, plná řečí a fantazií.

Přitlačil na kolo kormidla a Dračice s burácením rozčísla vlnu.

„Už je v pořádku, pravda?“ zeptal se.

„Kdo?“

„Váš otec.“

„Ano, úplně,“ ujistil jsem ho.

Nepodíval se na mne, jen přikývl. „Tak to jsem rád.“

Silný, ale přitom stálý vítr nás hnal napříč průlivem. Slabá záře,

která vycházela ze skříňky s kompasem, byla jediným světlem na celém světě, jako by Dračice byla záhadným poslem, přenášejícím slunce tmou do úsvitu. Představoval jsem si, že z dálky vypadá škuner jako jiskřička uhánějící nocí. Ale vzpomněl jsem si, že někde blízko nás rozráží vlny ve stejném kurzu jiná loď a míří do téhož malého přístavu pro tentýž kontraband.

,Co když tam dojede dřív než my?‘ uvažoval jsem. Možná přistaneme, jen abychom zjistili, že náklad je pryč. Co tomu řekne kapitán Crowe, že ho ženu celou tu dlouhou cestu pro nic za nic?

A pak mě napadla ještě horší možnost. Co když pašeráci nedorazí dřív než my? Co když přijedou a najdou nás tam?

Původce mých nočních můr

Ten rok sice panovalo mezi Anglií a Francií příměří, ale po většinu mého života byly obě země ve válce. Od dětství jsem měl z Francouzů hrůzu, protože jsou surovci a neurvalci. Když jsem byl malý, nečíhalo na mě ve stínech pod postelí nebo za zamrzlým oknem divoké zvíře, ani zlý duch, ale krutý, pošklebující se Francouz.

A tak jsem teď trochu s úzkostí pozoroval blížící se pobřeží, černý pruh pevniny, který postupně šedl, jak noc přecházela v úsvit.

Světlá šmouha táhnoucí se podél tmavého břehu se změnila v čáru příboje, ale pozadí zůstalo plné stínů. Tak to byla Francie, původce mých nočních můr, prostírající se do dálky přímo před námi a po levoboku. Nízká, mírně zvlněná krajina, nijak se nelišící od Kentu.

Vítr, který nás hnal přímou cestou z Downs, začal s rozbřeskem ochabovat, jako by jeho úkol byl splněn. Dračice už se nenakláněla až po zábradlí do moře, ale mrštně se proplétala od vlny k vlně. Majestátně plula dál a já sloužil svoji poslední hlídku sám u kormidla, dokud mě kapitán neposlal pryč.

Přinesl signální praporky, svazek jasně zářící barvami - modrou, bílou a žlutou.

„Vytáhněte je nahoru,“ řekl mi. „A pak už jděte, mladíku. Znám tyhle vody důvěrně, provedu ji sám.“

Byla to nejpodivnější dvojice signálních vlajek, jaké mohla loď vyvěsit. Jedna oznamovala vjezd do přístavu, druhá vyplutí. Kapitán Crowe pozoroval, jak se šplhají nahoru po zdvihacím laně, a suše poznamenal:

„Nebudou z toho moudrý, jestli přijíždíme nebo odjíždíme.“

Vlaječky se třepetaly ve slábnoucím větru, modrá nahoře a žlutá pod ní. Znovu jsem si vzpomněl na otce a doufal jsem, že by souhlasil s tím, co dělám. Dračice teď vlastně byla pašerácká loď a já ji do toho zatáhl. Francie ležela přímo před námi a Dračice k ní neodvratně mířila.

Vrátil jsem se na své místo na samé špici a měl jsem legrační pocit, že čím víc dopředu popolezu, tím dřív na pevninu dorazím. Vyřezávaná dračí hlava pode mnou nabírala do tlamy vodu a se skřípěním zubů ji drtila na pěnu. Pozoroval jsem břeh míjející nás po levoboku, vzdálený už jen na jednu mořskou míli, krabičky domků a různé odstíny zeleně lesů a polí. Ale moře patřilo jen nám a záhadná loď, která snad byla součástí našeho dobrodružství, nikde v dohledu nebyla.

Země se pomalu přibližovala a zvětšovala se, jako by se k nám natahovala. Obepluli jsme skalnatý mys a za ním, jako když se otevřou dveře, se objevila zátoka s vesnicí na břehu. Ideální místo pro zakotvení Dračice.

Frajer spustil radostný pokřik a z podpalubí vylezli Matthew s Harrym. Spustili jsme košovou plachtu, a když jsme objeli útes, klesla dolů i příďová. Moře, chráněné mysem, se najednou zklidnilo a pofukoval jen slabý nárazový větřík. Už jenom s hlavní plachtou a kosatkou jsme chvíli zvolna, chvíli rychleji projížděli flotilou ukotvených rybářských člunů, minuli jsme malou brigu a ještě menší dvoustěžňovou plachetnici pod anglickou vlajkou.

Uslyšel jsem zaskřípění a vedle mě stál Frajer, kulaťoučký ve své korkové parádě. „To je Doverská holka,“ ukázal na plachetnici. „Báječná stará pašerácká loď. Vsadím se, že přijela pro náklad čaje. Pro čaj a sardinky.“

Seděla tak nízko na vodě, že měla palubní odtoky skoro zatopené.

Projeli jsme po její závětrné straně a zaplavil nás oblak tak silného zápachu ze zkažených ryb, že jsem téměř viděl stoupat oblak pachu z podpalubí.

„Udělala by líp, kdyby co nejdřív vyjela,“ ušklíbl jsem se.

Frajer se zasmál. „Ta bude čekat nejmíň ještě den. A to bude pak teprve síla!“

„Ale co ty ryby, nebudou potom stát ani za zlámanou grešli,“ kroutil j sem hlavou.

„Jasně že nebudou,“ přitakal Frajer. „Ale zakryjou vůni čaje. Kdybyste byl celník, přehraboval byste se jim v nákladu?“

O tomhle pašeráckém triku jsem ještě neslyšel. „Jak to všechno víte?“ zeptal jsem se ho.

„Žiju v Kentu a slyším všelijaký řeči,“ odpověděl. A pak opět nasadil svůj frajerský úšklebek. „A samozřejmě jsem si taky k řemeslu přičuchnul. Co byste řekl tomuhle? Vylákal jsem královské kutry na řadu povedených honiček. Pronásledovali nás průlivem kolem dokola jak smečka psů s vyplazenými jazyky. Celníci? Jojo, třesou se hrůzou před Skvělým Tommym Duskerem.“

„To jistě třesou,“ přisvědčil jsem, v duchu jsem si však byl jist, že netřesou.

Naparoval se jako páv. „Máte štěstí, mladíku, že se plavíte se mnou. Budete mít báječné historky pro vašeho otce!“ Poplácal mě po rameni a ukázal na druhý konec zátoky. „Tam je druhá,“ pokývl. „Ta briga.“

„Vypadá moc malá na to, aby něco vozila,“ podivil jsem se.

„Dvojité dno,“ zamrkal na mě. „Naloží ji za odlivu. Nacpou ji sudama, co se do ní vejde. Musel byste být ryba, abyste je objevil.“

„A na druhé straně najedou na pláž, aby ji mohli vyložit.“

„Chytrá hlavička, nojo,“ přikyvoval. „Byl byste na to jak dělanej.“

Věděl jsem, že bych se měl rozčílit, ale Frajerovy komentáře ve mně z nevysvětlitelného důvodu vzbuzovaly hrdost. Je jisté, že otec mě chválil zřídka, a tak mi dělalo dobře poslouchat Frajerova slova, bez ohledu na to, jak špatné byly jeho úmysly. Opřel jsem se o zábradlí a s příjemným pocitem lehkosti jsem pozoroval přístav okolo.

Na jižním konci se zdvihala nad přístavní hrází řada budov. Byly

vysoké a úzké - tak úzké, že vypadaly jako stlačené dohromady obřím svěrákem. Byly vystavěné z cihel různých odstínů, ze dřeva a kamene, pokroucené a nakloněné, že vypadaly jako shluk tuláků v obnošených, příliš často záplatovaných šatech.

Crowe kormidloval loď k přístavišti s hromadou sudů a se stohy balíků a beden. Mezi nimi stály jeřáby a kladkostroje, dlouhá štíhlá ramena trčící vysoko do stran. Vozy, tažené zmořenými koňmi, přijížděly a odjížděly. A uprostřed toho zmatku stál jako skála v dravém proudu drobný starý muž, slaboučký, v otrhaných šatech. Z uší a z nosu mu trčely chomáčky bílých chlupů. Pozoroval nás z hromady sudů, usazený na vrcholku. Předklonil se a zase se narovnal, přiložil si ruce k hlavě jako klapky na oči.

Dojížděli jsme k přístavišti. Stařík na sudech se postavil.

„Turnere Crowe!“ vykřikl. Byl to zvláštní hlas, který jako by přicházel z jiného světa, vtíravý a znepokojivý. „Turnere Crowe,“ zavolal znovu stařec. „Pamatuješ se na mě, ty zabijáku?“

Crowe se s trhnutím otočil. „Pro všechny svaté!“ vydechl.

„Nezamordoval jsi nás všechny,“ volal kvílivým hlasem mužík. „Jeden zůstal naživu. Jeden zbývá, aby pověděl pravdu.“ Seskočil a pelášil pryč, kličkoval mezi vozy a hromadami zboží jako bělovlasý brouk.

„Počkej!“ zařval Crowe. Byl smrtelně bledý. „Dostanu tě, ty mizero!“ Ruce na rukojetích se mu třásly tak, že se celé kormidlo klepalo.

Podíval jsem se na Frajera. „Kdo je to?“

„Nevím,“ řekl. A rychle dodal: „Musíme sebou hnout. Zůstaňte tu, spustíte kosatku. Držte si spouštěcí lano. Připravte vazáky.“ Vyrazil, až mu vlasy zavlály, a nechal mě stát u zábradlí.

Přístavní molo bylo chráněné mohutným hrazením ze spletených šňůr. Ale kapitán Crowe přirazil s Dračicí tak jemně, že provazy ani nezašustily. Kdyby tam místo nich byla vsazená vajíčka, ani jedno by se nerozbilo.

Crowe mě zavolal ke kormidlu. Chytil mě za paži a řekl: „Dívejte se po tom bělovlasém chlapovi. Pokusíte se ho najít, je to jasný? A jakmile ho uvidíte, dáte mi vědět.“

„Kdo je to?“ zeptal jsem se.

Prsty držící mě za paži se prudce zaťaly. „Musíte se vyptávat na všechno, co řeknu? Řek jsem vám, ať po něm koukáte, a to je všecko, co potřebujete vědět.“

„Ano, pane,“ přikývl jsem. Už jsem si na jeho výbuchy zlosti zvykl. A znovu jsem viděl, jak v něm hněv rychle vzplál a vzápětí zmizel.

„Hodnej,“ usmál se kapitán. „Děláte lodi čest a já to dám vašemu otci vědět.“

Dračice byla uvázaná u mola s čeleném přečnívajícím nad ním. Matthew s Harrym otevřeli dokořán příklopy nákladových jícnů a seskočili dolů. Dělníci začali nakládat sudy. Pokaždé přehoupli přes zábradlí dva, tři zavěšené najednou v síti a spouštěli je do otvorů. Francouzi pracovali s takovou vervou, jakou jsem v žádném londýnském přístavu neviděl.

Kapitán Crowe stál u zábradlí, vše pozoroval a otáčel hlavou sem a tam, jak sledoval dráhu nákladu. V jednu chvíli se smyčka uvolnila a síť se sudy nebezpečně zakolísala. Než se zase stačila srovnat, křikl kapitán na muže obsluhujícího kladku. K mému překvapení mluvil francouzsky, i když s těžkým přízvukem.

„Prenez garde vy tam!“ křičel. „En douce, ty žabožroute mizernej!“ S dupáním přecházel sem a tam po palubě, něco si mumlal a popotahoval se za bílý nákrčník.

Velice mě znepokojovalo, že se v celé záležitosti vyzná a nedělá to zřejmě poprvé. Představoval jsem si, že budeme nakládat potají, obklopeni podezřením, bez velkých řečí. Ale kapitán Crowe nebyl pro Francouze cizincem. Měli z jeho výbuchů potěšení a ohýbali se smíchy, kdykoliv otevřel pusu. Jeden z nich, drobný mužík v obrovských botách, obličej schovaný za vlajícím knírem, chodil za ním a pitvorně ho napodoboval. Několik dalších se tak smálo, že nedávali pozor a nevšimli si sudu, který se vyvlékl z popruhů, spadl a roztříštil se o roubení. Celá loď se okamžitě zahalila oblakem koňakové vůně. Než jsem se nadál, vrhli se Francouzi v celé smečce na palubu a prstem začali vytírat louži alkoholu, který byl tak silný, že byl úplně bezbarvý.

„Za tenhle neplatím!“ hulákal kapitán Crowe. „Levez-vous! Zpátky do práce, vy prašiví psi! A nezapomeňte na ječmenný sirup.

Musím to do poslední kapky obarvit.“

Pocítil jsem záchvěv zoufalství. Strašně jsem si přál, abych nikdy nebyl přijel do Francie.

Crowe si všiml, že se dívám, a jeho hněv se okamžitě obrátil na mě. „Na co civíte?“ vyštěkl. „Řek jsem vám, abyste vyhlížel toho chlapa.“

„Vy za náklad zaplatíte? “ zeptal jsem se.

„To si myslíte, že nám ho dají zadarmo?“ Rozprostřel si dlaň přes obličej a přitlačil prsty. Tváře pomalu ztrácely barvu. Táhl ruku dolů podél nosu, úst a brady a vymazal svůj hněv.

„Podívejte se na to rozumně, mladíku,“ řekl už klidně. „Nemůžeme si sem jen tak přitančit a zase odtančit s nákladem.“

Vzal mě za paži a sklonil se ke mně. Jeho nákrčník mě lechtal na bradě, když mi šeptal do ucha: „Kdyby měli i sebemenší podezření, že všechen ten koňak nečeká na Dračici, je po všem a jsme venku ze hry.“

Setřásl jsem mu ruku. „Znají vás tady,“ nedal jsem se zviklat. „Mluvíte francouzsky a věděl jste, do kterého doku zajet.“

„Co to žvaníte?“

„Nestavte se mu na odpor,“ radil mi Frajer. Ale už bylo pozdě. Zaujal jsem bojovný postoj a řekl mu to rovnou: „Myslím, že jste sám pašerák, kapitáne.“

Čelist mu údivem poklesla a zíral na mě s otevřenými ústy. Čekal jsem, že začne soptit jako ještě nikdy předtím, a instinktivně jsem se přikrčil, když zdvihl ruku. Ale kupodivu mě nepraštil. Jen se podrbal za uchem a svěsil hlavu jako kající se dítě.

„Nejste daleko od pravdy,“ přikývl. „Býval jsem pašerákem. K mému věčnému zahanbení, je to tak.“ Odvrátil se ode mne. „Ale už nejsem, pane Spencer. Tu Burtonovu bandu, co o ní všichni píšou, chci vidět zničenou. Chci vidět ty lotry do posledního viset na šibenici.“

„Viset?“ opáčil jsem. „V hostinci Baskerville jste mluvil jinak.“

„Ech, to byly jen řečičky.“ Posadil se na zábradlí a špičku boty šoupal po palubě. „Pamatuju se na den, kdy jsem vás prvně uviděl, vás a vašeho otce,“ řekl. „Říkal jsem si, že váš otec je skeptik, že vidí kouř tam, kde žádný není.“ Krátce vzhlédl a hned zase oči sklopil.

„A důvěřoval mi natolik, že mi svěřil loď a dokonce vlastního syna. Jenže vy, vy mi nevěříte ani za mák.“

Zdálo, že mluví upřímně, ale už jsem ho zažil hrát na nás habaďůru.

„Vy jste opatrný,“ pokračoval Crowe. „A to je dobře, toho si u mužů cením.“ Neohrabaně si šátral po látce pod bradou. „Podívejte se na tohle,“ řekl a odhrnul bílý nákrčník. A poprvé jsem uviděl krk pod ním. Kolem dokola se táhla tmavá podlitina hrozivých rozměrů.

„Pokusili se mě oběsit,“ vysvětlil kapitán. „Pašeráci. Tohle udělají těm, co se jim postaví.“

Viděl jsem do kůže vypálené stopy po provazu, jasně červené otisky po zkroucených vláknech. Živě jsem si představil pevně utaženou oprátku, lapání po dechu.

„Musím vyrovnat účty,“ dodal a opatrně si zakryl jizvy. „Proto j sem tady, už tomu rozumíte?“

„A co ten bělovlasý muž?“

„To je jeden z nich,“ vysvětlil Crowe. „Netouží po ničem jiném než mi podříznout krk za to, co jsem udělal, abych tu bandu zničil. Tak si, mladíku, vemte můj dalekohled - leží vedle kompasu - a vylezte si nahoru do lanoví. Dobře se po něm dívejte. A nezapomeňte se taky dívat po plachtě na obzoru. Jestli pašeráci dorazí, budou po zuby ozbrojení.“

Pořád jsem tomu muži nedůvěřoval. Ne docela. Ale už se nedalo odčinit, co jsem způsobil tím, že jsem nás sem zavezl. A tak jsem vylezl nahoru a usadil se zády ke stožáru. Dlouhým kapitánovým dalekohledem jsem pečlivě prohlížel průliv i pobřeží kolem nás. Dole čile pokračovalo nakládání a rachot sudů doléhal ke mně nahoru. Jednou se mi zdálo, že se bělovlasý muž mihl na přístavní hrázi, zaplněné davem. Oběhl pár koní, minul otočný jeřáb, přeběhl podél vozu. Ale zahlédl jsem ho jen koutkem oka, pak zmizel pod křivkou přídě Dračice. Namířil jsem tam dalekohled. Ale na druhé straně nevyšel, ani se nevrátil. Úplně zmizel - pokud jsem ho vůbec zahlédl.

Slunce se přehouplo nad vrcholkem stěžně a začalo sestupovat k obzoru dřív, než jsme skončili s nakládáním. Ale konečně jsem slyšel údery zavíraných poklopů nákladních jícnů a pode mnou se těžkým

krokem vlekli po palubě muži dolů na molo. Signální vlajky sjely z lanoví dolů, uvazovací lana byla odhozena na břeh a Dračice, opět volná, zamířila na moře.

Protože jsme předtím vjížděli do přístavu s větrem v zádech, museli jsme teď křižovat proti němu. Pluli jsme od jednoho břehu ke druhému, sem a tam napříč zátokou. Na každé straně jsme se otočili a namířili zpátky. Dračice, naložená sudy, byla pomalá, skoro líná. Ale byl odliv, a tak se nakonec přece jen prokousala z chráněného zálivu a ven kolem mysu.

Už se nezdvihala, aby přejížděla přes vlny. Těžce je rozrážela a rozstřikovala vodní tříšť. Kymácela se a kolébala, pomalu se prodírala na sever k břehům Anglie.

A než se znovu rozední, bude jeden z mužů na lodi mrtvý.

Výstřely z mlhy

Francie, zahalená v mlze, zůstala už dvacet mil za námi, když jsme v dálce, daleko proti větru, zpozorovali plachtu lodi. Kapitán Crowe vzal dalekohled a vyšplhal se do lodního koše na hlavním stožáru, „aby se mrknul“, jak poznamenal.

Matthew s kuchařem se choulili na přídi a Frajer stál vedle mě u kormidla. Držel jsem Dračici natočenou k větru ve snaze, aby plula klidně a rovnoměrně. Přesto sebou na vlnách zmítala tak, že se kapitán proti obloze bláznivě kymácel a musel se pevně přidržovat dřevěných obručí. Vítr byl sice teplý, ale vodní tříšť ledově studená. Lodní plášť, který si kapitán oblékl, aby se před ní chránil, teď kolem něho s pleskáním vlál.

Při pohledu z paluby vypadala vzdálená plachta jako jedna z tisíců zpěněných čepiček vln v průlivu. Ale když jsem ji chvíli pozoroval, začala se zvětšovat, vynořovala se z dálek moře, jako by k nám běžel spirálovitě vířící oblak vodních kapek.

„Je to kutr,“ volal kapitán. „Jede rychle. Kříží nám dráhu.“

Už jsem rozeznával tvar hlavní plachty. Letěla po větru přímo k

nám.

„Otočit!“ zařval kapitán.

Roztočil jsem kolo kormidla. Dračice sebou mrskla napříč vlnami a muži na přídi se vrhli na lana kosatky. Nahoře, vysoko nad vzpěrami lanoví, to kapitánem hodilo z jedné strany na druhou, jak se stěžeň prudce narovnal a opět sklonil. Vlající plášť se mu omotal kolem hlavy a on se snažil z něj vyprostit a neztratit přitom dalekohled.

Blížící se plachta se zvětšila.

„Jede za námi a přibližuje se,“ křičel.

Zamířil dalekohledem kupředu, zpět na záď a kolem dokola, jako by mohl v prázdnotě moře najít místo, kam škuner schovat. Kutr byl rychlejší než Dračice a stále více se zvětšoval, jak se vzdálenost mezi námi zmenšovala. Byla to nejméně třicetitunová loď.

Kapitán Crowe slezl z koše dolů a šel rovnou k zábradlí na závětrné straně. S cvakáním nervózníma rukama zasunoval a vysunoval trubici dalekohledu.

„Dvacet mil do Francie,“ mračil se. „Dvacet mil domů. Ať uděláme cokoliv, ti ďáblové nás uštvou jako smečka psů.“

„Kdo je to?“ zeptal jsem se.

Sotva se na mě podíval. „Kdo asi?“ ucedil mezi zuby.

Pašeráci, samozřejmě. Počkali si na změnu větru a našli si nás, jak prcháme domů naloženi tím, co patří jim. „Budou nejspíš po zuby ozbrojení,“ řekl nedávno kapitán. Teď je pozoroval s hrůzou v očích.

„Máme je na návětrné straně,“ zlobil se. „Zatracenej vítr.“ Nakoukl dolů přes palubu, pak vzhlédl směrem ke kutru. „Stočte ji o fous na závětrnou stranu,“ křikl na mě. „Na plný plachty, slyšíte mě?“

Frajer se ušklíbl. „Na plný plachty. Miluju tyhle řečičky.“

Roztočil jsem kolo a Dračice se prudce naklonila, stočila se a zajela do vln dál na boku. Plachty se naplnily a loď vyrazila kupředu nejméně o uzel rychleji.

„Jedeme naplno,“ hlásil jsem.

Dračice uháněla napříč průlivem a my stáli na palubě a střídavě pozorovali moře před sebou a kutr, držící se za námi. Přímo jsem cítil nesmírnou sílu v jeho velkých, vyboulených plachtách a čelenu

trčícím vysoko z moře.

„Tři hodiny a mají nás,“ podotkl kapitán Crowe.

Náš čelen vyjel nahoru z vln, propadl se a znovu se vynořil v závoji stříbřité mlhy. Slyšel jsem hřmění dračí hlavy a rovnoměrné dunivé údery zadního okraje hlavní plachty. Vlny se vzdouvaly a převalovaly, zmítaly lodí, až ráhno hlavní plachty naráželo na vodu. Plátno bylo skvrnité záplavou tříště, voda stékala z rohů plachet a dál po upínacích lanech, jako by se Dračice ze svého překotného útěku do Anglie celá zapotila.

Cítil jsem váhu jejího nákladu, která ji táhla dolů. Moře se jí vysoko vzdouvalo kolem boků. Už neuháněla lehce jako zázračná klisna. Stal se z ní tažný kůň, naložený a těžce se plahočící, s vlající vodní hřívou.

A kutr se opět trochu přiblížil.

„S mrtvolou v závěsu byla čilejší,“ zasmál se nervózně Frajer. „Kde je náš mrtvý, když ho potřebuj eme?“

„Přestaň s tím!“ utrhl se na něho kapitán. Stál na návětrné straně, prsty zaťaté do dřeva jako dravci spáry, plášť zamotaný větrem. Vypadal jako srostlý s lodí, ani se nepohnul, přestože se paluba neustále nakláněla, klesala a stoupala. Nespustil oči z kutru za námi.

Druzí dva námořníci se posunuli k úponům předního stěžně. Kromě služby u kormidla jsem nikdy neviděl, že by se vydali tak daleko směrem k zádi. Drželi se lanoví a mžourali proti větru. Opět jsem musel přemítat nad tím, který z nich za mnou přišel v tmách podpalubí. A byl druhý námořník ten, kterého se mám obávat, „ten, od kterého bys to nejmíň čekal?“ Zkoumal jsem jejich obličeje, ale žádný z nich nedal najevo, že by si mě teď vůbec všiml. Soustředili se j ako j eden muž na kutr. A všichni dohromady j sme pozorovali, j ak se přibližuje. Najednou Frajer začal zpívat. Jeho hlas byl silný a zvučný a písnička tak smutná, že jsem měl pocit, že mi její rytmus bije s tlukotem srdce. Uprostřed nekonečnosti rozbouřeného moře a s hrozícím nebezpečím v zádech to vyvolávalo dojem, že nás jeho zpěv láká do záhuby. Kutr se ještě víc přiblížil, byl už téměř na dosah ruky. Voda mu v zpěněných proudech stříkala přes příď, nakláněl se a vyrovnával, nořil se do vln směrem k nám. Rozeznávali jsme jednotlivé muže na palubě, bylo jich nejmíň třicet.

A Frajer zpíval. Stál tváří k přídi a vodní tříšť mu stékala po knírech jako slzy.

Žene se dálkami, nocí a tmou, Hvězdy se staly milníkem. Výhně se souhvězdí s Polárkou Zamíří na Mars, obkrouží Jupiter

Na přídi kutru se nadouvala větrem velká nepromokavá plachta. Najednou se uvolnila a zavlála ve větru. Tucet mužů se s ní potýkalo, snažili se ji stáhnout zpět. A pod ní se objevila lesklá černá hlaveň děla.

Zpředu se ozval výkřik. Mathew prostrčil ruku lanovím a ukázal na kutr. Kapitán Crowe vypadal, jako by na silně nakloněné Dračici, těžce se prodírající kupředu, stál našikmo. A Frajer s bolestným smutkem zpíval dál.

Uhání jezdec s pláštěm vlajícím, Přízračný kůň měsícem okovaný Smutná je kráska se srdcem toužícím. Umlklo dunění kopyt v oblacích

„Drž hubu, povídám!“ zařval kapitán Crowe. Otočil se k němu, obličej rudý hněvem. „Zavři klapačku, slyšel jsi?“

Píseň pomalu odumřela a zase bylo slyšet jen burácení moře a dunivé údery hlavní plachty.

„Ty naparáděnej hlupáku! Ty hromotlucký nemehlo!“ řval kapitán Crowe. Byl buď nesmírně rozlícený, nebo vyděšený k smrti. „Mám tě plný zuby. Mám dost tvejch manýru a blbejch vtipů. A ty tvoje pitomý špunty už nemůžu ani vidět.“

Frajer se snažil usmívat, ale rty se mu třásly. Chvíli to marně zkoušel, pak se raději obrátil a dělal, že zkoumá moře na závětrné straně. Dračice se prodírala vlnami dál a naklonila se tolik, že jsem se ocitl vysoko nad Frajerem. Byl tak nízko, že se zdál docela maličký, vypadal ve svém dojemném korkovém obleku jako malý kluk nastrojený pro nějakou dětskou hru.

„Jsi žvanil,“ pokračoval kapitán ve své tirádě. „Jen plácáš nesmysly, samý blbosti. Nemáš ani odvahu někoho zabít. Doufám, že si budeš stejně vyzpěvovat, až se budeš houpat v oprátce.“ Otočil se ke mně a oči mu sálaly jak dvířka od pece. „A vy,“ vyštěkl na mě. „Vy byste…“

Nedokončená věta zůstala viset ve vzduchu. Z ústí děla se vyvalil oblak kouře a za dlouhý, nekonečný okamžik k nám dorazil zvuk.

Vzduch se detonací otřásl takovou silou, že mi zaharašily i kosti v těle. Kousek od našeho čelenu vybuchlo moře gejzírem vody a vzdálené malé postavičky čistily vytěrákem hlaveň.

„Minuli nás,“ ujelo mi bezděčně.

„Vždyť na nás ani nemířili, vy hlupáku!“ ječel kapitán.

Frajer se na mě usmál. Byl to žalostný úsměv. „Nemířili,“ přitakal. „Ale brzy budou, příteli. Tohle bylo jen varování, nic víc. Ale až je omrzí s námi laškovat, zamíří a stěžně se budou lámat jako sirky. Jen počkejte, Johne, a uvidíte.“

Kapitán Crowe mě odstrčil od kormidla. Položil svoje obrovské pracky na rukojeti a poslal Dračici na překotnou jízdu proti větru. Stočil loď tak prudce, že se mi stěží podařilo udržet rovnováhu. Frajer to štěstí neměl. S hlasitým žuchnutím spadl na prkna a za úpěnlivého skřípění a kvílení korkové vesty sjel napříč palubou, znělo to, jako by místo na polštář špuntů dopadl na houf myší.

Prodírali jsme se sem a tam vlnami, kutr kličkoval za námi a neustále se přibližoval. A opět jsme viděli zablesknutí děla, opět zahřměl výbuch a koule přistála kousek před námi. S každým obláčkem kouře jsem pocítil uvnitř silný záchvěv strachu, když železná, nejmíň devítiliberní koule letěla vzduchem a mně se zdálo, že dělo míří přímo na mě.

Kapitán Crowe nastavil tvář větru a začichal. „Cítíte to?“ zeptal se.

Zavrtěl j sem hlavou.

„Mlha. Ještě ji nevidím, ale už ji cejtím v nose.“

Stoupl si na špičky a pošilhával kolem jako jezevec. „Ještě pár minut a budem v suchu.“

„Ukážeme jim vlajku,“ navrhl jsem. „Královskou námořní vlajku.“

Zamračil se. „To je ale pitomost.“

„Není,“ odporoval jsem: „Vytáhneme ji… Přece by nestříleli na vlajku královského loďstva, že ne?“

Crowe na mě zíral. Potom se mu tvář stáhla do starého, lišáckého úsměvu.

„No jasně,“ přitakal. „Kam jsem dal rozum, že mě to nenapadlo.“

Zasmál se a poklepal mi na rameno. „Vemte si kormidlo,“ řekl a

seběhl dolů.

Frajer se vydrápal z paluby ke mně nahoru. Upravil si zátky a zatřepal hlavou.

„Je to starej ničema,“ ušklíbl se. „Ale ohledně mlhy se nikdy nesplete.“

Crowe byl v momentě zpátky a hodil mi svazek vlajek.

„Tady,“ kývl na nás. „Frajere, pomoz mu.“

Připevnili jsme vlajku na zdvihací lano. Rozevlála se ve větru a zazářila barvami - červená, modrá, bílá. Jenže jsme ji ve spěchu připnuli vzhůru nohama, a to je znamení, že loď je v nesnázích.

„Nechte to tak,“ odbyl to Frajer. „Řek bych, že nám opravdu hrozí nebezpečí.“

Ale já ji raději otočil a spolu jsme ji vytáhli po laně až na vratiráhno. Pleskala a práskala nahoře v ráhnoví. Velký červený a modrý kříž v bílém poli, královská námořní vlajka vlající ve větru.

Frajer si ji chvíli prohlížel a pak mrkl dozadu na kutr.

„Už se dohadují,“ pokýval hlavou. „Nevědí, co si o tom myslet, to je jasný. ,To bude nejspíš královská loď,‘ říkají si. A teď se někdo ptá: ,Proč by před námi vojenská loď ujížděla jako zloději?‘“

Srdečně se zasmál. „Něco takového se nevidí každý den.“

Vlajka nám vyzískala jen pár minut. Pak kutr, převalující se na vzdutých vlnách, vypálil znovu, tentokrát daleko přes příď. A na vrcholku jeho stožáru se objevila barevná skvrna, plápolající ve větru. Vytáhli stejnou bílou vlajku válečného loďstva.

„No to se povedlo,“ ušklíbl se Frajer. „Někdy mám pocit, že všichni tady jsme příslušníci královského námořnictva.“

Pozoroval jsem vzdálenou vlajku, zkroucenou a připlácnutou na vratiráhno kutru. Bylo to jako špatný vtip, pašeráci odpoví na naši námořní vlajku svou, která je stejná.

„Možná to je královské námořnictvo,“ uvažoval jsem. „Můžou to být výběrčí poplatků.“

„Jsou moc daleko, abychom si mohli být jistí,“ namítl Frajer.

„Přinesu kapitánův dalekohled.“

Obrátil jsme se k odchodu, ale Frajer mě zadržel. „Na to už je pozdě,“ řekl.

To mě namíchlo a zkusil jsem jeho ruku setřást. Ale ztratil jsem

rovnováhu, zavrávoral jsem a narazil na jeho korkovou vycpávku. Jedna zátka se uvolnila, spadla a poskakovala po palubě.

„Podívejte se,“ ukazoval na kutr.

Za lodí se převalovaly modře a žlutě lemované mraky a s jemným svištěním stoupaly nahoru jako pára unikající z kotle. Obloha potemněla, moře začalo vřít.

„Mlha!“ křičel Frajer. Smál se, tančil a poskakoval kolem.

„Bůh požehnej našemu starouši kapitánu Tlačenkovi. Zase měl pravdu. Vždycky má!“

Mlha se rychle blížila, rozlévala se po hladině a stoupala vzhůru ke slunci. Už dosáhla až ke ku trupu a změnila ho v mlhavý přízrak, v hrozivé, šedé zjevení.

Jenže zásahy jejich střel také nabraly jiný kurz. S kvílením, které ve mně zanechalo malou dušičku, nám nad hlavou prosvištěla koule. Zůstala po ní pravidelná okrouhlá díra přesně uprostřed hlavní plachty, jako by na ni někdo přilípl kolečko modré oblohy. A vzápětí přiletěla další, tak rychle, že to bylo vyslovené šílenství. Slyšel jsem svist, a protože už j sem měl hlavu zakloněnou, viděl jsem na vlastní oči, jak se konec vratiráhna přední plachty rozletěl na třísky.

Frajer se přikrčil pod zábradlí. Vypadal najednou staře a vyděšeně.

„Ouvej!“ vylítlo z něj s úšklebkem, který byl myšlený jako úsměv. „Že se do toho teda pustili.“

A kutr zmizel úplně.

Závany mlhy dosáhly na příď Dračice a pomalu se ovíjely kolem stěžňů. Projeli jsme jimi, potom dalšími cáry, a pak slunce zmizelo a celý svět zbělel. Nedohlédl jsem ani ke kormidlu a vodu pod námi jsem stěží zahlédl. S nervy napjatými k prasknutí jsem čekal na další kouli, která na mě přiletí.

Kapitán Crowe prudce stočil Dračici proti větru a loď se silně naklonila. Ale nebyl dost rychlý. Slyšel jsem další zlověstný sykot a hned nato lidský výkřik, příšerné pronikavé zaječení. Dračice se drala proti větru, třásla se jako poplašený kůň a křik sílil, neměl konce.

„Dostal to,“ vydechl Frajer skrčený u zábradlí. „Panebože, kapitán je mrtvý.“

Nesnáším pohled na krev

Rozběhli jsme se mlhou a našli opuštěné, samovolně se otáčející kormidlo. A kapitán Crowe nikde. Zmizel, nebylo po něm ani stopy. Frajer byl jako šílený. Zoufale nahlížel do odtoků a hledal za skříňkou s kompasem.

„Kapitáne!“ křičel. „Kapitáne!“

A tu se ozval starý známý hlas - nebylo však hned jasné, odkud a z jaké dálky odpověď přišla. „Přestaň s tím hulákáním. Tady jsem.“

„Kde?“ dožadoval se Frajer a přihlouple zkoumal lanoví.

„Tady, ty motovidlo,“ zařval kapitán Crowe. „U předního stěžně.“

„Jděte tam,“ řekl jsem a chopil se kormidla. Roztočil jsem ho k závětrné straně a Dračice - trochu vyvedená z míry - se váhavě odklonila od větru. Ale Frajer se cpal přede mne.

„Já budu kormidlovat,“ požádal. „Prosím. Nesnáším pohled na krev.“

S údivem jsem na něj zíral. Toto je Skvělý Tommy Dusker, vyplašený z toho, že má jít na pomoc zraněnému člověku?

„Prosím,“ opakoval. „Dělá se mi z ní špatně. Je mi nanic, i když na ni jen pomyslím.“

Nechal jsem ho tam a sám vykročil na příď. Než jsem došel k hlavnímu stěžni, škuner už se srovnal. A když jsem dorazil k přednímu, ujížděli jsme houpavě na plné plachty.

Dole na palubě, zády ke mně, seděl kapitán Crowe. V náručí držel tělo a do ramene se mu zatínala zkrvavená ruka. Na jedné straně pokleslá hlava, na druhé vyčnívaly nohy s chodidly stočenými dovnitř.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se.

Kapitán Crowe sklonil hlavu. „Zůstaňte tam!“ vyštěkl. „Tohle nemusíte vidět.“

„Je mrtvý?“ vyzvídal jsem.

„Přál by si, aby byl.“

V tu chvíli jsem si uvědomil, že spolu se mnou se dívá ještě jeden muž. Kuchař Harry stál u stěžně, napůl v mlze, tichý jako postava vytesaná z kamene. Díval se mi přímo do očí, ale nedokázal jsem říct, jestli je v jeho pohledu strach, nenávist nebo soucit. Nebyl jsem v tu chvíli schopný to rozeznat.

„Vraťte se,“ řekl mi kapitán. „Všechno se dovíte.“

Umírající námořník stiskl rukou silněji kapitánovo rameno. Hlava se mu klimbala ze strany na stranu, ale nohy se ani nehnuly. Vypadal hrozně dlouhý, od hlavy k patě dobrých sedm stop. Ale Matthew určitě nebyl tak velký.

Byl jsem si v tu chvíli jistý, že to on mě varoval před nebezpečím. A určitě ho někdo pod rouškou mlhy zavraždil. Přistoupil jsem blíž, Podíval se dolů a -

Ten muž byl roztržený vedví. Dělová koule, či co to bylo, jím proletěla a vnitřnosti spolu se spoustou krve teď zaplavily kapitánův klín. Pohled na tu spoušť mě málem srazil na kolena. Zoufalý pohled ubohého Matthewa, plný hrůzy. Chybějící část těla mezi trupem a nohama. Zavrávoral jsem a dopotácel se zpátky ke kormidlu, kde mě Frajer zachytil a posadil na zem.

„Je to zlý?“ zeptal se. „Nejspíš jo. Ach bože, už to vidím, že je to hrozný.“

Netrvalo dlouho a slyšel jsem šplíchnutí. A za chvíli další. Pomalým krokem se k nám blížil kapitán Crowe, minul nás a došel až na záď. Kudy šel, tam za ním na prknech zůstávaly kapky krve. Svlékl si plášť, smotal ho do uzlíku a hodil přes palubu.

Zůstali jsme na palubě Dračice jen čtyři a s úděsem jsme naslouchali zvukům přicházejícím z mlhy. Zavrzání lana, šplíchnutí vzedmuté vlny a po chvíli hrozivý rachot děla taženého po palubě.

„Tak nás našli,“ vydechl kapitán Crowe. Vzhlédl a já viděl, že má zakrvácený obličej - přes tvář se mu táhly čtyři rovné rudé šmouhy. „Mlha nedosahuje dost vysoko, aby zakryla stěžně,“ řekl. „Frajere, vylez nahoru. A vy,“ obrátil se ke mně, „vezmete kormidlo.“

Frajer se pustil vzhůru po příčkách lanoví a zmizel v mlze. Nevěřícně jsem třeštil oči na kompas - otáčel se, kam se mu zachtělo. A všude kolem nás, na všechny strany, bylo bílo. Stejně nebylo kam zamířit.

„Cejtíte to?“ zavětřil kapitán. „Vítr utichá.“

Měl pravdu. Voda, která předtím s hukotem narážela na dračí hlavu, ji teď omývala s tlumeným šplícháním. Škuner stál téměř zpříma a plachty už nebyly vyduté větrem. Na co dřív stačilo jen se dotknout kormidelního kola, vyžadovalo teď čtvrt otočky.

„Je tady!“ vykřikl Frajer vysoko nad námi.

„Kde?“ ptal se netrpělivě kapitán.

„Vedle nás, copak ho nevidíte? Hned vedle!“

A už jsem ho viděl, nejdřív čelen, pak kosatku a obrovskou hlavní plachtu. Jako náš vlastní stín se přikradl mlhou a připlížil se nám k boku.

„Přilehnout k větru!“ nařídil kapitán Crowe.

Otočil j sem kormidlem, ale jemu to nebylo dost rychle a vrhl se na něj sám. Hlavní rukojeť mě praštila do kloubů na ruce a pak zmizela v rozmazané šmouze s ostatními. Dračice se stočila proti větru a kutr se rozplynul v mlze. Obrátili jsme se na levobok a pak jen s obtížemi na pravobok. Pluli jsme s kosatkou připlácnutou ke stěžni, křižovali jsme proti větru a ručička kompasu rotovala jak roztočená káča. Začínal jsem být z mlhy popletený a dostal jsem halucinace. Nevěřícně jsem zíral na věci a výjevy, které tam nebyly. Flotily fantastických korábů, velikánské obličeje, dokonce dámy procházející se po hladině na obou stranách lodi. A stále jsem slyšel kutr, šplíchání vody o trup, pleskání plachet.

„Kde jenom je?“ zlobil se kapitán Crowe. A pak křikl trochu hlasitěji, aby ho slyšel Frajer: „Kde ten zloduch je?“

„Máme ho teď na levoboku,“ zavolal Frajer zpátky.

Jak já, tak kapitán jsme se podívali pod ráhnem hlavní plachty doleva. Vynořil se nezřetelný stín a zase zmizel. Třeskla rána z děla.

„Objíždí nás dokola,“ řekl kapitán. Roztočil kolo a znovu jsme změnili směr, jak děti tápající mlhou při smrtonosné hře na slepou bábu.

Ale vítr ještě víc zeslábl. Mlha zhoustla. „Jak ovesná kaše,“ ušklíbl se kapitán. Dost výstižné přirovnání. Byla opravdu jako bublající kaše, která vyplnila všechen prostor mezi stěžni a utlumila pohyb Dračice.

Frajer se vrátil na palubu. „To jsem ještě nezažil, takovouhle mlhu,“ ulevil si. „Mám oči úplně vykoukaný, jak jsem je musel kulit.“

„Když nevidíme my je, neuviděj ani oni nás,“ podotkl kapitán filozoficky. Ale vzápětí ztratil řeč, když k nám mlhou jasně dolehl úplně cizí hlas.

„Dobře vás tam slyším,“ sdělil nám.

„Buďte zticha,“ zašeptal chraplavě kapitán. „Ani muk, rozumíte?“

Ten beztvarý hlas byl horší než stíny v mlze. Cítil jsem, jak mě sevřela ledová ruka hrůzy. Pak k nám zalehly zvuky z druhé lodi -dřevo a plachtovina a voda. A z okolní prázdnoty na nás opět zahlaholil hlas, tentokrát jiný.

„Zastavte,“ přikázal. „Toto je Intrepid. Loď Jeho Veličenstva Intrepid.“

Rozesmál jsem se. Vím, že to zní podivně, ale samou úlevou jsem

se rozesmál. Vůbec to nebyli pašeráci.

„Jsou to celníci,“ vydechl jsem. „Všechno je v pořádku, jsou to jen celníci.“

„Jo, je to tak,“ ušklíbl se kapitán.

Už jsem zvedal ruce k ústům, abych zavolal zpátky. Vmžiku jsem měl jeho paži kolem hrdla a dlaň přes pusu. „Žádnej křik,“ vyštěkl na mě. „Ani neceknete.“

Snažil jsem se mu vykroutit, ale byl daleko silnější. Nakázal Frajerovi, aby se ujal kormidla, a vlekl mě kopajícího k zábradlí. Srazil mě k zemi. Přidržoval mě a přitom se vyklonil přes zábradlí. Prsty, svírající mi čelisti jako kleště, mě zdvihaly do výšky, až se mi nohy přestaly dotýkat paluby a já pod sebou viděl vodu proudící podél trupu.

„Jestli uslyším jedinej zvuk,“ varoval mě, „jestli jen pípnete, letíte přes palubu.“

Na mrtvém bodě

Podle zvuků, které se k nám mlhou donesly, jsem usoudil, že kutr s celníky stále krouží kdesi v mlze kolem nás. I kapitán Crowe je slyšel. Zvedl svou velkou zježenou hlavu a zaposlouchal se. Mrskal jsem se mu v rukou jak ryba na suchu a modlil se přitom, aby nám druhá loď přejela před přídí. Ale pleskání plachet a skřípění kladek neúprosně sláblo, až všechny zvuky utichly docela. Ztratili nás v mlze.

Kapitán uvolnil sevření prstů a jediné, na co jsem se v tu chvíli zmohl, bylo důkladné nadechnutí.

„Co dál,“ zadíval se na mě. „Jste bystrý chlapec. Když mi dáte slovo, že budete držet jazyk za zuby, pojedeme dál a dokončíme své poslání.“

Pustil mě úplně a já žuchl na palubu a oběma rukama si držel hrdlo. V mlze u hlavního stěžně stál Harry a pozoroval mě.

„Tak jak to bude?“ zeptal se Crowe. „Dračice popluje do Doveru.

A až vyložíme koňak, můžete dělat, co se vám uráčí. Odpovězte.“

Kopl mě do žeber. „Přísaháte, že o tom živé duši neceknete ani slovo? Nikdy?“

„To nemůžu slíbit,“ vysoukal jsem ze sebe.

Pokrčil rameny. „V tom případě vás hodím přes palubu. Mně je to jedno.“

Natáhl se po mně, ale uhnul jsem. „Nemůžete si vzít Dračici, “ bránil jsem se. „Co vám přinese dobrého?“

„Nic dobrého mi nepřinese,“ ušklíbl se úplně klidně. „Když se pokusím si ji nechat, budou mě honit jako piráta. Ale můžu s ní dojet do Londýna, co říkáte, a povědět tomu mizerovi, vašemu otci, jak jeho chudák pomatenej synáček přepadl za bouře do moře. A až mě uvidí, celýho nešťastnýho a uslzenýho, řekne: ,Bůh vám žehnej, kapitáne, tady máte zlaťák za vaše nesnáze. ‘“

O krok přistoupil, ale já se posunul dál.

„Ale mladíku,“ zavrtěl hlavou. „Takhle se daleko nedostanete.“

Věděl jsem, že má pravdu, a v životě jsem se ještě necítil tak bezmocný. Kamkoliv zkusím utéct, snadno mě dohoní. Bez rozmýšlení by mě hodil přes palubu a než bych se utopil, mohl bych se už jen dívat za Dračicí, jak mizí v mlhách. Bude moje jediná plačka. Vstal jsem a couvl až k hlavnímu stěžni.

„Chyť ho, Harry,“ poručil kapitán.

Neměl jsem čas se ohlédnout. Zazněly kroky a dvě ruce mě popadly kolem hrudi. Kuchař mě držel v železném sevření a já cítil za krkem jeho horký, vlhký dech.

„Jen mi dejte své slovo,“ naléhal znovu kapitán. „Nic víc po vás nechci.“

„Nedám.“

„To je špatný,“ řekl kapitán. „To je moc špatný.“ Popadl mě za zápěstí a vyškubl mě z Harryho sevření. Zvedl mě do výšky a otočil se k zábradlí. Držel mě ve vzduchu, paluba se zvolna zdvihala na vzdouvajícím se moři a já věděl, že můj život visí na vlásku.

Dračice se zachvěla na vrcholku vzedmutí, začala klesat a mořem se na nás valily další vlny.

„Počkejte!“ vykřikl jsem. „Mám zápisník. Mám Larsonův zápisník!“

Zaváhal. Paluba klesla do nejnižšího bodu a pomalu začala stoupat zpět.

„To je lež jako věž,“ prohlížel si mě zkoumavě. Ale v očích se mu mihla pochybnost.

„Nikdy ho nenajdete,“ řekl jsem. „Ale někdo jiný možná ano. Možná za týden, možná za měsíc se vynoří na světlo. A pak vás pověsí a s vámi celou vaši bandu. Svážou vám ruce, na krk nasadí oprátku a…“

„Držte hubu!“ zařval kapitán.

Moje slova dopadla na úrodnou půdu. Sevřenými pěstmi si drbal tváře a rozmazával přitom zaschlou krev zemřelého. Měl jsem pocit, jako bych hluboko v útrobách lodi schoval časovanou bombu s hodně dlouhým doutnákem.

„Všechno je v tom notýsku zapsané,“ pokračoval jsem. „Jména různých pašeráků.“ Mluvil jsem rychle, překotně jsem to ze sebe sypal. „Harry to všechno viděl. Jen se ho zeptejte.“

Crowe na mě nasupeně koukal. V očích jsem mu zahlédl záblesk něčeho, co jsem tam předtím nikdy neviděl - možná zárodek strachu?

„Co to plácá za nesmysly?“ otočil se k Harrymu.

„Je to pravda,“ potvrdil Harry. „Má zápisník. Dyk jste mu ho sám dal, kapitáne. Pane. Plnej jmen, kapitáne. Viděl jsem ho na vlastní voči.“

„A kdepak je?“ zeptal se kapitán. Srazil mě do odtoku dole u zábradlí, jeho obří pracky mi stlačily hrudník a přitiskly mě k palubě. „Kde je?“ zeptal se znovu.

„Na bezpečném místě,“ ujistil jsem ho. „Schoval jsem ho hluboko v podpalubí.“

„Schoval jste ho?“ zasmál se ďábelsky. „To jste chytrá hlavička, to vám přiznávám. Teď tam zaběhnete a pěkně mi ho přinesete.“ A dodal posměšně: „Kdybyste ráčil, pane Spencer.“

„A pročpak?“ zeptal jsem se. „Abyste ho i se mnou mohl hodit přes palubu?“

Žíly na krku mu naběhly, zuby zaskřípěly a prsty zaťaté do mé paže jako by se mi propalovaly jeho vztekem do masa. Pak se otřásl a uvolnil stisk.

„Nikdo vám neublíží,“ řekl už klidněji.

S touhle maskou klidu na obličeji jsem se ho bál nejvíc.

„Poslouchejte, Johne,“ pokračoval. „Vy mi pěkně dáte ten notýsek, a až vyložíme sudy na břeh, pojedeme společně do Londýna. Váš otec dostane svoji loď i s nákladem, vyinkasuje zisk -a možná i trochu navíc. Jo, bude něco navíc, a všechno se pěkně vyřeší. Nikdo nepřijde zkrátka.“

S přimhouřenýma očima schovanýma v záhybech kůže a s hrozivým úsměvem odkrývajícím dvě řady zubů vypadal jako šklebící se had. „Nikdo nepřijde zkrátka,“ opakoval.

„Tak dobře,“ souhlasil jsem. Vypadalo to, že nemám na vybranou. „Dám vám ten notýsek.“

„Prima,“ kývl a pustil mě. Upřeně se na mě podíval a pak se zamračil. „Tak pro něj skočte.“

„Ještě ne,“ řekl jsem. „Až přijedeme do Londýna a budeme uvázáni u otcova doku, potom dostanete zápisník. Ale ne dřív.“

Zaslechl jsem Frajerův smích. „A jsme na mrtvém bodě,“ uculoval se. „Báječné dilema.“

Kapitán Crowe vytáhl zavírací nůž a švihnutím ho otevřel. „Tak to vás budu muset rozřezat na kousky,“ sdělil mi klidně. „Nejdřív přijdou na řadu prsty na rukou a na nohou, potom uši a oči a rty. A to, co z vás zbude, mi poví, kde ho najdu, dobrá?“

V lesklé střence jsem zahlédl dvě obrovské, strachem rozšířené oči: můj vlastní obličej. Ostří nože zajelo do kůže a okamžitě se vyvalila příšerně rudá krev. A nejhorší byl kapitán Crowe, naklánějící se nade mnou a s naprostým klidem nořící nůž do mého prstu. A to byla chvíle, kdy už jsem se neudržel a začal jsem křičet. Kapitán se usmál.

„Piráte jeden krvežíznivej!“ zařval Frajer. Přihnal se přes palubu a vykopnul kapitánovi zavírák z ruky. Nůž přeletěl vysoko nad zábradlím, otáčel se a blýskal jako padající hvězda a zmizel v mlze.

„Nebudu se dívat, jak toho kluka řežete. Vždyť je to jeden z nás a sloužíme na stejný lodi. Ne, to nedovolím.“

„To bych přece nikdy neudělal,“ hned zase otočil kapitán. Jednu chvíli se choval jako šílenec a vzápětí byl jako mílius. Teď se postavil a oprašoval si kolena. „Ale nemusel jsi zrovna odkopnout

můj nejlepší nůž, Frajere. Byl to můj nejmilejší.“

„Nechte ho přemejšlet,“ ušklíbl se Frajer. „On tomu jednou přijde na kloub.“ Vrátil se ke kormidlu a srovnal Dračici do správného kurzu. „A jedeme dál, držíme směr,“ usmál se. „Na plný plachty, to je ono.“

Kapitán Crowe si uhladil kazajku a narovnal nákrčník. „Hany, pojď se mnou,“ řekl a oba zmizeli v podpalubí.

Dračice plula dál k severu, mířila do Anglie, mlhou, která ještě víc zhoustla, než konečně začala řídnout. Vložil jsem si prst do úst, vysával krev a pozoroval přitom Frajera za kormidlem. Byl zase čilý a ve své kůži. Zlobilo mě vidět ho tak spokojeného, jako kdyby se ho to všechno vůbec netýkalo, a když se pustil do zpěvu, naštval jsem se ještě víc.

„Nechte toho!“ vyjel jsem na něj.

Zatvářil se ublíženě.

„Pod tou bláznivou vestou jste obyčejnej zrádce,“ řekl jsem.

Zasmál se. „Co je to za řeči! Nezachránil jsem vám kůži? Neriskoval jsem svůj vlastní život…“

„Celou dobu jste všechno věděl!“ křičel jsem. „Už když jste kutr viděl poprvé, věděl jste, že jsou to celníci. Žádní jiní pašeráci nejsou, a nikdy nebyli. Dračice je ta loď, o níž psal Larson. Hned od začátku byla Dračice určená k tomu, aby jela do Francie.“

„Něco na tom bude,“ ušklíbl se Frajer. Zazubil se, koukl na kompasnici, pak zdvihl bradu a pohodil vlasy. Mrkl na svůj vlastní obraz ve skle kompasu.

„Myslíte si, že jsem mladý a nezkušený,“ pokračoval jsem.

„To vůbec ne,“ bránil se Frajer a díval se přímo vpřed. „Myslí vám to až moc, a v tom je ta smůla.“

Vůbec jsem si nepřipadal chytrý. Měl jsem přece od prvního dne pravdu přímo před očima. „Kapitán Crowe mi řekl, že mu otec poslal nové příkazy,“ uvažoval jsem. „Ale on přece neumí číst, je to tak? Řekl mi to, když otevřel Larsonův notýsek.“

„Krvácí vám to ještě?“ zeptal se Frajer.

Podíval jsem se na prst. „Ne, už ne.“

Až teď se na mě podíval zpříma. „Co se stalo, stalo se,“ pokýval hlavou. „V neštěstí není žádná útěcha. Ale když si to necháte pro

sebe a nebudete klást všetečné otázky, dojedem s koňakem do Doveru a pak s vlnou do Londýna. Vrátíte se domů jako hrdina a za své trampoty vyděláte hromadu guineí.“

„Takhle jste si to kapitánem naplánovali?“

„Spíš já než on,“ rozzářil se pyšně Frajer. „Kapitán Tlačenka je šílenec. Já jsem ten, kdo za něj myslí. Čtrnáct dní na to, abychom dojeli s Dračicí do Londýna? Máme spoustu času, řek jsem mu, můžeme to vzít přes Francii a zase zpátky. Jenže pak se do toho zamontoval ten chlápek, ten džentlík Larson, pravda? Bůhví jak se do toho zapletl, ale byl tu.“

„A vy j ste ho zabil! “ vyj el j sem na něj.

„Já ne!“ zavrtěl Frajer hlavou. „Nikdo nebyl víc překvapenej než já, když k nám v Downs připlaval, mrtvej jak špalek. Zapletl se s pašeráckou bandou, tak není divu, že si tím pomoh do hrobu. Všechny, co se do toho připletou, potká stejnej osud.“

„Jako třeba mě?“

„Vás ne, když si budete dávat pozor,“ uklidnil mě Frajer. „Když nám dáte notýsek.“

Vždycky se všechno stočilo zpět k promočenému zápisníku a ke stránkám plným Larsonových poznámek. „ Tajemství mrtvého, “ nazval ho neznámý námořník. „Schovej si ho na bezpečné‘místo.“ Padla na mě hrůza při představě, že bych už neměl v ruce žádná tajemství.

„Není spěch,“ uklidňoval mě Frajer. „Vůbec nepospícháme. Ale vy neuvidíte Londýn, dokud Tlačenka nedostane svůj notýsek. A to je holá pravda, příteli.“

To všechno mi říkal se zářivým úsměvem na tváři, který mi připadal ještě hrozivější než kapitánovo běsnění. Zvedl jsem se a odloudal se pryč, ale Frajer za mnou volal: „Kam jdete?“

„Kam se mi zachce,“ řekl jsem mu.

Mlha už trochu zřídla a já věděl, že mě pozoruje, jak sestupuji po lodních schůdcích. Vpředu nahoře jsem slyšel tlumené bouchání a musel jsem se usmát při představě, jak kapitán Crowe - nebo možná Harry - slídí po zápisníku, který nikdy nenajdou. Rychle jsem přešel po palubě zpátky na záď. Otevřel jsem dveře své kabiny… a našel ji úplně v troskách. Matrace ležela vedle lůžka a na ní rozevřený můj

námořnický pytel. Účetní knihy shozené na podlahu a odkopnuté na hromadu v rohu. Dokonce i pero někdo vytrhl z kalamáře a mrštil jím přes kabinu.

V zuřivosti přehrabali celou místnost. Ale našel jsem si v té smutné příhodě malou útěchu. Nikdo už ji nebude znovu prohledávat.

Křesadlo leželo za dveřmi. Svíčka - zlomená vejpůl - byla nacpaná za kavalcem. Strčil jsem si obojí do kapsy a vydal se úzkou křivolakou chodbičkou.

Abych se dostal do skladiště, musel jsem projít kolem kapitánovy kabiny. Dveře byly pootevřené a zajištěné háčkem v očku. Jak se Dračice houpala na vlnách, veřej se přivírala a otvírala za zvuků, které mi připomínaly chřestění kostlivce. Škvírou jsem zahlédl

kapitána sedícího u lodního okénka. A stejně jako předtím hovořil sám k sobě. Nebo mluvil s lodí. Dotýkal se jemně okénka, jako by to byl ženský obličej. Byl tak zabrán do sebe, že se mi podařilo kolem něj proklouznout, aniž mě zahlédl nebo zaslechl. Pokračoval jsem dál ke skladišti.

Vodící lanka byla ještě volnější než minule a prostor byl vyplněn strašidelným, skoro lidským kvílením. Masivní táhlo se se sténáním přesunovalo ze strany na stranu. Zapálil jsem svíčku a přilípl ji voskem tentokrát místo na podlahu k táhlu. Ještě jsem cítil vylitý olej a prkna byla v místech, kde se lucerna překlopila, slizká - však se rozbila teprve včera, přestože se mi zdálo, že od té doby uplynulo několik dní.

Svíčka se přesunovala s pohyby táhla a vrhala groteskní, poskakující stíny. Kameny se převalovaly s tichým rachocením, které ve mně vyvolávalo představu prastarých hrobek. Přehraboval jsem se v hromadě, a čím hlouběji jsem se zarýval, tím horečněji jsem hrabal. A když jsem se dostal až na prkna pokrytá tmavými vlhkými skvrnami, věděl jsem pravdu.

Larsonův zápisník zmizel.

Tajemství vražd

Míli před pobřežím jsme vyjeli z mlhy. Před námi se tyčily mohutné doverské útesy, bíle zářící ve slunci. Podél jejich úpatí se táhl pruh kouře, klikatá stužka dýmu z ohňů hořících na pláži.

„To je signál,“ podotkl Frajer. „Celníci vědí, že přijíždíme.“

Crowe nebyl zdaleka tak klidný. „Stočit na závětrný bok!“ křičel. Pozoroval jsem útesy, jak se přehouply před čeleném a teď nám uháněly po boku. Dračice se obrátila zpět na moře. A opět nás obklopila mlha.

Pluli jsme něco přes hodinu k jihu a pak se stočili na západ. Ve chvíli, kdy Dračice na kapitánův rozkaz zastavila, jsem už ztratil přehled, kde jsme. Spustili jsme plachty a nechali se unášet v mlze

proudem.

Usadil jsem se na kotevní vratidlo a lámal si hlavu nad svými problémy. Jestli má zápisník Crowe, nebude dlouho čekat, a skoncuje se mnou. Při každém zaskřípění dřeva, při každém zvuku, který ke mně dolehl, jsem očekával, že se kapitán vynoří z mlhy. A pak jsem zaslechl vrznutí palubního jícnu. Po palubě se blížily kroky a z šedi vystoupila postava.

„Bůh mě opatruj,“ ozval se hlas. „Tohle je hustší než ta nejhustší polívka, kterou jsem v životě jed.“

Byl to Frajer. Cítil jsem se skoro šťastný, že ho vidím, a posunul jsem se, abych mu udělal místo. Posadil se vedle mě a zapálil si fajfku. Pozoroval jsem, jak se spirály kouře mísí s mlhou.

„Jak dlouho tady budeme čekat?“ zeptal jsem se.

„Až do setmění,“ odpověděl.

„A co potom?“

„Zkusíme jiné místo, jasně. A kdyby tam taky byli celníci..

Pod námi se ozvalo žuchnuti ztlumené dřevem, a pak další.

Frajer zadupal na palubu. Sklonil se a zakřičel do škvíry mezi prkny. „Vykašli se na to, ty stará Tlačenko!“ Pak se ušklíbl. „Šmejdí všude, jen aby našel zápisník mrtvého.“

Zkřížil nohy pod sebe, spokojeně bafal z fajfky a tiše si pobrukoval svoji smutnou písničku.

Nevěřícně jsem se na něj podíval a v hlavě se mi motaly myšlenky. Kdo má notýsek, když ne Crowe? Má ho snad Frajer? Nebo zůstal někde v hromadě kamení, tak hluboko ve tmě, že jsem ho přehlédl?

„Hledal jste ho?“ zeptal jsem se.

„Já?“ Zavrtěl hlavou. „Já nejsem ten, kdo ho potřebuje najít. Hned jak vyložíme sudy, zmizím z tyhle zatracený lodi.“

„Vystoupíte na břeh?“

„Přímo vystřelím.“ Mávnutím ruky ukázal k západu, až korkové zátky zaskřípěly. „Tam za kopečkama má starý Frajer svůj domov. Půjdu domů, k rodinnému krbu a k ženušce. A potom, příteli, už si budete muset poradit sám.“

Řekl bych, že jsem si musel poradit sám už dávno. Ale Frajer to myslel dobře a na chvíli se ke mně naklonil tak blízko, že mě zátky

pošimraly na žebrech. „Poslyšte,“ řekl tiše. „Zmizněte taky. Jak se vám naskytne šance, vyklouzněte ven.“

„Neumím plavat,“ řekl jsem mu.

„A kdo umí?“ ušklíbl se. „Ne, tak to nemyslím. Počkejte si na čluny. Přijede jich celá flotila, jak válečné námořnictvo. Když budete dost rychlý, můžete jedním z nich ujet.“

„A co se stane s Dračicí?“

Frajer pokrčil rameny. „Tlačenka udělá, co je nevyhnutelné. Vyveze ji ven na moře a potopí. Ale zlomí mu to srdce, až ji uvidí jít ke dnu.“

Pohrdavě jsem se ušklíbl. „Žádné srdce nemá.“

„Má, pro Dračici, “ ujistil mě Frajer. „A jestli ji bude muset potopit, vás za to zabij e.“

Houpali jsme se na vlnách, mlha kolem nás temněla a on mi začal vyprávět příběh.

Dračice byla postavená jako bukanýrská loď a Turner Crowe byl mužem, který se na ní měl plavit, přestože tehdy byl jen o málo starší než já. Loďaři se podařilo postavit rychlou a hbitou loď. Byla vyzbrojena dvanácti děly a určená k tomu, aby jako vlčice číhala na houfy francouzských lodí. Ale v den, kdy ji spouštěli, došlo k nehodě a loď rozmačkala vlastního syna kapitána Crowa.

„Jako rozmáznutá marmeláda,“ pokýval hlavou Frajer. „O nic líp nevypadal. Jen rozmáznutá jahodová zavařenina.“

Vzpomněl jsem si, že Larson o tom mluvil. Tedy alespoň svým tajnůstkářským způsobem to naznačil. „Přinese vám smrt, to vám můžu zaručit. Byla totiž křtěná krví. “

„Crowe objel s Dračicí Hornův mys a plul do Indie,“ vysvětloval Frajer. „Naplnil jí útroby zbožím ze ztroskotaných obchodních lodí. Vrátil se domů jako boháč a koupil si Dračici pro sebe.“

„Byl jako pomatený,“ pokračoval po krátké odmlce. „Myslel si, že jeho chlapeček je na lodi, že je její součástí. Domníval se, že ten zkrvavenej prcek klepe a ťuká do trupu.“

Opět jsme zaslechli pod sebou údery. Málem jsem leknutím spadl z vratidla. Frajer se zasmál.

„Bloumal kolem a v noci v kabině s klukem rozmlouval.“

„Viděl jsem ho,“ řekl jsem. Pamatoval jsem si, jak prsty hladil

bronzový rám okénka a prodléval u závěsů, jako by si pohrával s lokýnkami vlasů.

„Pak ji ovšem nikdy nepotopí,“ uvažoval jsem.

„Jedině aby si zachránil krk,“ opravil mě Frajer. „Už poznal, jaké to je, uvíznout v oprátce.“

„Já vím, viděl jsem jeho jizvy.“

„Ale víte, jak k tomu došlo?“ zeptal se a chvíli se zabýval dýmkou, než začal vyprávět další příběh. „To bylo takhle..

Crowe podnikl druhou pirátskou plavbu, tentokrát ve válce s koloniemi. Opět naplnil prostory v podpalubí. Jenže když se vracel domů, strhla se bouře. Dračice plula příliš blízko francouzského pobřeží a na západ od Ushantu ji zajala vojenská fregata. Posádku zavřeli do vězení, aby měli jistotu, že budou mít námořníky pod zámkem, než skončí válka, ale kapitán Crowe uzavřel s Francouzi výhodnou smlouvu. Propašoval jejich špiony přes La Manche Angličanům přímo pod nosem.

„Jak to dokázal, je záhadou,“ řekl Frajer. „Někteří říkají, že schoval muže v sudech, jiní zase, že je převezl v Sussexu na břeh ve člunech. Francouzi zaplatili a o víc se nestarali. Ale já myslím, že existoval ještě jiný způsob. Ten starý lišák si pořídil dole dvojité stěny, tajná oddělení, která si hned při stavbě lodi nechal udělat, aby měl prostory pro svůj lup.“ Usmál se. „Někdy si nemůžu pomoct a musím našeho starouše obdivovat.“

Pamatoval jsem se, jak otec přeměřoval úložní prostory Dračice. Třikrát je křížem krážem prochodil, protože mu nešlo do hlavy, že vnitřní sklady škuneru jsou zřejmě menší, než si myslel.

„Když Tlačenka vytušil, že se blíží konec války, ujel s Dračicí pryč,“ vyprávěl dál Frajer. „Se čtyřčlennou posádkou vyjel z Calais, měli převézt ještě jednoho špiona. Ale ve chvíli, kdy loď dorazila do Doveru, stál u kormidla jen on sám. Když Dračice spustila v přístavu kotvu, byl jediným mužem na palubě. První, co udělal, bylo, že ji důkladně spláchl. Voda, která odtékala, byla rudá jako víno.“

„Povraždil celou posádku?“

„Byli to Francouzi,“ řekl klidně Frajer. Odložil fajfku a kroutil si knír. „A tak měl Tlačenka Dračici zpátky. Jenže jak se říká - pašerák zůstane pašerákem. Vzal všechny peníze, co měl, a podnikl za ně

velkolepou výpravu. Čaj, milý příteli: nemastný neslaný, dobře se maskuje. Přivezl ho z Normandie - bylo ho tolik, že mezi čárou ponoru a palubou zbyla pouhá stopa, a dračí hlava byla ponořená ve vodách průlivu až po oči. Jenže na něj čekali celníci, někdo jim dal hlášku. A našli ho. Venku v močálech, za svitu měsíce. Všechno mu sebrali, do posledního žoku, do posledního lístečku. A Dračici taky. Pak kapitána zajali a..

„A pověsili ho,“ skočil jsem mu do řeči. „Celníci ho pověsili.“

„Pašeráci!“ vykřikl Frajer. „Celou výpravu tak zpackal, že ho hned na místě chtěli pověsit. Posadili ho na koně a svázali mu ruce za zády. Na krk mu navlíkli oprátku a pěkně ji utáhli. V životě jste neviděl chlapa sedět tak zpříma.“

Frajer roztáhl nohy přes vratidlo. Zdvihl bradu, narovnal záda a seděl jako na koňském hřbetě.

„Kapitán shlížel na ty pod sebou a probodával je pohledem. Víte, jak to umí. A muži pod ním švihli koně bičem přes zadek. Kůň vystřelil jak splašený. A kapitán žuchnul dolů jako kámen.“

Frajer vyskočil, držel se rukama za hrdlo a házel hlavou ze strany na stranu, až mu kníry a vlasy divoce poletovaly.

„Kope a lapá po dechu, oči mu vylézají z důlků. Točí se na konci provazu kolem dokola, větev se ohýbá víc a víc, až se nohy dotknou země, ale strom s ním škubne zase zpátky nahoru. Pane na nebi, zatancoval tu noc pěkný taneček.“ Frajer se usmál. „A víte, kdo ho odříznul?“

„Vy?“

„Skvělý Tommy Dusker.“ Zasmál se. „Lidi na míle a míle daleko o tom mluvili celé týdny, celé měsíce. Mohl jste jet z Ramsgate až k Beachy Head, a když jste někoho potkal, první, co řek, bylo: ,Ach ano, byl jsem tam a viděl jsem, co se stalo. Skvělý Tommy Dusker se přihnal jak uragán, aby zachránil svého kapitána.‘“ Celý zářil, když mi to vyprávěl. „Měl jsem tu krysu nechat umřít. Jenže na mě musel být fantastický pohled. Můj ty bože, přál bych si, abych moh stát opodál a sám sebe pozorovat. Výjev k pohledání. Že jsem byl ale kabrňák!“

Seděl na vratidle a bezmyšlenkovitě si škrabal korkové zátky na hrudi.

„Jednou se o mně bude psát. Napíšou o mně knihy, povídky, hry. Ale nejraději bych měl knihy. Když o vás někdo napíše román, stanete se nesmrtelným.“

Byla už skoro tma. Každou chvíli vytáhneme plachty, vyplujeme a dokončíme naši výpravu. A stále ještě jsem nevěděl, komu můžu důvěřovat a kdo má zápisník mrtvého.

„Znáte dobře Matthewa a Harryho?“ zeptal jsem se. „Zdá se mi, že jste spolu jedna ruka.“

„To je povedené,“ řekl Frajer. „Matthew byl ten, kterého to přetrhlo na dva kusy, ale víc jsme se báli o Harryho, že se rozpadne.“ Pobaveně se ušklíbl nad svým vlastním výrokem. „Neřekl jsem to hezky? Matthew by se tomu byl srdečně zasmál. Měl vždycky rád legraci.“ Pohlédl na fajfku a zašťoural v ní. „S Harrym je někdy těžké pořízení. Tvrdý oříšek. Poprvé jsem se s ním setkal v Pegwell Bay, když jsme s Matthewem přišli dolů na loď.“

Mlel dál, ale já ho sotva poslouchal. Konečně mi svitla naděje, zablikala jako plamínek svíčky ve tmě. „Jen za jednoho z nich se nemůžu zaručit,“ řekl kapitán. Musel mít na mysli Harryho. A tedy to určitě byl Harry, kdo za mnou přišel, aby mě varoval. A možná to on našel zápisník. „ Tajemství mrtvého. Schovej si ho na bezpečné místo.“

„Harry býval soudkař,“ říkal zrovna Frajer. „A Matthew byl černá hlídka.“

„Co to znamená?“

„Jen to, co říkám. Soudkař nosí soudky, tedy sudy. A černá hlídka stojí na stráži pro případ, že by se objevili celníci.“ Vyklepal si fajfku o vratidlo. „V Kentu se těžko najde mužský, který nebyl někdy jedno nebo druhé. Když připluje pašerácká výprava, najde se práce pro každého.“

„Je to ale špinavá záležitost,“ namítl jsem.

„Je to svobodný obchod,“ vykřikl nadšeně Frajer. „A drží nás při životě. Brzy to uvidíte na vlastní oči. Duchovní budou nosit sudy. Přiběhnou zedníci, objeví se truhláři. Možná i doktor si přijde pro svůj podíl.“

Měl pravdu. V Larsonově zápisníku byli zapsaní všichni - sedláci a pekaři a pastevci.

„A co děláte,“ zeptal jsem se, „když není zrovna práce s pašováním?“

„Přepadám dostavníky.“

Ztuhl jsem. Staré podezření se vmžiku vrátilo: způsob, jak se smál, jak se pohyboval.

„Kolik jste jich okradl?“ zeptal jsem se.

„Asi tucet,“ pokrčil rameny. „Někdy i dva tři za noc. Zrovna nedávno, nejsou to ani dva týdny, jsem přepadl jeden na silnici z Ashfordu.“

Tou jsme jeli s otcem té noci, kdy byl postřelen. Ale domněnka, že se Frajer přizná, že on byl tím loupežníkem, se rozplynula, když opět promluvil.

„Nahrabal jsem si tehdy hodně,“ chvástal se. „Byla tam jedna dáma - říkala, že je princezna - opravdová bartolomějská panenka, topila se v klenotech. Sbíral jsem je z ní jak švestky z pudinku. Všechny kapsy jsem si nacpal, Johne, jenže pak se objevili muži zákona. Slyšel jsem je, jak za mnou cválají na koních se smečkou loveckých psů. Ohlédl jsem se.“

Frajer se podíval přes rameno na čelen mizící v mlze. „Byli mi v patách, stopovali mě podle smaragdů a perel, které mi vypadly z kapes. Jenže se rozpršelo a ty mizerný šperky se začaly rozpouštět. Ukázalo se, že to byly jen umělý drahokamy, a ona vůbec nebyla opravdová princezna.“

Samé výmysly. Umělé drahokamy nejsou o nic rozpustnější než pravé, déšť by je přece nerozpustil. Ale Frajer byl do své historky tak zabraný, že vypadal, jako by opravdu s vlajícími vlasy cválal na vratidle.

„Unikl jsem jen o vlásek,“ pokračoval. „Ujížděl jsem celou cestu až do Yorku, jenže pak mému koni - mému věrnému koníčkovi -puklo srdce. A on cválal dál, dokonce i když už byl mrtvý jak pařez, ještě čtvrt míle klusal dál.“

Lišácky se na mě usmál. „To by byla dobrá historka do mé knihy, co říkáte?“ Dal si fajfku do úst a zase ji vyndal. „Ten kůň se jmenoval Clementine.“

„Jsou to všechno nesmysly.“

Jeho nadšení se vytratilo, jako když sfoukne plamen svíčky. „Vy

mi nevěříte?“ zeptal se.

„Je to jen snůška lží. A stejně tak vy,“ řekl jsem. „Jediné, co umíte, je vymýšlení historek o tom, jak jste úžasný.“

Pod námi se opět ozvalo žuchnuti, ale sotva jsem ho vnímal a Frajer už vůbec ne. Oči měl sklopené a díval se na své ruce, pohrávající si s dýmkou.

„Nejste žádný lupič,“ pokračoval jsem. „Jste jen obyčejný pašerák.“

Myslel jsem to jako nelítostné nařčení, ale on to vzal jako poklonu.

„To tedy opravdu jsem, že jo?“ ujistil se.

„A vždycky jste byl. Kapitán mi řekl, že jako kluk jste jednou zůstal přimáčknutý pod těžkou bednou. Byl to tabák? Nebo čaj?“

„Bylo to pěkně těžký, ať už to bylo cokoliv,“ přikývl. Pak vzhlédl a zakřenil se. „Ale něco vám povím: jsem král pašeráků! Už jsem zabil tucet mužů, jen holýma rukama.“

K mému překvapení mu na to odpověděl kapitán Crowe. „A budeš mít příležitost zabít víc!“ křikl. Objevil se na zádi, nevyšel z podpalubí, jak bych čekal, a dupal mlhou v těžkých botách rovnou k nám.

Frajer vstal z vratidla. „Zajedeme ke břehu?“

„Jo. Vytáhněte plachty,“ poručil kapitán. Pak se otočil ke mně. „Máte poslední příležitost, pane Spencer. Dáte mi ten zápisník?“

„Nemůžu,“ odpověděl jsem.

„Jste statečnej chlapík,“ řekl, „ale pošetilec. To bude váš konec. A stejně tak to znamená konec pro Dračici. “ Odvrátil se, křikl na Frajera a zavolal Harryho. „Kosatka a hlavní plachta! Upevnit ráhna a zvednout kotvu. A dávat pozor na kutr, určitě neodjel, někde si tady krouží kolem.“

Vzduch je čistý

Nikdo mě nepožádal, abych pomohl s lodí, a já se nevnucoval.

Plachty vyletěly nahoru a Dračice se chystala vyplout. Frajer s Harrym museli napnout všechny síly, aby vytáhli kotvu ze dna. A ještě než ji stačili uložit na krakorec, vyjeli jsme z mlhy a měli břehy Anglie na dohled.

Měsíc na nebi byl jen malý srpek, ne větší než přerostlý nehet na palci, a přesto kapitán Crowe nadával, kolik je z něj světla. Všichni tři muži se rozhlíželi kolem a pátrali pohledem po kutru, nevynoří-li se z mlhy nebo ze stínů u pobřeží. Ale žádný z nich se nedíval pečlivěji než já. Crowe v krátkém tmavém kabátě, který si oblékl, byl černý jako země před námi a splýval s okolím. Jak jsme pluli v pruhu měsíčního světla, vznášela se ve tmě jen jeho hlava otáčející se sem a tam.

Hladina za lodí se třpytila stříbrnými odlesky, ale voda před námi byla temná. Roztroušená světla vesnice se zdála nesmírně daleko, a teprve když jsem rozeznal neznatelnou světlejší linku útesů pod nimi, uvědomil jsem si, že jsme daleko blíž k pevnině, než jsem si myslel.

Hlavní plachta povolila a ráhno se prudce přesmyklo, až se plátno zavlnilo a zapleskalo. Útesy před námi se tyčily čím dál výš a postupně zakrývaly světla z vesnice.

Kapitán Crowe zašmátral pod kabátem.

„Už nemůžeme dál čekat,“ řekl a vytáhl pistoli, kterou měl za pasem. Natáhl úderník. Napřáhl ruku a pistolí na mě namířil. „Obraťte se,“ poručil mi. Ztuhl jsem hrůzou, ale vtom jsem si všiml, že pistole nemá hlaveň.

„Obraťte se, povídám,“ vyštěkl na mě. „Nebo vás záblesk oslní. A koukejte po odezvě ze břehu.“

Slyšel jsem cvaknutí úderníku a lanoví ozářilo ostré modravé světlo. Za chvíli nato jsem uviděl nahoře na útesu, ani ne půl míle od nás, matný záblesk zlatavé koule nezastíněné lucerny, která se líně houpala obloukem sem a tam.

Pohled na ni mě přenesl ve vzpomínkách na palubu ztroskotané lodi Isle of Skye. Záhadná světla na břehu plném skrytých hrozeb, podobné nepříjemné rozčilení z nebezpečí a vzrušení zároveň. Ale tehdy jsem byl přesvědčen, že nás světla zavedou do bezpečí, zatímco tato lucerna přináší velké riziko. Díval jsem se na ni, ale nic jsem neřekl.

Vtom Frajer vykřikl: „Tamhle! Vzduch je čistý.“

Crowe se v měsíčním světle usmál. A měl proč, říkal jsem si. Proti své vůli jsem ho musel obdivovat. Křižuje si to sem a tam v neproniknutelné mlze a po hodinách bloudění se vynoří půl míle od místa, které hledal. Otec odhadl kapitánovo námořnické umění neomylně, ale co se týče ohodnocení charakteru, tam se nemohl víc zmýlit.

Crowe odložil pistoli a stočil Dračici podél břehu. Člověk stojící na útesu, ať už to byl kdokoliv, nám dával krátkými záblesky znamení. A Dračice brzy namířila k němu.

„Jsme na místě,“ oznámil kapitán. „Teď vezmi olovnici, Frajere, a zavolej, až narazíš na písek.“

Frajer šel k úponům hloubkoměru a nesl si sebou kotouč lana a olověné závaží s vrstvou loje na spodní části. Zapřel se pevně nohama a vymrštil olovnici přes palubu. Šplíchnutí zahřmělo v tichu noci jak rána z děla. Šňůra mu svištěla v rukách a uvolněná vlákna a útržky z proužků kůže, které označovaly jednotlivé sáhy, z ní odletovaly jak drobní tmaví ptáčkové.

Věděl přesně, co dělá. Ve chvíli, kdy se olovnice dotkla dna, se šňůra napjala a on ohmatáním kožených znamínek odečetl hloubku. „Dvanáct,“ zavolal a stáčel šňůru. Když vytáhl olovnici, z které odkapávala voda, ohmatal lůj. Byl čistý a Frajer křikl: „Kamenité dno.“

Znovu nahodil olovnici a po chvíli ji obratně vytáhl. „Deset sáhů. Kamenité dno,“

Jeho vyvolávání bylo teď jediným zvukem, který jsem slyšel. Jak jsme se blížili ke břehu, ozýval se monotónní hlas, oznamující hloubku stále častěji.

Když oznámil: „Hloubka šest,“ Crowe otočil kormidlem. Olovnice klesla hlouběji. Při dalším měření byla voda opět mělčí. „Dno pokryté škeblemi,“ hlásil Frajer, když ohmatal lůj. Stočili jsme se k západu. Bylo mi jasné, že kapitán sleduje mapu, kterou má vypálenou v hlavě a kterou zná tak dobře, že se může orientovat i potmě, podobně jako si stará paní Pyeová dovedla najít cestu v labyrintu chodeb hostince Baskerville.

„Pět sáhů,“ volal Frajer. „Blížíme se ke čtyřem.“ Najížděli jsme

do mělké vody a Frajer vyvolával stále rychleji. „Tři sáhy. Tři sáhy. Vidím dva proužky.“

„Pomaloučku,“ mluvil sám k sobě kapitán. „Jen pomalu, synáčku.“ Hovořil opět s lodí, s duší svého dítěte.

„Dva sáhy,“ hlásil Frajer. „Na loji je písek.“

„Spustit kotvu!“ zařval Crowe. Držel kormidlo chvíli bez pohybu, pak nechal pomalu jednotlivé paprsky kola prokluzovat mezi prsty. „Spustit, zatraceně, spustit!“ A na mě se otočil rozlíceným hlasem: „Pomozte jim, nebo vás na místě uškrtím!“

Rozběhl jsem se dopředu s kapitánovým řevem v zádech a našel Frajera s Harrym, jak se potýkají s kotvou. Zamotala se do šňůry, kterou byla přivázaná k podstavci, a celou svou vahou teď visela na provaze ne silnějším než můj prst. Harry ležel na břiše a potýkal se s uzly. Frajer na něj křičel:

„Přeřízni to! Přešmikni to, ty trdlo!“

„Je to tvoje vina,“ bránil se Harry. „Tys to tak nemožně zavázal!“

„Přeřízni to!“ ječel Frajer.

Harry vytáhl nůž, jen se ostřím dotkl provazu a vlákna se s hrozivým prásknutím rozletěla, oba konce zavlály ve vzduchu a divoce se zkroutily. Kotva se konečné převalila dolů, narazila do boku a žbluňkla do vody.

„Zakotvit!“ vykřikl kapitán.

Než se nám podařilo kabel zastavit smyčkou lana zachycenou kolem úvazníku, odvinuly se celé sáhy. Kabel se s trhnutím napjal, Dračice sebou cukla, zabořila se do vln a konečně se zastavila, když se kotva zakousla do písku. Frajer se otočil a překročil uvazovací lana. Harry mě popadl za paži.

„Váš zápisník,“ zašeptal naléhavě a tak tiše, abych ho slyšel jen já. „Mám zápisník mrtvého.“

„Kde je?“

Podíval se mi přes rameno a oči se mu rozšířily strachem. Pustil mou paži. Kapitán Crowe k nám nasupeně přimašíroval.

„Kdo to tak zhudlařil?“ soptil hněvem. „Kdo je to nemehlo?“

„To on,“ ukázal Frajer na Harryho.

„Ty idiote!“ zařval Crowe. „Jsme moc blízko u břehu a při odlivu si sedneme.“

Už jsem ho zažil rozzuřeného dřív, ale nikdy ne tolik jako teď. Vypadal, jako by nás chtěl na místě povraždit. Podíval se na konce přeříznuté šňůry a na nůž v Harryho ruce.

„To jsem nebyl já,“ rozklepal se Harry strachem. „Kapitáne, prosím, já…“

Crowe se na něj vrhl a začal ho mlátit pěstmi. Ozývaly se údery, hekání a výkřiky. Frajer stál a se zoufalým výrazem je pozoroval - s hrůzou, nebo možná zahanbeně - jak spolu na palubě zápasí. Pak se v měsíčním světle zableskl nůž a z temných těl, zaklesnutých do sebe, vytryskl proud krve. A jen kapitán Crowe se postavil zpět na nohy.

„To jste nemusel dělat,“ řekl Frajer třesoucím se hlasem. „Byl to jen takový nebožák, úplně neškodný.“

„A ty jsi zbabělec,“ osopil se na něj Crowe. „Jsi zmetek a bídák, mám chuť s tebou na místě skoncovat. A jestli zůstanem s odlivem sedět na suchu, tak to udělám. Roztrhnu tě holýma rukama jak hada a tvoje hnusný zežloutlý játra si dám k večeři!“

Frajer se z těch silných slov otřásl jako mladý stromek ve vichřici. Ale nic neřekl, jen odvrátil hlavu. Crowe nakopl mrtvé tělo.

„A tenhle odpad hoďte přes palubu.“

Frajer přikývl. „Jo, hodíme. Uděláme to hned.“

„Zatraceně, Frajere, udělej to sám!“ zařval kapitán.

„Ne, já mu pomůžu,“ řekl jsem. Jestli má Harry notýsek v kapse, musím ho teď najít.

Jenže kapitán mě popadl za košili a táhl mě po palubě za sebou.

„Čluny tady budou každou chvíli. Za hodinu chci mít sudy do posledního vyložený.“

Poručil mi, abych uvolnil kryty průlezů. Smýkl mnou na zem a hodil mi k nohám ten samý nůž, který před chvíli vrazil jinému člověku do srdce.

„Přeřežte s ním uvazovací lana. Nebo ho vyzkoušejte na mně, jestli máte odvahu.“

Nemohl jsem. Nedokázal bych zvednout nůž a jít po něm.

Dobře to věděl a já ho za to tím víc nenáviděl. Otočil se ke mně zády a odešel ke spouštěcím lanům. Plachty sjely dolů a nakupily se do neuspořádané hromady jako bílé kupy oškubaného peří. A

Dračice zbavená křídel se houpala na příbojových vlnách.

Přeřezával jsem provazy a v očích mě pálily slzy. Zvuky, které ke mně doléhaly z přední paluby, mě naplňovaly zoufalstvím - hekání a oddychování, šoupání nohou po prknech. Pak jsem již potřetí během naší plavby uslyšel pád mrtvého těla do vody. A s tím odešla i má naděje, že kdy najdu Larsonův zápisník.

Kapitán Crowe pracoval holýma rukama rychleji než já nožem. Rval uvázané šňůry a trhnutím otvíral příklopy nákladních jícnů. Přitom nepřestával pozorovat moře směrem proti větru, jestli nezahlédne kutr celníků. Až skřípění vesel ho vytrhlo od práce, přeběhl k zábradlí a pozoroval pašeráky přijíždějící nocí. Zastrčil jsem si nůž do jedné ze svých vysokých bot a přidal se k němu. Přijeli v zásobovacích a záchranných člunech, v dvou veslicích a na malých plachetnicích, dokonce na prámech s plochým dnem. Byla to nesourodé loďstvo tmavě oblečených mužů, někteří poháněli loď vstoje, jiní vsedě veslovali, polovina z nich vybírala z člunů vodu, ale všichni bez výjimky byli zticha jako pěna. Vynořili se ze tmy jako netopýři, když vyletí z jeskyně, zástup bez konce, v hrozivém, zlověstném tichu. V houfech přiráželi k boku, přelézali zábradlí a mizeli průlezy do skladovacích prostorů. Po palubě dupaly rybářské holínky, elegantní botky, selská bagančata - všechny pokryté nánosem bahna. A už se objevily sudy, vypadaly jak vznášející se balony a poskakovaly z ruky do ruky podél dlouhé řady mužů.

Vše se dělo takovou rychlostí, že jsem se nestačil divit - jak když se ve svižném tempu roztančí skočná.

Kapitán Crowe pozoroval vykládání se stejnou netrpělivostí, jakou projevil už ve Francii. Ať se sudy pohybovaly seberychleji, nebylo mu to dost. A přetáhl lanem každého, kdo jen na chvíli s předáním zaváhal.

Pak vylezl z podpalubí Frajer. Když jsem ho uviděl, zalapal jsem po dechu. Pod svojí korkovou vestou měl loupežníkův rudý plášť. Na hlavě měl mně dobře známý širák s úhlednou okrouhlou dírou, očividně provrtanou mým výstřelem. A opět byl ověšený zbraněmi, odevšad mu čouhaly hlavně nebo rukojeti pistolí. Kolem krku měl růžek na střelný prach, od opasku mu visely dva pytlíky s náboji. Kdyby teď spadl do vody, šel by ke dnu jako kámen i se svými

špunty.

Když mě míjel, chytil jsem ho za cíp pláště. Škubl jsem, abych ho zastavil.

„Tak jste to byl vy!“ vykřikl jsem.

Pohled, kterým mě obdařil, odplavil poslední zbytky mojí důvěry v něj, stejně jako se rozpustily jeho imaginární šperky. Nebylo v něm ani stopy po přátelství, vlídnosti či laskavosti.

„Dejte ty ruce pryč,“ utrhl se na mě.

Chytil jsem ho ještě pevněji. „Vy jste zastavil náš dostavník u Alkhamu.“

„A co má bejt?“ ušklíbl se. „Mám sedm dětí, jedno horší než druhý. Ale nakrmit je musím, je to tak? Když chytli Dračici, pašování úplně přestalo, tak co jsem měl dělat? Tak jsem si řek, když Dick Turpin může přepadnout dostavník, můžu i já. Byl zloděj a pošetilec, ten synek řezníka.“

„Vystřelil jste na mého otce!“

„A zabil jsem ho snad?“ zeptal se Frajer.

„Ale pokusil jste se!“

„Nikomu jsem neublížil,“ trval na svém. „Já jen bohatým beru a chudým dávám - a ten chudý jsem náhodou zrovna já.“

„A kvůli tomu všemu jsme dojeli do Baskerville,“ řekl jsem. „A kvůli tomu jsme potkali kapitána Crowa a proto přijdu o loď a o náklad a o všechno ostatní.“

„Pokoušíte se naznačit, že je to moje vina?“ provrtával mě pohledem Frajer. Škubnul cípem pláště. „Protože pokud vím, vy sám jste byl do toho celý žhavý. Než se to ovšem otočilo proti vám. Snad jste za tím tušil dobrý zisk, možná to byla jen touha po dobrodružství, co já vím. Ale byl jste to vy, kdo řekl: Jedeme do Francie.‘ Dobře si to pamatuju.“

Měl pravdu. Nesl jsem na tom taky kus viny. Pustil jsem cíp pláště a on si ho urovnal.

„Ale proč jste to udělal?“ naléhal jsem. „Můžete mi říct aspoň to?“

Najednou se zatvářil poprvé od té doby, co jsem ho znal, opravdu smutně. Poškrabal se na své dojemné korkové vestě.

„Já jsem vlastně ovčák,“ vysvětlil. „Tím se živím. Celé dny honím

ovce po kopcích. Vím, že si o mně myslíte, že jsem bezohledný chlap, ale říkám pravdu. A ten váš zatracený dostavník byl jediný, který jsem kdy přepadl. Dneska si vydělám peníze na celý měsíc, tak mi uhněte z cesty, rozumíte? Situace se změnila. Nechte si to pro sebe a uvidíte, že nakonec všechno dobře dopadne.“

Nevěděl jsem přesně, co tím chtěl říct, a on mi nedal šanci, abych se zeptal. Otočil se na podpatku a nechal mě tam stát. Popoběhl, po pár krocích zpomalil a pyšně si vykračoval dál. Vyskočil na střechu kabiny a postavil se u ráhna přední plachty. Jednou rukou se přidržel lana, druhou si dal v bok a zasmál se na muže dole na palubě.

„Tady jsem, chlapi,“ volal. Byl to zas ten starý Frajer, zářící svým klukovským kouzlem, a já se jen divil, že jsem schopný někoho nenávidět a přitom ho mít rád.

„Dokázal jsem to,“ vykládal těm dole. „Vrátil jsem se z Francie a mám v sudech tolik alkoholu, že se vám o tom ani nesnilo. Kličkoval jsem vlnami, unikal kutru celníků a nad hlavou mi vlála vlajka britského námořnictva.“

Muži mu nevěnovali sebemenší pozornost. Ale Frajer stál na kupě spuštěných plachet a mlel dál svoji řeč plnou vychloubání a dobrých skutků.

„Dokázal jsem ujet mrtvému muži,“ vykřikoval. „Vyzrál jsem nad Francouzi a přechytračil královské námořnictvo. Vyjelo nás pět, ale vrátili jsme se jen tři.“

Jeden z mužů se zasmál, pak další, a proti své vůli jsem vůči Frajerovi pocítil lítost.

„Kdybys nám raději pomohl, Tommy,“ křikl na něj jeden z pašeráků.

Frajer jako by neslyšel. Pustil zdvihací lano, vykročil po ráhnu a balancoval po něm dál.

„Vystoupím s vámi na břeh. Povedu vás domů. A jednou budete vyprávět dětem, že jste byli u toho, když Skvělý Tommy Dusker přivezl Dračici z velké výpravy bezpečně do přístavu.“

Zvedl zaťatou pěst. „Chlapi!“ vykřikl. A pak strnul. Úplně zkameněl a zůstal stát vysoko nad námi jako socha nějakého hrdiny. Pak mu ruka pomalu klesla a on s hrůzou v očích zíral ke břehu.

„Už je tady,“ vydechl.

Celník, napadlo mě. Obrátil jsem se, ale jediné, co jsem viděl, byl malý člun se dvěma muži. Jeden vesloval a druhý seděl vzadu. Člověk sedící na zádi byl mohutný, s rozzářeným obličejem.

„Burton!“ ujelo Frajerovi.

Zpráva se šeptem šířila po lodi.

„To je Burton,“ řekl jeden. „Burton je tady,“ špitl druhý.

Člun přirazil k boku lodi. A přes zábradlí se přehoupl muž ve vybraném obleku, kolem krku a na manžetách mu svítily nabírané kraj kové volány, na břiše se houpal řetízek od hodinek a v ruce se kývala hůl se stříbrným kováním na špičce. Sestoupil na palubu v naleštěných městských botách, čistých, jako by ho někdo přes bláto na mělčině přenesl. Byl vymydlený, že mu pleť jen svítila, a tváře měl růžové a kulaťoučké jako vítězný pašík na zemědělské výstavě.

Jen jsem na něho civěl a nemohl jsem od něj odtrhnout oči. Stejně tak všichni ostatní, dokonce Crowe u nakládacího jícnu a Frajer stojící na ráhnu. To byl tedy muž, kterého otec proklínal a nenáviděl a kterého vinil z toho, že nás pomalu přivádí na mizinu. Na špinavé, dlouhou službou opotřebované palubě Dračice, uprostřed davu tmavě oblečených mužů, vypadal Burton jako zářící zlaťák v měšci plném zašlých starých mincí.

Hůl klepla o prkna paluby. Burton se o ni opřel a prsty jedné ruky si pohrávaly s krajkami na zápěstí druhé.

Muži nehnutě stáli a dívali se na něj. Někteří z nich stále ještě drželi sudy a všichni po těžké práci hlasitě oddychovali. Burton přistoupil k nejbližšímu z nich. Byl to statný mladík, který vypadal jako sedlák.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Burton tichým, zdvořilým hlasem.

„Jimmy Rivers, pane.“

Burton se usmál. „A odkud jste, pane Riversi?“

„Z East Bottom, pane,“ odpověděl muž hrdě a přátelsky se na Burtona zazubil.

„Máte děti?“

„Dvě, pane.“

Burton přikývl. „A mohu-li se ptát,“ pokračoval stejně milým tónem, „často takhle nečinně stojíte jako špalek dřeva?“ Otáčel hůlkou v prstech. „Hmmm? Jste opravdu tak líné nemehlo, jako

vypadáte?“

Z mladíkovy tváře zmizel úsměv, jako kdyby si sundal divadelní masku. A vystřídal ho výraz děsu, když Burton prudce mávl paží, z hůlky vyjelo zlověstné ostří meče a zablýsklo se v měsíčním světle.

A v momentě bylo po všem. Mladý sedlák ze sebe nestačil vydat ani hlásku a zhroutil se na palubu s mečem mezi žebry. Burton ležérně vytáhl kapesníček a otřel z ostří krev.

„Hnusí se mi nečinné ruce,“ řekl klidně.

Muži se vrhli zpět do práce jako psi zapražení do postrojů. Vyplnili místo, kde ještě před chvílí stál mladý sedlák, a sudy se za ustrašeného ticha jen míhaly z ruky do ruky. Pouze Frajer se odvážil promluvit. Stál vysoko v ráhnoví jak na bidýlku a pokřikoval dolů: „Zpátky do práce, vy líná holoto! Chci vidět všechny sudy vyložené, příště to budu já, komu se budete zodpovídat.“

Burton zasunul meč zpátky do hole. Jeho hlas byl stejně klidný jako dřív. „Kapitáne Crowe, na slovíčko, prosím.“

A v tu chvíli se Dračice dotkla dna. Ozvalo se jen neznatelné ťuknutí, když loď klesla do brázdy mezi vlnami, která byla hlubší než předešlé. Zdálo se, že si toho nikdo jiný nevšiml. Kapitán Crowe, dosud zaměstnaný koncem lana, se propletl mezi pašeráky a postavil se před Burtona.

Pomalu jsem popošel k zábradlí.

Burton odvedl kapitána stranou. „Odvedl jste dobrou práci,“ pochválil ho a pak sarkasticky mrkl směrem ke mně. „Žádné potíže na palubě?“

„Kdepak, žádné, vůbec ne.“

„Dobře,“ přikývl Burton. „Zajel jsem nahoru do Canterbury. A vyměnil jsem…“ mávl okrajkovanou rukou, „pár slov, řekl bych, s policejním komisařem o tom kapitánu Dawsonovi tam u nich.“

Bylo mi hned jasné, co tím míní. „Nebohý kapitán Dawson byl přepaden cestou z Londýna bandou zlodějů, “ napsal mi otec. Jenom díky jeho smrti se dostal Crowe k velení na Dračici. A v tu chvíli mi plně došlo, j akou moc má tato pašerácká banda a proč je otec tolik nenávidí. Já jsem příští na řadě, ke komu Burton přistoupí, a znovu uvidím, jak meč vyklouzne z hole.

O krok jsem couvl.

A Dračice se opět dotkla dna. Zrychlil jsem. Poslední skok k zábradlí a přehoupl jsem se dolů. Jestli se mi podaří dostat se na břeh a najít celníky, snad je přivedu zpátky, než se Dračici podaří vyplout. Ještě stále je odliv, a to znamená, že zůstane zachycená na dně nejmíň hodinu. Ale dřív, než mi hlava zmizela za pažením, jsem uslyšel Frajerův křik: „Počkej, Johne!“ A pak zařval sám kapitán Crowe: „Stůj!“

Sjel jsem po zakřiveném boku a dopadl na člun, kde na mě ze zadní plošiny zíral s otevřenou pusou jeden z mužů. Odstrčil jsem ho stranou a přeskočil na další loďku a ještě dál, z krajnice na sedátko, a znovu, až se každá veslice pode mnou zhoupla a rozkývala.

„Stůj!“ zařval znovu kapitán. Zahlédl jsem jeho střapatou šedou siluetu u zábradlí. Klel a nadával. „Chyť ho, Frajere!“

A pak mě až do morku kostí zamrazilo z klidného Burtonova hlasu: „Frajere, jestli ten kluk uteče, budu to já, komu se budeš zodpovídat.“

A Dračice narazila potřetí, tentokrát tvrdě. Slyšel jsem, jak úder otřásl ráhnovím a stěžni. Přes pažení se přehupovaly temné postavy, míhaly se jedna za druhou. Hnal jsem se ze všech sil k poslednímu, úplně malému člunu. Chvilku jsem zápasil s uvazovacím lanem a konečně odrazil. Popadl jsem vesla. A za mnou se hnala celá tlupa s Frajerem v čele.

Černá hlídka

Frajer poskakoval tanečním krokem po člunech a vysokými skoky hopsal z jednoho na druhý.

„Deset guineí!“ hulákal Crowe. „Deset guineí tomu, kdo mi přinese hlavu toho ničemy!“

Na pevninu to bylo nejmíň čtvrt míle a já zběsile vesloval, jako ještě nikdy v životě. Loďka se trhaně sunula kupředu, proud odlivu ji stáčel na všechny strany a dovnitř mi ze všech stran šplíchala voda. Některé další čluny převážely už sudy na břeh a já je míjel daleko na

závětrné straně, kam vítr mé malé plavidlo zanesl.

Dračice se vzdalovala a pomalu ve tmě ztrácela tvar, až se proti měsíci rýsovala jen silueta trupu a stěžňů. Ale na pozadí temného shluku zasvítila bíle zpěněná voda a já věděl, že nejméně jeden člun vyplul za mnou. Zabíral jsem vesly, až mě bolelo celé tělo, a byl jsem tak vystrašený, že už jsem se neodvážil zvednout oči a mrknout zpátky.

Bez varování jsem narazil na pláž a s žuchnutím se překulil. A když jsem se konečně přes špici vyhrabal ven, přivítalo mě hluboké, řídké bahno. Při každém kroku mi stahovalo nohy dolů, bořil jsem se až po kolena a spíš se ploužil, než běžel.

Zaslechl jsem zavrzání dřeva. Ohlédl jsem se a uviděl Frajera, jak vyskakuje ze člunu, který právě přirazil vedle mého. Protože Frajer měl delší nohy, dařilo se mu brodit bahnem rychleji, zatímco já musel o každý krok bojovat.

„Počkej!“ volal. „Počkej. Chci ti pomoct.“

Dřív bych ho možná poslechl, ale teď už jsem mu vůbec nevěřil. Plahočil jsem se dál, až bahno přešlo v hladké oblázky a já se rozběhl nahoru po pláži s Frajerem v zádech. Po dnech strávených na moři jsem na pevné zemi ztrácel rovnováhu a trochu se motal. Ale radoval jsem se, že jsem volný, konečně v bezpečí. Pak jsem vzhlédl na útesy. Tyčily se neuvěřitelně vysoko, skalnaté, obroušené mořem a ošlehané větry. Neměl jsem nejmenší naději vyšplhat po nich vzhůru. Nahoru bych se mohl dostat, leda kdybych uměl létat. Na chvíli jsem zaváhal. Mám se obrátit na jih nebo na sever - můj osud snad závisí na tom, jak se rozhodnu.

Na severu byli pašeráci. Stáli v dlouhé řadě napříč pláže, od okraje vody až k útesům. Viděl jsem jev tlumeném světle měsíce -Frajerova černá hlídka. Padesát, možná víc mužů, každý z nich držel v ruce tlustý klacek nebo palici. Podél zástupu klopýtal asi tucet nosičů, ohnutých pod tíhou sudů. Když muži došli k úpatí útesu, složili svůj náklad na hromadu a vraceli se pro další. A jiní si sudy zase nakládali na záda a odcházeli stezkou svahem nahoru, opět pod ochranou Frajerovy černé hlídky.

Směrem k jihu se útes táhl dál a dál, až se konečně kdesi v dálce setkal s mořem a příboj se tříštil přímo o úpatí. Nemohl jsem počítat

s tím, že projdu příbojové vlny.

Frajer dorazil k oblázkům a zastavil se na okraji bahna. Přešel na jednu stranu, pak na druhou, a pátral po mně pohledem ve stínu skal.

„Johne!“ volal. „Johne, kde jsi?“ Pak si stáhl korkovou vestu, odhodil ji na zem a rozběhl se směrem k jihu.

Obrátil jsem se k severu. Došel jsem k pašerákům a vmísil se mezi ně. Nikdo nic nenamítal. Vůbec nikdo nemluvil. Vzal jsem z hromady jeden sud a zařadil se mezi muže, kteří stoupali po stezce.

Nosiči vynášeli sudy po dvou. Každý z nich měl popruh se smyčkou upravený tak, že jeden sud visel na zádech a druhý vpředu. Dokonce mladíci mého věku nosili sudy stejně. Ale mě jeden zatížil dostatečně a byl jsem rád, že jsem zůstal v závěsu za pomalým tlusťochem, který supěl jako starý unavený kůň. Stoupali jsme výš, zatímco ti, kteří se zbavili nákladu, zase sestupovali a kolem stezky postávala stráž.

Pěšina se opět stočila do opačného směru a stoupala ještě prudčeji. Kus přede mnou se zástup ztrácel. Každý muž, který dorazil k určitému bodu, tam najednou nebyl. Vypadalo to, jako by pašeráci jeden po druhém - jako lumíci - udělali poslední krok z okraje útesu do prázdna.

Vtom jsem zaslechl dole pod sebou Frajera a prudce jsem sebou trhl. Nahlédl jsem přes okraj a viděl ho tam pobíhat s pistolí v ruce. Vykřikoval moje jméno.

„Johne! Johne Spencere!“ A po chvíli se celý zadýchaný vyptával mužů kolem: „Neviděli jste kluka v námořnických šatech? Nešel tu nějaký kluk?“

Měl jsem pocit, že se mi pohledy všech vpalují do zad, a neodvážil jsem se vzhlédnout. Lepil jsem se na paty muži před sebou a teď jsem mu v duchu nadával, že mě zbrzdil. Slyšel jsem, že se Frajer pustil nahoru po stezce. Ozývaly se nadávky a remcání, jak si prorážel mezi nosiči cestu.

Vtom sotva metr přede mnou tlustý muž zmizel. Nestačil jsem ani mžiknout okem a byl pryč. A těsně za ním jsem i já vkročil do naprosté tmy. Bylo to ústí tunelu, který mě rázem pohltil, rozehřátý dechem a potem pašeráků, vzduch nasycený zápachem spáleného oleje. Ale dokonce i v temnotě, která mě obklopovala, jsem

rozeznával nohy muže před sebou, protože vrstva rozbitých škeblí na zemi pod námi vydávala tajemné slabé světlo. Úlomky nám křupaly pod nohama a slabounce zelenavě fosforeskovaly. Zvuky šoupavých kroků pašeráckých bot a šplíchání koňaku se odrážely v dlouhém prostoru ozvěnou a vytvářely iluzi příboje na pláži.

Cesta se svažovala dolů, tíha nákladu mě postrkovala kupředu a odzadu mě tlačil průvan vanoucí tunelem. Potom chodba náhle zahnula a začala prudce stoupat. Lucerny připevněné na stěnách vydávaly chabé zlatavé paprsky a světlo, rozptýlené ve vzduchu nasyceném kouřem, osvětlovalo řadu sehnutých ubožáků, kašlajících a ploužících se dál.

Frajerovy výkřiky se přiblížily a zesílily. Ale pokaždé, když jsem se pokusil tlustého muže předejít, jsem se jen srazil s nosičem sestupujícím dolů. Někdo mě zatahal za ucho a obořil se na mě: „Zařaď se zpátky.“ Prsty, kterými jsem přidržoval sud, mě pálily a měl jsem pocit, že paže se mi vytahaly už nejmíň na dvojnásobnou délku.

Musel jsem ujít nejmíň půl míle, než jsem konečně poté, co se tunel další zatáčkou otevřel do úložných prostor, ucítil závan vzduchu. Byl to obrovský sklep vybudovaný z kamene, úplně bez oken. V nejbližším rohu bylo schodiště. Vzadu byly ve zdi otevřené dveře a za nimi rampa zdvihající se příkře až k vesnické ulici. Chuchvalce kouře stoupajícího z tunelu se valily ven. Nahoře stál vůz s párem trpělivých koní a kolem se hemžil asi tucet mužů.

Slyšel jsem Frajera už blízko za sebou, křičel, hlasitě a udýchaně. „Ten kluk!“ volal. „Chyťte toho kluka!“

Šel jsem za tlusťochem ke dveřím. Složil sud na podlahu, ale já pokračoval v chůzi. Ještě chvíli a budu volný, padesát kroků a jsem na ulici. Prošel jsem dveřmi a vykročil nahoru.

Na rameno mi dopadla těžká pěst a zatáhla mě zpátky. „Kam s tím jdeš?“

Byl to tlusťoch. Sebral mi sud a položil ho vedle svého. „Nahoru je vynese někdo jiný,“ řekl. „Ty se vrať pro další.“

Podezřívavě si mě prohlédl. Sklonil se nade mnou a chytil mě za límec. „Kdo jsi?“ zeptal se. „Nikdy jsem tě tu neviděl.“

A Frajer křičel: „Chyťte toho kluka!“

Vyškubl jsem se sevřené pěsti ve chvíli, kdy se Frajer vyřítil z ústí tunelu. Běžel jsem ke dveřím, ale proti mně přibíhali strážci. Prudce jsem změnil směr, upaloval jsem ke schodišti a klopýtal nahoru. Ostatní se rozběhli za mnou.

Na konci schodů byla tmavá chodba s dřevěnou podlahou, ještě tmavší než pašerácký tunel. Ani nejnepatmější záblesk světla mi neprozradil, kudy se mám vydat. Šátral jsem kupředu, zády přitisknutý ke zdi, až jsem narazil na roh, za ním na úzké dveře a schodiště, stoupající do prvního patra. Jenže prkna mi pod nohama tak hlasitě zaskřípala, že jsem se neodvážil udělat další krok. Skrčil jsem se při zemi a čekal.

První vystoupil po schodech ze sklepa Frajer a jeho hlas se rozléhal chodbou. „Kde jsi?“ A potom šeptem: „Bože, jak já nenávidím tmu.“

Za ním se přihnali další. Světlo luceren se rozlilo po zdech a zbarvilo je do zlatožluta. Slyšel jsem sípavé oddychování pašeráků, dupot a šoupání těžkých bot na podlaze. Byl jsem si jist, že mě najdou.

Jenže pak Frajer křikl: „Tudy!“ Podle slábnoucích zvuků jsem poznal, že se na vrcholku schodiště vydali opačným směrem.

Zůstal jsem přikrčený, vyčkával jsem a naslouchal. Otevřely se dveře, pak druhé. Kroky utichly, ale hlasy ne. Proplížil jsem se zpátky dveřmi a nakoukl za roh. Na konci chodby byla kuchyně a v ní stáli v půlkruhu mí pronásledovatelé, natěsnaní zády ke mně u kuchyňského stolu. Na vzdálenější straně chodby byly otevřené dveře a světlo lucerny dopadalo na ulici.

Měl jsem chuť se rozběhnout, ale neodvážil jsem se. Jen jsem se pomalu plížil podél zdi, aby prkna pode mnou neskřípala. Posunoval jsem se krok za krokem, úplně potichoučku, a nespouštěl jsem oči z pašeráků.

Byl jsem už jen pár metrů od dveří, když se ozval z kuchyně hlas. Stařecký, roztřesený, ženský hlas.

„Jsi to ty, Fleme?“

Překvapením jsem ztuhl. Chumel mužů se rozestoupil a zpoza nich vyšla stará paní Pyeová. „Flemingu?“ zeptala se tím svým třaslavým hláskem. „Jsi to ty, Flemingu? Jsi to konečně ty?“

Vrávorala směrem ke mně, groteskně se usmívala a urovnávala si ubohé lokýnky vlasů.

V životě by mě nenapadlo, že se vrátím zpátky do hostince Baskerville. Pocítil jsem na tváři stejný závan vzduchu jako v onen večer teď na věky vzdálený. A pamatoval jsem si pach, který přinesl, pach moře.

„Můj drahý,“ švitořila paní Pyeová. „Konečně ses mi vrátil domů.“

Promluvil Frajer: „To není Fleming, ty stará cuchto. To je ten kluk,“ ušklíbl se. „Udavač. Krysa.“

Odstrčil ji a popadl mě za límec. Vtrhli k nám ostatní, stařena se zapotácela a odklopýtala ke zdi. Kdyby bylo na pašerácích, zabili by mě hned na místě. Utloukli by mě bez milosti palicemi, které nosili s sebou. Ale Frajer křikl. „Ne! Je můj. Na tohle jsem dlouho čekal.“ Vyvlekl mě ze dveří a vláčel mě ulicí.

„Zabiju ho!“ pokřikoval. „Odprásknu ho jako psa, protože to je prašivěj pes.“

Frajer mě táhl a postrkoval až na břeh malého potoka. Trhnutím mě otočil, a v rukou se mu objevily pistole. „Ustřelím mu palici!“ řval. „Napumpuju mu olovo rovnou do srdce!“

A vystřelil.

Je pravda, co se říká: celý život se vám v takové chvíli promítne před očima. Ale můj život byl zatím krátký. Viděl jsem se vyrůstat z miminka v malého prcka a pak se měnit v kluka. Viděl jsem se, jak sedím otci na ramenou jako na koni a tahám ho za vlasy. Viděl jsem maminku na smrtelné posteli, obličej zkřivený bolestí. A také vlny tyčící se do závratné výšky. Cítil jsem, jak se přese mě převalují, studené jak led. Skulil jsem se dozadu do proudící vody.

Houf mužů

Voda rychle proudila a bublala, ale nebyla vůbec slaná. Vyděsilo mě, jak je studená a temná, hluboká jako celá věčnost. Zdálo se mi,

že padám nekonečně dlouho, přestože potok byl sotva půl metru hluboký.

Frajer mě vytáhl ven. Převrátil mě na záda a posunul nahoru na svažující se travnatý břeh, takže mi ve vodě zůstaly jen nohy. Vypadal ustaraně, zdálo se, že má slzy na krajíčku.

„Jsi v pořádku?“ zašeptal.

„Já nevím,“ řekl jsem zmateně.

„To bude dobrý.“ Ušklíbl se. Pak zvedl hlavu a zavolal zpátky směrem k hostinci: „Ještě je živej! Zatraceně, ten kluk je pořád živej.“

A vytáhl z opasku další dvě pistole. Namířil k zemi a natáhl je.

„Ne, prosím,“ zašeptal jsem.

„Neboj se,“ uklidnil mě. „Nejsou nabitý naostro. Žádná z nich není nabitá.“ A z obou vypálil.

„Já ti ukážu!“ křičel nelítostně. „Skoncuju s tebou!“ A tahal další pistole, které měl zastrkané za opaskem a za náramenním pásem. Ještě se jim kouřilo z hlavně a už je cpal zpátky. A po každém výstřelu zařval: „Tumáš, ty darebáku! Tady máš další, ty ničemo!“ Zamrkal na mě: „Tak co, není to úžasný?“

Připravil pašerákům, postávajícím u dveří hostince, náramnou podívanou. Zjevil se pokaždé v prudkém oranžovém záblesku proti noční obloze, vychutnával si hluk výstřelů a zápach střelného prachu. Ještě měl půl tuctu nedotčených pistolí v zásobě, když na něj pašeráci zavolali, aby toho nechal.

„Uslyší tě až v Ashfordu,“ křičeli. „Jestli toho nenecháš, budeme mít za chvíli na krku celníky.“

Frajer odložil zbraně. „Tak mu teda ještě podříznu krk!“ odpověděl a přiklekl ke mně.

„Neublížím ti,“ řekl mi potichu. „V životě bych nikomu neublížil.“

Pomohl mi se posadit a řekl mi, abych si trochu odpočinul.

„Potom zkus proklouznout do Londýna. V St. Vincent seženeš dostavník.“

„Do Londýna? A nechat Dračici kapitánu Croweovi?“ Zavrtěl jsem hlavou. „Otec v ní má uložené celé své jmění.“

„Už je stejně ztracená,“ povzdechl Frajer.

Zaslechli jsme blížící se hlasy a záblesk světla z lucerny. Frajer vykoukl nad břeh a křikl: „Zůstaňte, kde jste. Jen mu prohledám kapsy!“ Sklonil se zpátky ke mně. „Musím jít. Ale vezmi si tohle,“ řekl.

Sáhl hluboko do pláště a vytáhl malý tmavý balíček. S údivem jsem zíral na Larsonovo pouzdro z naolejovaného plátna.

„Našel jsem ho u Harryho,“ vysvětlil Frajer. „Bůhvíjak se k němu notýsek dostal. Řekl jsem kapitánovi, aby mu nedůvěřoval.“

Vmáčkl mi ho do ruky. „Vezmi ho do Londýna, rovnou do Old Bailey. Vyhledej jednoho z těch džentlmenů s karfiolem na hlavě -však víš, toho s bílou napudrovanou parukou. Strč mu to do ruky a řekni mu: ,Tady máte, pane. To je dárek od Skvělého Tommyho Duskera.‘“ Uchichtl se. „Počítám, že to bude konec starého Tlačenky. A všech ostatních, co nasadí nóbl způsoby, jen mě uvidí.“

„Děkuju.“

„Ještě jedna věc.“ Pohlédl na mě se svým frajerským úsměvem. „Prolistuj ho. Vyhledej moje jméno a ujisti se, že…“

„Vyříznu ho,“ slíbil jsem mu. „Nebo ho vymažu, nebo něco.“

„Ne,“ řekl. „Když zjistíš, že tam není, dopsal bys ho tam? Uděláš to pro mě, Johne?“

Byla to ta nejpodivnější věc, o jakou jsem byl kdy požádán, ale samozřejmě to bylo přesně to, po čem toužil. „Přijde den, kdy o mně uslyšíte, “ řekl mi nedávno. „Možná mě dřív pověsí, ale jednou o mně uslyšíte. “

„Slibuješ?“ zeptal se.

„Slibuju,“ odpověděl jsem.

Frajer mi poklepal na rameno a zvedl se. Vylezl po svahu a nahoře na chvíli zapózoval s pláštěm vzdouvajícím se ve větru. Pak rázným krokem vykročil k Baskerville a už cestou se vychloubal svým statečným činem. „Měli jste ho vidět, jak se svíjel. Kdybyste slyšeli, jak prosil a škemral o milost.“

Zůstal jsem tiše ležet, dokud měsíc téměř nezapadl. Ale malá vesnice vůbec neztichla. Vozy hrčely přes most; dveře hostince se otvíraly a zavíraly. Když jsem se konečně vyplazil nahoru po břehu a nakoukl přes okraj, viděl jsem u rampy přistavený pozlacený pohřební vůz, který vzápětí vyjel s nákladem sudů. A brzy nato se k

mému zlostnému překvapení přihnal dostavník, kterým jsme s otcem přijeli, stejný kočí seskočil z kozlíku a otevřel dveře nosičům sudů. Není divu, že nás zavezl do hostince Baskerville. Není divu, že znal ubohou paní Pyeovou.

Věděl jsem, že Frajer má pravdu. Dračice je možná ztracená a s ní i otcovo jmění. Ale zatím jsem nenacházel odvahu podívat se otci do očí a říct mu, že jsem loď nechal v rukou kapitána Crowea. Vložil ve mě veškerou svoji důvěru a nedokázal bych se přiznat, jak ošklivě jsem ji zklamal. Pozoroval jsem měsíc, a když se schoval za stromy, vykročil jsem podél potoka a zpátky na mořský břeh.

Brodil jsem se vodou, která bublala z kopce po svažujících se kamenných plotnách, níž a níž, stále rychleji. Potok si vyhloubil ve skále koryto a místy spadal dobrý sáh rovnou dolů, celý se napěnil a rozburácel. Sjížděl jsem tyto stupně za mohutného stříkání a občas se převalil do vody, ale přitom jsem si pečlivě přidržoval notýsek na bezpečném místě pod košilí. A pak jsem sjel přes okraj malého vodopádu.

Rovnou komusi do náručí.

Muž vykročil ze tmy vedle tůňky skryté pod padající vodou. Přimáčkl mě tváří k zemi a klekl mi na záda, až mi voda málem natekla do nosu.

„Kampak se ženeš?“ zeptal se.

Nestačil jsem dost rychle odpovědět. Ponořil mi obličej pod hladinu. Zuřivě jsem se bránil a vodopád mi burácel v uších. Popadl mě za vlasy a zdvihl mi hlavu. „Kam?“ zařval.

Zalapal jsem po dechu. „K Dračici,“ vysoukal jsem ze sebe. „Zpátky na Dračici. “

„To jsem si myslel,“ přikývl. „Jenže to se ti nepovede, mladíku.“

Zkroutil mi ruku a překulil mě na záda. A já nad sebou uviděl muže v blátem umazané uniformě. Důstojnický oblek. Byl jsem tak vyděšený a tak potěšený, že jsem nedokázal než vyhrknout:

„Můj ty bože! Celník!“

„Tak, správně,“ přitakal a zatřásl mnou. „Jak se jmenuješ? Kdo jsi, ty kluku?“

„Spencer,“ řekl jsem honem. „John Spencer. A vím, kde jsou pašeráci. Zavedu vás k nim.“

Zasmál se. „Slyšíte ho? Je to zběh.“

Z křovin a skal vystoupil celý houf mužů. Všichni měli stejné modré kabáty, tmavé šátky kolem krku a odřené klobouky se stužkami na dýnku. Zaplnili celý prostor pod vodopádem.

„Vstávej,“ poručil mi důstojník. „Půjdeš s námi.“

„Počkejte!“ vykřikl jsem. „Já nejsem pašerák.“

„To víš, že ne.“ Popadl mě a postavil na nohy. „Všichni jste stejní. Když se objeví celníci, žádný z vás není pašerák.“

„Mluvím pravdu,“ snažil jsem se ho přesvědčit. „Poslouchejte mě. Já vás k nim dovedu, vím, kde jsou.“

„A kdepak to je?“

„V Baskerville.“

Pohrdavě odfrkl. „To je půl míle od moře.“

„Vede tam tunel,“ vysvětlil jsem mu. „A ten ústí přímo v hostinci.“

Ani jsem si neuvědomil, že jsme všichni mluvili hodně nahlas, abychom překřičeli hluk vodopádu. A najednou jsem slyšel jen zvuk padající vody. Celnicí na mě s údivem zírali.

„Mám zápisník.“ Vylovil jsem ho pod košilí. „Jsou tam všechna jména…“

„Nech si svůj zatracený zápisník,“ obořil se na mě. Prudce mi ruku s notýskem odstrčil. „Povedená historka, chlapečku, tunel od moře až nahoru. To se na to podíváme. Uvidíme, co je na tom pravdy.“

„Musím se vrátit na Dračici,” trval jsem na svém.

„A poslat nás na marný lov? Tak to tedy ne.“

Popadl mě za paži a vlekl zpátky ke svahu. „Půjdeš pěkně s námi.“

Obklopoval mě víc než tucet mužů. Nezbývalo mi než je odvést nahoru. Všichni byli vyzbrojeni šavlemi a většina z nich měla pistoli, někteří dokonce dvě. Vytahovali je z pouzder a překontrolovávali si křesadla. Nyní, uprostřed noci, působilo jejich počínání zlověstně.

Důstojník poslal dva muže dolů na pláž, aby se podívali po pašerácích, kteří vyjdou z tunelu. Mně řekl: „Ty nám ukaž cestu. A pro svoje vlastní dobro koukej nějaké pašeráky najít.“

Schoval jsem balíček zpátky pod košili a vedl jsem je, jak

nejrychleji jsem dokázal, zpátky korytem potoka až nahoru na břeh. Šli za mnou v zástupu a v prudších úsecích jsem slyšel rachot jejich šavlí, jež narážely o kameny. A pak se nad námi vztyčil hostinec Baskerville, mohutný a temný, v jediném z oken ani nejmenší paprsek světla.

„Je prázdný,“ ušklíbl se důstojník. „To jsem si mohl myslet.“

„Jsou ve sklepě,“ hájil jsem se. „Vynášejí sudy na ulici.“ Ještě jsem ani nedomluvil a po cestě se přiřítil pohřební vůz se čtyřspřežím v plném cvalu.

„Naloží do něj sudy,“ vysvětlil jsem. „Koňak rovnou z Francie.“ Obešli jsme hostinec k přednímu vchodu a z dálky nakukovali otevřenými dveřmi do zakouřeného, lucernami osvětleného sklepa. Pohřební vůz stál hned vedle se zadními dvířky dokořán. Kolem postávali muži černé hlídky. A v pruhu nazlátlého světla, které se linulo ze dveří, jsem viděl samotného Burtona, v parádních šatech a s hůlkou v ruce.

„Tenhle,“ ukázal jsem na něho. „To je Burton, ten to všechno řídí.“

„Tak to bychom měli,“ pokývl hlavou důstojník. „Něco ti povím, chlapče. Celé roky jsem na tuto chvíli čekal. Celé dlouhé roky.“ Rozestavil své muže do oblouku, vpravo a vlevo mezi stromy a živé ploty. Ještě chvíli jsme vyčkávali.

„Je tam taky jedna žena,“ řekl jsem. „Stará paní Pyeová. Ona…“ „Je slepá?“ zeptal se. „Já vím, všichni známe Sally Pyeovou. Nic se jí nestane. Neboj se, neublížíme jí.“

Otočil hlavu a pohlédl na mě. „Můžeš tady zůstat,“ řekl.

„Ne, to nechci,“ odpověděl jsem. „Málem mě zabili. Nechybělo mnoho a otce by přivedli na mizinu. Musím jít s vámi. Musím.“

„Jsi statečný kluk.“ Vložil mi do ruky svoji šavli. „Připraven?“ zeptal se.

Přikývl jsem.

Stál vzpřímeně a já vedle něho. Zvedl ruku vysoko do vzduchu a já zdvihl šavli. Vykročili jsme a pár metrů před hostincem jsme přešli do klusu.

„Ani hnout!“ vykřikl důstojník. „Jménem krále, stůjte!“

Pašeráci začali zmateně pobíhat, jako krysy zaskočené denním

světlem. Odhazovali sudy na zem a zakopávali o sebe ve snaze dostat se zpátky do sklepa.

Noční tmu prozářily jasné záblesky střelného prachu a všude kolem práskaly výstřely. Přeskočil jsem příkop, přeběhl přes cestu kolem pohřebního vozu a už jsem se řítil rampou dolů do sklepa.

Tam nastalo hotové šílenství. Muži spolu zápolili ve dvojicích, někteří se mlátili pěstmi, jiní šermovali. Modré kabátce celníků se ztrácely v záplavě pašeráků. Těsně u hlavy mi zahřměla rána z pistole a čísi ruka mě popadla za rameno. S trhnutím jsem se otočil.

A přede mnou stál Burton, hůlku v ruce.

„Ty!“ spaloval mě pohledem. „To je tvoje dílo, co?“

„Ano,“ zmohl jsem se na odpověď. Jen z pohledu na něho, jak přede mnou stál, se mi podlamovala kolena. V životě jsem se ještě nikoho tolik nebál. A nikoho tak hrozně nenáviděl.

„Jsi jen malý štěně,“ řekl klidně jako vždycky. „Malej podvraťák, co do všeho strká nos a nestojí mi za námahu.“

Širokým obloukem švihl hůlkou. Přímo mu vyletěla z ruky, plachtila vysoko sklepem a s rachotem narazila na strop. Ale odletěla ovšem jen pochva. Meč, který se zablýskl ve světle luceren, držel Burton stále v ruce.

Zvedl jsem šavli. Odrazil ji stranou. O krok jsem ustoupil a on vykročil za mnou.

„Jen pojď, pojď,“ vyzýval mě. „Zkus to trochu líp.“

Nebyl jsem šermíř. Nikdy jsem neměl meč v ruce. Znovu jsem zvedl šavli a on ji znovu odrazil

Ustupoval jsem vířícím houfem zápasících mužů, krok za krokem, pohlcený v davu. A Burton mě vytrvale následoval. Zaútočil na mě výpadem a natrhl mi rukáv košile. A znovu šel do výpadu. Uhnul jsem a meč jen o vlásek minul mé srdce.

Sklepní prostor byl plný zvířeného prachu, křiku a povykování. Po čele mi stékal pot a štípal mě do očí. Pokoušel jsem se krýt před Burtonovými výpady a rukojeť šavle mi klouzala v ruce.

Opět mé ostří odrazil. Postupoval za mnou s úsměvem na tváři a zatlačoval mě dál, jako když si dítě pohrává s kočkou. V jednu chvíli mě překvapil prudkým máchnutím, které se zařinčením odlomilo chránič rukojeti šavle. A při dalším kroku zpět jsem narazil na zeď.

Nebylo kam ustupovat.

„Ubohá malá šarvátka,“ ušklíbl se Burton. „Je to pro tebe smutný konec, chlapče.“

Zaútočil na mě špičkou meče. Opřel se do výpadu vší silou a já s hrůzou a jako ve snu pozoroval, jak mi špice trhá košili.

Necítil jsem ostří pronikat do těla. Slyšel jsem Burtonovo heknutí, ale měl jsem pocit, že mě jen udeřil pěstí. Rána mi dopadla na žaludek s hlasitým zaduněním. Odtáhl paži, meč mu vyklouzl z ruky a zůstal mi prohnutý viset z břicha.

Burton zavrávoral a o krok ustoupil. Uchopil jsem svou šavli oběma rukama, rozpřáhl se a máchl s ní dolů. Překroutila se mi v dlaních a já ho jen naplocho udeřil přes čelist a krk. Ale rána ho srazila k zemi a padl obličejem do prachu zbroceného krví. Než jsem ho stačil udeřit podruhé, skočil mezi nás důstojník celníků. Přispěchal z davu mužů, aby zarazil moji ruku.

„Počkej!“ vykřikl. „Budeme mít trofej pro popravčího.“

Vtom jsem znovu pohlédl na Burtonův meč, trčící mi ze žaludku. Nohy se mi podlomily a svalil jsem se na zem u zdi.

Boj skončil a sklep byl posetý nehybnými těly. Zbylé pašeráky odváděli z podzemí ve skupinách po dvou nebo po třech. Další tucet mužů se vyšoural z tunelu a celníci je obklopili.

Důstojník si sundal šátek z krku a svázal Burtonovi ruce v zápěstí. Utahoval uzel takovou silou, až Burton zaskučel.

„Drž hubu,“ obořil se na něj důstojník. „Budeš mlčet… Ještě slovo a podříznu ti krk.“ Zasmál se. „Jen se mě zeptej, jestli to opravdu udělám.“

A Burton už ze sebe nevydal ani hlásku.

Důstojník se přesunul ke mně. „Nehýbej se,“ řekl. „Podíváme se na to.“

„Vůbec necítím žádné zranění.“

„Jsi v šoku,“ vysvětlil mi. „Jen zůstaň klidně ležet.“

Korková vesta

Důstojník mi rozepnul košili. Zkoumavě ohmatával dolní část zapíchnutého ostří, ale vůbec jsem pohyb jeho ruky necítil. Pak sevřel kov pevně do prstů a pevným škubnutím meč vytrhl. A s ním, napíchnuté na špičce, vytáhl na světlo - Larsonovo pouzdro z naolejovaného plátna.

„Máš ty ale kliku,“ řekl a trhnutím ho sesmekl z meče. „Podívej se na to.“

Podal mi ho a já ho otevřel. Špička propíchla plátno a zaryla se do notýsku. A to mě zachránilo.

„To je ten tvůj zápisník?“ zeptal se. „Se jmény pašeráků?“

Přikývl jsem.

„Musíme ho doručit do Londýna.“

Natáhl se po něm, ale pevně jsem ho držel. Dal jsem Frajerovi slib a mínil jsem ho splnit dřív, než dám notýsek z ruky. „Můžu ho tam vzít sám,“ řekl jsem.

„Proč ne,“ přikývl. „Pojedeš přece rovnou do Londýna, je to tak?“

„Jistě, co nejrychleji.“

Byla to pravda, ale ne tak docela. Ano, pojedu do Londýna co nejdřív. Ale než vyrazím, musím se podívat na Dračici. A vyřídit si účty s kapitánem Crowem.

Důstojník zvedl Burtona na nohy. Moje oči se na chvíli střetly s pašerákovýma. To, co jsem v nich zahlédl, bych popsal jako výraz kočky okamžik před tím, než se vrhne na myš a zakousne se jí do krku.

„Přišel jsi o loď,“ řekl mi Burton. „Však to dobře víš. O loď i s nákladem a se vším ostatním. Dobrá práce. To je úspěch, ztratit tak mnoho za tak krátkou dobu.“

Důstojník udeřil Burtona přes ústa, až mu ze rtů vytryskla krev.

„Drž hubu, povídám,“ obořil se na něj. A otočil se na mě: „Půjdeš s námi?“

„Chtěl bych si tady chviličku odpočinout.“

„Dobře, to chápu.“ Zuřivě škubl Burtonovou paží a postrčil ho ke dveřím. „Jsem tvým velkým dlužníkem, chlapče,“ usmál se na mě.

„Celá Anglie ti vděčí za mnoho.“

Díval jsem se za ním, dokud nezmizel za dveřmi. Pak jsem se vyhrabal na nohy, zamířil do tunelu a rozběhl se dolů.

Celou cestu jsem utíkal - ve světle luceren, v záři rozdrcených mušlí, až do otevřeného ústí a na písek. I slabé světlo hvězd stačilo, abych viděl, že pláž je prázdná. Nikde ani živáčka, ani pašeráci, ani celníci. Jen Dračice zůstala, kde jsem ji zanechal, mohutná a těžká, sotva plula na vodě začínajícího přílivu.

Zdálo se, že kapitán Crowe loď opustil. Možná utekl, když zahlédl celníky, a nechal ji uvízlou v bahně, prázdnou, kromě nákladu vlny. Jestli se mi podaří se na Dračici dostat, možná se mi povede ji i zachránit. Určitě budu schopný sám vykasat dostatek plachet a dojet s ní do Downs. „Muž s jedním pomocníkem může obstarat škuner,“ řekl mi první den kapitán Crowe.

Brzy jsem však zjistil, že moje bárka je pryč, a stejně tak zmizel i člun, kterým přijel Frajer. Celá zbylá flotila jako by se vypařila, i když to mě tolik nepřekvapilo. To bylo první, o co se pašeráci postarají, protože podle opuštěného člunu na břehu by ráno celníci dobře poznali, že se tady za měsíčního svitu pracovalo. Jenže toto zjištění mi značně sebralo odvahu.

Ploužil jsem se nerozhodně po pláži, a vtom jsem narazil na stopy, které jsem zanechal, když jsem v chvatu opouštěl loď. Při pohledu na ně mě něco napadlo - poslední, zoufalá naděje. Zašel jsem k okraji bahna, mezi černé kameny porostlé škeblemi. Spustil jsem se na všechny čtyři, lezl jsem dál, šmátral kolem sebe a konečně nalezl, co jsem hledal: Frajerovu korkovou vestu.

Visela na mně, velká a neforemná, ale byla to nejlepší, v co jsem mohl doufat. Utáhl jsem šňůrky, jak nejvíc to šlo, a plahočil se bahnem dolů k moři. Od pevniny pofukoval mírný větřík, ale po mlze nebylo ani stopy, což mě potěšilo. Při pouhé myšlence, že bych se mohl ztratit a proud by mě zanesl bůhvíkam, se mi roztřásla kolena.

Voda byla studená jako led a ve chvíli, kdy mi vystoupila na břicho, jsem se zajíkl a začal krátce, trhaně dýchat. Vesta mi nadzdvihla paže a já se vznášel po prsa ponořen na vodách kanálu La Manche, dřív než jsem stačil zvednout nohy ze dna. Nakláněl jsem se

střídavě dopředu a dozadu a pocit, že plavu na vodě - pocit velmi zvláštní pro někoho, kdo se nikdy nenaučil plavat - ve mně vyvolal okamžitě paniku. Plácal jsem kolem sebe a kopal; držel jsem se jako klíště korkové vesty. Znovu a znovu jsem se točil dokolečka, voda se pěnila, jak jsem sebou házel, a málem jsem křičel nahlas strachy. Najednou jsem ucítil pod chodidly dno. Postavil jsem se a zkusil se dát trochu dohromady. Věděl jsem, že musím pokračovat, jestli se chci dostat na Dračici.

Panika pomalu ustupovala. Přišel jsem na to, že můžu plavat jako pes, když budu hrabat rukama a nohama. Natočil jsem se ke škuneru, odrazil jsem se od bahna a opravdu jsem se hrabavými pohyby zvolna posouval kupředu.

Stoupající příliv byl silnější než vítr od pevniny. Plaval jsem k Dračici tak pomalu, že jsem pochyboval, zda se vůbec přibližuji. Mohutně vzedmuté vlny, valící se z moře, mě střídavě nadzdvihovaly a spouštěly dolů, slaná voda mi šplíchala do pusy a do nosu. Ale přece jen byl pokaždé, když jsem vzhlédl, stěžeň o něco vyšší a mohutný trup o trošičku blíž. Ve chvíli, kdy se ke mně donesly přes vodu hlasy, jsem už byl příliš daleko na to, abych se vrátil.

„Přesekni ho,“ rozčiloval se kapitán Crowe. „Usekni ten zatracenej krám. Už ji nebudem potřebovat.“

Dračice vůbec nebyla opuštěná.

Brzy jsem rozeznal postavy na přední palubě. Crowe a další dva. Slyšel jsem pravidelné údery, a vtom mi došlo, že přesekávají ocelové lano kotvy. To znamená, že škuner už pluje a že muži vytáhnou každou chvíli plachty.

Kopal jsem a plácal rukama. Vtom lup, prasknutí provázku, lup, další. A z vesty začaly odpadávat korkové zátky.

Pohupovaly se na vodě kolem mě a vítr je odnášel. Nejdřív dvě či tři, potom půl tuctu, točily se a poskakovaly na vlnkách. V prvním popudu jsem po nich hrábl, což bylo absurdní, a navíc můj pohyb uvolnil další. Poprvé jsem ucítil za krkem chlad mořské vody. Začínal jsem se potápět.

Údery utichly. Zaslechl jsem svištivý zvuk, jak se kabel smekl přes zábradlí. Dračice se pohnula, maličko se otočila, pak víc. Dva čluny uvázané jeden za druhým u zádi se s trhnutím rozkývaly a

následovaly ji jako housátka husí mámu. Kosatka vyjela nahoru, pak hlavní plachta a škuner byl připraven vyplout.

Vyrazil jsem kupředu. Už jsem neplácal rukama, plaval jsem, napřahoval jsem se daleko kupředu, rázně zabíral a přitahoval se vpřed, jako když se horolezec vytahuje nahoru na útes. Zadní z člunů sebou hodil tak, že se mi přiblížil na dosah, natáhl jsem se a hmátl po něm. Ale o vlásek jsem ho minul, uklouzl mi pod prsty a vzdaloval se. V brázdě za ním se pohupovaly korkové zátky.

Zůstal jsem sám v černé vodě pod černým nebem a znovu mě přepadla panika. Ze všech sil jsem se snažil ji potlačit a plavat dál. Voda mi sahala až po bradu.

Dodnes si rád říkám, že mě Dračice chtěla naložit a vrátila se ze své vlastní vůle. Rád si představuji, že si mě nějakým způsobem všimla a sebrala všechny síly, aby mě vylovila. Ovšemže to byl kapitán Crowe. Při příjezdu zavezl škuner k pobřeží klikatou cestou a stejně s ním chtěl i vyplout. Teď ho natočil proti větru, namířil ke břehu a obrovské dračí čelisti se prokousávaly vzedmutými vlnami přímo ke mně. Zuby se chvíli tyčily vysoko nade mnou, pak se ponořily do moře. A znovu nahoru a zpět dolů. A s vodou nabraly i mne. Nejdřív jsem to považoval za náramné štěstí, ležel jsem si klidně uvnitř tlamy a voda se mi přelévala přes nohy. Potom se Dračice znovu obrátila, aby se vyhnula závětří podél útesů, a každá další vlna mě zaplavila. Dračí hlava se změnila v žalář a zuby v mříže, které mě držely. Špice vyjela vysoko nahoru, pak se ponořila a já se ocitl rázem pod hladinou. A pohyb, který jsem tak rád pozoroval z paluby při naší cestě na jih, se teď stal mojí noční můrou. Utopím se, to nemůže dopadnout jinak.

Zakřičel jsem o pomoc, i když mi vůbec nebylo jasné, kdo by na moje volání mohl odpovědět. Protentokrát by mě potěšilo, i kdyby se sám kapitán Crowe spustil ke mně dolů a vytáhl mě s sebou zpět na palubu. Ale v řevu, který dračí hlava vydávala, mě nemohl nikdo slyšet.

Čelen se zanořil do moře a polovina ho zmizela ve vlně. Sjel jsem v dračí tlamě dopředu a v tu chvíli jsem byl pod hladinou. Voda do mě narazila jako beranidlo na zatloukání pilot, a když se škuner zvedl, překulil jsem se zpátky. Narazil jsem do dřevěné stěny

takovou silou, že se otřásla a zasténala. A znovu mnou škuner hodil kupředu a vzápětí mě voda spláchla zpátky. Dřevo se pokaždé pod mým nárazem zatřáslo. V tom lomozu jsem zaslechl hlas, vysoký jako hlas malého chlapce, ale zároveň stařecký.

„Kdo je tam?“ volal. To se ptá sama loď, pomyslel jsem si. „Kdo je to v dračí tlamě?“

Dračice se vztyčila na vlnách a já s ní. Ponořila se a stáhla mě s sebou. Voda se vevalila mezi zuby, udeřila mě do prsou a mrštila mnou zpět. A prkno za zády povolilo. Překulil jsem se v záplavě rozbouřené vody dračím hrdlem dozadu do trupu lodi.

Ležel jsem na prkenné podlaze a vzhlížel ke scvrklému staříkovi s dřevěným panelem v ruce. Přes hlavu jsem mu viděl ven na dračí zuby.

„Krve by se ve mně nedořezal!“ ulevil si. „Kde ses tam u všech čertů vzal?“

Byl jsem ještě příliš zmatený, abych se zmohl na odpověď. Škuner se opět ponořil do vln a dírou se vevalila voda. Rozlila se po podlaze a spláchla mě k žebroví trupu. Stařec se s námahou prodral k otvoru a zasadil panel zpět na své místo. Dokonale zapadl a zůstal pevně sedět. Obklopila nás tma.

„A svíčka je pryč,“ povzdychl muž. „To je konec. Poslední hřebík do rakve.“

Slyšel jsem ho šátrat kolem, ozývalo se klepání do dřeva a do kovu. Pak jsem zaslechl křísnutí a z rukou mu vyletěly jiskry.

„Vidíš, co jsi způsobil?“ cílil se. „Troud je úplně mokrý. Čert aby tě vzal!“

Vyletěly další jiskry, pak se objevila slabá záře a konečně plamínek svíčky, kterou přidržoval u křesadla. Zdvihl svíčku nad hlavu a obklopil nás kužel žlutavého světla. Stařec měl velké bledé ruce a velikánský nos. Z nozder a z uší mu rostly husté chomáče chlupů, bílých jako vlákna bavlny. Okamžitě mi došlo, že je to tentýž muž, který nás pozoroval z přístavního mola ve Francii. Ten, který zaběhl pod příď Dračice a už se neobjevil.

„Kdo jste?“ zeptal jsem se.

„Jsem Fleming Pye,“ odpověděl. „Ale ještě něco se musí vysvětlit. Kdopak jsi ty?“

Poslední člen posádky

Stařík mi odmítl říct cokoliv o sobě, dokud mu nevypovím svůj vlastní příběh do posledního detailu. Pak mě ještě zahrnul záplavou otázek, z nichž každá začínala: „A řekni mi!“

„A řekni mi!“ chtěl vědět. „Co chystáš podniknout dál?“

Pokrčil j sem rameny.

„Musím nějak získat loď zpátky. Jsem si jistý, že ji chtějí potopit.“

„A řekni mi! Kolik je jich nahoře?“

„Nejmíň tři. Možná i víc.“

„Včetně Turnéra Crowa?“

„Ano.“

„Je to darebák,“ rozčílil se Fleming. „Je to prohnaný lstivý chlap, slizký jak úhoř.“

„Odkud ho znáte?“ zeptal jsem se.

„Plavil jsem se s ním na stejné lodi. Dokud mě nezaprodal Francouzům. A dokud mě nenechal hnít ve vězení.“

Fleming přilípl svíčku na krabičku s křesadlem. Pohupovala se ve vodě na dně zároveň s pohyby Dračice, prodírající se vlnami, a světlo se míhalo. V tlumeném mlhavém osvětlení jsem viděl, že ukryté podpalubní prostory pokračují krátkými úzkými uličkami, stěsnanými jako králičí kotce, dál do útrob lodi. Toto je zcela určitě místo, kde francouzští špioni přečkávali cestu do Anglie, než se pod pláštěm noci vynořili na přídi jako vodní krysy.

„Já jsem poslední, kdo zbyl,“ pokračoval Fleming. „Dvacet se nás plavilo s Turnerem Crowem, když jsme vyjížděli na mořský lup. Šestnáct bylo stále ještě naživu, když nás poslední zářijový den v sedmdesátém devátém Francouzi chvíli po rozbřesku zajali. Byl to poslední východ slunce, který jsem za následujících dvaadvacet let viděl. A řekni mi! Jestlipak víš, co bych si přál? Co je ta jediná věc, kterou si přeju?“

„Zabít kapitána Crowa,“ hádal jsem.

Rozesmál se. Seděl shrbený v tom mokrém zapáchajícím prostoru a chechtal se tak, že jsem se obával, že se smíchy rozsype.

„Zabít kapitána Crowa?“ vypravil ze sebe. „Nemůžeš zabít ďábla. Nezabiješ samotného Satana, chlapče.“

„A co si tedy přejete?“

„Vrátit se domů k ženě. Ona je to jediné, co mi ještě na světě zbývá. Zapomněl jsem, jak vypadá můj dům, ale Sally si pamatuju tak, jako by to bylo včera, co jsem ji viděl naposledy.“

„Je to paní Pyeová?“ zeptal jsem se hloupě.

„Sally Pyeová,“ přikývl s úsměvem. „Řekni mi! Znáš ji?“

„Setkal jsem se s ní. Čeká na vás v hostinci Baskerville.“

„Ach, chudinka malá,“ povzdechl Fleming. „Moje prostomyslná děvenka. ,Počkej tady,‘ řekl jsem jí. ,Počkej tady na mě.‘ A ona, chuděrka, počkala“ Zavřel oči. Pročesával si prsty tuhé chomáče chlupů trčící mu z nosu. „A řekni mi! Je pořád tak hezká? Má stále vlasy zářivější než zlato? A pleť hladkou jako porcelán?“

Nevěděl jsem, co na to říct. Vybavila se mi před očima k smrti unavená stará žena, poslepu tápající hostincem. A asi jsem zaváhal o vteřinku déle, než jsem měl.

Flemingův smíchem omládlý obličej vmžiku zase zestárl. „A řekni mi! Je v pořádku? Daří se jí dobře?“

Nemohl jsem se přinutit k tomu, abych mu řekl pravdu. Změnil jsem raději téma.

„Byli jsme tam,“ řekl jsem. „Kotvili jsme přímo pod hostincem.“ „Myslel jsem si to,“ přikývl. „Povídám si, takhle voní bahno u St. Vincent. Bahno a jabloně. A slyšel jsem potok, jak bublá dolů po útesech. Ale ten panel byl pevně zaklíněný a já ho nemohl uvolnit. Bylo potřeba do něj praštit. Pěkně do něj zvenčí zabušit.“

„To všechno jste poznal, aniž jste se podíval ven?“

„No jo, určitě,“ ujistil mě. „Byl jsem v těch místech nejmíň stokrát. Byly noci, že jsem neviděl na kompas. Neviděl jsem vlastní ruce na kormidle a boty na palubě, ale k Baskerville jsem trefil vždycky.“

„Mohl byste nás zavézt do Doveru?“

„Třeba ve spaní.“

V hlavě se mi líhly plány, zatím příliš divoké na to, abych mu o nich řekl. Pozoroval jsem svíčku, jak sklouzla k přídi, a zeptal jsem se:

„Můžeme se odtud dostat do skladi ště?“

„Samozřejmě,“ přikývl.

„A můžete odtamtud řídit loď?“

Svíčka sjela po vodě zpátky. Fleming natáhl nohu a zastavil ji.

„A řekni mi!“ Vzal křesadlo do ruky. „Mám tě vzít k východním dokům, nebo k přístavní hrázi pod hradem?“

Vykročili jsme ke skladišti na zádi. Uvolnil panel zavěšený na pantech a držel ho pootevřený, dokud jsem neprošel za ním.

„Až ho zavřu, nebude cesty zpátky,“ upozornil mě. „Jediný přístup do tohoto prostoru je dračí tlamou.“

„To je v pořádku, už se nevrátíme.“

Zvuk zavíraného panelu ve mně vyvolal představu neprodyšně uzavírané hrobky - temné žuchnuti a tlumené cvaknutí ukrytých pantů. Fleming šel přede mnou a chránil plamen svíčky.

Dorazili jsme do skladiště a chvíli jsme pozorovali táhlo kormidla, smýkající se ze strany na stranu. Tažná lanka visela líně prověšená a s cuknutím se napínala, jen když někdo otočil kolem. Představoval jsem si, že to sám Crowe kormidluje loď do záhuby. Ale vtom jsem zaslechl slabý zvuk, přicházející shora - dudy, vyhrávající pomalý smuteční pochod.

Fleming vzhlédl. Ve světle svíčky vypadal, jako by zestárl o celá století. „Hrál tuhle písničku, když jsme přepadli Sentinelle, malou brigu, na kterou jsme narazili asi sto mil od Svaté Heleny. Hrál a přitom pozoroval loď, jak hoří. Byly na ní ženy. A děti. Sebrali jsme jim čluny a pak ji zapálili.“

„Ale lidi jste nejdřív naložili?“

„Ne, vzali jsme jen čluny.“

Strčil si prsty do uší a cpal si chomáčky chlupů dovnitř. Otočil se k táhlu.

„Musíme přeříznout lanka,“ řekl. „Máš nůž?“

„Nemám,“ zavrtěl jsem hlavou. „Vlastně mám,“ rozpomněl jsem se. Crowe mi přece hodil Harryho nůž, abych přeřezal provazy na poklopech. Zasunul jsem si ho do vysoké boty. Jenže teď, když jsem ho hledal, už tam nebyl.

„To nevadí,“ rozhodl se Fleming. „Nemít věci v pořádku je kapitánův zvyk. Libuje si v tom svém svinčíku, pravda? Lanka jsou dostatečně volná, takže je můžeme jednoduše sesmeknout z převodního válce.“

„A vy budete otáčet kormidlem?“ zeptal jsem se.

„A řekni mi! Slyšel jsi někdy o Cape da Roca? Ustřelili nám tam kormidlo. To bylo v šestasedmdesátém. Byl to čistý zásah. Odtud zdola jsem odkormidloval celou cestu až k Gibraltaru. Poctivých tři sta mil.“

Jenže musel být tehdy o polovinu mladší. Ale jestli si myslí, že tento úkol zvládne i dnes, byl jsem ochotný ho nechat, aby se o to pokusil. Ať se stane cokoliv, nemohli jsme se dostat do horší šlamastyky, než v jaké jsme už byli.

„Přidržuj lanka nadzvižená,“ vysvětlil mi, „a počkej, až bude táhlo zhruba uprostřed.“

Nemusel jsem dlouho čekat. Masivní ráhno se se zasténáním posunulo a zastavilo se uprostřed. Zavěsili jsme se na lanka a sesmekli je z válce.

Táhlo kormidla, osvobozené od vodících lan, se na nás vyřítilo. Paluba se tak prudce naklonila, že jsme se pokusili zachytit jeden druhého, ale stejně jsme oba ztratili rovnováhu a vrávorali jsme dolů ke stěně trupu. A tam jsme se zřítili na jednu hromadu. Vodící lanka

se zmítala a kroutila, jak se nahoře někdo pokoušel otočit kolem. Ale táhlo, prudce odhozené stranou, se ani nehnulo.

Pomohli jsme si navzájem na nohy. Když jsem chytil Fleminga za paži, cítil jsem, že není silnější než násada u koštěte.

Táhlo mu dosahovalo přesně k pasu. Položil se přes něj a tlačil ho za hlasitého bouchání a rachocení před sebou, jako když otvírá bránu. Cítil jsem, že se Dračice otočila, a když loď nabrala směr, paluba se srovnala. Směrovka kormidla rozrážela vlny, až se táhlo celé klepalo. A chudák Fleming se chvěl s ním, třásl se od hlavy k patě jako osika.

„A řekni mi!“ obrátil se ke mně. „Myslíš, že bys mohl zaběhnout nahoru a podívat se, jestli máme správný kurz? Vezmi si s sebou svíčku. A pospěš si. Budu mít Dračici u přístavní hráze, dřív než se naděješ.“

Vyšel jsem ubikacemi posádky do zvláštního světla těsně před rozedněním, stále ještě moc slabého na to, aby se svět vybarvil. Viděl jsem jen šedou loď na černém moři a napříč temnou palubou poskakovala podivná věc, ze které jsem dostal mrazení v zádech. Vypadala jako obří pavouk šmejdící kolem. Překulila se párkrát na tenkých pavoucích nohách, narazila na zábradlí a nárazem se přehoupla do prázdnoty dole.

Byly to samozřejmě jen dudy, kapitánovy opentlené dudy. Odhodil je stranou, aby se mohl postarat o loď, která si najednou dělala, co chtěla. Navzdory tomu, že nikdo nestál u kormidla, držela pevný kurz směrem k pevnině, a přestože ji Crowe nejspíš zkusil srovnat, nedokázal ji z něj odchýlit.

Všechny plachty byly vytažené, ale vypadalo to, jako by loď vystrojil nějaký šílenec. Košová plachta byla přitlačená k stěžni větrem vanoucím zpředu. Hlavní plachta byla stočená daleko po větru a přídavné lano ji v této poloze přidržovalo. Plachtovina se třepetala a práskala, ale Dračice se přesto hnala vstříc vycházejícímu slunci. U lodi byl uvázán jenom jeden člun. Druhý poskakoval na hladině daleko za zádí, u vesel seděli dva muži a veslovali jako o život.

Dračice s řevem rozrážela vlny, až voda stříkala, jako by říkala, že si udělá všechno po svém a kapitánovi naschvál, i kdyby jí sebral

poslední plachtu z ráhna. Crowe stál sám u hlavního stěžně a zíral na rozevlátou plachtovinu. Ještě dvě zdvihací lana ji držela na místě, jedno na špičce vratiráhna a druhé u jeho rozsochy, a to už uvolnil zamotaná lana z uvazovacích kolíků. Jenom jedna nebo dvě smyčky na každém z nich přidržovaly plachtu, zbytek provazů ležel dole v propletené hromadě, která se posouvala a převalovala s pohybem lodi.

Zatímco jsem se díval, Crowe povolil závlačku, aby uvolnil roh vratiplachty. Mohutný trám vratiráhna se složil ke stěžni a táhl přes kladky lano vzhůru. Zákruty provazu se mu s práskáním kroutily kolem nohou a v smyčkách a kličkách vyskakovaly z paluby vzhůru. Polovina šňůry vmžiku zmizela přes skřípající kladky. Horní polovina hlavní plachty se zbortila, ale Dračice si tvrdošíjně držela směr. Crowe kopal do hromady lan a řval. „Ty proklatá!“ ječel. „Otoč se, sakra! “

Vykročil jsem po návětrné straně k němu. Kapitán chodil po palubě a tahal za sebou velikánské chuchvalce provazů, které se mu omotaly kolem námořnických bot. „Ty ďáblice!“ křičel na loď. „Ty nelidská, krutá čarodějnice! “

„Až s tím budete hotový,“ oslovil jsem ho, „mohl byste na slovíčko, kapitáne Crowe?“

Jestli si stále pamatoval slova ze svého prvního dne na Dračici, nedal to na sobě znát. Otočil se jak na obrtlíku a dokonce i v bezbarvém světle před úsvitem jsem viděl, jak mu z očí srší jiskry.

„Tak tady vás máme,“ zasípal zlostně. „To jsem si moh myslet, že se vrátíte. Červů a hniloby se člověk jen tak nezbaví.“

Katova oprátka

Zastavil jsem se několik kroků od kapitána, tak aby stěžeň zůstal mezi námi, a řekl jsem: „Dračice popluje do Doveru.“

„Do Doveru, říkáte?“ Ustoupil o krok zpět a kousek stranou. Popošel jsem kolem stěžně zároveň s ním. „A kdopak vám ji tam

odkormidluje?“

„Fleming,“ řekl jsem.

Vyděsil se tak, až se zapotácel a ucouvl. Narazil do zábradlí a zachytil se o zajišťovací lano, aby neupadl.

„Nalodil se ve Francii a ukrýval se dole v prostorách, v kterých jste pašoval špiony.“

„Zatraceně,“ ulevil si Crowe.

„Slýchával jste ho, je to tak? A myslel jste si, že to dole ťuká váš syn. Že klepe na vás.“

„Ech, nejste žádný chytrák,“ ušklíbl se. „A Fleming taky ne. Před třiceti lety mu to taky moc nemyslelo, a ani teď není o moc chytřejší“

„Byl dost chytrý na to, aby vám vyfouknul Dračici pod nosem. A dost chytrý na to, aby ji ukormidloval.“

„Tak se koukněte, vidíte, kam s ní pluje?“

„Už jsem vám to pověděl,“ ujistil jsem ho. „Do Doveru. Čeká tam na vás katova oprátka.“

„Tak se podívejte!“ křičel na mě. „Vypadá to tamhle jako Dover?“

Otočil jsem se kupředu přes čelen. Před námi bylo prázdné moře a hejno racků proti jasnící se obloze. Na návětrné straně jsem pod ráhnem viděl pevninu, teď už daleko od nás, ubíhající v divokém tempu.

„Přímo před námi jsou Goodwinovy písčiny,“ pokračoval kapitán. „A vzhledem k tomu, jak rychle postupuje příliv, k nim dorazíme za hodinu.“

„Lžete,“ odporoval jsem. „Jsou ještě na míle daleko.“

„Už teď je vidět, jak se tam převaluje příboj.“

Nevšiml jsem si jeho pohybu. Soustředil jsem svůj pohled na moře, na řady vln, které se do dálky zmenšovaly a temněly jako schodiště vedoucí pryč od světla. Crowe neznatelným pohybem uvolnil zajišťovací lano a ráhno hlavní plachty se přehouplo napříč přes palubu.

Stačil jsem trochu uhnout, ale zasáhlo mě do ramene a odhodilo mě na zábradlí. Dopadl jsem na řadu uvazovacích kolíků a svezl se na zem. Zády a paží mi projela děsivá bolest.

„Zabiju tě,“ soptil kapitán. „Rozšlápnu tě jako červa, přetrhnu tě

jako hada. Myslíš si, že nade mnou můžeš vyzrát? Už jsem viděl umírat stovky chlapů, ale nikdy jsem z toho neměl takový potěšení, jaký budu mít, až zakroutím krkem tobě.“

Vykročil ke mně přes hromadu zamotaných lan. Vytáhl jsem se nahoru a rukou nahmátl zajišťovací kolík, držící druhé zdvihací lano hlavní plachty.

„Varoval jsem tě hned zkraje,“ syčel na mě Crowe. „Ruce pryč od Dračice, tak jsem ti to přece pověděl. Chtěl bys mě vidět viset? Na to nebudeš dost dlouho naživu.“

Dračice se zakymácela a stočila se po větru. Paluba se prudce naklonila a nečekaný pohyb mě přimáčkl zpět k zábradlí. Možná to dole Fleming zápolí s kormidlem, ale taky se loď možná odchýlila sama. Crowe ztratil rovnováhu a spadl do motanice lan. Rychle jsem vytrhl kolík.

Hlavní plachta se uvolnila a padala dolů podél stěžně. Obrovská hmota plachtoviny a dřeva, jistě vážící nejmíň tunu, táhla závratnou rychlostí obě zdvihací lana vzhůru tak prudce, až se z kladek, kterými projížděly, kouřilo. Změť plátna, ráhen a vratiráhen se řítila dolů.

Crowe vzhlédl, oči vytřeštěné hrůzou. Lano kolem něj poskakovalo, obtáčelo ho a zaplétalo. Některé smyčky se uvolňovaly, jiné zadrhávaly. Obtočily se mu kolem krku. A váha plachty a dřeva mu zatáhla oprátku na krku a vyškubla ho vzhůru.

Ve vteřině vyletěl deset metrů nad palubu, kopal nohama a rukama chňapal po smyčce na hrdle. Zůstal viset a pomalu se stočil tváří k východu. Vzpomněl jsem si na Frajerovo vyprávění: „předvedl nám tu noc pěkný taneček.“

Rozklepal jsem se rozčilením a úlevou. Svezl jsem se na zem a snažil se dívat ven na moře, na palubu lodi, kamkoliv, jen ne na kapitána Crowa, houpajícího se vysoko nade mnou. Ležel jsem opřený o zábradlí a pozoroval barvy začínajícího dne. A zdola přišel Fleming.

Dračice se pomalu otáčela na místě, protože nikdo neovládal kormidlo. Stála s košovou plachtou stočenou po větru a kosatkou a zbylou plachtou nečinně pleskající. Nijak jsem nepospíchal, abych ji zase uvedl do chodu. S radostí jsem ji nechal chvíli unášet vlnami.

„Však jsem ti to říkal,“ oslovil mě s úsměvem Fleming. „Tady to máš, rovnou k přístavní hrázi. Přímo…“ zarazil se. „A řekni mi! Kde to k čertu j sme?“

„Kormidloval jste úplně jinam.“

Podíval se na mě, pak vyjel pohledem nahoru až ke kapitánu Croweovi.

„Je mrtvej. Tys ho zabil.“

„Neměl jsem na vybranou.“

„Neřekl bych, že je to možný.“ Šel k zdvihacímu lanu a zatřepal s ním, až se zavlnilo a zvlněný provaz vyjel vzhůru a klepl do kapitánovy boty. Znovu zatřásl, a ještě jednou, a Crowe se houpal v oprátce, jako když se vyzvání na zvon. „Ty darebáku,“ ulevil si Fleming. Mával lanem a křičel na visící tělo: „Ty zlotřilej, nekalej lumpe! Zničil jsi mi život. Okradl jsi mě o celý dlouhý roky!“

Vstal jsem a odvedl ho k zábradlí. Držel se mě a vzlykal. „Podívejte,“ ukázal jsem k obzoru. „Zrovna vychází slunce.“

Právě se vyhouplo z moře, veliké a zlatě zářící. Fleming popotáhl. Otřel si hřbetem ruky chlupy trčící z nosu.

„To je krása!“ vydechl. „Nic se nevyrovná východu slunce. Nic není nádhernější než ranní úsvit.“

„Jsme blízko písčin?“ zeptal jsem se. „Goodwinových písčin?“ Fleming zamžoural proti větru. Obličej měl stejně křídově bílý, jako byly útesy po naší navě tmě straně.

„Tamhle je Jižní mys,“ ukázal prstem. „Blízko písčin? Ty už jsou dávno za námi. Tak tak, přejeli jsme rovnou přes mělčinu.“

A měl pravdu. Jen míli nebo o něco méně za zádí byl obloukovitý úsek zahnědlé, zčeřené vody. Vlnky se rozbíjely a poskakovaly na písečných dunách ukrytých pod vodou.

„Mohli jsme ztroskotat,“ zhrozil jsem se a ruce se mi roztřásly. „Měli jsme z pekla štěstí, že jsme projeli.“

„No to mě podrž, prý štěstí,“ zasmál se Fleming. „Dračice to dokázala. Ten ďábel Crowe ji měl očarovanou. Ale teď je volná, děvenka moje stará.“

Poklepal na střechu kabiny. „No jo, je to výborná stará loď. Ještě tě doveze daleko a dobře ti poslouží.“

Kapitánu Croweovi jsme neuspořádali žádný obřad. Spustili jsme

ho dolů, vymotali z lan a hodili přes palubu. Nedostal žádné závaží, které by ho stáhlo ke dnu, ani rubáš. „Chci si představovat, jak ho ožírá všelijaká havěť,“ ušklíbl se Fleming. „Ptáci a ryby a červi.“ Pak jsme spravili táhla kormidla, vytáhli plachty a zamířili k Downs. Trochu jsme to odbyli, takže převodní lanka zůstala volná, ale Dračici to vůbec nevadilo. Jela domů, do ústí řeky Stour, ke stejnému molu, od kterého jsme vyrazili. Museli jsme s ní sednout na dno, protože jsme neměli kotvu.

A tam na nás čekal ten samý jednoruký převozník, který nás s otcem poprvé dovezl na Dračici. Hodil nám uvazovací lano přes holec a škuner zastavil. Pak vstal a zadíval se na mě.

„Haló!“ zavolal jsem.

„No jo, tebe si pamatuju.“ Odplivl si do vody vedle Dračice. „Kde je Turner Crowe? A Frajer a všichni ostatní?“

„Většinou už jsou po smrti,“ řekl jsem mu. „Crowe i Matthew, a Hany taky. Co se stalo s Frajerem, nevím.“

Přejížděl Dračici pohledem od přídě po záď, od přeříznutého kabelu přes přelomené přední ráhno až k díře po kouli z kanónu v hlavní plachtě. Napřáhl na mě svou jedinou paži. „Nepokoušej se namluvit otci, že vypadala takhle už předtím, než jste vyjeli.“

Jeste jedno jméno

Ujížděli jsme s Flemingem dostavníkem na jih. Celou cestu se upřeně díval z okna a všemu se divil.

„Cítíš tu trávu?“ radoval se. „Cítíš ty stromy?“ Dlouze a zhluboka se nadechl, pak vydechl. „A řekni mi! Budeme projíždět Canterbury?“

„Ne, to bychom museli jet jinudy,“ řekl jsem mu. Canterbury leží na londýnské silnici, na té, kterou bych byl také tak rád jel. Ale Fleming už se nemohl dočkat, aby mě vzal zpátky do Baskerville.

„Můžeš pro otce poslat,“ přesvědčoval mě. „Můžeš tam na něho počkat a pak spolu pojedete do Londýna.“

Měl jsem pocit, že má strach přijít sám do míst, která neviděl od doby ještě před mým narozením, a sám se setkat se svojí ženou.

Pokračovali jsme podél zákrutů řeky. Vjeli jsme starobylými hradbami do městečka Sandwich, projeli kolem Weavers s obrovskými středověkými kostely a vyjeli opevněním zase ven, k velkému Flemingovu zklamání až příliš překotně.

„Nejspíš se tady všechno asi hodně změnilo?“ zeptal jsem se.

„Vůbec ne,“ kroutil hlavou. „Nevidím vůbec žádné změny, nic, vůbec nic.“ Tvář mu rozzářil úsměv od ucha k uchu. „Každou noc ve vězení, když jsem ležel na uzoučkém kavalci, jsem podnikal tuto cestu. Jednu noc na sever, příští noc zase zpátky na jih. Někdy jsem to všechno úplně popletl. Třeba jsem vyjel do Favershamu, a dobře víš, jak je to daleko.“

No, ve skutečnosti je to jen dvanáct mil, dostavníkem by nám to trvalo jen málo přes hodinu.

„Dlouhá je cesta do Favershamu,“ pokyvoval hlavou Fleming. Obrátil se zpátky k oknu. „Taky jsem se ztratil v močálech.“

Projeli jsme Deal a Walmer a o chvíli později vesnicí St. Margaret. „Tady jsem se ženil,“ ukázal Fleming na vysokou kostelní věž.

A potom jsme byli už skoro u cíle. Fleming se krčil na sedadle a poprvé za celou cestu nepromluvil příštích sto metrů ani slovo.

„Máte strach?“ zeptal jsem se ho.

Přikývl. „Jsem o mnoho starší. Nechci vidět, jak se zatváří, až uvidí všechny moje vrásky.“

„Neuvidí je. Nemůže je vidět.“ Konečně jsem, celý zoufalý, přiznal, že je slepá.

„Slepá?“ mrkl po mně. „To chceš říct, že vůbec nic nevidí?“

„Je mi to moc líto.“

„Ale to je v pořádku,“ ujišťoval mě. „Je to vlastně požehnání. Možná. Alespoň já si to myslím.“

Když dostavník zastavil před hostincem, bylo už pozdě večer. Dívali jsme se za ním, jak mizí dolů po silnici. Pak Fleming potřeboval ještě chvilku, aby se upravil. Urovnal si šaty a uhladil si chlupy u nosu a v uších. Ale pořád váhal, stál u vchodu a upřeně se díval na petlici. Vtom se zevnitř ozvalo cvaknutí a dveře se se

zaskřípěním otevřely. A na prahu stála paní Pyeová.

„Flemingu?“ zeptala se. „Jsi to ty?“

„Ano, jsem to já.“ Víc nestačil říct. Vrhla se mu do náručí. Pokoušel se ji odstrčit a podívat se na ni, ale ona se nedala a zkoumala ho rukama. Ohmatala mu hlavu a obličej, přejela dlaněmi po ramenou, dolů po pažích a zase zpět. Ruce se jí celé třásly, dokud je pevně neuchopil a nesevřel. Chvíli se spolu kolébali v objetí, zaklíněni do sebe. Zapadli k sobě jako dva kousky skládačky, oba stejným způsobem uvadlí a scvrklí. Pak se ke mně Fleming obrátil a usmál se.

„Měl jsi pravdu,“ řekl. „Je pořád stejně krásná, jako byla vždycky.“

Následující den přijel otec. Seděli jsme u téhož stolu, na kterém nám kapitán Crowe demonstroval rozházenými chlebovými drobečky Goodwinovy písčiny. Vylíčil jsem mu celou naši plavbu. Přiznal jsem, že jsme přišli o kotvu.

„Kotva!“ uklidňoval mě. „K čertu s ní. I kdybys ztratil třeba celou tu zatracenou loď, nic by se nestalo, hlavně že ty ses ve zdraví vrátil.“

A hned jsme vymysleli nové plány, na stejném místě, kde vznikly naše původní. Paní Pyeová seděla u ohně a Fleming nám přinesl sklenice s pitím a večeři.

„Chceš s tím vším skoncovat?“ zeptal se otec. „Vůbec bych ti to nevyčítal, Johne. Jak se to říká: spolknout kotvu? Pojď domů a věnuj se obchodu. A já najmu posádku, která popluje s Dračicí do Indie.“

„Do Indie?“ podivil jsem se.

Přikývl. „Našel jsem tam lepšího kupce na vlnu. Zaplatí mi dvojnásobek ceny, jakou bych dostal v Londýně.“

„Ale to je přes celý oceán.“

„Měsíc plavby,“ přitakal otec. „A druhý měsíc zpátky. To jsem tím myslel - jestli už máš života na moři dost, tak to řekni. V Londýně máš připravený psací stůl.“

Pohlédl jsem na něj. „Budu potřebovat novou hlavní plachtu.“

Otec se zasmál. Ale popravdě řečeno, nebyl to moc radostný smích. „Myslel jsem si, že se tak rozhodneš.“ Odstrčil židli od stolu. „Tak dobře, jeď. Ale tentokrát si najmeš kapitána ty.“

„To mi docela vyhovuje.“

„Dobře.“ Plácl se dlaněmi do kolen. „A teď se podíváme na všechna ta jména.“

Přinesl jsem notýsek a spolu jsme ho prolistovali. Byl ještě víc ušpiněný než dřív, takže jsme byli schopni rozluštit sotva polovinu jmen. Ale našli jsme jméno Crowe a taky Matthew. S Harrym jsem si nebyl jistý. A Frajer? Hledal jsem ho odpředu dozadu a zase zpátky. Jestli ho tam Larson zapsal, nezbylo po něm ani písmenko.

„No dobře,“ povzdychl otec. „Jeden z nich uklouzl oprátce.“ Pověděl jsem mu, o co mě Frajer požádal: „Když zjistíš, že tam moje jméno není, dopsal bys ho tam? Uděláš to pro mě, Johne?“

Otec to s potěšením udělal. Poslal Fleminga pro brk na psaní a připsal do seznamu pašeráků jméno Skvělého Tommyho Duskera. Nasliněným prstem inkoust rozmázl a stránku osušil ubrouskem.

„Tumáš,“ řekl. „Nic mě víc nepotěší, než prokázat darebákovi tuto laskavost.“

Ještě tentýž večer jsme vyrazili na cestu a zvuky moře brzy utichly daleko za námi. Plánovali jsme jet společně až do Canterbury. Odtamtud zamíří otec do Londýna, kde zajde do Old Bailey. Já se vydám na východ, zpátky na Dračici.

„Jsem na tebe hrdý,“ řekl mi otec po cestě. „Pyšný jako páv.“ Dostavník poskakoval s kymácením dolů po cestě a prudkou zatáčkou do lesa. Naklonil jsem se na sedadle a přitiskl se k otci. Nemusel jsem, nejeli jsme tak rychle. Ale chtělo se mi ho obejmout a připadal jsem si na to už moc velký.

Dostavník se zakolébal a znovu vyrovnal. A do dusotu koňských kopyt zazněl výstřel z pistole. Vzápětí druhý. Hlas, mně tak dobře známý, vykřikl: „Peníze nebo život!“

„Pane na nebi,“ povzdychl otec. „Už zase?“

„Já to srovnám.“ Vyklonil jsem se přes něj z okénka a křikl na kočího: „Pokračuj dál. Vůbec se neobtěžuj zastavit.“

Kočí práskl bičem a koně se pustili do cvalu. Ovanul mě vítr plný vůně trávy a listí. Před sebou jsem uviděl Frajera v záplavě měsíčního světla.

„Zastavte!“ křičel. „Povídám, zastavte!“

Prosvištěli jsme kolem a on mě zahlédl v okénku.

„Pane na nebi, vždyť je to John!“ volal a jeho hlas se nesl lesem za námi.

„Vyřiď v Londýně, že Skvělý Tommy Dusker tě nechal jít. Slyšíš mě? Že tě zachránil!“

Hlas slábl. „Hodně štěstí, Johne! Snad nás osud zase jednou svede dohromady na palubě lodi!“