Nikolaj Kornejevič Čukovskij

Poslední plavba kapitána Lapérouse

U MINISTRA

„A tak jsme se rozhodli,“ řekl de Castries, francouzský ministr námořnictví, „že navzdory Angličanům vyšleme také my vědeckou výpravu do Tichého oceánu. Objevy kapitána Cooka jsou nesporně obrovské. Ale Cook je Angličan, proto mu Francie nemůže zcela důvěřovat. Proslýchá se, že anglická admiralita tají nejcennější Cookovy objevy, aby z nich ostatní národové neměli užitek. V Tichém oceáně však zůstaly ještě oblasti, které jsou Evropanům úplně neznámé. Co víme o té části oceánu, která leží mezi ostrovem Velikonočním a Havajským souostrovím? Nic! A co víme o severozápadním pobřeží Ameriky? Téměř nic! Je pravda, že tam kapitán Cook byl, ale mapa, kterou zanechal, je velmi povrchní a nepřesná. A zatím se mnozí mořeplavci domnívají, že právě tam je průliv, který spojuje Tichý oceán s Atlantickým.“

„Já pochybuji, že by tam takový průliv byl,“ řekl Lapérouse.

„Vy, kapitáne, nevěříte ničemu,“ odpověděl ministr. „A zatím by objevení takového průlivu zjednodušilo všechny naše obchodní styky s Asií. Nemuseli bychom plout kolem Afriky, abychom se dostali do Indie nebo Číny. Asijské zboží by bylo v Evropě třikrát lacinější a naše zboží by rychle získalo asijské trhy. Povězte, víte něco o těch oblastech, které leží mezi Kalifornií a Čínou? A ví někdo, co to je ta tajemná země Mandžusko, která se rozkládá mezi Koreou a ruským územím na Dalekém Východě? Vždyť v Japonském moři nebyl dosud žádný evropský kapitán! Potom je třeba navštívit Austrálii a s ní sousedící ostrovy. Dáváme výpravě dvě čtyřicetidělové fregaty -Boussolu a Astrolabii. To jsou nejlepší lodi francouzského válečného loďstva. A Akademie posílá s výpravou své nejlepší učence.“ Hlas ministrův zněl slavnostně. Ministr se blížil k nejdůležitějšímu místu své řeči.

„Velitel takové nebezpečné a namáhavé výpravy musí být nejenom výtečným námořníkem, ale i skvělým zeměpiscem a schopným administrátorem. Musí umět válčit i obchodovat. Potřebujeme člověka, kterému bychom mohli bez bázně svěřit lidské životy. Takového člověka bylo těžko najít. Ale konečně jsme ho našli. Rozhodl jsem se, kapitáne Lapérousi, pro vás!“

„Pro mne!“ zvolal Lapérouse a vyskočil z křesla.

„Ano, pro vás,“ opakoval ministr. „Copak vás to překvapuje? My vás známe jako nejlepšího námořníka francouzského loďstva. Vaše prozkoumání Hudsonova zálivu bylo jedinečné. A váš útěk ze zajetí za poslední války s Anglií vzbudil obdiv. V době své činnosti v našich kanadských koloniích jste se osvědčil jako zdatný organisátor. Jste zdráv a v nejlepších letech - je vám čtyřicet…“

„Ano,“ přerušil ho Lapérouse. „Ale já jsem slyšel, že ministerstvo chtělo jmenovat vůdcem výpravy admirála ďEntrecasteauxa…“

Ministr se rozesmál.

„Tyto zprávy rozšiřuje on sám,“ řekl. „Admirál ďEntrecasteaux nám nabízel své služby jako velitel výpravy, ale my jsme je odmítli. Já ovšem nepopírám jeho schopnosti. Potlačil skvěle povstání černochů, když byl guvernérem v Isle-de-France. Nechal zmrskat dvanáct tisíc otroků. A kolik tisíc jich pověsil! Ale výpravu mu svěřit nemůžeme. Kdyby dal zmrskat námořníky jako černochy, vzbouřili by se mu.“

Ministr vstal.

„Kapitáne Lapérousi,“ řekl, „odjeďte do Brestu a převezměte tam velení nad oběma fregatami. Ponechávám vám výběr podřízených. Sbohem!“

Tato rozmluva se konala roku 1785, čtyři léta před Velikou francouzskou revolucí.

Když Lapérouse vyšel z ministrovy pracovny, setkal se v předpokoji s vysokým nadutým mužem v třírohém admirálském klobouku. Byl to admirál ďEntrecasteaux. Lapérouse se chladně uklonil. Admirál ďEntrecasteaux zbledl. Ruka se mu bezděčně svezla na jilec kordu. Sevřel úzké rty a na pozdrav neodpověděl.

PŘÍPRAVY NA CESTU

Neúspěšný soupeř však vypadl Lapérousovi hned z hlavy. Jeho mysl byla zaujata něčím jiným. „Velení na hlavní fregatě Boussole převezmu sám,“ myslil si. „Ale komu svěřím Astrolabii? Ovšem, kapitánu de Langlovi. De Langle sloužil za plavby do Hudsonova zálivu pod mým velením a já vím, že v celé Francii nenajdu schopnějšího námořníka. A prvním důstojníkem na Boussole bude ďEquejour. Je mladý, domýšlivý, prudký, ale odvážný jako lev. Jeho zápal bude mírnit druhý důstojník Boutain, muž opatrný a zkušený.“

Tak si vybral Lapérouse všechny nejlepší námořníky francouzského loďstva a všichni souhlasili, že se s ním zúčastní plavby.

Na druhý den se Lapérouse seznámil s učenci, kteří ho měli po dobu plavby doprovázet. Akademie s ním vyslala nejvýznačnější vědecké zástupce.

Účastníci výpravy odjeli z Paříže do Brestu.

Přístavní město je přivítalo čerstvým mořským vzduchem; námořníkům přitom prudce zabušilo srdce. Pyšné fregaty, ozdobené vlajícími prapory, kotvily u přístavní hráze. Lapérouse a ti, kteří ho doprovázeli, byli přivítáni slavnostní salvou z děl. Tito lidé se loučili s civilisovaným světem na dlouhá léta. Vrátí se ještě někdy do vlasti? Podaří se jim obeplout obávaný Hornův mys, postrach lodí? A jak je přivítá tajemný Tichý oceán? Bude opravdu tichý, nebo je tam čekají bouře? Nebo snad budou sněděni lidojedy, jako byl sněden kapitán Cook? Ostatně se s Lapérousem vydávali jenom odvážní lidé. Věděli o nebezpečích, která je na cestě čekají, a byli odhodláni jim čelit.

V přístavě se tlačili nakladači. Dlouhou řadou nosili na lodě těžké dřevěné sudy a napěchované pytle.

Lapérouse sestoupil nejdříve do lodního kýlu, aby se podíval, čím ho zásobili, a vyšel odtamtud rozzloben.

„Lodě budete muset naložit znovu,“ řekl veliteli přístavu. „Naplnili jste celé podpalubí moukou a nasoleným vepřovým, takže tam nezbylo místo pro nic jiného.“

„Ale mně pan ministr říkal,“ namítl velitel přístavu, „že strávíte čtyři roky v neobydlených zemích. Proto jsem vás zásobil na čtyři roky moukou a na čtyři roky nasoleným vepřovým.“

„Nesmysl!“ zvolal Lapérouse. „To by byla pošetilost, vozit tolik jídla s sebou. Cook kupoval pro svou posádku potraviny na každém neznámém ostrůvku. Je třeba jenom mít věci, které se hodí k výměně, a divoši nám donesou všechno, co si budeme přát.“

Nasolené vepřové i mouku vynášeli z lodních prostor zpátky. A místo vyloděných potravin spustili do podpalubí sta pudů barevných skleněných perel, tisíce malinkých zrcátek a bedny se sekerami a s hřebíky.

„Za jedno takové zrcátko,“ říkal Lapérouse, „dostaneme od každé divošky více ovoce, ryb a masa, než tady koupíme za soudek zlatých mincí.“

1. srpna 1785 byly lodě připraveny k odplutí. Vojenská hudba hrála. Prapory vlály ve větru. Hřmělo „hurá!“ Námořníci začali odvazovat zakotvovací lana.

NEZVÁNY CESTUJÍCÍ

Vtom uviděl Lapérouse malého zavalitého človíčka, který běžel úprkem po nábřeží. Človíček poskakoval v běhu jako gumový míč. Stříbrné přezky na jeho střevících se oslnivě blýskaly. V ruce měl velký kufr. Jako vichřice se přihnal na palubu Boussoly a zrovna ve chvíli, kdy se fregata začala pomalu vzdalovat od mola, se zastavil, těžce oddychuje.

„Uf!“ řekl, utíraje si kapesníkem zardělou tvář. „Já jsem nepřišel pozdě. Já jsem ani nemohl přijít pozdě. Já mám vždycky štěstí! “

Když nezvaný příchozí přistoupil k překvapenému Lapérousovi, řekl:

„Tady máte dopis od ministra, kapitáne.“

A podal mu zapečetěnou obálku.

„Doručitel tohoto dopisu Bartoloměj Lesseps,“ psal ministr, „je úředníkem našeho vyslanectví v Petrohradě. Je to člověk velmi veselé povahy a má vlivné známosti u dvora: dvě j eho vlastní tety jsou královninými dvorními dámami. Je neobyčejně zvědavý, a když se dozvěděl o Vaší cestě, chtěl se jí zúčastnit stůj co stůj. Neodvážil jsem se ho odmítnout. Možná, že Vám bude nějak užitečný. Až budete na Kamčatce, pošlete ho s dopisy přes Rusko do Paříže. Umí trochu ruský a těší se přízni carevny Kateřiny.

Doufám, že Vám nebude na obtíž. Námořnictví nerozumí, zato dovede jedinečným způsobem vyprávět veselé historky. Má vždycky ve všem štěstí a u dvora mu říkají „šťastlivec“. Ujišťuje mě, že Vám přinese štěstí.

Francouzský ministr námořnictví maršál de Castries“.

Lapérouse se nevlídně podíval na nezvaného cestujícího. Nač potřebuje toho salonního panáčka, který nedovede nic kromě zábavných historek? Ale nezvaný příchozí měl tak upřímnou, veselou, dobráckou tvář, že Lapérouse poněkud obměkčen zvolal:

„Připravte panu Bartoloměji Lessepsovi kajutu!“

BARTOLOMĚJLESSEPS KUPUJE VÍNO

Když břehy Francie zmizely v mlze, zmocnila se námořníků veselá nálada. Mžilo, foukal chladný severák, ale nikdo nevěnoval nepohodě pozornost. Fregaty pluly na jih, kde po celý rok září palčivé slunce. Celá posádka od kapitána až do posledního kuchtíka chápala důležitost a neobvyklost nastávající cesty. Kolik bohatých ostrovů objeví v neznámých mořích! Budou-li mít štěstí, narazí jako noví Kolumbové na pevninu, kterou Evropané ještě neznají. Kolik zemí může být ještě v dalekém Tichém oceáně! Kapitán Cook, který tam podnikl tři cesty, nemohl přece úplně prozkoumat ten obrovský oceán, který zabírá třetinu zemského povrchu. Copak může někdo celý Tichý oceán vůbec prozkoumat? Vždyť na to nestačí ani deset lidských životů!

A jak výnosná je tato cesta! Všichni její účastníci budou, až se vrátí do vlasti, bohatými lidmi. Nemluvíc ani o bohatstvích, která mohou být na neznámých pevninách v Tichém oceáně, bude každý námořník dostávat po dobu plavby dvojnásobný plat. A za tři roky, až se vrátí domů, dostane i prostý námořník tolik peněz, že si koupí domek v některém přímořském městečku. Všichni důstojníci bez výjimky budou povýšeni. Dokonce i nižší námořní důstojníci na

Boussole a Astrolabii mohou doufat, že umřou jako admirálové. Ale nejvíc slibovala tato cesta učencům. Zeměpiscům, botanikům, zoologům a mineralogům se naskytovala znamenitá příležitost obohatit lidské vědění a proslavit svá jména. Proto není divu, že námořníci hlasitě zpívali a šplhali po stěžních a že při obědě nádobí od hlučného žertování řinčelo.

U španělských břehů se dešťová clona roztrhla a vysvitlo slunce. Ve dne zářil obzor tak oslnivě, že bolely oči, a v noci hořelo moře fosforovým světlem tak, že se zdálo, že lodě neplují po vodě, ale po ohni. Po celou tu dobu dul stálý, příznivý vítr, takže fregaty už 13. srpna obepluly ostrov Madeiru. Tam končí evropská část oceánu a začíná ta část, která omývá Afriku.

Všichni byli zaměstnáni. Námořníci přemisťovali těžké plachty, důstojníci studovali mapy a učenci zkoumali složení vody a vzduchu. Pouze Bartoloměj Lesseps nedělal nic. Spal do oběda, jedl za tři a do pozdního večera přecházel nečinně po palubě, obtěžuje námořníky všelijakými otázkami. Námořníci se k němu z počátku nechovali příliš přátelsky. Lesseps nic nedovedl, nic neznal, ale byl nesmírně zvědavý. Někdy dostával na své nesčetné otázky dost nezdvořilé odpovědi. Aniž se urazil, odcházel, složiv své baculaté ruce na břicho a usmívaje se celou tváří. Ale ponenáhlu si posádka na něho zvykla a dokonce si ho oblíbila. V jeho kulaťoučké tváři stále zářil dobrosrdečný úsměv.

„To je šťastlivec, ten Lesseps,“ říkali důstojníci. „Vždycky je se vším spokojen.“

A on dovedl všechny pobavit. Důstojníkům vyprávěl veselé historky o ruské carevně Kateřině, u jejíhož dvora často býval, a námořníky učil po službě tančit menuet - uhlazený dvorní tanec, který se ani trochu nehodil pro nohy zvyklé chodit po houpajících se palubních prknech a šplhat po ráhnech. Jednou se mu dokonce podařilo dokázat, že je oblast, v níž není úplným nevědomcem.

Ráno 19. srpna přiběhl k Lapérousovi a volal:

„Podívejte se, kapitáne! Rovnou z moře se vypíná hora vysoká až do nebe!“

Byla to jedinečná podívaná. Z mořských vln vystupovala téměř kolmo obrovská hora. Bílý obláček, který plul na nebi, sahal jí jenom do polovičky. Ostrý vrchol se ztrácel v nebetyčné výši.

„To je Tenerifský štít,“ vysvětlil mu Lapérouse, „obrovská hora na ostrově Tenerifě. Na Tenerifě strávíme několik dní“ Lapérouse donutily vážné důvody, aby Tenerifu navštívil. Na vrcholu Tenerifského štítu nebyl ještě ani jeden člověk, ačkoliv ostrov patřil už tři sta let Španělsku. Zjistit, co je na vrcholu této obrovské hory uprostřed oceánu, je velmi důležitý úkol pro vědu. Kromě toho byla Tenerifa proslulá znamenitým a zároveň laciným vínem. Za Lapérouse se víno považovalo za nejlepší prostředek proti nastuzení a Lapérouse se chtěl zásobit několika sudy tohoto léku proti rýmě a kašli, neboť lodě budou muset navštívit také i velice studené kraje.

Na břehu je uvítaly vysoké palmy a podezřele uctiví španělští úředníci. Markýz don Branchiforte, tenerifský generální guvernér, připlul na Boussolu a dlouho se s Lapérousem přátelsky bavil, chtěje vyzvědět, proč k jeho ostrovům připluly francouzské válečné lodě. Když se dozvěděl, že výprava má dovolení španělské vlády, že může přistat ve všech španělských přístavech, dovolil Francouzům procházet se po celém ostrově.

Mezi tenerifskými vinaři se rychlostí blesku roznesla zpráva, že přijeli bohatí kupci, kteří chtějí koupit velmi mnoho vína. Vinaři se poplašili a začali se v celých skupinách sjíždět na Boussolu. Každý vychvaloval své zboží a Lapérouse přišel do rozpaků. Nevěděl, komu z těchto prohnaných taškářů má věřit. Vtom mu přišel na pomoc Bartoloměj Lesseps.

„Kapitáne, přenechejte tu věc mně,“ řekl neobyčejně vážně. „V celé Evropě nenajdete lepšího znalce vína, než jsem já. Když se carevna Kateřina chtěla napít vína, vždycky prosila mne, abych jí přivezl aspoň jednu láhev ze svých sklepů.“

A obraceje se k obchodníkům, zařval:

„Pryč, šejdíři! Za sud takové kyselé břečky chceš šest set lir? A co ty, taškáři, tady potřásáš bradou? Tady máš to svoje víno zadarmo, protože je nabíráš v potoce“

Když vyhnal všechny vinaře z lodi, požádal kapitána, aby mu dal na pomoc dva námořníky.

„Projedu sám celý ostrov a koupím víno přímo od venkovanů. A přivezu vám to nejlepší, jaké zde mají, a bude dvakrát lacinější, než za ně žádají ti ničemové! “

Najal si koně, nasedl do bryčky a s oběma námořníky jel od vesnice k vesnici. Chodil od chalupy k chalupě a všude ochutnával víno. Z toho ochutnávání mu zčervenaly tváře. Brzy se už nemohl udržet na nohou, takže ho námořníci museli vést pod paží. A přece ochutnával a smlouval dále. Na Boussolu ho přivedli pozdě večer. Byl na mol opilý a ležel na rukou námořníků jako mrtvý. Zato čtyřicet sudů vína, které koupil, bylo nejlepší jakosti a tak laciné, že tomu Lapérouse zprvu ani nechtěl věřit.

VÝSTUP NA TENERIFSKÝ ŠTÍT

Výstup na vrchol Tenerifského štítu byl svěřen inženýru Moneronovi a fysiku Lamanonovi. Moneron byl dávný Lapérousův přítel, silný, otužilý muž, který nebyl zvyklý ustupovat před žádnými překážkami. Naproti tomu Lamanon byl slaboučký, šedovlasý učenec, neduživý na pohled, ale nezlomný a houževnatý při každé práci. Nalehko, jako na procházku, se na vrchol tak velikánské hory nedostaneš. Také je zapotřebí průvodců, kteří dobře znají horské stezky, a mul, aby nesly zásoby potravin na čtyři dny. Dříve než za tři dny takového horského velikána nezdoláš.

Muly koupili na trhu. Byla to silná zvířata, vychovaná v horských vískách a zvyklá chodit po okrajích srázných propastí bez bázně. A průvodce doporučil Moneronovi sám generální guvernér. Byli čtyři, všichni chlapíci, jeden jako druhý, pastýři, kteří od dětství honili stáda po pastvinách, prostírajících se nad oblaky.

„Byli jste už někdy až na vrcholu?“ zeptal se jich Moneron, který uměl trochu Španělsky.

„Ne,“ odpověděl nejstarší z průvodců. „Až na vrcholu nebyl ještě nikdo. Tam jsou ďáblova písmena a ten, kdo je uvidí, nevrátí se zpátky.“

„Oho!“ zvolal Moneron. „Ďáblova písmena! Já bych si chtěl přečíst, co ďábel píše! “

Na cestu se vydali časně ráno, sotva se rozednilo. Dole na úpatí bylo už horko a horka přibývalo každou hodinu. Šest lidí a tři muly vystupovali nahoru po pěšině mezi palmovými lesíky. Místy přetínala cestu síť pnoucích se lian, které museli rozsekávat sekyrou. Kolem šuměl tropický les. Mezi větvemi poletovali malí žlutí ptáci. Byli to kanárci, které jsme my, obyvatelé chladných zemí, zvyklí vidět pouze v klecích. Tenerifa je vlastí kanárků. Mají jméno podle skupiny ostrovů Kanárských, mezi něž patří také Tenerifa.

Stoupání nebylo z počátku tak prudké, takže se výprava pohybovala dost rychle. O polednách palmový les končil. Čím výš, tím bylo podnebí chladnější a tropické rostliny byly vystřídány rostlinstvem jižní Evropy. To byla nejbohatší část ostrova. Pěšinka tonula ve vinicích. Muly, pohazujíce hlavami, trhaly vinné hrozny. Ve dvě hodiny odpoledne se utábořili na břehu chladného potůčku a odpočívali do šesti hodin.

Za večerního chládku se vydali na další cestu. Pěšinka byla čím dál tím příkřejší. Na některých místech mohli vystupovat jenom tak, že se drželi mul. Vinice končily. Pěšinka se hadovitě vinula mezi obrovskými balvany ztuhlé lávy. Moneron byl zdravý, silný muž, ale i on stačil průvodcům jenom s námahou. A fysik Lamanon, který celý život proseděl ve své pařížské pracovně a nebyl zvyklý na tak namáhavé pochody, byl vyčerpán úplně. Museli ho posadit na mulu a přivázat provazy k sedlu, aby nespadl. Za šera šli tak dlouho, až se docela setmělo. Potom rozdělali oheň a šli spat.

Nazítří vstali, sotva se rozednilo. Moneron se podíval dolů a povzdechl si. Francouzské fregaty, které kotvily v přístavu, vypadaly odtud shora jako maličké papírové lodičky na hraní. Všechny ostrovy Kanárského souostroví, které s břehu vůbec neviděli, bylo vidět zřetelně na obzoru. Ale vrchol Tenerifského štítu byl stejně daleko jako na začátku.

Pěšinka, která vedla nahoru, se co chvíli rozdvojovala, rozvětvovala. Průvodci uhadovali směr jakýmsi zázrakem, protože zapamatovat si celou tu spleť pěšin zdálo se nemožné. Stoupání bylo místy tak prudké, že se lidé museli plazit a muly táhnout za sebou na provazech. Lamanon, utrmácený a zesláblý, snažil se nezůstávat za svými průvodci, dokonce je povzbuzoval a zvědavě si prohlížel každý kamének a každou travičku. Slunce už vystoupilo dost vysoko, ale vedro neunavovalo jako včera. Foukal chladný větřík.

„Podívejte se, sosny!“ zvolal Lamanon.

Začal nevlídný severní les. Sem kanárci nelétali. Těžko si bylo představit, že tam dole rostou tropické palmy, opletené lianami.

„Kolik různých podnebí na jednom malém ostrůvku!“ divil se inženýr Moneron.

Až do pozdního večera se plazili sosnovým lesem. Večer našli

jámu chráněnou před větrem a ulehli do ní k spánku. Druhou noc, kterou prožívali na úbočí Tenerifského štítu, chvěli se zimou, třebaže celou noc udržovali oheň a tiskli se k teplým bokům spících mul.

Třetího dne končily i sosny. Zůstaly jenom kameny, obrostlé mechem. Příroda v tomto pásmu hory připomínala přírodu tundry. Fregaty v přístavu se zdály sotva viditelnými tečkami. Výprava viděla dvakrát kamzíky, skákající s kamene na kámen. Oblaka plula hluboko dole a vrhala na mořskou hladinu černé stíny. Svah byl stále příkřejší. Muly nebyly již s to po takovém příkrém svahu vystupovat. Teď výstup neulehčovaly, ale jenom ztěžovaly. Lidé je museli táhnout téměř po celou dobu na provazech za sebou. Bylo rozhodnuto, že nechají muly pod ochranou dvou průvodců. Druzí dva průvodci doprovázeli Francouze dál. Svah byl tak příkrý, že se po něm mohli pohybovat jenom po čtyřech.

Vrchol Tenerifského štítu se už nezdál tak daleko. Moneron i Lamanon už nepochybovali, že se jim podaří na něj vystoupit, když vtom oba průvodci prohlásili, že už neudělají ani krok a že se okamžitě vrátí zpátky k mulám.

„Vy Francouzi pravděpodobně nevěříte v Boha a nebojíte se ďábla, když chcete jít dál,“ pravili. „Tam jsou ďáblova písmena a ten, kdo je spatří, už se zpátky nevrátí.“

Marně jim Moneron nabízel pětinásobnou a desetinásobnou odměnu, marně jim vyhrožoval, že si bude stěžovat generálnímu guvernérovi a že je dá uvěznit - průvodci byli hluší jak k jeho slibům, tak k jeho hrozbám. „Ani krok dál!“ byla jejich odpověď.

„Povězte mi, pane Lamanone,“ ptal se inženýr, „jste ochoten mě doprovázet bez průvodců?“

Po třídenním vysilujícím šplhání na horu byly fysikovy tváře vpadlé únavou. Věděl však, že couvnutí bude hanbou.

„Souhlasím!“ řekl pevně.

„Jdeme!“ zvolal Moneron. „Dokážeme těmto pověrčivým zbabělcům, že tam žádná písmena nejsou.“

Písmena tam však byla. Francouzi, plazíce se celý den po čtyřech, doplazili se nakonec před západem slunce ke svislé kamenné stěně, která jim zatarasila cestu. Na stěně byl zřetelně vysekán jakýsi nápis. Neznámá ozdobná písmena neznámého jazyka se dívala na dva unavené, otrhané, špinavé muže, kteří překvapeně kulili oči.

„Tomu nerozumím,“ zabručel rozpačitě Moneron. „Ďáblova písmena existují…! Ale to je přece blouznění, nesmysl, šílenství… Probuďte mě, pane Lamanone…“

Tu si však fysik najednou plácl na čelo.

„Už to vím!“ zvolal. „Tento nápis vysekali Guančové.“

„Jací Guančové?“

„Guančové - národ, který žil na Tenerifském ostrově před příchodem Španělů. Španělé sem přišli před třemi sty lety. Guančové je přivítali velmi srdečně. Ale Španělé se rozhodli, že si Tenerifu podmaní a obyvatele ostrova obrátí na křesťanství. Guančové se nechtěli vzdát ani své svobody, ani svých bohů. Začala válka. Španělé měli pušky a Guančové - dřevěná kopí. Španělé je pobili všechny do jednoho; neušetřili ani žen, ani kojenců. A tak z celého národa nezbylo možná nic kromě tohoto nápisu.“

Lamanon si podivná písmena pečlivě obkreslil do svého zápisníku. Dál se jít nedalo. Stěna zatarasovala cestu. Vystoupit na vrchol Tenerifského štítu po tomto jeho svahu nebylo možné.

Když přenocovali u paty stěny, vydali se inženýr a fysik, zkřehlí zimou, za svítání na zpáteční cestu. K polednímu přišli k tomu místu, kde na ně čekali průvodci s mulami. Sestup byl skoro stejně obtížný jako výstup. Ačkoli dole bylo dusné tropické vedro, nemohla se výprava dlouho zahřát. Když se vrátili na loď, nařídil jim starostlivý Lapérouse, aby několik dní nevylezli z postelí.

ROVNÍKOVÝ LIJÁK

Výprava už neměla na Tenerifě co dělat, a proto obě fregaty vypluly 30. srpna znovu na širé moře. Lapérouse zamířil směrem přímo na jih; potřeboval obeplout Hornův mys nejpozději o vánocích.

Rovník přepluli 29. září. Na tento den se připravovali dlouho. Podle námořnického zvyku se přeplutí rovníku oslavuje jako svátek. Lodní kuchař slíbil, že námořníky pohostí neobyčejným obědem. Správce výstroje připravil pro všechny nový oděv a boty.

Ráno 29. září bylo dusné a parné. Palubní prkna praskala horkem. Lidé se zalykali a poschovávali se do nejtmavějších zákoutí. V noci se vítr utišil a fregaty pluly ospale a pomalu po lesklé hladině oceánu. Na svátek nikdo ani nepomyslil. Námořníci, kteří měli volno, leželi na lůžkách zmalátnělí vedrem, a ti, kteří měli službu, pohybovali se mdle a proklínali nesnesitelné dusno.

Ale v poledne se na obzoru objevil černý mráček.

„Přijde bouřka,“ řekl Lapérouse a všem se ulehčilo.

Slunce plálo přímo uprostřed nebe, kolmo nad hlavním stěžněm. Lidé a předměty nevrhali žádný stín. Ale mrak stále rostl a přibližoval se. Moře, které se pod ním prostíralo, bylo matné, olověné barvy. Přes oslňující sluneční světlo bylo vidět, jak se v něm blýská. Lapérouse nařídil uvázat na špičku stěžně dlouhý řetěz a jeden jeho konec spustit do moře. Na Astrolabii učinili totéž. To byly hromosvody.

Rovníkový liják se přižene téměř okamžitě. Setmělo se jako v noci, vichřice zmítala loďmi a z nebe se valily celé řeky vody. Vypadalo to, jako by se jeden oceán přeléval do druhého. Lidé neslyšeli pro hluk vlastního slova.

„To nejde, aby tolik pitné vody zbytečně uniklo,“ řekl Lapérouse. „Beztoho jí máme pořád málo.“

A nařídil: „Všechny prázdné sudy na palubu!“

Stát na palubě nebylo možno, liják každého porazil. Stačilo jenom na okamžik pootevřít dveře a už tekl dolů po schodech celý potok. Nicméně námořníkům se podařilo vyvalit na palubu pětadvacet prázdných sudů. Než uplynula minuta, byly všechny naplněny po okraj.

Při každém udeření blesku do hromosvodu se fregata zatřásla jako při dělovém výstřelu. A blesky následovaly jeden za druhým. Kdo seděl v kajutě, měl dojem, že loď je ostřelována celou nepřátelskou eskadrou.

Liják trval bez ustání dvě hodiny a přestal právě tak náhle, jak začal. Vysvitly palčivé sluneční paprsky, mrak se scvrkl do obláčku a rozplynul se na obzoru. Paluba oschla za dvě tři minuty. Ale vedro nebylo už tak nesnesitelné a dusné jako dříve. Dýchalo se lehčeji. Bouřka přinesla všem úlevu.

Kuchař pohostil všechny při přeplutí rovníku šunkou, kterou připravil. Večer vyšla celá posádka Boussoly na palubu. Jeden námořník si oblekl medvědí kůži a představoval vládce rovníku. To je tak zvykem. Všichni ho polévali vodou z věder. Běhal po palubě mokrý a bručel. Potom chytali jeden druhého a polévali se. Za deset minut nebyl na obou fregatách ani jeden námořník suchý. Této hry se účastnili také důstojníci. Vyžadoval to zvyk. Když námořníci zanechali hry, prohlíželi si dlouho třpytící se souhvězdí Jižního kříže, které je vidět jenom na jižní polokouli. Rovník byl za nimi.

ODVÁŽNÝ VELITEL

Cestou k Hornovu mysu se Lapérouse chystal učinit ještě dvě zastávky u ostrova Svaté Trojice a u brazilských břehů. Ostrov Svaté Trojice, nevelký kousek země, ztracený v Atlantickém oceánu, zajímal Lapérouse hlavně proto, že tam před ním nebyl ještě žádný Francouz. Ve Francii o tomto ostrůvku věděli jenom z líčení Portugalců a Angličanů. Anglie i Portugalsko považovaly ostrov Svaté Trojice za svou zámořskou državu. Komu patřil ve skutečnosti, Francouzi nevěděli. Nevěděli také, je-li tam příhodný přístav, mohou-li se tam zásobit pitnou vodou, žijí-li tam lidé a jaké jsou tam rostliny a zvířata. Lapérouse se rozhodl, že tuto záhadu rozluští.

Skalnaté břehy ostrova Svaté Trojice zpozorovali z fregat 16. října ráno. Byly to smutné břehy - hnědé kameny ožehnuté sluncem. Nikde ani stromu, ani travičky. Přístav, který se jim podařilo brzy najít, byl tak malý, že se do něho Lapérouse neodvažoval se svými loďmi vplout. Na břehu za přístavem čněla kamenná věž, kolem níž se tlačilo tucet ubohých chatrčí. Na věži vlál portugalský prapor.

„Aha,“ řekl Lapérouse, „tak přece jsou zde Portugalci, a ne Angličané.“

Když se objevily u ostrova cizí lodě, nastal v portugalské vesnici hrozný zmatek. Lapérouse viděl dalekohledem, jak rychle se otvíraly a zavíraly dveře chatrčí, jak po jediné její uličce běhaly sem tam postavy v bílém a jak se na věži objevili jacísi lidé, kteří rozčileně rozhazovali rukama.

Bylo rozhodnuto, že do přístavu nevplují, ale že tam pošlou člun. Lapérouse jmenoval jeho velitelem poručíka Boutaina a dal mu na pomoc deset námořníků a botanika du Freina, který uměl portugalský.

Když Boutain připlul k břehu, spatřil podivné procesí, které se ubíralo k jeho člunu. Procesí mělo dvě stě lidí, oblečených do nočních košil. Kromě košil neměli na sobě nic, ani kazajky, ani kalhoty, ani boty, ani klobouky. Byli to všichni starci a invalidé jeden nemá ruku, druhý má dřevěnou nohu a třetí oko převázané jakýmsi špinavým hadrem. Ale každý vlekl pušku. Pušky byly těžké, dlouhé, vyřazené aspoň sto let před Lapérousovou výpravou.

Této podivné armádě velel slaboučký šedivý stařeček. On jediný měl na sobě vojenskou uniformu s bílými epoletami, s hvězdičkami a se zlatým vyšíváním. Když přistoupil k člunu, hluboko se uklonil, položiv pravou ruku na srdce.

„Pane cizí důstojníku,“ řekl Boutainovi chvějícím se stařeckým hlasem, „proboha vás prosím, vzdalte se od mého ostrova! Neničte mě, starce. Jsem zdejší velitel a mám nařízeno, abych na ostrov nepustil žádného cizince. Ale jak vám mohu v tom zabránit? Vždyť jediné moje dělo zrezavělo. Nestříleli z něho ani jednou už od roku tisíc sedm set pět. A když jsem měl minulý týden cvičení s vojáky, ukázalo se, že z každých deseti pušek jich devět nestřílí. Tak posuďte sám, zda mohu bojovat s dvěma obrovskými fregatami? A když vás na ostrov pustím a dozví se o tom představení, budu jako zrádce zatčen a uvězněn. Vžijte se do mé situace, pane cizí důstojníku! Slitujte se nade mnou! Odplujte odtud!“

Boutain s pomocí du Freinovou veliteli vysvětlil, že Francouzi přijeli na ostrov s nejmírumilovnějšími úmysly a že žádají jenom o dovolení, aby si směli natrhat pro sbírku trávy, které na ostrově rostou, zásobit se pitnou vodou a nakoupit potraviny. Ale velitel trval neústupně na svém.

„Ostrov Svaté Trojice,“ pravil, „má pro Portugalsko důležitý strategický význam a já mám nařízeno, abych sem cizince nepustil. Také tu neroste žádná tráva - sami vidíte, je tu jenom kamení. A voda na našem ostrově je taková, že ji ani prasata nechtějí. A potraviny nám přivážejí jednou do roka z Brazílie. Potraviny nám však nestačí, proto jsme snědli už všechny psy. Co byste chtěli dělat na takovém pustém ostrově? Tady je tak horko, že moji vojáci chodí jenom v košilích. Buďte tak dobrý, odjeďte odtud! Nechtějte, abych já, stařec, skončil svůj život za mřížemi.“

Boutain mávl rukou a plul zpátky k Boussole, vyprovázen hlubokými poklonami vděčného velitele. Posádka fregaty div nepukla smíchy, když slyšela Boutainovu zprávu.

„To jsou obránci!“ zvolal Lapérouse. „Jejich ostrov nepotřebujeme. Plujeme dál!“

A za hodinu zmizely hnědé skály ostrova Svaté Trojice za obzorem.

V BRAZÍLII

Dříve než se vydají na nebezpečnou plavbu kolem Hornova mysu, musejí se zásobit pitnou vodou a potravinami, prohlédnout lanoví a trupy fregat. Všechno to přimělo Francouze, aby zajeli do Brazílie, bohaté portugalské kolonie v Jižní Americe.

Lapérouse si vybral město Desterro, jeden z jižních brazilských přístavů, a když opustil ostrov Svaté Trojice, zamířil rovnou k němu.

Brazilský břeh spatřili 6. listopadu. Byl celý zarostlý neproniknutelným palmovým lesem. Dalekohledy bylo vidět houfy dlouhoocasých opic, které metaly kozelce v listí a hrozily pěstmi okolo plujícím lodím.

Ve tři hodiny zpozorovali kamennou citadelu města Desterra. Sotva fregaty vpluly do přístavu, nařídil Lapérouse dělostřelcům:

„K dělům! “

„Bum! Bum! Bum!“ zahřmělo jedenáct výstřelů. Při každém se Boussola zatřásla jako raněná velryba.

Bartoloměj Lesseps, který neznal námořní obyčeje, vyhledal v hloučku důstojníků Lapérouse a polekaně se k němu vrhl.

„Co to, kapitáne, děláte?“ zvolal. „Proč bezdůvodně přepadáte klidné město? To je přece pirátství! “

Když však uviděl na všech tvářích úsměv, pochopil, že se mýlil.

„Mýlíte se, drahý Lessepsi,“ odpověděl mu Lapérouse. „Naše výstřely nezpůsobí městu žádné škody, protože jsem nařídil, aby děla nabili slepými náboji. My jsme jenom vykonali zdvořilostní povinnost. Podle zvyku je každá loď, když přijíždí k cizímu městu, povinna pozdravit měšťany jedenácti dělovými výstřely. “

Na břehu přivítal Lapérouse don Francisco de Barros, městský guvernér. Mluvil znamenitě francouzský a všemožně se snažil, aby byl přívětivý. Když se dověděl, že Lapérouse chce koupit potraviny, ukázal mu, kde a co se levně prodává.

Desterru bylo celkem tři tisíce lidí. Živořili v malých domcích a pěstovali hlavně banány a pomeranče. Dobytka chovali málo, protože nablízku nebyly pastviny. Zařídit tam pastviny nebylo možné: stromy v Brazílii rostou tak rychle, že každé s velkou námahou vymýcené místo zarůstá za několik měsíců znovu. Ale nejhroznější pohromou pro dobytek byli jedovatí hadi, kteří zalézali z lesa až do středu města. Jedno uštknutí takového hada stačilo, aby zahynul statný býk. Lidi přece jakž takž chránila obuv, ale zvířata hynula po tisících.

„A proč nepěstujete třtinový cukr?“ ptal se Lapérouse. „Je to plodina velice výnosná a vaše podnebí je pro ni zcela příznivé.“

„To víme,“ odpovídali měšťané s povzdechem. „Ale na zařízení třtinových plantáží je třeba černochů otroků. Běloch není s to pracovat pod širým nebem na zdejším sálajícím slunci. A černoši jsou příliš drazí a nemáme jich dost.“

V těch dávných dobách bylo v Brazílii mnoho černochů otroků. Nešťastné černochy chytali v Africe a vozili je na prodej do Ameriky, kde je kupovali plantážníci. Pro Brazilce nebyl černoch člověkem, ale stejným tažným zvířetem jako kůň nebo vůl.

A vedro je v Brazílii skutečně nesnesitelné. Námořníci z Boussoly a z Astrolabie se toulali po břehu jako ospalé mouchy. Každá práce jim padala z rukou. Ani západ slunce nepřinášel úlevu; pro dusno nemohli spát. Když se zásobil pitnou vodou, potravinami a spravil plachty, spěchal Lapérouse s odplutím.

„Pryč z toho pekla!“ křičeli námořníci. „Rychle dál na jih! Tam nás čekají chladné větry a osvěžující deště.“

19. listopadu vypluly fregaty z desterrského přístavu.

LHÁŘ

Dříve než obepluje Hornův mys a vpluje do Tichého oceánu, měl Lapérouse vyhledat ostrovy, které v jižní části Atlantického oceánu objevil kapitán Laroche. Kapitán Laroche byl proslulý cestovatel. Když se po dlouhé plavbě vrátil do vlasti, prohlásil, že se mu podařilo objevit mnoho nových zemí. Zejména vychvaloval ostrovy, které objevil v Atlantickém oceánu.

„Moje ostrovy jsou neobyčejně úrodné,“ pravil Laroche. „Borovice a jedle jsou tam silnější než naše duby. A v řekách je tolik zlata, že je lze nabírat přímo lopatami ze dna. Byl bych přivezl plnou loď vzácných kovů, ale musel jsem velice pospíchat Laroche považovali za nového Kolumba. Byl neprodleně povýšen na admirála. Ale postupně se začalo ukazovat, že země, kterých Laroche tolik objevil v různých částech světa, neexistují. Hned jeden, hned druhý cestovatel se přesvědčoval, že tam, kde podle Larochových slov je pevnina, ve skutečnosti se převalují mořské vlny.

Pouze jeden Larochův objev zůstával dosud neprozkoumán: kvetoucí ostrovy na jihu Atlantického oceánu. Po Larochovi tam ještě nebyla ani jedna loď. Proto francouzské ministerstvo námořnictva nařídilo Lapérousovi, aby zjistil, existují-li tyto ostrovy ve skutečnosti, nebo si je chvástavý kapitán Laroche vymyslil jako všechny ostatní své objevy.

Lapérouse v Larochovy ostrovy nevěřil. Ale poslechnout ministerstvo musil, a proto se rozhodl svědomitě plnit, co mu bylo uloženo.

Z Desterra zamířil Lapérouse na jihovýchod, Laroche se nenamáhal určit přesně polohu objevených pevnin; proto musel Lapérouse prohledat obrovskou plochu oceánu, dříve než se zcela přesvědčil o lživosti svého předchůdce. Přehlédne-li byť jednu píď moře, řeknou v Evropě, že Laroche měl pravdu a že Lapérouse proplul okolo jeho ostrovů, aniž je zpozoroval.

Jak trapné a jednotvárné je brázdit oceán bez jakéhokoliv cíle, bez veškeré naděje něco objevit! Lodi obracely dnes vlevo, zítra vpravo a pozítří se vracely na staré místo. Boussola a Astrolabie se hned rozjížděly na různé strany a hned se zase sjížděly. Lapérouse zakresloval celou svou plavbu na mapu. Tato mapa mu bude sloužit za důkaz, že v této rozsáhlé oblasti oceánu, kde podle Larochových slov mají být ostrovy, nepřehlédl ani jednu vlnu.

Bylo chladné deštivé počasí s prudkým větrem. Posádka pocítila hluboké ulehčení, když Lapérouse nakonec po půl druhém měsíci marného hledání prohlásil, že hledání je skončeno, a obrátil fregaty k Hornovu mysu.

„Kolik starosti a neklidu může způsobit poctivým lidem jeden lhář!“ říkali námořníci.

U PA TAGONSKÝCH BŘEHŮ

14. ledna 1786 spatřili mořeplavci před sebou bezlesý plochý patagonský břeh. Smutná stepní rovina se prostírala až k samému obzoru. Fregaty pluly podél břehu na jih. Na břehu se objevil menší oddíl jezdců, kteří na námořníky cosi volali a mávali rukama.

„Že by to byli Patagonci?“ zeptal se Bartoloměj Lesseps kapitána.

„Ano, to jsou Patagonci,“ odpověděl Lapérouse.

Lesseps uchopil dalekohled a začal si jezdce s obdivem prohlížet. „Tomu nerozumím,“ pravil nakonec. „Ve škole jsem četl mnoho líčení různých starých cest a všichni cestovatelé těch dávných dob, kteří byli v Patagonii, tvrdí, že Patagonci jsou obři a že největší Evropané jim sahají sotva po pás. A zatím lidé, kteří jedou tam na břehu, nejsou o nic větší než my, kapitáne.“

Lapérouse se rozesmál.

„Nikdy nevěřte, Lessepsi, starým cestovatelům,“ řekl. „Ti všechno hrozně zveličovali. Objeví někde malou vesničku a nazývají ji městem. Uvidí krokodýla, a když přijedou domů, vykládají, že byl delší než loď. Uslyší někde od divochů o zlatě a ujišťují, že tímto zlatem by bylo možno vydláždit všechny madridské ulice. Patagonci jsou skutečně urostlí a silní lidé, a oni z nich udělali obry!“

„Patagonci jsou neobyčejní jezdci,“ řekl profesor Dagelet, poslouchaje jejich rozhovor. „Nerozlučují se s koňmi ani ve dne, ani v noci a neudělají ani krok pěšky. Děti si sedají na koně od tří let a ženy jezdí stejně dobře jako muži. A přitom do příchodu bělochů nevěděli, co je to kůň. Když uviděli jezdce, padali před ním na kolena; domnívali se totiž, že je to šestinohý dvouhlavý bůh.“

„A jak se k nim koně dostali?“ zeptal se Lesseps. „Vždyť v Patagonii nejsou běloši dosud.“

„Před dvěma sty lety se zde usadilo několik španělských rodin. Španělé si přivezli šestaosmdesát koní. Ale maličká španělská kolonie rychle upadala. Neúroda stíhala neúrodu. Půda byla špatná a vystěhovalci se vrátili do vlasti. Ale jejich koně zůstali v Patagonii. Zdivočeli, rychle se rozmnožili a rozběhli se ve stádech po celé stepi. Patagonci si na ně pomalu zvykli, začali je chytat a krotit.“

OBÁVANÝ MYS

Patagonie i vjezd do Magalhaesova průlivu zůstaly vzadu. Fregaty pluly podél pobřeží Ohňové země, nejpochmurnější země na světě, a blížily se k obávanému Hornovu mysu, kde po celý rok zuří bouře, kde je věčná mlha a déšť a kde se obrovské vlny tříští o úpatí zachmuřených hor. Námořníci, připravujíce se k těžké zkoušce, zkoušeli každé lano, každou plachtu a pečlivě prohlíželi těsnění lodí. Na všech tvářích se objevila starost. Denně bylo méně a méně slyšet písně a žerty.

„Proč jste všichni tak znepokojeni?“ ptal se Lesseps. „Připluli jsme již až k Ohňové zemi a počasí je stále krásné.“

A opravdu, počasí nebylo špatné; neustále vál příznivý vítr a slunce, třebaže nehřálo, jasně svítilo.

„Počasí je zde klamné,“ řekl Lapérouse. „Když holandský kapitán Roggeveen přijížděl k Ohňové zemi, byl také nadšen pěkným počasím, ale u Hornova mysu ho překvapila bouře a zahnala ho skoro až k jižní točně. Roggeveen vyvedl svou loď z polárních ledů jenom s největší námahou.“

„Roggeveen se z toho dostal ještě velice lacino,“ dodal poručík ďEquejour, který nedávno vystudoval válečnou námořní školu a byl hrdý na své vědomosti z dějin mořeplavectví. „Zato anglický admirál Anson by vám mohl věru vyprávět, co to je Hornův mys. Anson k němu připlul roku 1740. Velel eskadře pěti fregat, a když mys obeplul, velel už jenom dvěma fregatám; ostatní tři klidně odpočívaly na mořském dně.“

„Doufám, že nám se to nestane,“ řekl Lapérouse. „Ale bojím se, abychom se nemuseli rozloučit s našimi děly. Kapitán George Byron shodil za bouře u Hornova mysu všechna svá děla přes palubu, aby lodi ulehčil.“

„Mořské vichřice u Hornova mysu jsou skoro vždycky provázeny hustou mlhou,“ pokračoval ďEquejour. „Proto jsou tam lodě v stálém nebezpečí, že narazí na skálu. Roku 1762 pluly okolo Hornova mysu dvě lodě; jedné velel Angličan Carteret a druhé Francouz Bougainville. Za hrozné vichřice byla neproniknutelná mlha. Carteret byl vržen až k samému břehu a z mělčiny se vyprostil jenom s největším úsilím; Bougainville pak roztrhal celé těsnění své lodi o kameny.“

„Hornův mys nejčastěji obeplouvají Španělé,“ poznamenal Lapérouse. „Na králův rozkaz však své cesty před cizinci tají. Ale Angličané vypravují, že celý břeh Ohňové země je poset troskami rozbitých španělských lodí.“

Tato rozmluva se vedla ve společné jídelně při večeři. Důstojníci, kteří seděli u stolu, zasmušile naslouchali slovům Lapérousovým a ďEquejourovým. Veselé, lehkomyslné srdce tlouštíka Lessepse nemohlo snést pošmournou náladu, která se všech zmocnila.

„Dokud jsem s vámi já,“ prohlásil dobrácky, „nemůže se našim fregatám nic stát ani u Hornova mysu. Já jsem šťastlivec v ohni neshořím a ve vodě se neutopím.“

Ozval se přátelský smích.

V noci Lesseps pochopil, zač Ohňová země dostala své jméno. Na tmavém břehu hned zde, hned tam vyšlehávaly nesčetné ohníčky.

„To divoši zapalují ohně, aby nás přilákali k sobě,“ řekl Lapérouse.

„Přistaňme zítra ráno k břehu,“ navrhl Lesseps.

Ale Lapérouse zavrtěl hlavou.

„Musíme si pospíšit, dokud je tak pěkné počasí,“ řekl. „V těchto končinách se může přihnat bouře každou chvíli. A stýkat se s divochy z Ohňové země nemá smysl. Svou žravostí by nás zničili.“

„Copak jsou to lidojedi?“

„Nejsou, ale snědli by naše lodě,“ řekl kapitán s úsměvem.

Lesseps vypoulil oči.

„Obyvatelé Ohňové země jsou nejdivočejší a nejchudší lid na světě,“ pokračoval Lapérouse. „Jsou věčně hladoví a jedí všechno, ať je to co chce. Když se zde zastavil kapitán Bougainville, vyšplhalo se na jeho loď asi deset těchto divochů. Bougainville je pohostil kaší. V půlhodině snědli kaši, která byla uvařena k obědu pro celou posádku, a začali hledat, není-li ještě něco k snědku. Dostala se jim do rukou bedna svíček a ve chvilce je všechny snědli i s knoty. Když našli starý námořnický střevíc, roztrhali jej na kousky a začali žvýkat kůži. Tato slavnostní hostina skončila velmi tragicky: třináctiletý divošský chlapec rozbil kalíšek a střepiny spolkl. Z úst se mu řinula krev a hoch za strašlivých bolestí zemřel.“

Ohňovou zemi zatarasují ponuré hory. Na jejich svazích roste zasmušilý les. V roklích ležel ještě sníh, třebaže leden na jižní polokouli je náš červenec. Ale mlhu, o níž vypravují všichni cestovatelé, kteří byli v této daleké zemi, Lapérouse a jeho společníci neviděli. Den míjel za dnem a počasí bylo stále krásné.

Konečně se objevil Hornův mys - černý holý útes, vydrolený bouřemi. Námořníci si s rozechvěním prohlíželi jeho zubatý hřbet. Útes vypadal jako obluda číhající na kořist. Přístup k ní a ona se na tebe vrhne jako tisíc orkánů a vichřic.

Ale k Lapérousovým lodím se obluda zachovala ku podivu milosrdně. 1. února propluly fregaty klidně téměř kolem jejího nosu za pěkného počasí, ozářeny jasným slunečním světlem. Na jihu se objevil obláček mlhy a rychle se rozplynul.

„Hurá!“ zvolali na Boussole. „Vpluli jsme do Tichého oceánu!“

„Hurá!“ odpověděli jim s Astrolabie.

„Zachránili jsme se proto, že jsem tady já!“ pravil Bartoloměj Lesseps, vystrkuje břicho a usmívaje se celou tváří. „Loď, na které pluji já, nemůže se potopit!“

ZMIZELÉ MĚSTO

Boussola a Astrolabie pluly na sever podél západního pobřeží americké pevniny. Vlevo se prostíral neznámý Tichý oceán a vpravo se modraly Andy - mohutný horský řetěz, který se táhne celou Jižní Amerikou.

Země, která se rozkládá mezi Tichým oceánem a Andami, jmenuje se Chile. Tehdy byla Chile španělskou kolonií, dobře známou mořeplavcům. Lapérouse rozhodl, že zajede do jižního chilského přístavu Concepciónu, aby si odpočinuli a zásobili se potravinami. Concepción, jak Lapérouse věděl, bylo zcela evropsky uspořádané město se zděnými domy, s kostely a s dlážděnými ulicemi. Už ve škole, když si prohlížel v učebnici zeměpisu obrázky, viděl, že Concepción se neobyčejně podobá jeho rodnému městečku Albi ve Francii.’Tatáž kamenná pevnost s ozubenými, zdmi, tytéž kostelní věže, tytéž topoly, totéž tržiště, kam rolníci přivážejí mléko z vesnice na malinkých oslících. Zkrátka nejobyčejnější městečko, které nestálo za to, aby se kvůli němu jelo na konec světa. Záliv před Concepciónem je zakreslen a změřen stovkami kapitánů. Bylo známo, kde je třeba mys obeplout, kde je pod vodou mělčina a kde je nejlépe spustit kotvy. A proto není v tom nic překvapujícího, že Lapérouse zcela klidně, bez jakéhokoliv rozčilení vedl své lodě k tomu prostému a obyčejnému místu.

22. února roku 1786 připluly obě lodě k břehu, kde je na všech mapách na světě malým kroužkem vyznačeno město Concepción. Bylo překrásné počasí - tiché, jasné, ne příliš horké. Boussola obeplula mys první a vplula do zálivu. Lapérouse vzal dalekohled a začal si prohlížet blížící se břeh.

Zbledl, odložil dalekohled, potom se do něho díval znovu, pak jej odložil a zvolal na důstojníky, kteří stáli vedle něho: „Požádejte pana Dageleta, aby přišel ke mně!“

Dagelet byl nejslavnější francouzský hvězdář té doby. Doprovázel Lapérousovu výpravu z příkazu Akademie věd.

„Pane Dagelete,“ obrátil se na něho Lapérouse, „jste přesvědčen o tom, že jste správně vypočítal cestu našich lodí?“

„Ano.“

„Možná, že jste se zmýlil? Možná, že jsme o několik stupňů jižněji nebo severněji, než předpokládáte?“

„Co vás napadá!“ urazil se učenec. „Všechny mé přístroje jsou v nejlepším pořádku. A já jsem mnohokrát kontroloval každou číslici. Nemohl jsem se zmýlit ani o čtvrt stupně! “

„Kde tedy podle vašeho mínění jsme?“ zeptal se netrpělivě kapitán, kousaje zlostně rty.

„V zálivu města Concepciónu.“

„Concepciónu? A kde je to vaše město Concepción?“ řekl Lapérouse, přistrkuje hvězdáři dalekohled k očím.

Dagelet se podíval do kulatého vypouklého sklíčka a div nepustil dalekohled z ruky.

„Tomu nerozumím… Já jsem se přece nemohl zmýlit… Všechno j sem přepočítal… Tomu nerozumím .“

Na břehu nebyla ani zubatá pevnost, ani zděné domy, ani kostelní věže. Strmé holé skály se leskly na slunci jako černé hřbety. Město Concepción zmizelo beze stopy.

Na Astrolabii se odehrávalo totéž, co na Boussole. Kapitán de Langle běhal po palubě s dalekohledem v ruce a marně se snažil najít zmizelé město.

„Podívejte se, kapitáne,“ řekl Dagelet, podávaje dalekohled Lapérousovi. „Tam v údolí je jakási vesni čka“

„Ano,“ řekl Lapérouse. „Několik domečků. Dva kostely na dvou pahorcích…“

„Dva kostely na dvou pahorcích!“ zvolal Dagelet, vytrhuje dalekohled Lapérousovi z rukou. „Víte, která je to vesnička?“

„Ne, nevím.“

„To je Talcahuano.“

„Jaké Talcahuano?“

„Vesnice Talcahuano, sousedící s Concepciónem. Ve španělských popisech tohoto místa se praví: ,U města Concepciónu je vesnička Talcahuano, pozoruhodná dvěma stejnými kostely, vystavěnými na dvou stejných pahorcích‘.“

Avšak tímto objevem se všechno stalo ještě nepochopitelnějším. Vesnička u města zůstala celá, ale město zmizelo.

Daleget určil znovu zeměpisnou délku a šířku a znovu se přesvědčil, že všechny jeho výpočty byly správné.

Do osmé hodiny večer obě lodě křižovaly v zálivu. Teprve za soumraku námořník, který měl službu, uviděl loďku plující k Boussole.

Všichni vyběhli na palubu. Námořníci čekali loďku nedočkavě. Všichni se chtěli co nejdříve dovědět tajemství zmizelého města.

V loďce sedělo u vesel šest veslařů. Na přídi stáli dva muži:

jeden vousatý v obyčejných námořnických šatech, druhý v malinovém plášti, který byl vyšíván stříbrem, a v širokém klobouku s velkými černými pery. Po boku mu visel dlouhý rovný kord se zlatým jilcem.

S lodi spustili schody a oba příchozí vystoupili na palubu. „Plukovník don Juan Migueli Mario José Postigo,“ představil se Lapérousovi Španěl vyšňořený stříbrem, smekaje klobouk a hluboce se ukláněje. „A to je lodivod,“ ukazoval při tom na námořníka, který s ním přijel; „ten dovede vaše lodě do přístavu města Concepciónu. Vítáme vás do našeho města. Král poslal z Madridu rozkaz, abychom vás přivítali jako Španěly.“

„Done Juane Migueli Mario José Postigo,“ řekl Lapérouse zmateně, prohlížeje si ještě jednou rozpačitě pusté břehy, „kde je to vaše město Concepción? Stojím zde celý den a žádné město nevidím!“

„Buďte bez starosti,“ odpověděl don Postigo. „Město se přestěhovalo na jiné místo.“

A hleďme, co se Lapérouse od Španěla dověděl:

„Před několika lety bylo v Chile zemětřesení. Obyvatelé Concepciónu vyběhli v noci ze svých bořících se domů a s hrůzou viděli, že se moře pomalu přelévá na břeh. Vlny pohlcovaly dům za domem, ulici za ulicí, náměstí za náměstím. Vyděšení obyvatelé prchali do hor. Ráno, když se rozednilo, už své město nenašli. Bylo celé pohlceno mořem. Nedotčena zůstala jenom předměstská vesnička Talcahuano. Na místě města utvořil se záliv. Za jasného počasí vidí rybáři v průzračné vodě zálivu domy, kostely a pevnost.“ „A co se stalo s jeho obyvateli?“ zeptal se Lapérouse. „Tábořili celý rok pod širým nebem v horách a oplakávali svůj zničený majetek. Potom se však rozhodli, že si postaví nové město. Vybrali si místo na břehu řeky Biobio. Concepciónský přístav je teď v jejím ústí.“

CHILSKÉ ZVYKY

Boussola a Astrolabie vpluly do přístavu pozdě v noci. Ráno připlul k Boussole na jachtě velitel města don Diego Quexada. Přivezl Lapérousovi jako dar sto zabitých beranů, dvě stě šunek, spousty hovězího masa a ovoce. Plášť měl vyšívaný ještě nádherněji než don Postigo a klaněl se skoro až k zemi.

„Náš guvernér don Huggins,“ řekl don Quexada, „bude hluboce zarmoucen, až se doví, že jste přijel, když tady nebyl. Byl by šťasten, kdyby vás mohl přivítat osobně, ale je právě zaneprázdněn válkou se vzbouřenými Indiány. “

Lapérouse byl nadmíru spokojen s dary dona Quexady. Zásoby koupené v Brazílii byly už téměř snědeny. Španělovy štědré dary zajišťovaly celou posádku masem na několik měsíců, Lapérousovi zbývalo koupit jenom mouku.

Když si don Quexada prohlédl loď, byl velmi překvapen, že všechna lana jsou celá a že na lodním trupu není jediná trhlina.

„Kdykoli naše lodě obeplují Hornův mys,“ řekl, „přijíždějí rozbité a poškozené a posílají se hned do opravy.“

Jakmile uslyšel, že Lapérouse měl u Hornova mysu moře klidné, prohlásil, že je to nebývalé.

Ještě více Španěla překvapil zdravý vzhled posádky.

„To není na vašich lodích jediný námořník nemocný? To nikdo z vás nedostal kurděje ani zimnici?“

„Nikdo!“ odpověděl hrdě Lapérouse.

„Máte ale štěstí!“ řekl don Quexada. „Obeplout americkou pevninu a nezaplatit za to jediným zlámaným stěžněm, jediným nemocným námořníkem - to je jedinečné štěstí! “

Lapérouse, de Langle a Dagelet vystoupili v doprovodu několika důstojníků na břeh. Vzali s sebou také zeměpisce Bernizeta, aby nové město Concepción zakreslil na mapu. Z města jim vyšla naproti celá posádka. Město přivítalo Lapérouse jako velmože. Velitel don Quexada mu přidělil půl svého paláce a poprosil ho, aby se u něho ubytoval na celou dobu, dokud lodě budou kotvit v concepciónském přístavu. Lapérouse rád souhlasil.

Lapérousovi byla pohostinnost a štědrost dona Quexady zprvu nepochopitelná. Potom se však dovtípí, oč jde.

Když totiž ve Francii začali připravovat Lapérousovu výpravu, požádal francouzský vyslanec u španělského dvora španělskou vládu o podporu pro chystanou výpravu. Španělská vláda se bála mocné Francie a ochotně souhlasila. Do všech španělských přístavů, rozložených ve všech částech světa, byly poslány rozkazy s královým podpisem, v nichž se nařizovalo připravit Lapérousovi co nejlepší přijetí. Jeden takový rozkaz dostal také don Quexada. Dosud za celý svůj život nedostal nikdy rozkaz podepsaný králem. Do zapadlého městečka Concepciónu nepřišla nikdy tak důležitá listina. Don Quexada nevěděl, kdo je ten francouzský mořeplavec. Jistě je to velmi mocný, urozený člověk, píše-li o něm sám král. Jestliže mu don Quexada nevyhoví, zůstane po něm dost možná jenom mokrý flek. A proto se pálený, zbabělý úředník snažil ze všech sil svého hosta uspokojit.

Ale Francouzové poznali brzy, že don Quexada není ani dost málo tak štědrý, jak se jim v první chvíli zdálo. Když Lapérouse kupoval pro své lodě obilí a dobytek, byl překvapen chilskou lácí. Za několik měďáků mu prodali obrovského býka. Berany prodávali jenom na tucty, protože jeden byl tak laciný, že se to nevyplácelo prodávat každého zvlášť. Pšenice byla na concepciónském trhu osmkrát lacinější než ve Francii. Při takových cenách není těžko být štědrý.

Bohatství této země Lapérouse překvapilo. Ovce, krávy a koně, přivezení sem z Evropy, neobyčejně se zde rozmnožili. Chilské horské pastviny se hemžily divokými a polodivokými stády. Sucha v Chile nebývají, úroda je zde zajištěna každý rok.

U chilských břehů se hemžily velryby. Nebojácně vyplouvaly do concepciónského přístavu a polévaly lodě svými vodotrysky.

Ale přes tato přírodní bohatství byli obyvatelé Chile velice chudí. Vlnou svých ovcí by mohli zásobovat polovici anglických továren na sukno a masem svého dobytka by mohli uživit půl Evropy. Ale ničila je zištnost španělského krále. Na každé zboží do Chile dovážené anebo z Chile vyvážené ukládal král tak vysoká cla, že se nedalo obchodovat. V Anglii továrny stály, protože neměly dost vlny. A v Chile přestali stříhat ovce, protože nevěděli, co s vlnou. A přitom kousek látky v Chile stál několik kusů hovězího dobytka. Šaty se opatrovaly jako největší drahocennost a přecházely dědictvím s babiček na vnučky. Jídlo prostému chilskému lidu nechybělo, ale neměli ani co na sebe.

„Vaše vláda je velice nepraktická,“ řekl Lapérouse donu Quexadovi. „Lépe by se vyplatilo ukládat na zboží nízké clo. Obchod by rozkvetl a nízké clo by přinášelo velké příjmy.“

Ubohý don Quexada ztratil strachem hlavu, když slyšel takové rouhání. Otevřel dveře a podíval se, neposlouchá-li někdo, že se host dona Quexady odvažuje kritizovat vládu. Ano, tento kapitán je jistě velmi mocný člověk, když si může dovolit takovou ostrou kritiku. Don Quexada bledl, rudl, klaněl se a brebtal cosi nesouvislého.

Avšak tuto úrodnou zemi neničila jenom cla. Odírat chilský lid pomáhali králi i mniši. Mnichů bylo v Chile obrovské množství. Kláštery stály na každém kopečku. A všechny vesnice, které ležely okolo nějakého kláštera, odevzdávaly mnichům desetinu svých příjmů.

Bartoloměj Lesseps, muž těšící se ze života a bezstarostný, se na lodi po sedmiměsíční plavbě nudil. Rád by se byl pobavil a zahýřil si v přiměřené společnosti, ale obyvatelé tichého venkovského městečka se bavili velmi málo, a Lesseps, zvyklý na hlučné zábavy pařížské a petrohradské šlechty, nudil se do chvíle, než se setkal s mnichy. Potom zmizel a Lapérouse o něm neslyšel dva dny. Nakonec ho námořníci z Boussoly vypátrali v jakési krčmě a přivedli ho pod paží k Lapérousovi.

„Ano,“ brebtal Lesseps, vrávoraje a přidržuje se zdi, aby nespadl, „zdejší kněží - ti dovedou pí-í-ít… Já ne-ne-ne-ne- jsem vinen, kapitáne, mne opili m-m-mniši…“

Obyvatelé Chile jsou míšenci Španělů a Indiánů; čistokrevní Španělé byli jenom mezi vojáky a mezi úředníky. Všichni jsou hrozní parádníci a bláznivě rádi se strojí. Neobyčejná drahota šatů je však donutila, že opatrují každý hadřík celá léta. Sešívali dohromady různobarevné kousky látky a chodili v nich po ulicích pyšně jako pávi. Všichni jsou bezvadně zdvořilí. Když se vítají nebo loučí, klanějí se až po pás, při tom dávají pravou nohu dozadu a ruku tisknou na srdce. Lapérouse se pokusil napodobit jejich úklony, ale po každé ztrácel rovnováhu a div neupadl. Nohy ho neposlouchaly a obřadná poklona se mu nedařila.

Obyvatelé Chile ohromovali Francouze množstvím křestních jmen. Málokdo měl tři čtyři jména, většina jich měla dvanáct patnáct. Plukovník don Juan Miguel Maria José Postigo se za své krátké jméno styděl. Jeho rodiče mu mohli klidně dát ještě deset jmen. Podpis chilského člověka zaujímá několik řádků. Obyvatel Chile je ověšen křestními jmény jako vánoční stromek ozdobami.

Za dvě neděle po Lapérousově příjezdu vrátil se guvernér don Huggins z bojiště do Concepciónu. Don Huggins byl původem Ir. Pro jakési podezřelé věci byl vyhnán ze své vlasti a vstoupil do španělských služeb. Odjel do Chile a tam se stal brzy guvernérem. Téměř všechen svůj čas trávil ve válce s Indiány. Chilští Indiáni nebyli už těmi mírumilovnými, bezbrannými divochy, o kterých vyprávěli první španělští mořeplavci. Naučili se od bělochů jezdit na koních a střílet z pušek. Stali se z nich skvělí jezdci a jedineční střelci. Ustoupili od moře do hor a stepí, tam se opevnili a téměř dvě stě let vedli nepřetržitou válku s vetřelci. Běloši je chytali, spoutávali je do okovů a posílali na práci do stříbrných dolů; tam, nemohouce snést nadlidskou práci, umírali Indiáni ve dvou třech letech.

SLAVNOST

Byl už březen a na jižní polokouli se přibližovala zima. Bylo třeba připravit se na cestu, aby se do Severní Ameriky dostali nejpozději v červnu, aby průliv, který spojuje Tichý oceán s Atlantickým, začali hledat v době, kdy je tam teplé letní počasí. Lapérouse měl v plánu přeplout každého půl roku z jedné polokoule na druhou. Tak by se po celou svou plavbu vyhnul zimním bouřím. Když bude zima na jižní polokouli, bude on na severní, a když bude zima na severní polokouli, bude on na jižní. Jeho lodě bude doprovázet věčné léto.

Odplutí z Concepciónu stanovil na 15. března. Aby se pohostinným obyvatelům Chile odvděčil, rozhodl se, že den před odplutím uspořádá slavnost. Na břehu rozbili stany a postavili stoly. Pozvali na tři sta hostí. Byli mezi nimi guvernér se svou družinou, don Quexada, don Postigo a mniši, s nimiž hýřil Lesseps. Slavnosti se zúčastnila také téměř celá lodní posádka - Lapérouse nechal na lodích pouze čtyřicet mužů, aby je hlídali a dbali na pořádek. Hosté snědli několik kusů hovězího dobytka a vypili mnoho sudů vína. Concepciónské dámy se objevily v rozkošných pláštěnkách, které jejich prababičky přivezly ze Španělska. Jeden učený mnich přečetl latinsky svou báseň, věnovanou přátelství Francouzů a Španělů. Slavnost se skvěle vydařila. Když se stoly vyprázdnily, šli všichni tančit na louku.

„Počkejte, já je teď překvapím,“ zašeptal Dagelet Lapérousovi, šibalsky zamrkal a zmizel.

Za chvíli se vrátil s malým balónkem v ruce.

„Pánové!“ zvolal.

Všichni ztichli.

„Pánové! Teď vám předvedu poslední zázrak vědy. Tento balónek, nedávno vynalezený bratry Montgolfierovými, poletí sám, bez jakékoli cizí pomoci, ve vzduchu.“

Zástup zatajil dech.

„Balónek je sestrojen velmi jednoduše,“ pokračoval Dagelet. „Jak vidíte, je k němu přivázán hořák. Teď ho zapaluji. Vzduch v balónku se ohřívá. Teplý vzduch je lehčí než chladný. Proudí vzhůru a balónek táhne za sebou.“

S těmito slovy pustil Dagelet balónek z ruky. Zázrak vědy se chvíli nerozhodně kolébal a potom začal pomalu stoupat.

Obyvatelé Chile i námořníci otevřeli ústa. Nikdo z nich dosud balon neviděl.

Montgolfierův balon je první vítězství člověka nad vzduchem. Balon obletěl celé město a uvázl na věži concepciónského kostela.

Na druhý den zvedly Boussola a Astrolabie kotvy. Odpočatí a posilnění námořníci se dali vesele do práce. Don Huggins, don Quexada a don Juan Miguel Maria José Postigo dlouho mávali na břehu klobouky odplouvajícím lodím.

PŘISTÁNÍ U VELIKONOČNÍHO OSTROVA

Tichý oceán je celý poset ostrovy. Přesekněte tuto obrovskou vodní plochu kterýmkoliv směrem, jistě vždycky narazíte na několik ostrovů. Každý ostrov v Tichém oceáně je zvláštní, uzavřený svět, který má své obyvatele, svá zvířata, své rostliny, své podnebí. Cestovatel, který cestuje od ostrova k ostrovu, dostává se z jednoho světa do druhého a z druhého do třetího.

Fregaty pluly za příznivého větru na severozápad. Po třínedělní plavbě spatřili mořeplavci pahorkovitý bezlesý ostrov. Byl to Velikonoční ostrov, který před několika lety navštívil kapitán Cook.

Také Lapérouse chtěl navštívit tento ostrov Evropanům téměř neznámý. Pospíchal sice do Severní Ameriky, ale domníval se, že Velikonočnímu ostrovu se může den obětovat. Bylo rozhodnuto, že zakotví v témž zálivu, v němž kotvil kapitán Cook.

Cookův záliv našli snadno. Zařezává se hluboko do břehu a je chráněn před všemi větry. Fregaty vpluly do něho - napřed Astrolabie a za ní Boussola a zakotvily kilometr od břehu.

Na břehu stálo šest mužů. Skočili do vody a plavali k Boussole. Ve vodě se cítili stejně dobře jako na souši. Hodili jim lano. Vyšplhali se po něm na palubu a otřepali se jako psi.

Tito lidé se příliš nezatěžovali oděvem; každý nosil provázkový pás, na kterém měl vzadu i vpředu přivázány svazečky trávy a víc nic.

Celá lodní posádka se vyhrnula na palubu. Všichni chtěli vidět divoké hosty. Divoši byli ve chvilce obstoupeni celým zástupem. Neozbrojeni stáli sami mezi cizinci a přívětivě se usmívali.

„Nejlepší důkaz,“ pomyslil si Lapérouse, „že s divochy se má jednat vlídně. Cook tady nikoho nezabil, nikoho neokradl, proto obyvatelé Velikonočního ostrova vítají Evropany přívětivě, bez obav. Kdyby všichni cestovatelé byli stejně mírumilovní, nemuseli by svádět s divochy tolik krvavých bojů.“

Rozhodl se pokračovat v politice kapitána Cooka a daroval hostům celou hromadu dárků: skleněné perly, cínové lžíce, hřebínky a červené hadříky. Divoši hned všechno navěsili na sebe - perly okolo krku, lžíce a hřebínky do vlasů a hadříky za pás. Měli z těchto ozdob velkou radost a s nadšením se navzájem prohlíželi. Nafoukané a pyšně se procházeli po palubě.

Ale sotva uplynulo deset minut, věnované cetky je omrzely. Začali různými znameními bělochy prosit, aby jim darovali ještě něco.

Tu nasadil Lapérouse nej staršímu divochovi na hlavu široký námořnický klobouk. Stařeček vyskočil radostí. Ale dlouho se kloboukem nepyšnil. Přiskočil k němu jiný divoch a drahocenný klobouk mu s hlavy strhl a narazil si jej sám. Ale ani jemu se nepodařilo mít kořist dlouho. Každý z nich se chtěl klobouku zmocnit. Nastala pranice. Divoši, ještě před chvílí tak přátelští, mlátili se teď nemilosrdně pěstmi, ceníce bílé zuby.

„Jen mu dej! Jen mu dej!“ podněcovali je se smíchem námořníci.

Nakonec se klobouk objevil na hlavě nejsilnějšího a nejmladšího divocha. Stál se zaťatými pěstmi, připraven rvát se s každým, kdo se pokusí vzít mu jeho poklad. Ale ostatních pět se k němu neodvážilo přiblížit. Hleděli na šťastlivce tak závistivě a smutně, že se Lapérouse nad nimi ustrnul a dal každému také takový klobouk.

Loď překvapila divochy svou velikostí. Chodili se soustředěnou pozorností od zádi k přídi a od přídě k zádi, počítali kroky, potom se hlasitě hádali a počítali znovu. Počítat zřejmě příliš neuměli, protože ať chodili sebedéle, každý měl po každé jiné číslo.

Blížil se večer. Lapérouse se rozhodl, že vystoupí na břeh až zítra. Ale poručík ďEquejour, kterého omrzelo sedět na lodi, se nabídl, že odveze hosty na ostrov v člunu. Lapérouse souhlasil, žádal však, aby ďEquejour nevystupoval na břeh, ale zastavil několik kroků od břehu a divochy vysadil rovnou do vody.

Spustili člun, ďEquejour posadil do něho divochy a veslaři se chopili vesel. Divoši si důstojně sedli na lavičku, ale když člun odrazil, omrzelo je sedět namačkaně. Začali dovádět, šťouchat se a člun rozhoupávat. D’Equejour je okřikl. Divoši sňali klobouky, uložili do nich jako do košíčků všechny své perly a cetky a naskákali jeden po druhém do vody.

„Počkejte! Kampak? Já vás dovezu!“ volal za nimi ďEquejour.

Ale oni plavali rychle ke břehu, držíce své klobouky vysoko nad hlavou, aby si je nenamočili.

D’Equejour se musel vrátit na fregatu.

ZLODĚJI KLOBOUKŮ

Příštího dne ráno odpluli Lapérouse a de Langle na břeh ve společnosti hvězdáře Dageleta, fysika Lamanona, přírodovědce du Freina a všech důstojníků, kteří neměli službu. Pro všechno, na ochranu před věrolomným přepadením divochy, vzal s sebou Lapérouse osmnáct vojáků námořní pěchoty za velení poručíka de Vaujoi. Přírodovědec du Frein vezl několik pytlů semen různých evropských zahradních plodin: zelí, mrkve, červené řípy a tykve. V de Langlově člunu leželi svázaní vepři, ovce a kozy.

„Když se tato zvířata na ostrově rozmnoží,“ pravil de Langle, „život divochů se úplně změní. Budou lépe hospodařit, budou bohatší a kulturnější. “

Ostrované přivítali bělochy hlasitými výkřiky. Shromáždilo se jich na břehu asi šest set. Lapérouse viděl rád, že všichni jsou beze zbraní, kromě dvou tří, kteří měli v rukou sukovité hole. Začal hledat v davu své včerejší hosty a hned je poznal podle klobouků a perel. Vlastníci klobouků se pyšně procházeli mezi svými sourodáky, radujíce se z všeobecné závisti.

Když námořníci vystoupili z člunů, rozbili napřed na břehu stan, kde se se svými přístroji utábořil hvězdář Dagelet, který měl podle slunce změřit délku Velikonočního ostrova a přezkoušet výpočty Cookovy. Divoši, hoříce zvědavostí, pletli se mu pod nohama, všude strkali svůj nos a překáželi v práci. Lapérouse je prosil, aby šli od stanu aspoň na tři kroky, ale oni nevěnovali jeho slovům žádnou pozornost a tlačili se jako dříve s vypoulenýma očima na bělochy se všech stran.

Jejich zvědavost nebyla docela nezištná. Se závistí pokukovali po nádherných kloboucích, které zdobily hlavy námořníků. A když se jeden z námořníků kamsi zahleděl, octl se jeho klobouk v ruce obratného ostrovana. Námořník se za ním pustil, ale zloděj zmizel beze stopy. Za chvilku byly ukradeny klobouky ještě dvěma námořníkům. Okradení, nevědouce co dělat, hleděli ustrašeně na své představené. Začnou-li se se zloději prát, zastanou se zlodějů všichni divoši, bude se muset střílet a začne velká bitva. A nebudou-li mít své klobouky, budou potrestáni za ztrátu státního majetku. Ale Lapérouse jejich obavy rozptýlil.

„Všichni, jimž budou ukradeny klobouky,“ řekl, „dostanou na lodi nové. Jenom se, prosím vás, s ostrovany nehádejte. Zítra odtud odjedeme a nemáme kdy je učit, že krást není pěkné.“

Když byl stan postaven, rozhodli se začít s prozkoumáváním

ostrova. Stan, čluny a hvězdáře Dageleta nechali pod ochranou vojáků. Ostatní se rozdělili na dva oddíly. Jeden oddíl tvořil Lapérouse a důstojníci z Boussoly, druhý de Langle, důstojníci z Astrolabie, přírodovědec du Frein a fysik Lamanon. Lapérouse vedl svůj oddíl podél břehu a de Langle do nitra ostrova. Divoši se také rozdělili - jedni zůstali u stanu, jiní šli s de Langlem a několik jich šlo s Lapérousem.

Za pobřežním zákrutem uviděl Lapérouse dlouhou, neobyčejně úzkou a nízkou kůlnu.

„Dům!“ zvolal.

Ale to nebyl dům, nýbrž celá vesnice. Když nahlédl do dveří kůlny, jimiž se dalo vlézt dovnitř jenom po čtyřech, uviděl aspoň dvě stě slaměných lůžek. Tato kůlna nebyla společným domem jedné rodiny, ale celého kmene. Vystavěna byla z rákosí. Na Velikonočním ostrově nejsou lesy a ostrované se musejí obejít bez dřeva.

U domu potkali dvě staré ostrovanky, které obklopovalo několik desítek malých dětí.

„Snad nemají ty dvě stařeny tolik dětí?“ zeptal se Lapérouse a hned se dal své nejapné otázce do smíchu.

Ty dvě stařenky - to nebyly matky, ale chůvy. Opatrovaly děti celého kmene.

U obydlí nenašel Lapérouse ani pramen, ani studni. Cook ve svém deníku, který Lapérouse dobře znal, tvrdil, že na Velikonočním

ostrově nejsou žádné prameny a že ostrované pijí vodu z bažinatých kaluží, které se tu a tam udržely na dně roklí. Pro nedostatek vody je Velikonoční ostrov velmi nevhodné kotviště pro lodi, nelze se tam zásobit pitnou vodou.

Ještě hodina namáhavé procházky po pobřežních kamenech a Lapérouse učinil nový objev. Uviděl obrovské kamenné sochy, popsané Cookem. Tyto sochy, vysoké jako třípatrový dům, stály na podstavcích sestavených z hladkých otesaných kamenů. Kamenní obři hleděli chladně do mořské dálky.

Lapérouse souhlasil s Cookem, že ubozí divoši, kteří teď obývají Velikonoční ostrov, nebyli s to vytvořit takové sochy. Protože neznali železo, neměli ani náčiní na otesávání kamenů. A k tomu, aby se takový kus kamene zvedl a postavil, museli by znát celou soustavu pák a kladek. Může ji vytvořit národ, který neví, co je to hliněný hrnek a který musí svou potravu udit, místo aby ji vařil? Ne, sochy na Velikonočním ostrově byly vytvořeny nějakým jiným národem, který dávno vyhynul.

Vedle soch byl hřbitov dnešních ostrovanů. Na každém hrobě byla hromada oblázků, z nichž nejvyšší byl obílen vápnem. Jiný pomník dnešní obyvatel Velikonočního ostrova nedovede vytvořit.

Prohlížeje jednu sochu, vystoupil Lapérouse na podstavec. Ostrovan, který mu byl všude v patách, vystoupil za ním. Když Lapérouse při prohlídce trupu sochy zvedl hlavu, divoch mu s ní strhl kapitánský klobouk, skočil s podstavce a dal se na útěk.

„Chyťte ho! Chyťte ho!“ křičeli důstojníci, kteří stáli dole, a pustili se za zlodějem.

Kapitánský klobouk byl drahý a jiný Lapérouse neměl. Ale rozhodl se, když se prostí námořníci musí celý den pražit na slunci bez klobouků, proč by on měl chodit v klobouku? A důstojníci se na rozkaz kapitánův vrátili k soše a přenechali odvážnému zloději jeho vzácnou kořist.

Když si Lapérouse prohlédl sochy, vrátil se ke stanu. Dagelet, poručík de Vaujoi a všech osmnáct vojáků ho přivítalo bez klobouků. Zato ostrované, kteří se tlačili kolem stanu, chlubili se klobouky naraženými frajersky na stranu. Nečekaje na návrat de Langla, odjel

Lapérouse na loď. Chtěl vystřídat poručíka ďEquejoura, který měl za jeho nepřítomnosti velení na Boussole. Když ďEquejour odevzdal Boussolu Lapérousovi, odjel na břeh.

„Omotejte si hlavu nějakým hadrem a klobouk nechte v kajutě,“ radil mu Lapérouse. „Nebo se vrátíte bez klobouku!“

Když poručík ďEquejour přijel na břeh ve velkolepém turbanu ze starých hadrů, začal se vyptávat Dageleta na všechno, co se přihodilo na ostrově od rána. Vojáci, naslouchajíce rozmluvě učence a důstojníka, zapomněli úplně na čluny. Toho ostrované hned využili. Jeden z nich vlezl do člunu, ukradl tam velké vědro a prchal s ním do nitra ostrova. Vědro, které se na slunci jasně lesklo, zdálo se divochovi jako neobyčejná vzácnost.

Když vojáci spatřili prchajícího zloděje, začali křičet. Věder bylo na lodi tak jako tak málo. Proto je třeba drzého zloděje stůj co stůj chytit a vědro mu vzít.

Když ostrované, kteří stáli u stanu, uslyšeli divoký křik vojáků, dali se na útěk zároveň se zlodějem. D’Equejour, poručík de Vaujoi a dva vojáci se pustili za divochy. Běželi dlouho po kamenité cestičce a už ztráceli naději, že rychlonohé ostrovany doženou; ale ti se najednou zastavili.

„Vraťte nám naše vědro!“ zakřičel zlostně ďEquejour.

Ale ostrované začali místo odpovědi házet na bělochy kamení. Jednomu vojákovi vyskočila na čele boule.

„Vystřelte do vzduchu!“ rozkázal vojákům ďEquejour.

Oba vojáci vystřelili. Ale divoši, kteří nevěděli, že výstřelem z pušky lze člověka ranit nebo zabít, se ani trochu nepolekali. Začali horlivě sbírat na cestičce kamení a potom se hnuli jako lavina proti bělochům, bušíce holí na ukradené vědro jako na buben.

D’Equejourovy a de Vaujoiovy pušky byly nabity broky. Namířivše, vystřelili tam, kde dav byl nejhustší. Broky se rozletěly na všechny strany a asi patnáct lidí bylo zraněno. Pravda, jejich zranění byla zcela lehká, bylo to škrábnutí, a ne rány, ale celý dav se dal v divoké hrůze na útěk, zanechav na bojišti nešťastné vědro.

ZLODĚJSKÝ KRÁL

V té době postupoval de Langlův oddíl stále hlouběji a hlouběji do nitra ostrova. Šlo se jim těžce, protože celý Velikonoční ostrov je pokryt kameny, o které pořád klopýtáš. Oddíl táhl za sebou na provazech kozy, ovce a vepře a na zádech nesli pytle se semeny. Minuly jistě už dvě hodiny, když se konečně k své velké úlevě dostali na obdělaná pole. Pole byla očištěna od kamení; to leželo na hromadách v příkopech a v roklích. De Langle se divil trpělivosti ostrovanů; vždyť musejí tyto obrovské kameny nosit na zádech, protože nemají domácí zvířata.

Na polích rostly brambory. V údolíčkách chráněných před větrem pěstovali ostrované banány. Ale jejich banánové keře byly slabé a dávaly špatnou úrodu. Ostrované se živili téměř jenom brambory. Neměli žádné zemědělské nářadí. Neznali ani dřevěnou lopatu. De Langle potkal ženu, která pracovala na poli. Dělala kolíkem do země díry a do každé sázela po bramboře.

„Tady je skvělé místo pro osev!“ zvolal du Frein, když uviděl pole očištěné od kamení a neosázené brambory.

Rozvázali pytle a du Frein začal sít mrkev, červenou řípu a tykev.

„Z těchto semen vyrostou rostliny, které budete moci jíst,“ snažil se vysvětlit ostrovanům, strkaje prst do úst a pohybuje čelistmi.

Zdálo se, že mu ostrované, kteří provázeli oddíl už od břehu, dobře rozuměli. Přivedli ho k jinému poli, které se také hodilo pro osev, a žádali ho, aby osil i toto pole. Du Frein jejich prosbu ochotně splnil.

Brzy přišli k domu-vesnici, takovému, jako byl dům, který Lapérouse viděl na břehu. Z domu vylezla celá armáda nahých hnědých dětí. Pozor na ně dávala chromá stařena. U dveří viděl de Langle několik slepic. Slepice je jediná drůbež na Velikonočním ostrově. Domácí zvířata ostrované neměli. Ani psy nikdy neviděli.

De Langlovi vylezl naproti šedivý shrbený stařec s holí v ruce. Když ho ostrované spatřili, ztichli. Prodíraje se davem, bil všechny holí po hlavách. Ale ti, kteří dostali ránu, neodvážili se něco namítat, protože se starce báli. A de Langle poznal, že před ním stojí král ostrovanů.

Hluboce se ukloniv, nabídl králi slavnostně jako dar kozla, kozu, berana, ovci a dvě prasata. Zdvořilými slovy a znameními vysvětlil Jeho Veličenstvu, jaký užitek mohou tato zvířata Velikonočnímu ostrovu přinést. Jeho Veličenstvo poslouchalo a vlídně se usmívalo bezzubými ústy. Námořníci uvázali věnovaná zvířata k těžkému kameni u domu. Tu však králův pohled spočinul na cípu kapesníku, který vyčníval de Langlovi z kapsy. Král mu vstrčil ruku do kapsy, pevně stiskl kapesník do dlaně a dal se na útěk do hor.

De Langle nebyl překvapením schopen slova. Člověk, kterému právě přinesl takový cenný dar, s nímž jednal tak laskavě, bohatý a mocný člověk, král, mu najednou ukradl kapesník! To si de Langle neuměl nijak vysvětlit.

Zanechav darovaná zvířata uprchlému králi, vedl svůj oddíl zpátky k moři. Začalo se už stmívat, když námořníci, unavení, hladoví a ovšem bez klobouků, dorazili k Dageletovu stanu.

„Do člunů!“ zavelel de Langle. „Musíme si pospíšit na fregatu. Zítra, jakmile se rozední, odtud odplujeme.“

A druhého dne ráno Lapérouse skutečně nařídil zvednout kotvy. Když vyšel na palubu, zahlédl ve vodě u Boussoly týchž šest divochů, kteří ho navštívili před třemi dny. Dovolil jim vystoupit na palubu. Námořníci s překvapením viděli, že divoši si přinesli dlouhý provaz, upletený z chaluh. Aniž si někoho všímali, natáhli svůj provaz přes celou palubu, od přídě k zádi.

Provaz byl o něco delší než loď, proto přečnívající kousek utrhli a vyhodili do moře.

„Už to mám!“ zvolal Lapérouse. „Chtějí změřit přesně délku naší fregaty.“

Divoši stočili dovedně svůj provaz a skočili do moře. Vítr napjal plachty. Velikonoční ostrov pomalu mizel v dálce.

HAVAJSKÉ SOUOSTROVÍ

Od Velikonočního ostrova zamířil Lapérouse rovnou na sever. Před připlutím do Severní Ameriky ho čekala ještě jedna zastávka -na Havajských ostrovech, objevených Cookem.

„Veliký Cook byl už všude přede mnou,“ pomyslil si hořce Lapérouse. „Kdy konečně já objevím nějakou zemi, kterou nezná ani jeden mořeplavec?“

Ale ta část Tichého oceánu, která leží mezi Velikonočním ostrovem a Havají, byla Evropanům ještě zcela neznáma. Cookovy lodě připluly k Havaji z docela jiné strany. A Lapérouse doufal, že se mu podaří objevit v tomto neznámém moři nové ostrovy.

Na špičku stěžně pověsili koš. V koši seděl denně od rána do večera námořník s dalekohledem. Vlny hned zvedaly, hned spouštěly fregaty a koš se houpal jako kolébka; ale námořník, který seděl ve velké výšce, neodvracel zraků s obzoru. Když se mu od houpání udělalo nevolno, spouštěli ho dolů a do koše posadili jiného. Námořníci přijímali tuto těžkou službu rádi, protože tomu, kdo první uvidí břeh, slíbil Lapérouse velkou odměnu.

Za fregatami plula ve dne v noci hejna ryb. Jejich stříbrné hřbety se leskly na slunci. Námořníci se při pohledu na ryby olizovali. Už dávno nejedli čerstvé jídlo - pořád jenom nasolené vepřové a nasolené vepřové. Námořníci si udělali udice a ve volných chvílích chytali ryby přímo s paluby. Ale ryby se na háčky nechytaly. Proto si vymyslili jiný způsob. Udělali si z drátu malé harpuny a začali je házet na ryby. Ryb bylo tolik, že harpuna skoro vždycky některou zasáhla. Potom harpunu s velkou mrskající se rybou táhli za provaz na palubu.

Někdy ryba byla tak veliká, že provaz nevydržel a přetrhl se. Ryba utekla i s harpunou. Ale stávalo se, že se tatáž ryba chytila za několik dní po druhé, a námořníci vytahovali z jejího hřbetu svou starou harpunu. To je velmi překvapovalo.

„Tytéž ryby plují za námi už přes tisíc mil!“ říkali.

5. května přepluli rovník a vpluli na severní polokouli. A zase stálo v poledne nad hlavním stěžněm slunce a zase zářil v noci místo Jižního kříže na nebi Velký vůz. 22. května spatřili hory Havajského souostroví. Neznámé moře mezi Velikonočním ostrovem a Havají bylo propluto, Lapérouse rozkázal spustit koš se stěžně. Neměl štěstí. Uprostřed této obrovské vodní hladiny, kam mořeplavci nikdy nepřipluli, nenašel ani jeden ostrov.

Havajské ostrovy se klenuly nad modrou hladinou oceánu jako veliké zelené záhony. Jemné obrysy načechraných hor se chvěly v průzračném vzduchu. Fregaty vpluly do průlivu mezi dvěma ostrovy. Vpravo byl ostrov, který Cook navštívil čtyřikrát a na kterém byl zákeřně zabit divochy, vlevo byl ostrov, který Cook viděl pouze z dálky. Lapérouse zahnul vlevo.

Když fregaty připluly blíž k břehu, zatajil se námořníkům dech nadšením. Ostrov byl kvetoucí zahradou. Ani hluk příboje nemohl přehlušit pronikavé štěbetání ptáků. Vysoké palmy kývaly na lodě kadeřavými‘ korunami. Z hor tekly potoky, a když proběhly lidnatými vesnicemi, vlévaly se do moře. Okolo vesnic rostly banány, vysázené v rovných řadách. Vítr přinášel s břehu sladkou vůni květin.

Ale přistat u tohoto ostrova nebylo snadné. Lapérouse nemohl nikde najít vhodný záliv. A zakotvit uprostřed průlivu mezi oběma ostrovy bylo velmi nebezpečné - prudký průvan by strhl fregaty s kotev. Ani s čluny nebylo možno se vylodit na tomto břehu, protože u břehu zuřil příboj, kterému by neodolal ani jeden člun. Posádka svírala zlostí pěsti. Námořníky lákaly hlavně potoky. Voda, kterou se zásobili v Concepciónu, začala se kazit a nebylo ji možno pít.

Lapérouse vedl fregaty okolo ostrova. Doufal, že najde záliv na druhé straně. Zatím však odrazila od břehu celá flotila rychlých loděk, naplněných všemi možnými věcmi: živými prasaty, rybami, banány, kokosovými ořechy a jakýmisi červenými látkami. Loďky se pokoušely přistat u fregat. Ale sotva se přiblížily k Boussole nebo k Astrolabii, vlny, zvednuté velkou oceánskou lodí, je převracely dnem vzhůru. Havajci však plavou stejně dobře jako obyvatelé Velikonočního ostrova. V okamžiku obraceli své loďky, zachraňovali tonoucí vepře, chytali kokosové ořechy a znovu se hnali za fregatami.

Když fregaty nenašly záliv na tomto břehu, obepluly ostrov. Sotva však obepluly mys, vzhled ostrova se úplně změnil. Tady nebyly ani lesy, ani potoky. Ať se podíváš kam chceš, všude jenom holé hnědé skály. Pouze u roztroušených maličkých vesniček trčely vyzáblé palmové kmeny a zelenala se slabá tráva. Z jakési neznámé příčiny tekly všechny potoky na tomto ostrově z hor na jednu stranu, nechávajíce druhou bez vody. Za nějakou hodinu se naše výprava dostala z nádherné, vonící a životem kypící zahrady do pouště vyprahlé sluncem.

Zato se tam Lapérousovi podařilo najít bez námahy příhodný

záliv. Už se setmělo, když Boussola a Astrolabie do něho vepluly a spustily kotvy. Ale v touž chvíli byly fregaty obklíčeny loďkami. Zvlášť mnoho se jich sjelo k Boussole. Divoši bez jakéhokoliv ostychu lezli v houfech na palubu a táhli s sebou své zboží. Lapérouse nechtěl krvežíznivé Havajce, kteří zavraždili kapitána Cooka, na loď pustit. Nastala noc. Uhlídat je za tmy bude velmi obtížné. Obchodovat se může začít i zítra. Do rána bez jejich vepřů a kokosů nikdo nezemře.

Když Lapérouse vyšel na palubu, zakřičel hlasitě do hlásné trouby:

„Tabu! Tabu!“

To slovo četl v deníku kapitána Cooka. Cook praví, že pověrčiví Havajci se nejvíce ze všeho bojí slova „tabu“. Všechno strašné i posvátné, všechno, nač se nesmí sáhnout, nazývají „tabu“.

„Tabu! Tabu!,“ křičel Lapérouse.

A Havajci naskákali s paluby do svých loděk. Za deset minut zavládlo v zálivu úplné ticho.

Nazítří se Havajci objevili znovu. Jejich loďky se jen stěží držely nad vodou - tolik v nich bylo zboží. Na fregatách se nedalo mluvit -kvikot prasat přehlušoval každé slovo! Loděk se sjelo tolik, že vodu v zálivu nebylo ani vidět. Havajci přijížděli z nejvzdálenějších končin ostrova a možná že i z jiných ostrovů. Lapérouse je nepustil na palubu jako předtím. Seděli v loďkách a své zboží nabízeli hlasitě jako na trhu. Francouzové ovšem nepromeškali tuto příležitost a zásobili se čerstvými potravinami.

Havajci se na pohled velice podobají obyvatelům Velikonočního ostrova. Jenom někteří - zřejmě náčelníci nebo kněží měli na ramenou pláště z červené látky a na hlavách dřevěné přilby ovinuté stuhami. Když Lapérouse kupoval vepře a ovce, viděl hned, že Havajci jsou mnohem kulturnější než obyvatelé Velikonočního ostrova. Těm nepodstrčíš skleněné perly a pestré hadříky! Takové cetky chtěli brát pouze jako dar, a ne jako náhradu za zboží. Těm dávej železo: nože, sekery a obruče na sudy. Za železo byli ochotni dát všechno, co chceš. Velmi si cenili maličká zrcátka. Těchto zrcátek prodal Lapérouse za dvě hodiny několik tisíc.

Celé ráno objížděli Havajci okolo lodí, ale ani jednou se nepokusili něco ukrást. Taková poctivost po zkušenostech z Velikonočního ostrova Lapérouse překvapila. Zato však dovedli smlouvat jako evropští hokynáři. Než koupíte od Havajce vepře, musíte s ním aspoň dvacet minut smlouvat. Křičel, rozhazoval rukama, plácal kvičícího vepře po bocích, aby ukázal, jak je tlustý a vykrmený.

V poledne Lapérouse rozkázal, aby se přestalo kupovat. Bylo už koupeno více než tři sta živých vepřů, pro které se musely na lodích postavit zvláštní vepřince. Špižírny se pod kokosovými ořechy a banány jenom prohýbaly.

Lapérouse se nehodlal na Havajských ostrovech zdržovat dlouho; pospíchal do Severní Ameriky. Ale dříve než záliv opustí, chtěl zjistit, nemůže-li se někde nablízku zásobit pitnou vodou. Proto bylo třeba vyslat na břeh výpravu.

Maje na mysli tragickou smrt kapitána Cooka, snažil se Lapérouse být přes mírumilovné vzezření ostrovanů co nejopatrnější. K břehu odpluly čtyři čluny. Ve dvou prvních seděli vojáci námořní pěchoty s puškami pohotově. Měli chránit ostatní dva čluny, v nichž jeli oba kapitáni, učenci a důstojníci.

Když vojáci vystoupili na břeh, utvořili polokruh, aby chránili čluny před napadením s jakékoliv strany.

Ale Havajci, shromáždění ve velkém počtu na břehu, přivítali bělochy co nejpřátelštěji. Jeden z nich, vysoký krasavec, zahalený do rudého pláště, s ozdobnou přilbou na hlavě a s dřevěným kopím v ruce, postoupil dopředu. Když přistoupil k Lapérousovi, zabodl kopí kamenným hrotem do země a pronesl řeč. Dokud mluvil, žádný z domorodců neotevřel ústa a nepohnul se s místa. Změnil se v sochy. A Havajec mluvil aspoň půl hodiny. Lapérouse z jeho řeči ovšem ničemu nerozuměl, ale všiml si, že řeč Havajců je velmi podobná řeči obyvatelů Velikonočního ostrova. V obou řečech bylo mnoho stejných slov.

Když Havajec domluvil, sňal přilbu s hlavy, uklonil se a přilbu podal Lapérousovi.

Dav nadšeně vykřikl.

Lapérouse pochopil, že mu byla prokázána velká čest. Nechtěl být nevděčný. Odepjal si kord a připevnil jej k divochovu pasu.

Vodu šel hledat Lapérouse sám; vzal si šest vojáků. Kapitán de Langle a ostatní důstojníci zůstali u člunů. Okolí zálivu bylo bezlesé a otevřené, a kdyby se Lapérousovi něco stalo, mohou mu kdykoliv přispěchat na pomoc.

Ale Lapérousovi se nestalo nic. Když přešel okolo vesničky, kolem níž běhaly děti a chrochtali vepři, našel hlubokou studnu, na jejímž dně bylo trochu zapáchající slané vody. Tohoto špinavého kalu používali všichni obyvatelé zálivu. Brát na loď takovou vodu nemělo smyslu proto, že jí bylo málo, a také proto, že nebyla o nic lepší než voda, kterou už v podpalubí měli.

Nedaleko studny začínalo úbočí vysoké hory. Za tou horou se prostírá kvetoucí země, kde šumí potoky, kde ve stínu palmových hájů jsou četné vesnice a kde roste tráva vyšší než člověk. Ale přechod přes tuto strmou, kamenitou horu trvá pět nebo šest hodin. A vodu s onoho břehu nedopravíš bez koní za nic na světě.

„Tady už nemáme co dělat,“ řekl kapitán Lapérouse. „Odjedeme odtud ještě dnes. Do Ameriky budeme muset pít zapáchající vodu.“

Když se byl prošel dvě hodiny po břehu, vrátil se Lapérouse na loď. A večer vypluly fregaty na moře.

MLYNÁŘ

Výprava byla zajištěna potravinami téměř na celý rok. Podpalubí byla přecpána pytli chilské pšenice a v krmnících na palubách kvičeli havajští vepři. Ale posádka trpěla nedostatkem vody. Několik set vepřů potřebovalo tolik vody, že sudy s pitnou vodou se rychle vyprazdňovaly. Lidé dostávali vodu v odměřených dávkách. A ta zapáchala bahnem.

Ale ještě horší to bylo s chlebem. Když pluli okolo Hornova mysu, Lapérouse si všiml, že mouka v studeném podnebí velmi rychle plesniví. Proto koupil v Chile místo mouky několik tun pšenice, která se kazí mnohem pomaleji. Soudil, že nebude těžko roztlouci ji v moždíři. Ale ukázalo se, že k roztlučení pšenice na mouku pro celou posádku je třeba tlouci paličkou od rána do večera.

A mouka přitom byla špatná. Chléb byl lepkavý, těžký, špatně vypečený. Chléb, který nesnědli, dávali vepřům, a na lodi se začalo reptat.

„Vepři dostávají pít a žrát,“ říkali námořníci, „a člověk sedí hladov a nesmí požádat o druhý hrnek čaje.“

Tu Lapérouse nařídil, aby všechny vepře zabili. Obě lodi se proměnily v jatky. Řev nešťastných zvířat přehlušoval hukot vln a hvízdání větru. Krev tekla s paluby do moře a za loďmi se táhla na vodě špinavě červená stopa. Vepře rozčtvrtili, nasolili a uložili do podpalubí. Místo čerstvého masa dostávali námořníci maso nasolené; zato se mohli napít, kolik chtěli.

Chlebová nesnáz byla také brzy rozřešena. Ale nerozřešil ji Lapérouse, nýbrž prostý námořník z Astrolabie, jménem Jakub.

Tento Jakub byl nejméně nápadný a nejskromnější ze všech námořníků na Astrolabii. Prostý vesnický mládenec, který byl po prvé na lodi, obveseloval námořníky svou nemotorností. Námořníci ho považovali za hlupáka a dělali si z něho blázna. Přidělovali mu pořád tu nejšpinavější a nejnepříjemnější práci, která nevyžadovala důvtipu, ale jenom fysickou sílu. Jakub byl silný jako kůň a nenasytný jako krokodýl.

Za dvě neděle po odplutí z Havajských ostrovů, když Jakub uviděl na palubě kapitána de Langla, přistoupil k němu. De Langle, který nebyl zvyklý na to, aby se s ním dávali do řeči prostí námořníci, se zamračil. Ale Jakub měl tak prostoduchou a dobrosrdečnou tvář, že se kapitán nemohl na něho rozzlobit.

„Co chceš?“ zeptal se ho.

„Doma jsem sloužil ve mlýně..začal Jakub.

„To vidím, že nejsi námořník, ale mlynář,“ přerušil ho de Langle.

Námořníci, kteří se seskupili okolo, div se neváleli smíchy po palubě. Mlynářem nazývají námořníci nešiky, kteří po prvé jedou na moři a nerozumějí námořnictví. V přítomnosti kapitánově se neodvažovali hlasitě smát; smích jim klokotal v hrdle, neodvažuje se vyrazit.

„Ano, jsem mlynář,“ odpověděl Jakub vážně, ba hrdě. „Chtěl jsem si koupit mlýn, ale neměl jsem dost peněz, a tak jsem musel za výdělkem na moře. Tady nikdo nedovede mlít mouku. Kdo to kdy viděl, aby se obilí tlouklo v moždíři! Jestli chcete mít dobrý chléb, postavím vám mlýn..

„A kde ten mlýn postavíš?“ zeptal se ho de Langle. „Na vlnách?“

Námořníci to už nevydrželi. Smáli se, že se za břicho popadali.

„Ne, na palubě,“ odpověděl klidně Jakub.

Ale de Langle se k všeobecnému překvapení nesmál.

„Jak ten mlýn postavíš?“

„V kuchyni jsou dva velké brusy. Z těch budou pěkné žernovy. A křídla se mohou udělat z prken.“

De Langle se zamyslil. Ano, bude to dost komický pohled na Astrolabii, pýchu francouzského válečného loďstva, s mlýnskými křídly na palubě. Kdyby to bylo v Brestu nebo v Marseilli, zemřel by de Langle hanbou, měl-li by velet fregatě s takovou ozdobou. Ale tady je neuvidí nikdo, kromě divochů a žraloků. A dobrého chleba je tolik třeba!

„Tak jej tedy postav!“ řekl de Langle.

A Jakub začal stavět. Navečer se pod čelním stěžněm zatočila mlýnská kola a druhého dne dostali námořníci k večeři krásně vypečené housky.

„Hurá!“ křičela posádka na Astrolabii. „Na ramena s Jakubem!“

A Jakub vyletěl až ke stropu.

Potom ho hrdého a zářícího štěstím odvezli v člunu na Boussolu, aby také na ní postavil právě takový mlýn.

VE VÍRECH

Foukal silný příznivý vítr. Lodě pluly rychle na sever. Tropické vedro zůstalo vzadu. Nebe se zatáhlo mraky. Třebaže byl červen, Lapérouse nařídil vydat námořníkům vlněné kazajky.

23. června uviděli z Boussoly zasněžený vrchol hory svatého Eliáše. Hora svatého Eliáše je v Severní Americe nedaleko Aljašky. Před Lapérousem ji viděli pouze dva mořeplavci - ruský kapitán Bering a Angličan James Cook. Je tak vysoká, že ji možno vidět z veliké dálky. Lapérouse musel plout ještě dva dny a dvě noci, než spatřil břeh.

Břeh byl skalnatý, zarostlý hustým borovým lesem. Moře bylo u břehu tak mělké, že z něho trčely útesy, a okolo nich hučely a pěnily se vlny. Připlout k břehu se nedalo - lodě najedou na mělčinu. Nezbývalo než zastavit dvě míle od pobřežních skal. Bylo třeba stůj co stůj najít dobrý přístav.

To však nebylo snadné. Třebaže k břehu byly pouze dvě míle, námořníci jenom velmi nejasně rozeznávali jeho obrysy. Břeh byl zahalen mlhou. Vyčníval pouze zasněžený vrchol hory svátého Eliáše.

Lodě pluly pomalu podél břehu. Lapérousovi napadlo, že by člun mohl připlout k břehu mnohem blíž než loď. Možná, že se z člunu podaří zpozorovat nějakou malou zátoku, nějaký malý záliv. Proto nařídil spustit člun. Člunu velel poručík ďEquejour. Ale ani jemu se nepodařilo připlout blízko k břehu, protože mu cestu zatarasily zuřící vlny. Když se člun do takového víru dostane, rozbije se na maděru o kameny. Ale břeh bylo z člunu vidět mnohem lépe než z lodi. Byl příkrý, nepřístupný, skalnatý. Přístav na něm nebyl. A zatím přístav nutně potřebovali. Potřebovali si odpočinout a nabrat vodu, dříve než začnou hledat průliv, který spojuje oba oceány.

Lapérousovy lodě pluly sedm dní pomalu podél břehu na sever. A mezi loďmi a břehem rejdil sem tam člun, z něhož slídili po každém malém mysu, po každém záhybu v pobřežních skalách. Poručík ďEquejour vynikal už v námořnické škole odvahou. Tato pověst ho provázela stále. Řídil svůj člun tak blízko zuřících vln a vírů, že i všemu zvyklí veslaři námořníci bledli hrůzou. Ale ďEquejour se jejich zbabělosti vysmíval a schválně řídil člun k samému kraji kypících pěn. Krůpěje mu stříkaly do tváře. Od časného rána stál na přídi člunu, pozorně prohlížeje zamlžené obrysy břehu, a na loď se vracel až za soumraku.

„Přístav není nikde!“ hlásil klidně Lapérousovi, najedl se a šel spat, aby nazítří rejdil znovu celý den podél břehu.

Ale 2. července se vrátil na Boussolu mnohem dříve než jindy. Do soumraku zbývalo ještě několik hodin, když vystoupil po lodních schodech na palubu a vstoupil do Lapérousovy kajuty.

„Našel jsem přístav!“ řekl, hledě Lapérousovi do tváře planoucíma očima. „Břeh je přerušen. Moře se tam zařezává do pevniny. Buď je to záliv, nebo..

„Nebo co?“

„Nebo průliv, který spojuje Tichý oceán s Atlanti ckým.“

Lapérouse se dal do smíchu.

„Takový průliv neexistuje,“ řekl. „A když je, pak mnohem severněji. Celé toto pobřeží bylo prozkoumáno kapitánem Cookem.“

„Kapitán Cook projel okolo toho zálivu, aniž jej viděl,“ namítl ďEquejour. „Ve svém cestopise říká, že tady našel úplně rovný břeh bez zálivů. Záliv Nootka, který objevil, je mnohem jižněji a záliv Beringův mnohem severněji. Tento břeh nemohl důkladně prohlédnout, protože mělčiny a kameny mu to nedovolovaly, aby se dostal tak blízko k němu. Sláva objevení průlivu musí patřit Francouzům. Průliv, který mořeplavci hledají už přes dvě stě let, bude se jmenovat průlivem Lapérousovým.“

„Mlčte!“ řekl Lapérouse, červenaje se jako chlapec. „Tento průliv j sme j eště neobj evili! “

Na stole před ním ležela mapa západního pobřeží Severní Ameriky, kterou nakreslil kapitán Cook. Břeh, u kterého teď byly Lapérousovy lodě, byl na této mapě zakreslen přímý a rovný, bez zátok. Cook skutečně nezpozoroval záliv, který ďEquejour objevil. A co když ďEquejour má pravdu a tento záliv je vyvede do Atlantického oceánu?

Ale Lapérouse pospíchal, a aby tyto myšlenky zapudil, zeptal se ďEquejoura ostře:

„A mohou do tohoto zálivu lodě? Jste si jist, že nám mělčina nezatarasí cestu?“

„Skoro jist, kapitáne. Pásmo vln je před vstupem do zálivu přerušeno. Je tam tedy hluboko. Průliv, který odděluje mělčiny, není sice příliš široký, ale přesto se do něho vejdou obě naše fregaty.“

„Změřte přesně šířku a hloubku průlivu mezi oběma mělčinami!“ nařídil Lapérouse.

K měření vstupu do zálivu byly vyslány dva čluny. Jednomu velel poručík ďEquejour, druhému poručík Boutain. S Boutainem jel také zeměpisec Bernizet, aby vypracoval mapu, podle které bude možno snadněji do zálivu veplout.

Boutain byl starší než ďEquejour, ale ďEquejour byl prvním důstojníkem a Boutain druhým. To proto, že ďEquejour byl šlechtic, měl známosti u dvora, vystudoval šlechtickou námořnickou školu, kdežto Boutain se stal poručíkem „od píky“ pro své osobní vlastnosti.

Vesla zaskřípala a oba čluny pluly rychle mezi bílými hřebeny vln k úzkému průlivu.

Za hodinu se ďEquejour a Boutain vrátili na palubu. „Nikde není vhodnější vstup do zálivu,“ hlásil ďEqaejour Lapérousovi. „Vplout do tohoto zálivu je snadnější a bezpečnější než vplout do Brestského přístavu.“

„Zapomínáte však na proud, pane ďEquejoure,“ přerušil ho Boutain. „Proud bude unášet lodě zpátky, na moře. Za slabého větru nebude snadné proud zdolat.“

„Nemějte obavy,“ řekl ďEquejour. „Proud není téměř znát. Je k smíchu o něm hovořit.“

Boutain zavrtěl hlavou, ale nepřel se.

Bylo rozhodnuto vplout okamžitě do zálivu. Dali znamení de Langlovi a obě lodě vpluly za sebou do průlivu mezi mělčinami. Průliv bylo dobře vidět. Byla v něm tmavá, hluboká a klidná voda. A po stranách bouřila zelená pěna a z vody trčely ohromné kameny. Mělká místa se tak zřetelně odlišovala od hlubokých, že se zdálo, že tady by mohlo řídit loď i dítě.

Bylo už sedm hodin večer. Bylo třeba pospíchat, protože za hodinu se začne stmívat. Astrolabie plula několik metrů za Boussolou. Vítr slábl minutu od minuty, a plachty, které byly ještě před chvílí napjaté, klesly.

„Hrome!“ zvolal Lapérouse, „nebude-li vítr, zůstaneme trčet v tomto proklatém průlivu celou noc!“

Ale brzy ho začala znepokojovat jiná věc. Zavolal si ďEquejoura.

„Copak jste to, poručíku, nevěděl,“ řekl mu, „že lodě nemohou plout proti tak silnému proudu za slabého větru? Unáší nás to, téměř se nehýbeme dopředu. Jestli se vítr utiší docela, buď nás proud zanese zpátky na širé moře, nebo ztroskotáme na podmořských útesech. Vy jste tu přece byl. Copak jste si proudu nevšiml?“

D’Equejour se zarazil.

„Opravdu nechápu, kapitáne, co se to stalo. Když jsem tady byl, nebyl tu proud téměř žádný. Poručík Boutain mi cosi o proudu říkal, ale proud byl tak slabý..

Lapérouse se zamyslil.

„Teď je odliv,“ řekl. „Voda se vrací ze zálivu do moře. A jelikož jí cestu zahrazuje mělčina, žene se všechna průlivem proti nám. Vy jste zde byl před dvěma hodinami. Tenkrát odliv právě začínal, proto byl proud slabý. Ale teď bude pořád silnější.“

Fregaty vpluly do nejužšího místa průlivu. Plachty se naposledy křečovitě zachvěly a klesly - vítr se ztratil. Boussola se na chvíli zastavila a začala pomalu couvat. Její couvání se pozvolna zrychlovalo. S utišením větru přestalo pracovat kormidlo. Lapérouse se bál, že Boussola narazí na Astrolabii, která byla jenom několik metrů za ní. Ale na štěstí to Astrolabii hnalo také zpátky. Sotva byly obě lodě zahnány proudem z průlivu na širé moře, vítr zadul znovu. Ale na nový pokus o vplutí do zálivu nebylo ani pomyšlení - začalo se rychle stmívat a za tmy nerozeznáš hlubinu od mělčiny.

Lodě strávily celou noc pod plachtami na širém moři. Uplynulo už deset dní od chvíle, kdy výprava po prvé uviděla tento břeh. Deset dní viděli louky, na nichž si mohli odpočinout, potoky, z nichž se mohli zásobit čerstvou vodou, lesy, kde mohli lovit, ale všechno to jim bylo nedosažitelné. Za těchto deset dní byla posádka obou lodí vyčerpána. U břehu se loď řídí mnohem hůře než na širém moři, protože se nedá plout rovně, musí se pořád měnit směr. A tak častá změna směru nutí námořníky neustále přehazovat plachty. Po deset dní neměli se lidé kdy vyspat, kdy se najíst. Zapáchající pitnou vodu vydávali znovu v odměřených dávkách.

Proto se Lapérouse příštího rána, sotva se rozednilo, znovu pokusil vplout do zálivu. Bylo třeba učinit konec tomuto vyčerpávajícímu, nesmyslnému bloudění podél břehu. Byl však ještě jeden důvod, který ho táhl do zálivu. D’Equejourova slova o průlivu, který spojuje oba oceány, nešla mu do hlavy; kapitán Cook ten záliv opravdu neviděl.

Ráno nastal příliv. Teď na ně u vstupu do zálivu nečeká opačný, nýbrž příznivý proud. A Lapérouse znovu zamířil se svými loďmi mezi vlnami k úzkému průlivu.

Teď mu nebránil proud, ale vítr. Vítr vanul s břehu. Řídit loď proti větru je velmi těžké a fregaty se nemohly dlouho dostat do úzkého hrdla průlivu. Konečně vpluly: napřed Boussola, za ní Astrolabie. Proud se jich zmocnil.

Z počátku pluly pomalu, protože je vítr tlačil zpátky na moře. Lapérouse rozkázal stáhnout plachty, a lodě pluly rychle do zálivu. Ale průliv byl čím dále tím užší a proud silnější. Teď se hnaly podezřelým klikatým průlivem jako vichřice. A několik metrů od nich trčely ze dna obrovské kameny, okolo nichž bouřily zpěněné víry. Na řízení lodi nebylo ani pomyšlení. Boussola se řítila dopředu a houpala se jako skořápka. Rychlostí se všem tajil dech. Astrolabii to táhlo bokem.

Vtom se před nimi vynořila z vody skála, která jim zatarasila cestu. Námořníci vykřikli zděšením. Zastavit nebylo možné. Skála vyčnívala mírně nad hladinu a vlny se volně převalovaly přes její vrchol. Není divu, že ďEquejour a Boutain, kteří byli v člunech jenom na začátku průlivu, nemohli tak nízkou skálu vidět.

Záhuba se zdála neodvratná. Ale u samého útesu se proud prudce zatáčel. Boussola, podřizujíc se mu, obeplula v posledním okamžiku osudný útes a poškrábala o jeho drsný hřbet těsnění na levém boku. Jako blesk se mihla po stříbrném hladkém povrchu velkého zálivu, a prudce zahnuvši, zastavila se nedaleko zalesněného břehu. Astrolabie zažila totéž, v témž místě obeplula útes a potom, houpajíc se a tancujíc, proletěla celý záliv a zastavila se vedle Boussoly.

V první chvíli se nemohl nikdo štěstím vzpamatovat. Mnozí měli v očích slzy. Upřímně řečeno, všichni se za závratného letu klikatým úzkým průlivem mezi podmořskými kameny považovali už za mrtvé.

Lapérouse rozkázal, aby spustili kotvy.

V ZÁLIVU

Nad korunami obrovských borovic se brzy zde, brzy tam valily kotouče kouře. Břeh byl obydlen. Na jeho obyvatele se nemuselo dlouho čekat. Lehké, dlouhé loďky vyrazily k fregatám. Záliv se naplnil hlukem hlasů. Indiáni křičeli, mávali rukama a zpívali. Bělochů se ani trochu nebáli. Bez dovolení lezli se všech stran na loď a brzy se na palubě Boussoly shromáždilo na osmdesát lidí. Všichni zapáchali zkaženými rybami a ztuchlým tukem. Na palubě nebylo možno pro zápach ani dýchat. Mnozí přišli s ženami. Ženy pečovaly velice o svůj zevnějšek. Každá měla propíchnutý spodní ret a v otvoru se skvěla dřevěná lžička. Touto ozdobou měly rty vytaženy dopředu na dva palce. Tváře si líčily vápnem, hlínou a tukem. Těch líčidel měly na tvářích tolik, že by na nich klidně mohla růst tráva.

Také muži byli neobyčejní parádníci. Všude, kam to jenom šlo, do uší, na čelo, do nosu, si nastrkali ptačí péra. Nelítostně si propíchávali kůži, aby si do otvoru mohli strčit péro. Muži i ženy byli oblečeni ve špinavé tulení kůže.

Divoši nepřišli vůbec z pouhé zvědavosti. Je nezajímali ani běloši, ani lodě. Přijeli obchodovat a krást. Zbraně si nepřivezli žádné a jejich úmysly byly jistě nejmírumilovnější. Ale krádež, stejně jako obyvatelé Velikonočního ostrova, nepovažovali za čin nepřátelský. S nejmírumilovnější tváří vytahovali z palubních prken hřebíky, a přívětivě se usmívajíce, sahali námořníkům do kapes.

„Co s nimi mám dělat?“ volal Lapérouse, prohlížeje své nezvané hosty, kteří se drze usadili na palubě.

Takoví hosté by nesporně rozhněvali každého. Lapérouse se cítil jako v pasti. Do tohoto zálivu bylo těžké nejenom vplout, ale možná, že ještě těžší bude dostat se z něho. Lesy okolo zálivu se hemžily desetitisíci zlodějských divochů, kteří, když jim nevyhovíš, mohou se zmocnit i fregat. Proto se Lapérouse rozhodl navázat s Indiány přátelské obchodní styky. Vysvětlil jim, že k nim přijel za obchodem.

Indiánům se to velice líbilo. Přivezli na loď mnoho tuleních a medvědích koží a hromady čerstvých ryb. Chtěli za to jenom železo. Nelíbily se jim ani skleněné perly, ani barevné hadříky, které tak nadchly obyvatele Velikonočního ostrova. Byli to lidé věcní, praktičtí, praktičtější než Havajci: sem s hřebíky, sekerami, noži a železnými obručemi. Ostatně nechtěli mnoho - za deset hřebíků dali rádi velkou tulení kůži.

Při krádeži nebyli příliš vybíraví. Kradli všechno, nač přišli. Takový chlapík utrhne na palubě provaz, skočí do vody a zmizí. A nabídni mu tentýž provaz za malou rybku - neprodá ji za nic na světě. Rozbili okna v kapitánově kajutě a rozkradli je po kouscích. Rozkradli i prkna složená na palubě, ačkoli jejich země je porostlá lesem a o dřevo neměli žádnou nouzi.

A přece se Lapérouse snažil být s nimi zadobře. Na druhý den pozval jejich náčelníky na oběd.

Náčelníci se lišili od ostatních Indiánů tím, že jim na hlavách trčely koruny z černých a modrých ptačích per. S radostí souhlasili, že poobědvají u náčelníka bělochů.

Čtyři náčelníci sestoupili hned za Lapérousem do společné jídelny, kde byl velký stůl přikryt oslnivě bílým ubrusem. Náčelníci rudochů si sedli slavnostně na židle, natáhnuvše bosé, špinavé nohy pod stůl. Podávalo se jemně nařezané vepřové maso s rýží. Hosté, aniž čekali, až bude vepřové rozděleno na talíře, vrhli se rukama na společnou mísu a rozebrali si pečeni do hromádek na ubrus před sebe. Vepřové sádlo jim teklo pod stůl na kolena. Ale hosté se domnívali, že se chovají velmi slušně, a aby ukázali své dobré vychování, hladili uctivě svého hostitele mastnýma rukama po tváři. Když snědli vepřové, začali cucat promaštěný ubrus. Po odchodu vznešených hostů pohřešoval Lapérouse dvě lžíce, tři vidličky, pět nožů, čtyři ubrousky, jedno zrcadlo a jeden pár starých námořnických bot, které stály u dveří jídelny. Po této zkušenosti Lapérouse co nejpřísněji nařídil, že žádný Indián nesmí být za žádných okolností vpuštěn do podpalubí. A s paluby rozkázal odstranit všechny věci, které by bylo možno ukrást.

Lodi potřebovaly menší opravy. Zvlášť byly roztrhané plachty; zely v nich obrovské díry, které bylo třeba zašít. Dělat tuto práci na lodi je velmi obtížné, ale odvézt plachty na břeh se Lapérouse neodvážil; divoši tam hned všechno rozkradou.

Na štěstí byl uprostřed zálivu malý lesnatý ostrůvek. U něho bylo tak hluboko, že lodě mohly přistat až u jeho břehu. Na tento ostrůvek, chráněný oběma fregatami, přivezl Lapérouse své plachty. Na ostrůvku byl studený pramen s výbornou čerstvou vodou. Tou vodou naplnili sudy, vyprázdněné za plavby. Asi za tři dny postavili námořníci u pramene „hvězdárnu“, kovárnu a dílnu na opravu plachet. „Hvězdárnou“ nazývali obyčejnou prkennou kůlnu s otvorem ve střeše pro dalekohled. Hvězdář Dagelet jej přenesl do kůlny a trávil tam celé noci.

Jednu noc však přece strávil na lodi. Nebe bylo zatažené. Dagelet usoudil, že být ve „hvězdámě“ nemá smysl, a odjel na Boussolu. Všechno zařízení ostrůvku stále hlídal menší oddíl námořní pěchoty, protože domorodci často plavali přes záliv a bez námahy připlouvali

až k ostrůvku. V tu noc hlídalo „hvězdárnu“, kovárnu a dílnu dvanáct vojáků za velení dvou důstojníků, Laristona a Darba. Důstojníci rozestavili vojáky pod širé nebe a sami šli spát do „hvězdárny“. Svlekli se, stejnokroje si rozložili na hliněnou podlahu a udělali si z nich postele, aby byly měkčí. Vedle sebe si položili pušky a spali bez probuzení až do rána.

Když Darbo otevřel ráno oči, všiml si s překvapením, že leží na holé zemi. Jeho stejnokroj zmizel beze stopy. Probudil Laristona. Lariston vyskočil a zařval: „Kde je moje uniforma?“ Laristonovi kromě stejnokroje se ztratila také puška.

Oba důstojníci se podívali na sebe. Darbo popotáhl nosem. „Cítíš zápach?“ zeptal se. „Byli tady Indiáni!“

To byla správná stopa. Všude, kde byl Indián třebas jenom několik vteřin, zůstával po několik hodin čpavý zápach po zkaženém tuku.

„Ti nás okradli,“ řekl Lariston. „Ale vždyť jsme spali na uniformách. Jak to, že nás neprobudili?“

Darbo pokrčil rameny.

Nešťastní důstojníci vyběhli z „hvězdárny“ jenom v prádle. Vojáci, kteří stáli na stráži, vzdali jim čest.

„Neviděli jste tady v noci nikoho?“ zeptal se jich Lariston. „Ne,“ odpovědělo všech dvanáct vojáků současně.

Laristona a Darba odvezli zabalené v přikrývkách za družného smíchu celé posádky na Boussolu.

LEHKOVÁŽNÁ ZÁHUBA

V polovici července byla oprava plachet skončena a Lapérouse se chystal k odjezdu z tohoto nevlídného zálivu. Do září měl ještě prohlédnout nikomu neznámou část severoamerického pobřeží, ležící mezi místy, které prozkoumal Cook, a mezi španělskými državami v Kalifornii. Potom měl podle pokynů ministerstva námořnictví přeplout Tichý oceán, aby v příštím létě mohl prozkoumat břehy Asie. Času nebylo nazbyt, proto Lapérouse pospíchal.

Ale poručík ďEquejour byl nespokojen. Byl ctižádostivý a odvážný, a snil o velikých objevech a o velikých hrdinských činech.

„Nemůžeme přece opustit tento záliv, dokud jej náležitě neprohlédneme,“ řekl Lapérousovi. „Jsem téměř přesvědčen, že v něm začíná průliv, který spojuje Tichý oceán s Atlantickým.“

„To pusťte z hlavy, ďEquejoure,“ odbyl ho Lapérouse. „Kde tady může být průliv? Vždyť celý záliv leží před námi jako na dlani.“

„Ale tu část zálivu, která leží za ostrůvkem, vůbec neznáme,“ trval ďEquejour na svém. „Je pořád v mlze.“

„Tam je totéž, co tady - břeh, borovice a kameny. A nad tou mlhou jsem viděl vrcholy hor.“

„Nebuďte si tím tak jist, kapitáne. Průliv, který spojuje oba oceány, je patrně velice úzký. Můžeme jej snadno přehlédnout. Vzpomeňte si, jak úzký je průliv Magalhaesův!“

A když viděl, že Lapérouse váhá, dodal:

„Odložte odjezd ještě o den. Zítra se pustím s člunem do té části zálivu za ostrůvkem. Je to nejvýš dvě tři míle. K večeru se vrátím, a když nic nenajdu, vydáme se pozítří na další cestu.“

A Lapérouse souhlasil.

Druhého dne bylo krásné počasí. Po prvé za celou dobu pobytu výpravy v Severní Americe vyhlédlo slunce z mraků. D’Equejour se těšil na příjemnou projížďku v člunu. Ostatní důstojníci mu záviděli. A Lapérousovi nezbylo než svolit, aby s ďEquejourem jely tři čluny místo jednoho - dva z Boussoly a jeden z Astrolabie. Do nich nasedli všichni, kdož si toho přáli.

V největším člunu sedělo kromě ďEquejoura deset námořníků. Do druhého si sedli Marchandville a Bouterville - poručíci z Astrolabie. Vzali si osm námořníků. Nejmenší člun připadl Boutainovi - podporučíkovi z Boussoly. Boutainovi se nabídl jako cestující Bartoloměj Lesseps, který se chtěl také projet. Boutain ho vzal nerad: čemu může rozumět při mořských vyjížďkách tento bezstarostný tlachal a mazavka? Bude jenom překážet. V Boutainově člunu byli jenom čtyři námořníci.

„Boutaine, dejte pozor, ať se nepřevrhnete!“ volal na něho na rozloučenou Lapérouse. „O velké čluny se nebojím, ale váš je moc vratký. Buďte opatrný! “

„Nebojte se, kapitáne,“ vážně odpověděl místo Boutaina Lesseps. „Nám se nic nestane.“

A čluny zmizely v mlze pozlacené sluncem.

Vyjížďka začala neobyčejně vesele. Vpředu plul člun ďEquejourův. Potom člun Marchandvillův a Boutervillův. A za nimi sotva stačili Boutain s Lessepsem.

Hory, které se tísnily ve vzdáleném koutě zálivu, rýsovaly se stále zřetelněji. Pod nimi se černaly lesy. „Průliv, který spojuje oba oceány, se bude jmenovat průliv ďEquejourův, a ne Lapérousův,“ myslil si ďEquejour. „Ten průliv objevím já, a ne Lapérouse. Lapérouse mi jenom překáží.“ Srdce mu tlouklo radostí a on stále popoháněl veslaře.

Břeh, k němuž směřovali, blížil se každým úderem vesel. Boussola a Astrolabie zmizely v mlze.

Voda v zálivu byla klidná a hladká jako zrcadlo. Proto byli námořníci velice překvapeni, když před sebou viděli bílé hřebeny vln. Ty hřebeny běsnily a vřely na neobyčejně úzké prostoře a za nimi a před nimi se prostírala blankytná hladina.

Když připluli blíž, viděli, že je to dlouhá mělčina, posetá obrovskými kameny a protínající celý záliv, o niž se s hukotem tříštil jakýsi spodní proud, který nebylo na povrchu vidět. Mělčina nebyla nepřetržitá, tu a tam se v ní černaly hluboké prolákliny. A v těchto proláklinách vířily mohutné víry.

Čluny se zastavily.

„Musíme se vrátit,“ řekl Boutain.

„Ani za nic!“ zvolal ďEquejour. „Já se nevrátím, dokud nenajdu průliv.“

„Tam přece žádný průliv není,“ pokračoval Boutain. „Odtud je všechno dobře vidět. Jsou tam jenom hory a les.“

„Neodmlouvat!“ zařval ďEquejour.

Byl nadporučíkem, a proto mohl okřiknout podporučíka. Umíněnost a ctižádostivost ho popoháněla jako bič.

„Jedeme!“ rozkázal. „A máte-li vy, Boutaine, strach, dovoluji vám, abyste se vrátil.“

A ďEquejourův člun vjel do bouřící se pěny. Vtom to člun sevřelo a zatočilo jím. Chvíli se člun držel na hladině. Potom se jeho záď zdvihla vysoko do vzduchu a příď se ponořila do vody. Řvoucí propast jej pohltila. A tam, kde se před chvílí černal člun, v němž bylo tolik lidí, zmítala se teď bílá pěna.

Marchandville, bledý, zaťal zuby a pospíchal tonoucím na pomoc.

„Nejezděte tam!“ zakřičel na něho Boutain. „To je šílenství. Ty už nezachráníte!“

Ale Marchandville pokládal za svou čestnou povinnost velitele v neštěstí neopustit. Nebyl tak zkušený jako starší Boutain a neviděl všechno to nebezpečí, které mu hrozí.

Marchandvillův člun byl vržen na kámen, který trčel z vody, a převrhl se. Lidé z něho vyletěli jako dělová koule z děla.

Tehdy zvolal i Boutain:

„Kupředu! “

Nechtěl, aby ho považovali za zbabělce.

Proud se zmocnil malého vratkého člunu a hnal jej, houpaje jím, do zpěněného, klokotajícího pekla. Lesseps, bledý hrůzou, chytil se oběma rukama lavice. Řítili se tak rychle, že mu hvízdalo v uších. Vlny šplíchaly na dno člunu, takže se ve chvilce naplnil do polovice vodou. Přehnalo je to nad týmž místem, kde zahynul ďEquejour. Ale vodní vír zatím všechny nešťastníky pohltil a na hladině už nebyl nikdo. Potom je to vleklo ke kameni, o který se rozbil člun Marchandvillův. Námořníci pustili vesla. Kormidelník zavřel oči. Ale člun se přehnal několik centimetrů od kamene, a opsav velký kruh, vyletěl z hlučící pěny na klidnou, hladkou hladinu.

Byli zachráněni.

Lesseps si oddechl a podíval se Boutainovi do tváře. Ne, na Boutainově tváři nebyl ani strach, ani radost. Jenom hluboké překvapení vyčetl v poručíkových očích.

„Měli jsme na mále,“ řekl Boutain zaraženě. „Náš člun byl ze všech tří nejméně pevný. Jak to, že jsme zůstali na živu? To je zázrak! Tomu nerozumím!“

Boutain přivezl Lapérousovi smutné zprávy. Ztratili tři důstojníky a osmnáct námořníků. To bylo první velké neštěstí, které výpravu postihlo.

„Pryč, pryč z toho prokletého zálivu!“ křičel zoufale Lapérouse.

Ale dříve než odpluli, rozhodli se postavit pomník zahynuvším kamarádům. Toho úkolu se chopil inženýr Moneron. Otesal na ostrůvku u „hvězdárny“ velký kámen a vysekal do něho tento nápis:

Zde, v tomto zálivu, zahynulo jedenadvacet námořníků.

Poutníče, ať jsi kdokoli, oplakávej s námi jejich osud.

Vyplout ze zálivu bylo stejně nesnadné jako vplout do něho. Ale také tentokrát se námořníkům podařilo proplout mezi útesy bez pohromy.

Když lodě vypluly na širé moře, potkal Lapérouse na palubě Boutaina.

„Kapitáne,“ řekl mu Boutain, „konečně jsem uhodl, proč jsem nezahynul zároveň s ďEquejourem a s Marchandvillem.“

„Proč?“ zeptal se ho Lapérouse a zastavil se.

„Protože se mnou byl Lesseps. Ten člověk v ohni neuhoří a ve vodě se neutopí! “

KALIFORNIE

Krátké severní léto se chýlilo ke konci, ale Lapérouse chtěl přesto věnovat ještě aspoň měsíc zkoumání severoamerických břehů. Sotva fregaty vypluly z prokletého zálivu, který dostal jméno Francouzský přístav, zamířily na sever. Když se však Lapérouse po dvounedělní plavbě přesvědčil, že průliv, který spojuje oba oceány, neexistuje, a že břehy byly Cookem na mapě správně zakresleny, zamířil znovu na jih. Chtěl si prohlédnout břeh mezi Francouzským přístavem a španělskými državami v Kalifornii. Tato část amerického pobřeží byla tehdy Evropanům docela neznámá.

Lodě pluly velmi pomalu, protože námořníci zakreslovali na mapy každý mys, každý záliv, každý pobřežní ostrůvek. Země byla obydlena - o tom svědčily sloupy kouře, valící se zpoza lesa. Ale Francouzi nevystoupili na břeh ani jednou. Teprve v druhé polovici září dosáhly lodě Kalifornie, kterou už dobře znali Španělé. Lapérouse si vybral její nejlepší přístav - záliv Montereyský.

U Montereyského zálivu potkali mořeplavci dvě velké válečné lodě. Byly to fregaty, které pluly pod španělskou vlajkou. Francouzi, kteří už přes půl roku neviděli nic než vodu, divochy a pralesy, měli neobyčejnou radost. Hned dali Španělům znamení, aby zastavili. Lapérouse si sedl s několika důstojníky do člunu a zamířil k nejbližší španělské fregatě. Španělé přivítali hosty co nejsrdečněji. Kapitán je zavedl do kajuty.

„Kam plujete teď?“ zeptal se ho Lapérouse.

„Poslali nás sem, abychom přivezli potraviny naší posádce v Kalifornii,“ odpověděl Španěl, „a teď plujeme na jih, napřed do Peru a potom do Chile.“

Ukázalo se, že kapitán je rodák z města Concepciónu a že tam žije celá jeho rodina.

„Vyřiďte ode mne pozdrav donu Hugginsovi a donu Quexadovi,“ poprosil ho Lapérouse.

Lapérousovi se snadno podařilo Španěly přemluvit, aby počkali několik hodin, než napíše dopis do Francie. V něm krátce vylíčil své příběhy na ostrově Velikonočním, na ostrovech Havajských a v Americe. Zároveň psali dopisy všichni ostatní Francouzi, radující se z toho, že mohou poslat svým rodinám zprávu o sobě. Španělé zavezli dopisy do Concepciónu a odtamtud je poslali do Evropy.

Na břehu Montereyského zálivu našel Lapérouse malou španělskou pevnost, v níž byla posádka dvě stě mužů. Třebaže Španělé považovali Kalifornii už dávno za svou državu, přece se neodvažovali vzdálit se od své pevnosti ani na míli. V okolních lesích slídili Indiáni, odvážní lovci a vojáci, kteří vládu bělochů neuznávali.

Výpravu přijali Španělé s poctou. Žili v této divoké zemi jako ve vyhnanství. Bílé ženy neměli, skoro všichni vojáci měli za ženy divošky. Dvě fregaty, které jim přivážejí jednou za rok potraviny, byly jejich jediným spojením s civilisovaným světem. Žili v stálém strachu, že se Indiáni vzbouří, pevnosti dobudou útokem a všechny do jednoho je pobijí. Ve volných chvílích, kdy se nebojovalo a necvičilo, zabývali se Španělé zemědělstvím. Obdělávali dost veliká pole, která byla pod ochranou pevnostních děl, a osévali je pšenicí. Úroda byla nevídaná. Každý pytel zrní dal sto pytlů úrody. Ani v Chile neviděli nikdy nic podobného. Malá osada už nepotřebovala, aby jí obilí vozili. Naopak, vojáci nevěděli, co mají se svým obilím dělat.

Když Lapérouse prozkoumal s Lamanonem kalifornskou půdu, byl překvapen.

„Jak skvělou budoucnost má tato země!“ zvolal. „Taková půda může uživit mnoho milionů lidí! “

A nemýlil se. Dnes je Kalifornie jedním z nejbohatších a nejúrodnějších krajů Spojených států. Jsou tam dvě obrovská města -Los Angelos a San Francisco.

Lapérouse se brzy seznámil také s kalifornskými Indiány. Procházeje se v lese s de Langlem, Boutainem a dvěma španělskými důstojníky, uviděl na lesním palouku stádo jelenů. Jeleni se klidně pásli.

„Pst!“ řekl jeden Španěl. „Jsou hrozně plaší. Jestli uděláme ještě krok, prchnou.“

Jeleni byli tak daleko, že je kulka nemohla zasáhnout. Vtom však uviděl Lapérouse jednoho jelena skoro vedle sebe. Namířil.

„Nestřílejte, kapitáne,“ zašeptal Boutain a chytil ho za ruku. „Ten jelen má lidské nohy.“

„To je Indián lovec,“ vysvětlili mu Španělé. „Oblekl si jelení kůži, aby ho stádo pustilo až k sobě. Pod kůží má ukryty luk a šípy.“

Člověk-jelen šel pomalu po palouku; skláněje k zemi hlavu, ozdobenou velkými parohy, dělal, že se pase. Stádo mu nevěnovalo žádnou pozornost. Teď už chodí mezi živými opravdovými jeleny, prohlížeje si, kterého má zabít, ale stádo se nehýbe. Vyletěl šíp a největší jelen klesl mrtev do trávy. Ostatní jeleni pochopili lest teprve teď a utekli.

Lovec shodil kůži. Několik žen přiběhlo k němu a společně táhli jelena do lesa. Lapérouse je dohnal. Patřili ke kmeni, který žil v přátelských stycích se Španěly, proto ho přijali velice vlídně. Brzy se jich shromáždilo asi tři sta. Lapérouse jim vysvětlil, že s nimi chce navázat obchodní styky a že od nich rád koupí zvířecí kůže. Indiáni měli radost a druhého dne ráno přivezli na lodě hromady liščích, medvědích a jeleních kůží. Ochotně je dávali za hřebíky, skleněné perly, knoflíky, ba i za hliněné hrnky. Lapérouse se snažil koupit koží co nejvíce, protože věděl, že ve Francii za ně dostane hodně peněz.

NA NEZNÁMÉM MOŘI

22. září, strávivše v Montereyském zálivu jen několik dní, vypluly fregaty znovu na moře. Výprava opustila americké břehy a vydala se napříč celým Tichým oceánem k asijským břehům, do Číny. Do té doby nevykonala plavbu mezi Kalifornií a Čínou ještě ani jedna loď. Celá tato obrovská část oceánu byla úplně neznámá. Naši mořeplavci měli před sebou cestu po nových, Evropanům neznámých mořích.

„Doufám, že teď budeme mít štěstí,“ řekl Lapérouse, „a že objevíme nějaké nové významné země“

Na stěžeň pověsili znovu koš a posadili do něho námořníka s dalekohledem. Pluli přímo na východ. Týdny utíkaly za týdny, ale země neobjevili. Plachty a lanoví připomínaly neustále, že fregaty opustily Evropu před šestnácti měsíci. Lana se denně trhala a plachtaři nestačili plachty spravovat. Výprava vykonala za šestnáct měsíců velkou vědeckou práci, učinila mnoho pozorování, ale dosud se jí nepodařilo objevit ani průliv, který spojuje oba oceány, ani nějakou dosud neznámou zem. A přece jenom takové objevy by mohly zúplna nahradit výpravě všechna její strádání a ztráty.

Snadno si lze představit, s jakou netrpělivostí hleděla posádka na námořníka, který seděl v koši. Ale uplynulo září, uplynul říjen, půl cesty do Číny měli už za sebou, a okolo fregat se jako dříve prostíral širý oceán. Nikde nebylo vidět nejmenší známky po zemi.

Konečně se 5. listopadu ozvalo se stěžně dlouho očekávané zvolání:

„Země! Země!“

Celá posádka Boussoly byla ve chvíli na palubě. Z Astrolabie, která plula za ní, uviděli také zemi. Ale radující se námořníky stihlo brzy zklamání. Země, kterou objevili, byla jenom velký útes, osaměle trčící z moře. Nebyl ani míli dlouhý. Lapérouse nazval tento útes na počest tehdejšího francouzského ministerského předsedy ostrovem Neckerovým. Na celém Neckerově ostrově nebyl jediný strom, jediný potok. Bylo rozhodnuto, že se na něm nevylodí, aby zbytečně neztráceli čas, a pluli dál.

Moře bylo klidné. Když se večer setmělo, zdálo se, jako by lodě pluly ve vzduchu, takové ticho bylo kolem dokola. Náhle zaslechl Lapérouse, který stál na kapitánském můstku, vpředu slabé, sotva slyšitelné šplouchnutí. Co je to? Jako kdyby vlny šplouchaly o břeh. Vtom rozeznal ve tmě nejasné obrysy jakési skály. Byla několik desítek kroků od Boussoly, která se na ni řítila s rozvinutými plachtami.

Lapérouse nařídil kormidelníkovi, aby prudce otočil lodí. Posádka se vrhla k plachtám. „Otočíme se nebo se neotočíme?“ myslil si Lapérouse. Na zádech mu vyskočil studený pot a krev mu bušila ve spáncích. Těžký trup fregaty se začal pomalu otáčet. Skála se přibližovala každou vteřinu blíž a blíž. Propluli kolem ní tak blízko, že ostré kameny trochu odřely její levý bok. Ale otočit lodě se jim přece podařilo.

„Ušli jsme záhubě jako zázrakem,“ řekl Lapérouse. „Kdyby moře bylo dnes jenom trochu neklidnější, byl bych uslyšel hluk vln, narážejících na skálu už z dálky a nemuseli bychom tolik riskovat. Pro tento zrádný klid bychom se byli málem octli na mořském dně.“

„Ještě dobře, že Astrolabie neplula těsně za námi, ale vedle nás,“ řekl poručík Boutain. „Byla by se musila také tak prudce otočit. A kdoví, zda by se zkáze byla vyhnula nebo ne.“

Lapérouse pojmenoval skálu, která málem že nezničila jeho loď, útesem Francouzských fregat. A hned ji přesně zakreslili na mapu, aby všichni budoucí mořeplavci věděli, kde na ně číhá nebezpečí.

HRDINSKÉ ČINY PIRÁ TŮ

polovici prosince zůstala neznámá část Tichého oceánu vzadu a fregaty vpluly do vod, které často navštěvovaly evropské lodě, obchodující s Čínou.

K překvapení celé posádky nařídil Lapérouse dělostřelcům stálou pohotovost děl a zároveň přikázal připravit fregaty k boji.

„Proč?“ zeptal se zvědavý Lesseps. „Poslali nás přece na cestu, která má mírumilovné poslání, a my nemáme právo na někoho útočit.“

„My se také nepřipravujeme na někoho útočit,“ odpověděl Lapérouse. „Já se však bojím, aby nepřepadli nás!“

„Kdo nás může přepadnout? Číňané? Vztahy mezi Francií a Čínou jsou přece nejmírumilovnější.“

„Máme mírové vztahy k čínské vládě,“ odpověděl Lapérouse, „ale ne k čínským pirátům. Piráti nemají mírové vztahy k nikomu. Jsou ve válce s celým světem.“

„Copak se nějací ubozí piráti odváží pustit se do boje s dvěma třicetidělovými fregatami Boussolou a Astrolabií, pýchou francouzského válečného loďstva? Snad jenom Angličané by se odhodlali změřit s námi své síly. Ne, kapitáne, jsou-li tady opravdu piráti, pak napnou všechny plachty a budou hledět, aby co nejrychleji zmizeli.“

„Nebuďte si tím tak jist, pane Lessepsi,“ řekl profesor Dagelet. „Čínští piráti jsou mnohem silnější, než si myslíte. Mají dobře vyzbrojené loďstvo, které má několik desítek lodí, uloupených čínské vládě a různým evropským obchodním společnostem. Pusté ostrůvky u čínských břehů proměnili v pevnosti. Portugalci, Holanďané a Angličané musí jim často nechat své lodě. Nemají dost na loupežích ve zdejších mořích, a tak se vydávají na jih a plení holandské a španělské kolonie v Malajském souostroví. Čínské úřady se před nimi třesou. Často se stalo, že se piráti vylodili, pustili se do boje s pravidelným čínským vojskem a zvítězili. “

„Opravdu zvítězili nad pravidelnou armádou?“

„Jak by ne!“ pokračoval Dagelet. „Jednou dokonce ohrožovali čínské císařství v základech. Teď, jak je vám známo, jedeme do přístavu Macao, který je sice v Číně, ale patří Portugalsku. Zdalipak víte, jak Portugalci Macao dostali?“

„Ne, nevím,“ odpověděl upřímně Lesseps, nestydě se za svou nevědomost.

„Portugalci navázali první ze všech evropských národů obchodní styky s Čínou. Chtěli zřídit v Číně kolonii, ale Číňané jim nechtěli postoupit ani píď půdy. Tehdy právě piráti zničili všechno čínské loďstvo, vylodili se a dobývali jednoho města za druhým. Jejich oddíly už hrozily samému Pekingu a čínský císař se začal bát o osud své koruny.,Pomozte mi,‘ prosil úpěnlivě Portugalce. ,Zbavte mě pirátů a já vám dám jako odměnu, co si budete přát.‘ Tenkrát piráti ještě neměli evropské lodě. Jejich loďstvo se skládalo jedině z čínských plachetnic-džunek. Portugalci na ně náhle zaútočili, polovici jich zničili a polovici rozehnali po celém moři. Za toto vítězství postoupil čínský císař Portugalcům ten kousek země, na němž teď stojí město Macao.“

„Ostatně, to také bylo jediné vítězství Portugalců nad piráty,“

poznamenal Lapérouse. „Ve všech dalších bojích zvítězili vždycky piráti.“

Třebaže výprava už nedoufala, že objeví nějakou zemi, seděl námořník na stěžni pořád. Měl upozornit posádku, kdyby zpozoroval blížící se piráty. Ale moře bylo prázdné. Teprve ke konci prosince polekal hlídač Lapérouse hlasitým výkřikem:

„Vpředu je vidět plachty! “

Ale poplach se ukázal zbytečný. Ne, to nebyli piráti. To byly mírumilovné rybářské loďky, které se potloukají podél čínských břehů všude. Rybáři vyjížděli na lov v celých eskadrách, čtyřicet padesát loděk pohromadě. Čím dále tím častěji se objevovaly. Lapérouse zavolal občas hned jednu, hned druhou loďku a za směšně nízkou cenu kupoval od rybářů čerstvé ryby. Lesseps se velice divil, když viděl v loďkách nejenom muže, ale i ženy a malé děti. Potkávali také loďky, v nichž byli i psi, kozy, slepice a kohouti. Bylo to divné, slyšet „ki-ki-ri-kí“ uprostřed oceánu!

„Tito rybáři nemají jiný dům než tuto loďku,“ vysvětlil Dagelet Lessepsovi. „Tráví celý svůj život s rodinami a se vším svým hospodářstvím v loďkách na širém moři a na břeh přijíždějí jenom, aby prodali své ryby.“

„Copak oni se nebojí pirátů?“ zeptal se Lesseps.

„Ne, nebojí. Platí pirátům poplatek rybou a piráti jim dají pokoj.“

NEČEKANÉ BOHATSTVÍ

1. ledna 1787 uviděli v dálce čínský břeh a na druhý den vpluly fregaty do přístavu Macao. Cesta z Kalifornie do Číny byla vykonána za tři a půl měsíce.

Macao se rozkládá na třech pahorcích. Na vrcholu každého pahorku stojí pevnost. Děla těchto pevností udržovala v pokoře celé město, obývané většinou Číňany. Portugalci jednali s Číňany jako s otroky, ničili je daněmi, cly a pokutami, nutili je pracovat zadarmo, a proto se stále obávali vzpoury. V pevnostech bydleli indiánští vojáci, přivezení z portugalské kolonie v Indii. Indové neměli Portugalce rádi, ale ještě více nenáviděl Číňany. Portugalci této národnostní nenávisti využívali a s její pomocí upevňovali své panství.

Portugalců bylo v Macau málo - jenom guvernér, úředníci, důstojníci, několik set mnichů a hlouček bohatých obchodníků. Zato tam žilo mnoho mesticů - míšenců Portugalců s Číňany. Třebaže většina těchto míšenců měla šikmé oči a žlutou tvář, přece se vydávali za Portugalce, chodili pilně do katolických kostelů a horlivě podporovali portugalskou vládu.

Macau byl v každé čtvrti katolický chrám nebo klášter. Katoličtí kněží a mniši se snažili ze všech sil obrátit Číňany na křesťanství. Ale nedařilo se jim to. Číňané zůstávali věrni svému náboženství -buddhismu. Pokřtít se dávali jenom všelijací chytráci a prospěcháři, aby dosáhli různých výhod a ochrany úřadů. Třebaže většina Číňanů vyznávala buddhismus, všichni bez rozdílu museli odevzdávat desetinu svých příjmů katolickým klášterům. Proto byli mniši v Macau bohatší než obchodníci.

Sotva fregaty vpluly do přístavu, obklopily je čluny celníků. Žádali na Lapérousovi velikou částku za právo zakotvit v přístavu Macao. Marně je Lapérouse ujišťoval, že portugalské ministerstvo námořnictví dovolilo výpravě kotvit zadarmo ve všech portugalských přístavech. Celníci byli neúprosní. Když s ninji prohádal celý den, odjel Lapérouse na břeh a vydal se ke guvernérovi. Guvernér ho přijal velmi laskavě a hned nařídil celnici, aby francouzské výpravě dala pokoj.

Potom přišli na fregaty obchodníci. Ti byli ještě dotěrnější než celníci.

„Prodejte mi své zboží,“ šeptal každý Lapérousovi. „Moje firma vám zaplatí nejvíc.“

„Ale my žádné zboží nemáme,“ odpovídal jim Lapérouse. „My nejsme obchodníci, ale učenci. My jsme sem nepřijeli za obchodem.“

Ale osmahlí Portugalci se mu dali místo odpovědi do smíchu. Ne, oni nejsou tak hloupí, aby uvěřili, že Francouzi podnikli tuto namáhavou dlouhou cestu do Číny úplně nezištně. Přesvědčeni, že kapitán je klame, aby zvýšil cenu svého zboží, snažili se vetřít do důvěry posádky, hostili námořníky, pokoušejíce se vyzvědět, jaké poklady jsou ukryty v podpalubí. A za několik dní se po městě rozšířila zpráva, že Francouzi si přivezli z Ameriky mnoho drahocenných kožešin. Tehdy Lapérouse navštívil obchodník Jiliaros, nejbohatší člověk z Macaa.

„Já od vás koupím všechny vaše kožešiny,“ prohlásil. „V Číně není kožešinná zvěř a bohatí Číňané váží kožešiny na zlatých vážkách. Za medvědí, jelení a liščí kůže vám dám osmkrát víc, než dostanete v Paříži. Řekněte mi, jaké máte kožešiny a kolik jich máte?“

Lapérouse podal obchodníkovi seznam kožešin, které dostal v Americe od Indiánů za hřebíky a za železné obruče. A Jiliaros mu za ně nabídl takovou částku, že se Lapérousovi dělaly mžitky před očima.

Za hodinu byly posádky obou fregat svolány na palubu Boussoly. Námořníci a vojáci utvořili řady pod velením svých důstojníků. Lapérouse vykonal jejich přehlídku a potom řekl:

„Podařilo se mi prodat kožešiny, které jsme získali v Americe. Tyto kožešiny považuji za společný majetek celé výpravy. My všichni - důstojníci i prostí námořníci, učenci i vojáci - jsme stejně snášeli strádání a stejně jsme nasazovali své životy. Proto musí být stržené peníze rozděleny stejně mezi všechny, bez zřetele na hodnost. Na každého připadne padesát portugalských piastrů.“

Tenkrát si za padesát piastrů mohl námořník koupit domek v kterémkoliv přístavním městečku a prožít několik let s rodinou bez nedostatku. Padesát piastrů! Těmto chudákům, kteří dostávali pár haléřů služného, se o takovém bohatství nikdy ani nezdálo.

„Hurá!“ hřměli námořníci jako odpověď kapitánovi.

Ale Lapérouse pokračoval:

„Máme před sebou ještě dlouhou, nesnadnou cestu. Nevykonali jsme ještě ani polovici toho, co nám uložila naše admiralita. Kdo ví, zda se ještě někdy vrátíme do vlasti. Kdo ví, jaká neštěstí nás ještě mohou za plavby potkat! A když si vezmeme své peníze s sebou, mohou zajít zároveň s námi a naše rodiny je nedostanou nikdy. Když jsem to všechno uvážil, rozhodl jsem se, že stržené peníze uložím do švédské banky v Macau. Tato banka má pobočku v Paříži. Jestli se do Paříže vrátíme, dají nám naše peníze. A když se do Paříže nevrátíme, dají je našim ženám a našim dětem. Souhlasíte?“ „Souhlasíme!“ odpověděla celá posádka sborem.

KVETOUCÍ PUSTINA

Z přístavu Macao vypluly Boussola a Astrolabie 5. dubna 1787 a daly se podél asijských břehů na sever. Lapérouse jel do tajemného Japonského moře, kde nebyl ještě žádný Evropan. Japonské moře se prostírá mezi japonskými ostrovy a asijskou pevninou. O jeho existenci se v Evropě vědělo z japonských a čínských map. Ale tyto mapy byly tak přibližné a tak se od sebe lišily, že se jim nemohlo věřit.

Fregaty propluly okolo ostrova Formosy (Tajvanu) a vpluly do Korejského průlivu, který je vchodem do Japonského moře. Tam se na ně objevy přímo sypaly. Napřed narazili na ostrov, který nebyl ani na japonských ani na čínských mapách. Ostrov byl hustě obydlen a dobře obdělán. Lapérouse jej nazval ostrovem Dageletovým. Na Dageletův ostrov se námořníci nevylodili, ale zakreslili jeho břehy a mělčiny na mapu. To zabralo mnoho času.

Když odplul od Dageletova ostrova, zamířil Lapérouse k západnímu pobřeží Japonského moře. Neznámý západní břeh tohoto moře se podle tehdejších zeměpisců jmenoval Mandžusko. Dnešní Mandžusko je jenom menší část oné obrovské země, která se tak jmenovala za dob Lapérousových. Prostírala se od Číny až k ruskému území v Ochotském moři. Evropané ji znali jenom podle jména. A dokonce i Číňané a Japonci o ní měli jen nejmlhavější představy.

Lapérouse plul už mnoho dní na západ, ale břehy se stále neobjevovaly. Kdyby měl věřit čínským mapám, musely by fregaty být už dávno uprostřed pevniny, ale zatím se kolem něho prostíralo jako dříve nedozírné moře. To bylo novým důkazem, jak málo bylo možno věřit mapám asijských zeměpisců.

Lapérouse už pochyboval, existuj e-li Mandžusko opravdu, nebo je-li jenom výmyslem japonských a čínských mudrců.

Ale 11. června uviděl vpředu tmavomodrý pruh břehu. Mandžusko nebylo výmyslem. Skutečně bylo. Nově objevenou zemi přivítali hřměním děl.

Lapérousovy fregaty přistaly u břehu o něco na sever od místa, kde později vznikl ruský přístav Vladivostok. Břeh byl zarostlý pralesem, za nímž se zvedaly vysoké hory. Bujnost rostlinstva námořníky překvapila. Dalekohledem viděli obrovské košaté duby a vysoké cedry. Na první pohled bylo vidět, že půda je tam neobyčejně úrodná. Ale z hustých korun stromů nikde nevystupoval kouř. V tomto kvetoucím kraji nebylo nikde vidět ani jeden průsek, ani jednu pěšinku, ani jeden kousek obdělané půdy. Kraj byl neobydlený.

Námořníci se chtěli vylodit co nejdříve. Ale to nebylo tak snadné. Nemohli nikde najít vhodný přístav. K dovršení všeho táhly se podél břehu mělčiny, které lodím zatarasovaly cestu. A poslat na břeh čluny se Lapérouse neodvažoval - po neštěstí v Americe byl mnohem opatrnější a nedovoloval člunům, aby se daleko vzdalovaly od lodí.

Fregaty pluly pomalu podél břehu na sever. Vzduch byl tak čistý a průzračný, že námořníci rozeznávali každý kámen, každý strom. Lapérouse a Bernizet kreslili mapu pobřeží. Všichni chtěli co nejdříve vystoupit na pevninu, na kterou dosud nikdo nevkročil. Ale teprve 23. června se jim podařilo najít příhodný záliv.

Sotva se kotvy dotkly dna, rozjely se všechny čluny k břehu. Prales se táhl až k moři. Rostly tady tytéž stromy jako v Evropě. Ale námořníci neviděli ještě nikde tak svěží a jasné odstíny listí. Na břehu zálivu se páslo velké stádo jelenů. Když uviděli lidi, kteří se vylodili až u nich, nedali najevo žádný strach a pásli se dál, jako by se nic nestalo. Viděli lidi po prvé, a proto se jich ani trochu nebáli. Uprchli, až když zarachotily výstřely.

Na okraj lesa vylezl obrovský hnědý medvěd. Když uviděl u vody shluk dvounohých tvorů, protáhl se, zívl, poškrábal se tlapou za uchem a šel pomalu po svém. Nevěděl, že lidé medvědy loví. Náboj, který byl za ním vystřelen, ho minul a on nevěnoval výstřelu žádnou pozornost. Jeho klidný život člověk ještě nikdy nerušil.

Nejdůvěřivější byli ptáci. Sedali si námořníkům na ramena a klidně zobali zrní z jejich rukou. Jenom divoké husy, které v zimě odlétaly do teplejších krajů k čínským břehům, věděly, že je lépe být od člověka v uctivé vzdálenosti.

Plané jabloně, růže, lilie a konvalinky byly v plném květu.

V dutině každého stromu byl včelí roj a včely naplňovaly bzukotem celý les. Říčka, která se vlévala do zálivu, hemžila se rybami. Námořníci do ní natáhli sítě a za několik hodin nachytali přes dva centy tresek. Kromě ryb se do sítí zapletlo mnoho perlorodek, v nichž byly velké perly.

V zálivu námořníci nasypali mohylu. Na její vršek postavili sloup a na sloup přibili prkno s nápisem, v němž uvedli den, měsíc a rok, kdy toto pobřeží navštívily Lapérousovy fregaty.

SACHALIN

27. června opustily lodě záliv. Několik dní pluly podél břehu na sever, potom zahnuly na severovýchod. 6. července, sotva jim Mandžusko zmizelo s očí, objevili velký hornatý ostrov, zarostlý borovými lesy. Byl to Sachalin, Evropanům neznámý a zcela nesprávně zakreslený na japonských mapách. Sachalinské hory se z lodí zdály vyšší a strmější než mandžuské. Nejvyšší z nich nazvali štítem Lamanovým. Tu a tam bylo na břehu vidět nízké srubové chýše a z lesa stoupaly četné kouře. Nebyl tedy Sachalin tak liduprázdný jako sousední Mandžusko.

Vhodný přístav našli téměř okamžitě a lodě spustily kotvy. První den zůstal Lapérouse ve své kajutě a na břeh jel kapitán Langle s několika důstojníky. Poblíž místa, kde vystoupili, byly dvě chýše. De Langle se vydal k nim, nesa v rukou cenné dary sekery a skleněné perly. Před chýšemi byla do země zaražena dlouhá řada kůlů, na nichž trčely useknuté medvědí hlavy.

„Sachalinští medvědi si nežijí tak bezstarostně jako mandžuští,“ řekl de Langle, když vcházel do otevřených dveří chýše.

Ale v chýších nebylo živé duše. Domorodci je zřejmě opustili před chvílí, protože popel v ohništích byl ještě teplý. Jistě je vyděsil hrozný vzhled fregat.

De Langle nechal dary v chýších a už se chtěl vrátit na loď, když vtom potkal na břehu sedm mužů. Měli na sobě šosaté kaftany, stažené pásy. Kaftany byly upleteny z tence nařezané stromové kůry jako nějaké pletivo nebo rohožky. Sachalinci byli bosí a prostovlasí. Jenom šedivý stařec s dlouhým plnovousem, kterému hnisaly oči, měl cosi jako čepici se štítkem; štítek chránil jeho nemocné oči před sluncem. Domorodci přivítali námořníky velmi srdečně. De Langle s nimi začal mluvit posunky a byl překvapen jejich chápavostí. Vysvětlil jim, že chce znát obrys Sachalinu a protějšího Mandžuského břehu. Stařec vzal hůl a nakreslil do písku opravdovou mapu. Mapa byla ovšem velmi nepřesná. Zvlášť nepřesně byl na ní znázorněn mandžuský břeh, protože Sachalinci v Mandžusku nikdy nebyli a Mandžusko viděli jenom z dálky, když v době rybolovu vyjížděli daleko na moře.

Svou přívětivostí a chápavostí učinili Sachalinci na Francouze velmi dobrý dojem. Měli jenom jeden nedostatek: všichni

nesnesitelně zapáchali zkaženým tukem, kterým si mazali své kulaté žluté tváře. Tento zápach připomínal námořníkům Indiány, kteří žili na břehu zálivu, kde zahynuli ďEquejour a Marchandville.

U Sachalinu kotvili několik dní. Přístav, v němž se zastavili, nazvali přístavem de Langlovým. Průlivu, který odděloval Sachalin od Mandžuska, dali jméno průliv Tatarský, protože Evropané považovali tenkrát všechny obyvatele severní Asie, kteří měli žluté obličeje, za Tatary, kromě Číňanů.

Když Boussola a Astrolabie opustily de Langlův přístav, vydaly se podél sachalinského pobřeží na jih. Lapérouse chtěl určit nejjižnější bod nově objeveného ostrova. To se mu podařilo. Zjistil, že Sachalin se táhne skoro až k ostrovu Jezo, nejsevernějšímu z japonských ostrovů. Proplul se svými fregatami úzkým průlivem, který odděluje Sachalin od Jeza, a vplul do Ochotského moře. Průliv mezi Sachalinem a Jezem nazvali průlivem Lapérousovým.

NÁVŠTĚVA URUSŮ

Lodě pluly na severovýchod a blížily se k ruskému území na poloostrově Kamčatce. Tam se výprava měla rozloučit s Bartolomějem Lessepsem, který měl projet po souši celou Asii a přivézt zprávy o Lapérousových objevech do Paříže. Brzy zpozorovali dlouhý řetěz nezalidněných Kurilských ostrovů. Tam se Lapérousovi podařilo najít průliv, který dosud nikdo neznal a který mu umožnil vyjet z Ochotského moře do Tichého oceánu. Tento průliv nazval průlivem Boussoly.

3. září uviděli břeh Kamčatky. Námořníci si s hrůzou prohlíželi tuto ponurou studenou zemi, na jejíchž černých útesech už ležel sníh. Vidět sníh začátkem září po dvouletém potulování horkými tropickými zeměmi bylo opravdu zvláštní.

Za tři dny vpluly fregaty do zálivu Avačinského -nejpříhodnějšího kamčatského zálivu. V lůně zátoky bylo ruské městečko Petropavlovsk. Vjezd do zátoky byl úzký, zato velmi hluboký. A zátoka byla tak široká a prostorná, že by se do ní bez nesnáze byly vešly všechny lodě francouzského a anglického loďstva. Vysoké pobřežní skály byly spolehlivou překážkou všem větrům, a lodě, které v zátoce kotvily, byly i za nejstrašnější bouře chráněny proti vlnám a vichřicím.

„Proč je tento skvělý přístav v tak chudé, pusté zemi, a ne v Evropě?“ myslil si Lapérouse. „Tady může být útočištěm jenom ubohým rybářským loďkám! “

Městečko Petropavlovsk se skládalo z několika desítek srubových domků a malého dřevěného kostelíka. Gubernátorův domek byl jenom o něco větší než ostatní. Když Lapérouse vplul do přístavu, pozdravil město podle obyčeje jedenácti dělovými výstřely. Na břehu vystřelilo v odpověď jedenáctkrát malé dělo. Petropavlovští přivítali hosty srdečně a nadšeně. Toto malinké městečko, zastrčené na konci světa, nebylo častými návštěvami hostí rozmazleno. Obyvatelé Petropavlovska byli ochotni prohlížet si celé dny každého posla, který přijel ke gubernátorovi z Ochotska. Je proto přirozené, že příchod četných skvělých cizích námořníků, kteří viděli celý svět, byl skutečným svátkem pro měšťany, kteří umírali dlouhou nudou.

Gubernátor odevzdal Lapérousovi dopisy, které přišly přes Sibiř z Paříže. Ale tyto dopisy byly už velmi zastaralé, protože pošta šla tehdy přes Sibiř aspoň rok. Za několik dní pořádali nejvýznačnější obyvatelé Petropavlovska ples, na který pozvali všechny francouzské důstojníky. Ples se konal v domě gubernátorově. Hosté se posadili‘ na dřevěné lavice u stěn. Zúčastnily se ho všechny petropavlovské dámy - třináct žen v šátcích a v hedvábných šatech. Pouze tři z nich byly Rusky, všechny ostatní měly vysedlé lícní kosti a žluté tváře; byly to Kamčadalky. Rozhovor z počátku vázl, protože jenom gubernátor uměl francouzský. Potom se však objevil Lesseps, který spustil hroznou ruštinou. Bezohledně komolil řeč, ale všichni mu rozuměli, takže mohl být tlumočníkem.

„Já být v Petrohrad,“ řekl. „Já znát váš carevna.“

Když to ruští úředníci uslyšeli, ihned vyskočili. Nohy se jim třásly strachem. Ještě nikdy se nesetkali s člověkem, který by se znal s carevnou. Ještě o nich něco řekne v Petrohradě a potom sbohem, bezstarostný živote, sbohem, klidné okrádání Kamčadalců, nad nimiž jim byla svěřena moc. Kateřina tohoto břichatého Francouze vyslechne a nařídí, aby jim uřezali nosy a uši, a pošle je někam do dolů. Po těchto slovech požíval Lesseps u Rusů větší úcty než sám Lapérouse.

Zahrála harmonika a začalo se tančit. Obyvatelé Petropavlovska neuměli tančit tak, jak se tančí v Paříži, a proto si Francouzové nezatančili. Zato se ostatní hosté vytančili až až. Uměli jenom jeden tanec, ruský, a tančili jej až do půlnoci k velkému potěšení Francouzů, jimž se velice líbil. Potom požádali Kamčadalky, aby jim ukázaly své tance. Ochotně souhlasily. Všech deset žen se postavilo doprostřed světnice a začaly se natřásat a kroutit podle hudby, stojíce pořád na jednom místě. To byl celý tanec. Nohy tanečnic se nehýbaly, zato jejich ruce a ramena se křečovitě stahovala a vlnila.

Když druhý den přijal Bartoloměj Lesseps dopisy od Lapérouse, opustil výpravu a vydal se na dalekou cestu. Podle ministrova rozkazu poslal ho Lapérouse z Petropavlovska přes Sibiř a evropské Rusko po souši do Paříže. Cesta z Kamčatky do Petrohradu byla nejdelší na světě. K tomu, aby se projelo z jednoho konce na druhý, s výměnou koní v každé vesničce, a při tom se nikde neodpočívalo, bylo třeba aspoň jednoho roku.

Petrohradě si Lesseps sedne na loď a pojede do Francie.

Lesseps se s kamarády v cestování vesele rozloučil. Moře ho už omrzelo. Těšil se, že za rok spatří opět skvělý petrohradský dvůr.

Když se však důstojníci o jeho odjezdu dověděli, zachmuřili se. Zachmuřili se proto, že pevně věřili, že Bartoloměj Lesseps je šťastlivec a že výpravě přináší štěstí. Námořníci jsou lidé pověrčiví. Přikládali velký význam různým znamením. Prostí námořníci, ba i mnozí důstojníci tvrdili, že Boutainův člun neztroskotal v prokletém zálivu zároveň s čluny ďEquejourovým a Marchandvillovým jenom proto, že v něm byl Lesseps.

„Co bude s námi, až odjede?“ nevrle si myslili tito neohrožení lidé.

„Na shledanou!“ pravil vesele Lesseps, připravuje se na cestu. „Za nějaké dva roky se uvidíme v Paříži! “

„Sbohem!“ odpovídali mu námořníci. „Kdoví, je-li nám souzeno, abychom se ještě někdy viděli! “

V září napjali plachty a lodě vypluly na moře. Kamčatské skály se rozplynuly v dálce.

KURDEJE

Z Kamčatky zamířil Lapérouse na jih. Výprava měla splnit poslední úkol, který jí uložilo ministerstvo námořnictví: prozkoumat břehy Austrálie. Na severní polokouli byla už zima; bylo třeba znovu spěchat na jižní, aby tam zastihli léto. Bylo rozhodnuto, že Tichý oceán přeplují od severu k jihu v přímce a nikde se nezastaví, aby neztráceli čas. Plynul už třetí rok od doby, kdy naši mořeplavci opustili Francii. Námořníci byli unavení, stýskalo se jim po rodinách, po vlasti. Nebyli už tak veselí a horliví jako na začátku. Důstojníci se omrzeli jeden druhému, začaly různice a nespokojenost. A do konce cesty zbývaly ještě aspoň dva roky - roku bude třeba na prozkoumání břehů Austrálie a roku na návrat domů. Není divu, že Lapérouse pospíchal.

V listopadu přepluly fregaty rovník po třetí. Oslavy a hry pořádané při této události prošly bez zájmu a bez radosti. Unaveným námořníkům se nechtělo ani zpívat, ani tančit. Rozjařili se pouze čtyři ochmelkové, kterým se podařilo vniknout do skladiště a ukrást tam soudeček kořalky. Ale jejich zábava skončila velmi smutně: Lapérouse je dal zavřít.

1. listopadu ráno přišel k Lapérousovi lodní lékař. Byl ve tváři zasmušilý a neklidný.

„Kapitáne,“ řekl, „osm námořníků bude třeba osvobodit od práce. Objevily se u nich kurděje.“

Nemoc se objevila na lodích po prvé. Až dosud po celou cestu nebyl nikdo nemocen, kromě mírného nachlazení a rýmy. Kurděje byly tenkrát zvlášť hrozné, protože je neuměli léčit. Nemocnému otékaly dásně, vypadávaly zuby, ochromovaly ruce a nohy a lékaři nevěděli, co podniknout. Kurděje vznikají z nedostatku čerstvých potravin a léčí se velmi jednoduše: syrovými brambory, cibulí a jablky. Ale Lapérousův lékař neměl o těchto prostředcích ponětí.

Nemocní nemohli pracovat, a to se hned projevilo na celé posádce. Už po záhubě jednadvaceti námořníků v Americe se na lodích pociťoval nedostatek pracovních sil. Teď při onemocnění osmi námořníků byl tento nedostatek ještě nápadnější a na zdravé námořníky se navalilo tolik práce, že ji stěží zastali.

JEDNOOKÝ ZLODĚJ

9. prosince časně ráno zpozorovali pevninu. Bylo to Samojské souostroví, skupina veselých zelených ostrovů, rozházených uprostřed modrého oceánu. Námořníci, kteří dva měsíce neviděli pevninu, hleděli se závistí na domorodce, kteří se váleli v trávě, koupali se v chladných potocích, procházeli se ve stínu obrovských kokosových palem a nedělali zhola nic.

„Zastavme se tady aspoň na den,“ naléhali důstojníci na Lapérouse. „Posádka si potřebuje odpočinout. A možná, že nemocným se ulehčí, když budou na pevné zemi v takové zdravé a krásné krajině.“

Lapérouse pospíchal do Austrálie a nechtěl ztratit ani hodinu. Ale důstojníci ho tak svorně přemlouvali, že svolil.

Bylo rozhodnuto vylodit se na ostrově Manua, protože na něm nebyl ještě nikdy žádný Evropan. Kadeřavé hlavy kokosových palem kývaly přívětivě na unavené námořníky. Malí rychlí ptáčci vesele štěbetali, kroužíce okolo stěžňů.

Jako všude vyjely fregatám ihned naproti domorodé loďky. Začalo se obchodovat. Domorodci přivezli banány, ananasy, kokosové ořechy, vepře, slepice a ryby. Troufale lezli na palubu; nikdo neměl žádnou zbraň ani hůl. Výměnou za své zboží žádali hadříky a skleněné perly; železo neznali a nevěděli nic o jeho užitečnosti.

Po obědě odplul Lapérouse s oddílem asi čtyřiceti mužů na břeh. A de Langle se zeměpiscem a s deseti námořníky plul v člunu okolo ostrova, aby jeho břehy zakreslil do mapy.

Lapérouse a jeho druhy už pustý oceán omrzel. Kvetoucí, úrodný a bohatý ostrov se jim zdál rájem. Na břehu je přivítal hlouček veselých dětí.

„Pojďme do nitra ostrova!“ volali důstojníci. „Odtamtud aspoň

neuvidíme to prokleté moře!“

Lapérouse nechal člun pod ochranou čtyř námořníků a šel se svým oddílem po jediné ulici divošskou vesničkou. Vesnička se ničím nelišila od vesnic na\Havaj ských ostrovech - tytéž slaměné chatrče, které vypadaly jako převrácené koše, a titíž vykrmení vepři. Také obyvatelé se ničím nelišili od Havajců a Francouzům se zdáli ještě půvabnější - urostlí, silní, hbití krasavci. Ve vesnici byli jenom ženy, děti a starci; všichni muži jezdili v loďkách okolo fregat, snažíce se něco prodat. Domorodci překvapili Lapérouse svým kypícím zdravím. Ale když na noze jednoho děvčete spatřil ošklivý vřed, pochopil, že tento malebný kraj je navštěvován malomocenstvím.

Za vesnicí začínal pomerančový háj, plný šťavnatých plodů a pestrých chocholatých papoušků. V dlouhých řadách rostly banánové stromy, na některých visely hrozny banánů, každý hrozen vážil několik desítek kilogramů. Úrodnost této půdy byla překvapující! Stý díl těchto banánů a pomerančů snědli lidé, desetinu dostali vepři a všechno ostatní hnilo a měnilo se v černou zem.

Obklopeni zástupem řehtajících se naháčů, došli Francouzi na úpatí pahorku, který se zvedal uprostřed ostrova, a vydali se zpátky.

Čtyři námořníci, které nechali hlídat člun, malátněli horkem. Loďka byla na největším výsluní a tropické slunce pražilo nemilosrdně. Námořníci se co chvíli polévali navzájem vodou, ale tím se jim nijak neulehčilo. Deset kroků od člunu rostl velký stinný strom, pod jehož větvemi se bylo možno schovat před vedrem. Námořníci se rozhodli, že budou člun hlídat střídavě: jeden bude hlídat a tři budou ležet pod stromem.

Ten, který měl hlídat první, sedl si na příď člunu a díval se na lesknoucí se moře. Ale vedro a lesk ho unavily. Zavřel oči. Pojednou uslyšel za zády šramot. Když se obrátil, spatřil obrovského divocha, který stál uprostřed člunu a šermoval veslem. Jedno oko mu plálo hněvem a místo druhého měl hnisavou ránu.

„Polož to veslo!“ řekl hlídající námořník.

Ale divoch se zachechtal, a překračuje lavičky, šel k němu. Rozpřáhl se veslem na námořníkovu hlavu. Ale námořník ráně uhnul, zapískal a vrhl se na nepřítele pěstmi. Divoch upustil veslo a začal pěstní boj. Pohybovali se v úzké prostoře mezi dvěma lavičkami. Francouz se ukázal zdatným bojovníkem, ostrovan však byl silnější. Dva nazí chlapci sledovali rvačku s otevřenými ústy. Francouz ochaboval.

Ale na pomoc už mu pospíchali tři kamarádi. Silné ruce chytily rváče zezadu. A v mžiku byl zvednut do vzduchu. Námořníci ho rozhoupali a vyhodili z člunu do vody.

Divoch vylezl mokrý na břeh a odešel, mumlaje si cosi. Na břehu bylo zase ticho - horko, písek, palmy a moře.

VODA A KREV

Když se Lapérouse vrátil z procházky na Boussolu, zastihl ve své kajutě kapitána de Langla.

„Tak co, de Langle, jak jste se projel?“ zeptal se.

„Skvěle,“ odpověděl de Langle, vesele se usmívaje. „Obeplout ostrov kolem dokola se nám nepodařilo, je příliš veliký, zato jsme objevili kouzelnou malou zátoku, do níž se vlévá bystrá říčka. Ten záliv je tam za tím mysem. Voda v říčce je výborná, vápenitá, mnohem chutnější než voda, kterou jsme se zásobili na Kamčatce. Naši vodu už nelze pít, v podpalubí se zkazila a je ji cítit bahnem. Mohli bychom se zásobit čerstvou vodou.“

„Vodou se zásobíme až v Austrálii,“ řekl Lapérouse. „Nesmíme ztratit už ani den. Dnes večer musíme zvednout kotvy. Voda, kterou jsme se zásobili na Kamčatce, stačí nám ještě na tři týdny. “

„Nemohu s vámi souhlasit,“ trval de Langle na svém. „Ztratíme zde den, zato však se naši nemocní brzy uzdraví, protože čerstvá voda je nejlepší lék proti kurdějím. S nemocnou posádkou riskujeme, že ztratíme mnohem více času. Jestli se nemoc začne šířit, uvázneme někde v půli cesty, protože nikdo nebude moci pracovat.“

Lapérouse se zamyslil. Kurděje ho opravdu znepokojovaly. De Langlova slova možná nejsou bezdůvodná. Nemocní, kteří byli dnes na břehu, prohlásili, že se cítí mnohem lépe.

„A lze z vaší říčky vodu pohodlně nabírat?“ zeptal se.

„Příhodnější místo nenajdete,“ odpověděl de Langle. „Je to hluboký, prostorný záliv, chráněný se všech stran proti větru.

Všechny naše čluny se do něho pohodlně vejdou. Také od vesnice je dost daleko, takže nás ostrované nebudou příliš obtěžovat svou zvědavostí. Sudy z obou lodí naplníme asi za tři hodiny. Všechnu práci budu řídit sám.“

„Dobrá,“ řekl Lapérouse. „Ať je po vašem. Souhlasím. Jste dost zkušený námořník, nebudu se s vámi přít. Odplujeme tedy zítra večer.“

Druhý den časně ráno zalomozila práce. Z podpalubí obou fregat vyvalili těžké sudy se zkaženou, zapáchající vodou a vylévali ji přes palubu. Prázdné sudy skládali do velkých nemotorných člunů, zvlášť k tomu určených. Do jednoho člunu se vešlo patnáct sudů. Byla to těžká práce. Ostrované, kteří ve velkém počtu připluli k lodím se svým zbožím, překáželi a pletli se námořníkům pod nohama. Ale námořníci pracovali pilně, protože se těšili, že budou znovu na pevnině.

Po obědě ve dvě hodiny se všechny tři čluny vydaly na cestu. Oddíl vedl sám kapitán de Langle. Velel prvnímu člunu. Veliteli druhých člunů byli ustanoveni poručíci Boutain a Mouton. Do Boutainova člunu si sedl neúnavný Lamanon. Nemocné kurdějemi posadili do Moutonova člunu. Ve všech třech člunech bylo celkem padesát námořníků-veslařů, i s těmi čtyřmi, kteří se včera poprali s jednookým obrem. Na ochranu oddílu před přepadením si de Langle vzal šest udatných vojáků námořní pěchoty pod velením poručíka Vaujoi. A tak se s de Langlem vypravilo pro vodu přes sedmdesát mužů.

Na cestu se vydali vesele. Námořníci se družně opřeli o vesla. De Langle jim ukazoval cestu. Za půl hodiny obepluli mys a fregaty zmizely s očí.

„Kde je ten záliv?“ zeptal se Boutain, přijížděje k de Langlovu člunu.

Kapitán de Langle rozpačitě prohlížel břeh. Snad není tím nejvhodnějším hlubokým zálivem, který viděl včera ráno, ten úzký pruh vody, oddělený od moře neschůdnými podmořskými útesy? Vždyť do této mělké zátoky se ani nedostaneš, a jestli se do ní dostaneš, pak se nedostaneš možná z ní.

Námořníci přestali veslovat. Všichni se dívali na de Langla a čekali co řekne. Ale de Langle mlčel.

„Budeme se muset vrátit,“ pronesl poručík Mouton.

„Vrátit se nemůžeme!“ zvolal Boutain. „Vždyť jsme všechnu vodu ze sudů vylili! Jak se dostaneme bez vody do Austrálie?“

„Jsou tu přece ještě jiné potoky,“ řekl kdosi.

„Ale v těch je tak málo vody, že bychom zde museli procivět dva týdny, abychom všechny naše sudy naplnili,“ odpověděl Boutain.

Situace byla vskutku ne právě příjemná. De Langle se zesměšnil před svými podřízenými. Hned však pochopil, co se stalo. Včera tady projížděl ráno, za přílivu, kdy záliv byl plný vody. Teď však je odliv, záliv se stal mělkým, útesy, které zatarasují vstup do zálivu, objevily se nad hladinou. To všechno je pochopitelné, ale jak mohl on, mořský vlk, který se od dětství toulal po mořích, udělat tak hrubou a hloupou chybu? To je hanba, to je ostuda!

Aby svou autoritu neztratil nadobro, rozkázal velitelsky:

„Kupředu! “

Čluny se musí vrátit k fregatám s vodou, jinak nesmí Lapérousovi na oči. Lapérouse přece odložil odjezd jenom na jeho prosbu.

Mezi útesy byl opravdu úzký průliv, kterým čluny vpluly za sebou do zálivu. V zálivu bylo vody sotva po pás. Dříve než se dostali k ústí řeky, najel kapitánův člun dvakrát na mělčinu a námořníci naskákali do vody, aby ho postrčili rukama. Třebaže do vesnice bylo dost daleko, na břehu bylo už asi sto lidí, starců a žen. Všichni jako by na něco čekali a nevlídně pokukovali na hosty.

De Langle seskočil na pobřežní písek. Rozestavil pohotově do půlkruhu šest vojáků s puškami a nařídil jim, aby domorodce nepouštěli k nabírání vody blíž než na deset kroků.

„Ale bez mého povelu nestřílejte!“ rozkázal. „Kdo vystřelí samovolně, toho zavřu! “

Čluny se zastavily na tom místě, kde se úzká mělká říčka vlévala do zálivu. Voda byla dobrá, čerstvá, ale bylo jí pohříchu velice málo. Aby naplnili pětačtyřicet pětihektolitrových sudů, budou tady muset procivět půl dne.

Nejblíž břehu kotvil člun de Langlův. Vedle něho byl člun Boutainův. A vedle Boutainova člunu - bok po boku - byl člun Moutonův. Vědra zařinčela a práce se rozproudila.

Zástup na břehu zatím stále rostl. Ženy s dětmi na rukou přicházely jedna za druhou po pěšince z vesnice. Vojáci se už vysílili. Ženy se na ně tlačily se všech stran, chtějíce se dostat blíž k člunům. Sotva se jim podařilo odehnat jednu ostrovanku, už se na její místo tlačilo deset jiných. Co zmůže šest vojáků proti několika stům zvědavých žen, které se ničeho nebojí!

Odliv trval a záliv byl brzy tak mělký, že jej bylo lze přebrodit celý, aniž si namočíte kolena. Čluny už nemohly s místa. Nebylo ani pomyšlení, aby se z této pasti dostali dříve, než nastane příliv. A to bude tak za dvě hodiny!

Zatím žen stále přibývalo a přibývalo. Nepřišly na břeh ani zdaleka proto, aby se dívaly na Francouze. Netáhla je sem zvědavost. Na něco čekaly.

De Langle pochopil, nač všichni tito starci, ženy a děti čekají, teprve tehdy, když do zálivu s veselým křikem vplulo tucet pirog -divošských loděk. Záliv sloužil divochům za přístav. Byl to skvělý přístav, protože piroga v něm mohla plout, i když v něm bylo jenom několik decimetrů vody. Pirogy byly naplněny až po vrch francouzským zbožím - barevným plátnem, sklíčky, zrcátky, měděnými knoflíky a cínovými lžičkami. Ano, Lapérouse obchodoval dnes dobře, zatím co se de Langle dřel s vodou.

Za prvním tuctem pirog se objevil druhý a za ním třetí. Vzduch se chvěl výkřiky. Na břehu začal opravdový trh - divoši si navzájem prodávali francouzské hadříky, zdobili jimi své ženy a jeden přes druhého se chlubili svou kořistí.

Pracovat se téměř nedalo. Po příchodu mužů si dav už nevšímal vojáků. Divoši skákali bez okolků do člunů a námořníkům se jenom s námahou podařilo z člunů je vyhnat. Dvě pirogy pluly po řece proti proudu a zakalily vesly všechnu vodu. Nezbylo, než na čtvrt hodiny práci přerušit a čekat, až se bahno znovu usadí.

Vody začalo pomalu, sotva znatelně přibývat. Námořníci si s úlevou oddychli. Příliv jim přinese vysvobození.

Ale na břeh přicházely stále nové a nové zástupy. To se scházeli Ostrované ze vzdálených vesnic kupovat od svých krajanů francouzské zboží. Okolo člunů se shluklo přes dva tisíce lidí. Vojáci rozestavení na břehu de Langlem byli zatlačeni do vody. Když divochy žádali, aby ustoupili a nepřekáželi jim v práci, divoši hulákali a cenili zuby. Své nepřátelství k bělochům už neskrývali.

V zástupu se objevil jeden obr, který včera přepadl námořníka, hlídajícího člun. Nezajímal se ani o hadříky, ani o sklíčka, a šel rovnou k břehu, nesa v ruce velký kámen. Zástup se před ním rozestoupil. Hulákání při jeho příchodu umlklo. Obr se zastavil, rozpřáhl se, kámen vyletěl a spadl do vody. Jednooký chybil.

Vojáci zvedli pušky.

„Nestřílejte!“ zvolal de Langle.

Chtěl stůj co stůj zabránit krveprolití. Vyhrát boj proti dvěma tisícům divochů je nemožné. Mnozí námořníci neměli pušky. Čluny uvázly na mělčině a nemohou s místa. Fregaty jsou na druhé straně mysu a Lapérouse sem nemůže vidět a nemůže jim pomoci.

„Nestřílejte!“ zvolal de Langle znovu a vojáci sklonili pušky.

Vtom však se na jejich hlavy sesypalo krupobití kamenů. Vojáci padali krvácejíce. Jejich velitel poručík de Vaujoi se rozběhl mělčinou k de Langlovu člunu. Ale tři sta lidí, rozstřikujících daleko vodu, se utrhlo od břehu a pustilo se za ním.

„Palte!“ zařval de Langle.

Námořníci horečně zahazovali vědra, a vrážejíce do sebe a překážejíce si, vytahovali pušky, složené v člunech pod lavičkami.

De Langle vystřelil první a chybil. Poručík de Vaujoi padl těsně u jeho člunu. Jeho hlava byla rozpolcená kamenem. Padaje chytil se de Langlovy blůzy a stáhl ho z člunu do vody.

Sta rukou roztrhalo de Langla na kousky.

Tak zahynul kapitán de Langle.

Kamení se sypalo na kapitánův člun. Námořníci padali z člunu. Kdo spadl tam, kde byli divoši, ten už nevstal. Zachránili se pouze ti, kteří spadli do vody mezi člunem de Langlovým a člunem Boutainovým.

„Palte!“ zakřičel Boutain.

Zarachotilo několik pušek. Jednooký vyhodil ruce a padl. S ním

padlo ještě šest nebo sedm lidí. Divoši se ve zmatku dali na ústup.

„Palte!“ zvolal poručík Mouton.

Nová salva a vrahové kapitána de Langla se dali na útěk. Ale zástup na břehu se tlačil jako dříve. Zadní řady tlačily na přední. Pohled na krev zbavil divochy rozumu. Hned přijde nový útok, ale pušky s pazourkem tak rychle nenabiješ, jejich nabíjení trvá několik minut.

Vtom pocítil Boutain, že se jeho člun pohybuje. Zvedl jej příliv a houpal jím na vlnách. Moře jim přineslo vysvobození.

„K veslům!“ zavelel Boutain.

Ale námořníci se chopili vesel, aniž na jeho povel čekali. Člun poručíka Moutona plul vpředu přímo k úzkému průlivu mezi útesy. Člun Boutainův jel za ním. Veslování nebylo tak snadné, protože oba čluny byly přeplněny raněnými, kteří leželi pod lavičkami krvácejíce. Námořníci napjali všechny síly, aby se co nejrychleji dostali na širé moře.

Divoši na břehu ječeli zoufalstvím, když viděli, že jim nepřátelé vyklouzli z rukou. Bylo to nelidské vytí, které zachvělo pobřežními skalami. Ale když se vzpamatovali, dali se do šíleného běhu kolem zálivu, aby vylezli na útesy, než se francouzské čluny dostanou na moře.

Moutonovi se podařilo divochy předstihnout. Se svým člunem projel průlivem dříve, než se vyšplhali na útesy. Boutain však to štěstí neměl. Jeho člun byl v průlivu prudce napaden kameny s obou stran. Ostrované byli mistrní vrhači kamenů. Každý dovedl bez námahy hodit kilový kámen na dvacet třicet kroků. Krupobití těžkých kamenů padalo na nešťastný člun, ničíc vesla, lavičky a sudy, a prorážejíc lebky. Jeden z prvních padl Lamanon, zasažen kamenem do hlavy. Boutain se k němu vrhl, ale učenec už byl mrtev. Stěží by po tomto kamenování byl zůstal jediný člověk na živu, kdyby poručík Mouton nebyl dal ze svého člunu salvu do útesů. Divoši ustoupili a Boutainův člun vyplul na moře. Nezůstalo v něm ani deset lidí schopných držet vesla. Ranění hlasitě naříkali a mrtví leželi jeden vedle druhého na dně člunu. Boutain měl zlomenou pravou ruku.

S kapitánem de Langlem se vydalo pro vodu přes sedmdesát lidí. Ale na fregaty se jich vrátilo pouze devětačtyřicet a téměř všichni byli zranění a zmrzačení.

„Žádáme pomstu!“ křičeli námořníci. „Kapitán de Langle jim nic neudělal, proč ho zabili? Musíme jim ukázat, že nejsme tak bezradní a bezbranní, jak si myslí. Musíme ty padouchy přivést k rozumu! “

Také Lapérouse se kousal hněvem do rtů. De Langle byl jeho přítel, jeho nejlepší pomocník. Má to však smysl, mstít se divochům? Vždyť ve skutečnosti přepadli bělochy bez zlého úmyslu, spíše náhodou - pro tlačenici, horko a rozčilení. Ostřelovat ostrov z děl je hloupé, dělostřelba zničí dvě tři slaměné chatrče, na jejichž místě budou zítra postaveny jiné. A trestná výprava do vesnice skončí záhubou ještě několika námořníků. Ne, je jich stejně už tak málo, že na své fregaty sotva stačí. Zahyne-li ještě deset patnáct lidí, nezbude než Astrolabii zapálit a pokračovat v cestě jenom s Boussolou.

Je třeba pospíchat. Voda, kterou přivezli ve dvou člunech, do Austrálie stačí.

„Hej!“ zvolal Lapérouse. „Zvedněte kotvy! “

POSLEDNÍ SETKÁNÍ

Ke konci ledna roku 1788 plula u východního australského pobřeží malá plachetnice pod anglickou vlajkou. Na lodi nebylo nic pozoruhodného, kromě kýlu. Její kýl opravdu nevypadal jako kýly jiných lodí. Přetínaly jej svisle a vodorovně železné mříže.

Lodi velel kapitán Philipps. Odvezl na ní do Austrálie trestance, které se britská vláda rozhodla usídlit v této daleké, nezalidněné a téměř neznámé zemi. A teď se vracel bez nákladu domů. Železné klece, v nichž se ještě nedávno tlačili trestanci, byly prázdné. Jejich obyvatelé se teď toulali po nekonečných australských rovinách, shánějíce potravu lovem klokanů a okrádáním domorodců.

Kapitán Philipps nebyl doma už přes rok, a proto velmi spěchal. Jeho cesta začala šťastně, vál příznivý vítr.

Když jednou ráno prohlížel obzor dalekohledem, spatřil dvě velké fregaty, které rychle pluly rovnou k němu. Kapitán Philipps zneklidněl. Neslyšel, že by anglická vláda zamýšlela poslat válečné

lodě do australských vod. Když však uviděl na fregatě francouzskou vlajku, zneklidněl ještě více. Anglie a Francie spolu v posledních desetiletích mnohokrát válčily. Poslední válka skončila teprve před čtyřmi lety. Možná, že za tu dobu, co nebyl doma, vypukla nová válka. Kapitán Philipps pohlédl na ústí četných děl, která zdobila paluby fregat, potom na svá dvě stará děla a usoudil, že je to s ním špatné.

Zatím na fregatách také zpozorovali loď kapitána Philippse a zamířili přímo k ní. Co dělat? Ale rychlé fregaty ho snadno doženou. A pokus o útěk možná Francouze rozzlobí. Kapitán Philipps se oddal osudu, zvolnil plavbu a čekal.

Když za půl hodiny odevzdal velení na plachetnici svému kormidelníkovi, vstoupil do člunu a odplul navštívit fregatu Boussolu. Spustili lodní schody. Sotva vstoupil na palubu, poznal hned zkušeným okem námořníka, že na francouzské fregatě není všechno v pořádku. Proč je na tak veliké válečné lodi tak malá posádka? Nedostatek pracovních sil byl patrný i z neuklizené a neumyté paluby i ze spletených a špatně upevněných lan.

A jak vysílené a unavené jsou tváře námořníků, jak mají roztrhané a špinavé uniformy! Ale kapitán Philipps neřekl Francouzům nic. Byl zvyklý nechávat si své úsudky pro sebe.

„Kapitán Lapérouse vás očekává,“ obrátil se na něho starší důstojník, který měl ruku ovázanou a zavěšenou na prsou.

Philipps vstoupil za poručíkem do Lapérousovy kajuty.

Podle veselé Lapérousovy tváře poznal, že mezi Anglií a Francií je mír. Lapérouse přijal zachmuřeného anglického velitele trestanecké lodi jako bratra. Posadili ho do křesla.

„Jedete domů, kapitáne Philippsi?“ zeptal se ho anglicky.

Lapérouse byl za poslední války v anglickém zajetí a tam se naučil trochu anglicky.

„Ano, vracím se z Austrálie do Liverpoolu,“ odpověděl j Philipps francouzský.

Kapitán Philipps byl za poslední války ve francouzském zajetí a tam se naučil (pravda, ne moc dobře) francouzský.

„Mám k vám velkou prosbu,“ řekl Lapérouse. „Buďte tak laskav a vezměte s sebou do Evropy moje dopisy.“

„S radostí.“

„Budu vám velmi zavázán,“ pokračoval Lapérouse. „Dříve - než pojedu domů, musím ještě prozkoumat australské břehy, navštívit Nové Hebridy a Přátelské ostrovy. Na to budu potřebovat aspoň rok. Vy se vrátíte do Evropy o celý rok dříve než já.

A já jsem slíbil ministerstvu námořnictví, že budu při každé vhodné příležitosti posílat zprávy o své plavbě a o svých objevech.“

Když se Lapérouse podíval svému hostu do očí, pochopil, co si myslí. Kapitán Philipps si myslil, že budou-li fregaty v Tichém oceánu ještě rok, už se domů nevrátí.

„Potkalo nás velké neštěstí,“ pokračoval Lapérouse. „Ztratili jsme padesát lidí, nejlepší námořníky. S nimi zahynul i velitel Astrolabie kapitán de Langle. Nyní velí Astrolabii jeden z poručíků. Už dva měsíce mezi námi řádí kurděje. Z Boussoly bude brzo nemocnice. Zdraví námořníci jsou vyčerpáni, pořádně ani nespí, ani nejedí, a přece nemohou být s prací hotovi. A odpočinout si budou moci až ve vlasti, tak za dva roky. Ale my neklesáme na mysli. Víme, že plavba kolem světa není zábavný výlet. Buď úkol nám uložený splníme, nebo zahyneme. Boutaine, že neklesáme na mysli?“

„Neklesáme, kapitáne!“ odpověděl Boutain.

Kapitán Philipps poobědval na Boussole, vypil s Lapérousem poslední láhev burgundského, schovávanou ve špižírně fregaty, vzal balík s dopisy a odplul na svou loď.

Dopisy přivezl svědomitě do Evropy. To byla poslední zpráva, kterou o sobě poslal kapitán Lapérouse. Od té doby neslyšeli v Evropě nic ani o kapitánu Lapérousovi, ani o jeho fregatách.

DÍL DRUHÝ

ADMIRÁL D ‘ E N T R E C A S T E A U X CHCE PROSLAVIT SVÉ JMÉNO

Když kapitán Philipps připlul do Londýna, odevzdal Lapérousovy dopisy britské admiralitě. Lordové admirality nespěchali s jejich odesláním do Paříže. Anglie se po objevech Cookových dívala na všechny tichomořské země jako na své budoucí državy. Angličanům se ani trochu nelíbilo, že také Francouzové se pokoušejí o objevy v Tichém oceánu. Lapérousovy dopisy byly v Londýně otevřeny a pečlivě zkoumány. Jejich zkoumání trvalo několik měsíců. Teprve potom je poslali jejich adresátovi do Francie.

Ve Francii však zatím nastaly velké změny. Lid už nebyl s to dále snášet královský a šlechtický útisk. Pařížský dav se zmocnil útokem pevnostní věznice Baštily. Král musel povolit. Donutili ho, aby část své moci odevzdal Národnímu shromáždění.

Ale to byl teprve začátek. Revoluce rostla a šířila se den za dnem. Mezi pařížskými řemeslníky a dělníky se šířily zprávy o nutnosti provolat republiku. Šlechtici, vypuzení rolníky ze svých panství, prchli do ciziny, hledajíce tam pomoc a ochranu. Král snil také o útěku, aby společně s králi sousedních států bojoval proti svému národu. Kdo by si byl při tom vzpomněl na kapitána Lapérouse, který zmizel v Tichém oceánu!

Na něho si vzpomněl jenom jeden muž - admirál ďEntrecasteaux, tentýž admirál ďEntrecasteaux, který chtěl plout do Tichého oceánu místo Lapérouse. Lapérouse se nevrátil v stanovenou dobu a ďEntrecasteaux pochopil, že ho potkalo neštěstí.

Lapérousovy dopisy, které přivezl kapitán Philipps, dostaly se nakonec, po dlouhých nesnázích, do francouzské Zeměpisné společnosti. Když je tam učenci přečetli, pochopili, že už tehdy, kdy byly psány, byla výprava v katastrofální situaci. Bylo rozhodnuto hledat výpravu, která beze stopy zmizela, a bude-li možné, poskytnout jí pomoc. Na to naléhal zejména botanik La Billardiěre, přítel Lamanonův, téhož Lamanona, který byl zabit samojskými divochy zároveň s kapitánem de Langlem. La Billardiěre se znal s mnohými členy Národního shromáždění a přemluvil je, aby v něm rozvířili otázku pomoci Lapérousovi. Národní shromáždění nařídilo vyslat do Tichého oceánu dvě lodi: fregatu Recherche a dvoj stěžňovou plachetnici Espérance, a uložit jim, aby hledaly Lapérousovu výpravu.

Když se o tomto nařízení dověděl admirál ďEntrecasteaux, byl jako posedlý. Chtěl, aby byl jmenován velitelem lodí, které budou poslány, aby pátraly po Lapérousovi. Admirál ďEntrecasteaux nechoval k Lapérousovi žádné sympatie. Lapérouse byl jeho soupeřem a ctižádostivý admirál ho z hloubi duše nenáviděl. Ale ďEntrecasteaux měl velmi závažné důvody, proč chtěl odplout Lapérouse hledat.

D’Entrecasteaux byl monarchista a protirevolucionář. Úspěchy revoluce sledoval se záštím a bál se, že revoluce neušetří ani jeho. Chápal, že musí z Francie zmizet, dokud není pozdě, odjet kamkoli, třebas do Tichého oceánu. Ale Tichý oceán ho vábil ještě jinak. Byl přesvědčen, že jakmile se do něho dostane, hned objeví mnoho bohatých, nikomu známých zemí. Zatím co se bude plavit v Tichém oceánu a obšťastňovat svými objevy svět, král nakonec „vzbouřenou luzu“ rozdrtí, šlechticům vrátí jejich půdu a všechno půjde zase po starém. A až se admirál ďEntrecasteaux vrátí, bude požívat nebývalé slávy až do konce svého života.

Proto se okamžitě rozhodl využít všech svých známostí, aby ho jmenovali velitelem lodí, které měly odplout do Tichého oceánu.

Známosti měl veliké. Revoluce ještě nestačila postavit na všechna místa své lidi a v ministerstvu námořnictví seděli dosud všichni staří královští úředníci. Myšlenka, aby velení nad oběma loďmi bylo svěřeno admirálu ďEntrecasteauxovi, se jim velmi zamlouvala. Admirál ďEntrecasteux byl jejich člověk, a ne nějaký revoluční pekař nebo švec. Vyhověli jeho žádosti bez dlouhých řečí.

Admirál si vybral za pomocníky monarchisty, jako byl sám. Kapitánem plachetnice jmenoval svého přítele Quillaume de Carmadeca. A prvním důstojníkem na fregatě Recherche byl nejlepší admirálův přítel markýz ďAuribeau. Stejně si vybral také všechny ostatní důstojníky. Revolucionáři na obou lodích byli jenom prostí námořníci a botanik La Billardiěre, který ďEntrecasteauxe doprovázel na přání Zeměpisné společnosti.

28. září 1791 vypluly Recherche a Espérance pod velením admirála ďEntrecasteauxe z Brestu na širé moře, aby pátraly po lodích Lapérousových, které tentýž přístav opustily před šesti lety.

NA VRCHOLU TENERIFSKÉHO ŠTÍTU

Sotva zmizely břehy Francie z dohledu, bylo všem jasné, že admirál ďEntrecasteaux nestrpí na svých lodích žádné revoluční řeči. Každé rokování o politických událostech bylo ihned přísně zakázáno. Jednání důstojníků s námořníky se prudce změnilo. Už jim neříkali občané jako v Brestu, ale křičeli na ně a pro nejmenší neuposlechnutí je zavírali do vězení. Často se konaly bohoslužby, při nichž posádka musila prosit Boha za dlouhý život a zdraví římského papeže, francouzského krále a všech představených. Není divu, že námořníci, kteří byli všichni do jednoho stoupenci revoluce, byli od samého začátku plavby mrzutí a rozzlobení.

13. října připluly Recherche a Espérance k ostrovu Tenerifě. La Billardiěre se rozhodl, že stůj co stůj vystoupí na vrchol Tenerifského štítu.

„Mne ďáblovými písmeny nezadržíš!“ chlubil se. „Moneron a Lamanon se příliš spoléhali na své průvodce. Já průvodce nepotřebuji.“

Za společníka si vybral silného námořníka a nalehko se vydali na cestu. K výstupu však nepoužili téhož svahu, po kterém se šplhali jejich předchůdci, ale protějšího. To jim cestu velice prodloužilo, protože dva dny museli bloudit na úpatí, zato byl zvolený svah mnohem schůdnější. Když vystoupili k sosnovému lesu, dostali se do husté štiplavé mlhy. Neviděli na sebe na dva kroky. Ta mlha, to byl velký mrak, který visel nad ostrovem. Unavení, promrzlí a až na kůži promoklí, vystupovali stále výš a výš, až se nakonec z prokletého mraku dostali. Na modrém nebi nad nimi zářil holý vrchol Tenerifského štítu. A pod ním se prostíralo mračno, které vypadalo jako rozbouřené moře.

„Podívejte se, podívejte se!“ zvolal ustrašeně námořník. „Tady nás hlídají obři! Ne nadarmo říkali dole Španělé, že vrchol této hory je zakletý.“

La Billardiěre se otočil. V první chvíli se polekal také. Ve vzduchu pod nimi se vznášeli dva ohromní obři, kilometr velicí.

„To jsou naše stíny!“ zvolal učenec, když se nakonec vzpamatoval z ohromení. „Lehly si na mračno. Na tak vysokých horách se to stává často. Podívej se, já zvedám nohu - a obr ji zvedá také, já zvedám ruku - a obr ji zvedá také.“

Obr skutečně zvedl napřed půlkilometrovou nohu a potom stejně dlouhou ruku. Námořník se dal do smíchu a začal skákat, nutě svého obra do nejsměšnějších postojů.

Když se této veselé podívané nabažili, vystupovali dál. Strmé skály jim často zatarasovaly cestu, ale po každé se jim podařilo najít nějakou vedlejší cestičku, po které mohli jít kupředu. Plazili se po čtyřech po kamenných římsách, bojíce se podívat dolů, do propasti. Úžlabiny přeskakovali s rozběhem. Les končil. Kolem dokola byl mech a kameny. Na četných kamenech našli nápisy vysekané od Guančů. La Billardiěre si je pečlivě opisoval do sešitu.

Po čtyřdenním výstupu se jim, prvním ze všech Evropanů, přes všechny nesnáze podařilo dosáhnout vrcholu Tenerifského štítu. Za tři dny potom se hladem a únavou polomrtví vrátili na Recherche. Cesta na vrchol jim trvala přes týden.

CTIŽÁDOSTIVOST A UMÍNĚNOST

23. října opustily ďEntrecasteauxovy lodě ostrov Tenerifu a zamířily k mysu Dobré Naděje, nejjižnějšímu cípu Afriky. Lapérouse dosáhl Austrálie tak, že plul od východu k západu a obeplul Ameriku; a ďEntrecasteaux se chtěl dostat do Austrálie tak, že plul od západu k východu, a proto musel obeplout Afriku. Cesta kolem Afriky byla kratší, známější a méně obtížná. U mysu Dobré Naděje leží Kapské Město, které tenkrát patřilo Holandsku. 18. ledna 1792 vpluly Recherche a Espérance do přístavu Kapského Města.

V přístavu kotvila velká anglická loď, na jejíž přídi byl nápis „Sirius“. Loď se už chystala k odplutí a vytahovala plachty. Když její velitel kapitán Ginter uviděl vjíždět do přístavu francouzské lodě, rozhodl se, že navštíví admirála ďEntrecasteauxe.

Takový byl zvyk: velitelé lodí, které kotvily v jednom přístavu, se vzájemně navštěvovali. A tak sotva Francouzi spustili kotvy, objevil se na Recherche kapitán Ginter, přivážeje admirálovi jako dárek bednu indického vína. D’Entrecasteaux, muž nadutý a pyšný, přijal hosta sice uctivě, ale chladně. Kapitán Ginter se pokusil zapříst rozmluvu, ale ďEntrecasteaux mu odpovídal jednoslabičně a se zjevnou neochotou. Proto se odmlčel i Ginter. Proseděl půl hodiny v admirálově kajutě, aniž řekl slovo, a potom se anglický kapitán poroučel. La Billardiěre ho šel vyprovodit.

„Povězte mi, jaký účel má vaše plavba?“ zeptal se ho na palubě Angličan. „Ovšem, jestli to není tajemství..

„To není žádné tajemství,“ odpověděl La Billardiěre. „Poslali nás hledat zmizelé Lapérousovy lodě. Při tom se chceme cestou zabývat vědeckým bádáním a objevováním nových zemí.“

Kapitán Ginter se zamyslil, nic neřekl, nasedl do svého člunu a odjel. Za půl hodiny opustil Sirius přístav Kapského Města a plul do Anglie.

Admirál odjel do města, aby navštívil holandského guvernéra. Když se vrátil na loď, pozval k sobě kapitána Guillauma de Carmadeca a La Billardiěra.

„Pánové,“ řekl admirál. „Guvernér mi odevzdal dopis, který zde pro mne před měsícem nechala jedna francouzská loď. Musíme jej nutně projednat. Tady je:

„Admirále!

v Kalkutě mi sdělili velmi důležitou zprávu. Nějaký Ginter, kapitán anglické lodi Sirius, když plul loni okolo Admiralitních ostrovů, spatřil tam divochy oblečené do uniforem námořníků francouzského loďstva. Napadlo mi, že nešťastný kapitán Lapérouse zahynul u Admiralitního souostroví a že jeho fregatu vydrancovali domorodci. Považuji za svou povinnost, abych Vás o tom uvědomil.

Velitel francouzských vojenských a námořních sil ve Východní Indii

generál Saint-Félix.“

„To není možné!“ zvolal Guillame de Carmadec, když ďEntrecasteaux dočetl. „Jak se Lapérouse mohl dostat k Admiralitním ostrovům? Vždyť v listinách přivezených kapitánem Philippsem je jasně řečeno, že se Lapérouse chystal prozkoumat napřed břehy Austrálie, potom chtěl odplout k Přátelským ostrovům a odtud k Novým Hebridám. Tak mu to také nařizovaly pokyny ministerstva námořnictví. Admiralitní souostroví leží na sever od Nové Guineje, a to Lapérouse neměl na cestě! “

„Já jsem znal kapitána Lapérouse velmi dobře,“ řekl ďEntrecasteaux, bledna hněvem. „Měl jsem to neštěstí být jeho velitelem. Je to ztřeštěnec a povýšenec. Ten je schopen všeho. Jeho slovům nelze příliš věřit. Mohl říci, že pluje na jih, a přitom mohl plout na sever.“

„Nebudu se s vámi přít, admirále,“ namítl Guillaume de Carmadec. „Ale když se Lapérouse setkal s kapitánem Philippsem, plnil pokyny ministerstva námořnictví velmi přesně.“

„Já, abych se přiznal, dopisu generála Saint-Félixe příliš nevěřím,“ poznamenal La Billardiěre. „Saint-Félix kapitána Gintera neviděl. Píše, co slyšel. Kapitán Ginter byl právě tady. Proč nic neřekl o francouzských uniformách na Admiralitních ostrovech?“ „Kapitán Ginter nevěděl, že nás poslali hledat Lapérouse,“ namítl ďEntrecasteaux.

„Ne, on to věděl,“ pokračoval La Billardiěre.

„Od koho?“

„Já jsem mu to řekl.“

Admirál sevřel své umíněné a opovržlivé rty.

„Tím, že jsem s vámi projednal novou situaci, splnil jsem svou povinnost,“ pravil chladně. „Vyslechl jsem vaše názory, pánové, ale nesouhlasím s vámi. Odtud poplujeme k Admiralitním ostrovům.“ Další debata byla nemožná. La Billardiěre využil pobytu v Kapském Městě k studiu rostlinstva jižní Afriky. Když si francouzští námořníci odpočinuli a zásobili se potravinami, opustili 16. února přístav Kapského Města a odpluli do Indického oceánu.

SVÍZELNÁ PLAVBA

Indický oceán přivítal lodě bouří, dešti a prudkým větrem. Měly jej přeplout napříč na nejširším místě. D’Entrecasteaux zamířil k ostrovu Tasmanii. Do Tasmanie pluli déle než dva měsíce. Námořníci padali únavou. Admirál ďEntrecasteaux se bál, aby na lodích nevypukly kurděje. Ráhna se lámala a plachty se trhaly. Těsnění obou lodí potřebovalo naléhavé opravy. Teprve 21. dubna, kdy se vpředu objevily lesnaté hory Tasmanie, se zamračené tváře námořníků trochu rozjasnily.

Tasmanie byla však obydlena zaostalými nahými divochy, kteří neznali ani zemědělství, ani chov dobytka. Zásobit se zde potravinami bylo nemožné. Tasmanie mohla dát námořníkům jenom dříví a pitnou vodu.

Břeh neposkytl námořníkům ani odpočinek. Museli se hned pustit do oprav lodí. Z obrovských blahovičníků udělali nové stěžně. Lodní trupy ucpali koudelí a zalili smolou. Plachty odvezli na břeh a zašili. Tyto práce trvaly déle než tři týdny. A přece nebylo na lodích všechno ani zdaleka v pořádku - k úplné opravě by se musely dát do loděnice.

25. května vypluly Recherche a Espérance na širé moře. A už za měsíc byli u břehů Nové Kaledonie. Tam se jim podařilo získat u domorodců výměnou kokosové ořechy a plody chlebového stromu a tím zabránit šíření kurdějí, které se u nich objevily. Obyvatelé Nové Kaledonie překvapili Francouze svými zvířeckými tvářemi a netajeným sklonem k lidojedství. Ohmatávali námořníky na rukou a na nohou, mlaskali a olizovali se a opakovali slovo „kaparak“, což zřejmě znamenalo „pochoutka“. Všude se válely ohlodané lidské kosti. Námořníci spěchali, aby co nejdříve opustili tuto strašnou zemi.

9. července uviděli hornaté Šalamounovy ostrovy, zarostlé až po temena hor lesem. Výprava plula od ostrova k ostrovu, všude se zastavovala, ale nikde nevystoupila na břeh. To hrozně hněvalo La Billardiěra, vytrvalého badatele; aby mohl sbírat rostliny a zvířata, musil být nutně na břehu. Ale ďEntrecasteaux byl toho názoru, že úkolem mořeplavce je objevovat nové země, a ne sbírat ptáky na vycpání a rozmlouvat s divochy, jimiž z hloubi duše opovrhoval. Ctižádostivý admirál chtěl být druhým Kolumbem a ničím jiným. Ale Ameriky se mu jako naschvál nezjevovaly.

Na lodích řádily znovu kurděje. Nepomohlo ani čerstvé ovoce. U Šalamounových ostrovů vhodili do moře několik mrtvol.

ADMIRALITNÍ OSTROVY

Konečně Recherche a Espérance připluly k Admiralitním ostrovům. Na břehu se tlačili černí divoši a posunky zvali bělochy na návštěvu. La Billardiěre si je pilně prohlížel dalekohledem. Snažil se uvidět na nich aspoň zbytky francouzských uniforem, o nichž psal ve svém dopise generál Saint-Félix. Ale divoši byli všichni do jednoho nazí. Jenom kyčle si ovinovali pestrým pletivem.

Spustili člun. D’Entrecasteaux svěřil jeho velení poručíku ďAuribeauovi. S ním si do člunu sedl také La Billardiěre, který si vzal na výměnu skleněné perly a nože.

„Zakazuji vám však vystoupit na břeh!“ volal za nimi admirál. „Zastavte sto kroků od břehu, a když budou divoši chtít obchodovat, ať připlavou k vám.“

„Ale my potřebujeme vystoupit na břeh,“ namítl La Billardiěre. „Jak jinak se můžeme o Lapérousovi něco dovědět?“

„Dělejte to, co vám nařizuji,“ odpověděl admirál. „Nechci pro Lapérouse riskovat život lidí, kteří mi byli svěřeni.“

Nezbylo než poslechnout. Marně divoši mávali rukama a vyli, lákajíce Evropany k sobě. Člun zastavil sto kroků od břehu a nehnul se dál. La Billardiěre jim začal ukazovat skleněné perly.

V zástupu se objevil člověk, jehož hlava byla ozdobena věncem z malých škeblí, navlečených na provázku. To byl jistě náčelník. Všichni se před ním rozestoupili. Jednomu ze svých poddaných dal kokosový ořech, a jak se La Billardiěre dovtípil, nařídil mu, aby s ořechem plaval k člunu. Posel se díval s hrůzou hned na náčelníka, hned na Evropany. Kdoví, co s ním mohou ve svém člunu ti strašní bílí lidé udělat? Ale náčelník nebyl zvyklý, aby mu odporovali. Udeřil zbabělce holí po břiše, ten skočil do vody a ořech zanesl do člunu. La Billardiěre odměnil divocha, chvějícího se strachem, celými šňůrami perel a tuctem nožů. Divoch skočil znovu do vody a plaval k břehu. Na břehu se všech dárků od bělochů zmocnil náčelník a ověsil se jimi od hlavy až k patě.

Když se La Billardiěre vrátil na loď, začal admirála naléhavě prosit, aby divochům dovolil přijít na palubu.

„Možná, že se nám tady podaří získat nějaké zprávy o Lapérousovi,“ pravil.

Ale ďEntrecasteaux se teď už téměř netajil, že se vůbec nesnaží Lapérouse najít. K Admiralitním ostrovům se vydal proto, že chtěl být v málo známých oblastech Tichého oceánu. Doufal, že tam objeví nějaké dosud neznámé země a tímto objevem proslaví své jméno. Ale štěstí neměl. Neobjevil nic a dlouhou plavbou jenom vyčerpal své podřízené. Tasmanie, Nová Kaledonie a Šalamounovy ostrovy byly Evropanům známé už před ním.

„Ty špinavé zloděje na palubu nepustím,“ odpověděl. „Jenom mi celou loď zašpiní.“

„Lapérouse také neobjevil žádné nové země kromě Sachalinu,“ napsal si La Billardiěre do deníku. „Zato zanechal zevrubný popis zemí, o kterých se v Evropě skoro nic nevědělo, a tím prokázal vědě velikou službu. Ale my jsme nic neobjevili, ani neprozkoumali. Abychom prozkoumali ostrov, nestačí se na něj podívat z dálky.

Musí se zajet na břeh, seznámit se s mravy, s řečí a s životem domorodců a pořídit si sbírku zvířat a rostlin.“

ZNOVU NA VLNÁCH BEZ CÍLE A BEZ SMYSLU

Když admirál ďEntrecasteaux obeplul kdoví proč Admiralitní ostrovy, zamířil se svými loďmi na západ. 5. září vpluly Recherche a Espérance do přístavu holandské kolonie na ostrově Amboině.

Asi polovice posádky trpěla kurdějemi. Námořníci se plavili už téměř rok. Potřebovali delší odpočinek. Kromě toho bylo třeba opravit úplně rozedrané lodě.

Holandské úřady přijaly Francouze pohostinsky. Výprava strávila na Amboině celý měsíc. Kurděje přestaly za několik dní.

V přístavu byla malá loděnice, která přijala lodě do opravy. Aby svou výpravu zajistil potravinami, nakoupil ďEntrecasteaux mnoho slepic, hus, kachen, koz, vepřů, beranů, smldince a tykví. Na Amboině nebyla jedině mouka. A mouka, kterou si vezli z Francie, už dávno došla. V další plavbě se mělo pokračovat bez chleba.

15. října opustily francouzské lodě pohostinnou Amboinu.

„Budiž,“ řekl ďEntrecasteaux La Billardiěrovi. „Ať je po vašem. Poplujeme napřed do Austrálie, potom k Přátelským ostrovům a pak k Novým Hebridám. Aspoň mi nikdo nevyčte, že jsem nenavštívil místa, kde mohl Lapérouse zahynout.“

Lapérouse se setkal s kapitánem Philippsem u východního pobřeží Austrálie. Bylo by tedy nejpřirozenější začít s pátráním především od východního pobřeží. Ale admirál zamířil k západnímu. Východní pobřeží australské pevniny bylo už prozkoumáno Cookem, kdežto západní navštívili jenom Holanďané, a to ke všemu před dvěma sty lety, a nezanechali o tom téměř žádné zprávy. Ale ctižádostivý admirál zamířil se svými loďmi k západnímu pobřeží, ačkoli tam hledat Lapérouse nemělo smysl.

Australský břeh uviděli 8. prosince. Ale přiblížit se k němu nebylo možné. Podél břehů se táhlo pásmo podmořských útesů, mělčin a vírů. Ba i na širém moři to bylo nebezpečné - všude, hned zde, hned tam trčely z vody černé útesy. Recherche a Espérance se vlekly pomalu na jih. Břeh vypadal z dálky jako úzký modrý pruh.

Na takovou vzdálenost nejenom že nebylo možno konat nějaká pozorování pevniny, ale i mapa se musela kreslit jenom přibližná.

Počasí bylo den ode dne horší a horší. Vítr zesiloval, vlnobití se zvětšovalo. Nakonec se rozpoutala opravdová bouře. Bouře u břehů je mnohem nebezpečnější než bouře na širém moři. Zvlášť u tak skalnatých a divokých břehů. Námořníci čekali každou chvíli, že ztroskotají o některý útes. Už téměř nepochybovali o své záhubě. Na štěstí se důstojníku Legrandovi podařilo spatřit záliv, jehož vjezd byl bez útesů. Lodi křižovaly před zálivem celou noc a nakonec do něho vpluly. Záliv pojmenovali přístavem Legrandovým.

Když se Francouzi vylodili na břeh, uviděli písečnou poušť, kde se nemohli zásobit ani pitnou vodou. A pitné vody se na obou lodích pociťoval velký nedostatek. Námořníci rozdělali oheň ze suchých chaluh a proseděli na břehu čtyři dni, dokud se bouře neutišila.

Recherche a Es pér unce vpluly do přístavu holandské kolonie na Ambomč.

Sotva vlnobití přestalo a z mraků vysvitlo slunce, opustily Recherche a Espérance neúrodný Legrandův přístav a vydaly se na další plavbu. A zase se podél břehů táhly útesy, které překážely v pozorování. Ani dalekohledem nebylo možno zjistit, je-li na břehu les nebo poušť, jsou-li tam řeky, lidé a zvířata. Šestnáct set kilometrů projely ďEntrecasteauxovy lodě podél západního australského pobřeží zcela bez užitku.

6. ledna 1793 oznámil kapitán Guillaume de Carmadec admirálovi, že na lodi Espérance zbývá už jenom osm sudů pitné vody. Recherche byla skoro v téže situaci. D’Entrecasteaux opustil nehostinnou Austrálii a odplul k Tasmanii, bohaté na vodu a na lesy.

25. ledna uviděli námořníci jako pomatení žízní tasmanské hory znovu. Recherche a Espérance spustily kotvy v témž zálivu jako minulého roku. Když námořníci vystoupili na břeh, vrhli se napřed k potoku, aby se napili. Potom naplnili všechny prázdné sudy vodou. Pak začali všelijak léčit rány, které spodkům jejich lodí zasadily australské útesy. Tyto práce trvaly s odpočinkem a s lovem klokanů přes měsíc. 4. března ďEntrecasteaux Tasmanii opustil a vedl své lodě k Přátelským ostrovům, u nichž chtěl Lapérouse přistat nejdříve.

D,ENTRECASTEAUXNA PŘÁTELSKÝCH OSTROVECH

Ale admirál ďEntrecasteaux neplul k Přátelským ostrovům, aby pátral po Lapérousovi. Přátelské ostrovy, známé tehdy Evropanům jenom podle vylíčení kapitána Cooka, který je objevil, byly nejúrodnější a nejvíce zalidněné místo v celé západní části Tichého oceánu. Admirálova výprava po návštěvě Tasmanie už netrpěla žízní; místo žízně se objevil hlad. Z potravin, jimiž se zásobili na Amboině, zůstalo jenom málo. Lesem zarostlá a hladovými divochy obydlená Tasmanie nemohla námořníkům poskytnout nic než mušle. A aby nezemřeli hlady, nezbývalo jim než plout s rozvinutými plachtami k Přátelským ostrovům.

23. března bylo už toto kvetoucí souostroví vidět s lodí. Pohled na obdělaná pole, osázená banány a osetá smldincem, přivedl námořníky v nadšení. Dalekohledem bylo vidět zalidněné vesnice, kolem nichž se pásla stáda vykrmených vepřů.

Recherche a Espérance zakotvily u ostrova Tongatabu v témž přístavu, kde kotvil také kapitán Cook. Obklíčila je celá flotila lodiček, naložených ovocem. Přes admirálovu nelibost zaplnili ostrované ve chvíli paluby obou lodí. Nazí světležlutí krasavci lezli jako opice po lánech a odvážně skákali do vody. Začalo se obchodovat. Námořníci se vrhli na banány jako hladová zvěř a hned je jedli. Koupené vepře hned zabili a brzy se z lodních kuchyní šířila příjemná vůně vepřové pečeně. Ostrované žádali za své zboží skleněné perly a nože. Námořníci jim dali několik desítek kilogramů těchto „klenotů“, přivezených z Evropy. Podpalubí, tato nenasytná břicha lodí, polykala tuny ovoce a kokosových ořechů.

Na druhý den žádal La Billardiěre naléhavě admirála, aby ho pustil na břeh. Admirál napřed nechtěl, ale když potom uviděl, že se divoši chovají opravdu mírumilovně, dovolil mu odjet s menším oddílem důstojníků a námořníků.

Povzbuzeni vlídným přijetím obyvatel, rozběhli se Francouzi na břehu na všechny strany. La Billardiěre se vzdálil hned do lesa a začal tam sbírat listí a traviny. Ale nepodařilo se mu jak se patří se této práci věnovat. Mezi Francouzi, kteří odjeli na břeh, byl také kovář, zdravím kypící silák. Za opaskem nosil dýku s pozlacenou rukojetí. Tato dýka upoutala svým leskem hned pozornost ostrovanů; nabízeli mu za ni několik vepřů. Ale kovář si svou dýku velmi cenil a nechtěl se s ní rozloučit ani za nic. Když vystoupil na břeh, šel se projít sám okolo zálivu a se zájmem si prohlížel bambusové chýše divochů. Sotva se však vzdálil od svých kamarádů na dvacet kroků, přiskočil k němu mladý ostrovan, vytrhl mu dýku z pochvy a dal se na útěk. Rozzuřený kovář zloděje dohnal a začal ho bít pěstmi do tváře. Ve chvíli je obklopil zástup domorodců. Někdo se rozpřáhl holí a praštil kováře do hlavy. Kovář se skácel v tratolišti krve a zemřel.

Několik námořníků, kteří vraždu zahlédli, vystřelilo do vzduchu z pušek. Jeden ostrovan rozhodil rukama a svalil se. Když Francouzi uslyšeli výstřely, vrhli se k člunům. Ostrované sbírali rozčileně kameny, připravujíce se k útoku. La Billardiěre skočil do člunu poslední. Krupobití kamenů se sypalo s břehů. Námořníci už nevěřili, že se dostanou živí na své lodě.

Ale tuto bitvu zpozoroval z Recherche admirál ďEntrecasteaux. Okamžitě rozkázal nabít dělo kartáčem a vystřelit do davů divochů. Výstřel zabil tři ostrovany. Postrašený dav se dal na útěk, břeh byl ve chvilce prázdný a čluny se šťastně dostaly k lodi.

La Billardiěre už nevěřil, že se dostane na břeh, a velice toho litoval. Ale ostrované si v noci všechno rozmyslili a rozhodli se, že žít v nepřátelství s bělochy nemá smysl. Druhý den ráno přišel k ďEntrecasteauxovi král Přátelských ostrovů Tubo a přivedl s sebou spoutaného ostrovana, který zabil kováře.

„Zabij toho vraha, veliteli lodí,“ řekl, odevzdávaje admirálovi svého provinilého poddaného. „A my se smiřme! Tady je také nůž, který vzal tvému mladšímu bratrovi.“

S těmito slovy hodil k admirálovým nohám kovářovu pozlacenou dýku. Ostrované považovali všechny bílé námořníky za bratry; admirál byl starší bratr a jeho podřízení mladší bratři.

Podpalubí byla naplněna teprve z polovice. Bylo třeba stůj co stůj nakoupit od domorodců co nejvíce potravin. Proto si také admirál přál míru. Nechtěje vzbuzovat zbytečnou nenávist k sobě, rozhodl se, že bude milosrdný, a daroval pachateli život. Spoutanému ostrovanovi nařezali v přítomnosti všech řemenem a propustili ho. Mír byl obnoven. A začalo se obchodovat znovu. Ale admirál už nepustil nikoho ze svých podřízených na břeh.

Po několika dnech ďEntrecasteaux oznámil, že lodě zítra odplují. Král Tubo se rozhodl, že uspořádá na počest svých hostů slavnost na rozloučenou. Admirál a všichni jeho „bratři“ byli pozváni, aby přišli na břeh a zúčastnili se tance a zábavy.

D’Entrecasteaux královo pozvání po dlouhém váhání přijal. Ale žádal na Tubovi, aby se slavnost konala na malém poloostrově, který byl pod dostřelem děl Espérance. Jestli se divoši ukážou zrádci, zničí je kapitán Guillaume de Carmadec palbou z děl.

Francouzi přijeli na břeh v pěti člunech. La Billardiěre se rozhodl, že se slavnosti nezúčastní. Zmizel do lesa, aby sbíral rostliny. Na poloostrově se shromáždilo mnoho tisíc lidí. Sedli si do trávy ve velikém polokruhu. Bělochům s admirálem v čele vykázali čestné místo po králově levici. Napravo od krále byla hudba, která hrála na divné nástroje. Byly zhotoveny z nestejně dlouhého rákosí a zněly, když jimi hudebníci tloukli o zem; tak vznikala hudba. Nejprve vystoupili zpěváci a zpívali hned jednotlivě, hned sborově. Potom začali tančit. Tance se zúčastnili mnozí francouzští námořníci. Když tančili tři hodiny, sedli si unavení ostrované znovu do trávy a dali se do připravování avy.

Ava je omamný alkoholický nápoj, známý téměř na všech tichomořských ostrovech. Připravuje se takto: Ostrované dlouho žvýkají kořeny jedné štiplavé tropické rostliny, a když je dobře rozžvýkají, vyplivuje každý svůj chuchvalec do společného dřevěného koryta. Potom nalijí do koryta vodu a pijí. Ale Francouzi se tohoto pohoštění odřekli. Okolo půlnoci byli všichni divoši do jednoho opilí a uložili se k spánku do trávy. La Billardiěre se vrátil z lesa a admirál všem nařídil, aby odjeli na lodě.

Druhý den ráno, 6. dubna, opustily Recherche a Espérance Přátelské ostrovy a vypluly na širé moře.

U snídaně se La Billardiěre zeptal admirála:

„Mluvil jste včera s králem?“

„Ano,“ odpověděl ďEntrecasteaux. „Rozuměl jsem dobře jeho posuňkům.“

„A zeptal jste se ho, zda tady nebyl před pěti lety kapitán Lapérouse?“

„Ne, nezeptal.“

„Proč?“

„Zapomněl jsem,“ odpověděl admirál.

OSTROV RECHERCHE

Výprava navštívila Novou Kaledonii po druhé. Tam kapitán Guillaume de Carmadec onemocněl tropickou zimnicí a za dva dny zemřel. D’Entrecasteaux jmenoval velitelem Espérance poručíka ďAuribeau. Admirál opustil Novou Kaledonii začátkem května a řídil své lodě k Novým Hebridám. Nové Hebridy jsou sopečné ostrovy. Ještě se ani neobjevily na obzoru, a mořeplavci už viděli sloupy dýmu, valící se z kráterů sopek. Recherche a Espérance pluly pomalu od ostrova k ostrovu. Ostrované, stejně černí jako obyvatelé Šalamounových ostrovů, lákali mořeplavce k sobě. Ale ďEntrecasteaux potraviny nepotřeboval a nechtěl ani za nic vystoupit na břeh. Rozumí se, že proto ani tady nezískal nějaké zprávy o kapitánu Lapérousovi.

Na sever od Nových Hebrid uviděli námořníci velký ostrov, který nebyl zakreslen na žádné evropské mapě. Zásluha o jeho objevení patřila cele admirálu ďEntrecasteauxovi. Admirál byl velice spokojen. Konečně se jeho plány na objevení neznámých zemí začínaly uskutečňovat.

„Přistaňme u břehu,“ navrhl La Billardiěre. „Tento ostrov nikdo nezná. Je třeba zjistit, jací lidé na něm bydlí, jaká na něm žijí zvířata a jaké na něm rostou rostliny. Musíme jej pečlivě prozkoumat. “

„Mně úplně stačí, že jsem tento ostrov objevil,“ odpověděl nadutě admirál. „Ať ho prozkoumají jiní!“

D’Entrecasteaux nazval nově objevený ostrov Recherche podle své lodi.

A pluli dál.

NEMOC A VZPOURA

Mezitím se na lodi objevily znovu kurděje. Tentokrát nemocným nepomáhaly ani léky, ani čerstvá potrava. Každého dne onemocněli noví a noví námořníci. D’Entrecasteaux, který navštívil všechna místa, kde doufali Lapérouse najít, považoval se za oprávněného ukončit svou plavbu. Měl také kurděje a snil o tom, aby se dostal co nejdříve do nějakého místa, kde žijí Evropané. Ale Evropané žili až na Sundských ostrovech, které patřily Holandsku. Aby se na tyto ostrovy dostali, museli by promarnit několik měsíců; ale jiné východisko nebylo. A tak se výprava vydala na západ k Sundským ostrovům.

Začala se jedna z nejstrašnějších plaveb, jakou dějiny mořeplavby znají. Ke kurdějím se přidružila tropická zimnice. Aby se nákaza nešířila, ďEntrecasteaux nařídil přenést všechny beznadějně nemocné do tmavého, dusného a horkého podpalubí, zabydleného krysami. Námořníci z obavy, aby v podpalubí nebyli za živa pohřbeni, tajili svou nemoc dotud, dokud se mohli udržet na nohou. Často, když dostali náhlou závrať, padali se stěžňů do moře. Zdravých námořníků téměř nebylo, neměl kdo pracovat a špinavé a rozedrané lodě skoro ani nepluly.

Denně umíralo pět šest lidí. Mrtvá těla z podpalubí vytahovali a házeli do moře. Za loďmi táhlo neustále hejno žraloků, kteří trpělivě čekali na svou denní dávku lidského masa. Námořníků se zmocnilo zoufalství. Dobře věděli, že výprava ve skutečnosti nedosáhla skoro žádných výsledků. Proč tedy trpí taková muka, proč obětují své životy? Umlklé řeči o revoluci vzplanuly znovu. „Důstojníci a sám admirál jsou stoupenci královi,“ uvažovali. „A z Francie zkrátka utekli, aby zachránili své životy. A po našem utrpení jim nic není. Vždyť jsme jen prostí lidé, nejsme šlechtici, jsme pro ně jenom pracovní síla. A i kdybychom všichni pošli, oni plakat nebudou.“

Nespokojenost na lodích rostla den ze dne. Námořníci nevěřili svým velitelům a neplnili jejich rozkazy. Důstojníci na to odpovídali vězením a bitím. A vězení a bití jen reptání zesilovaly.

Recherche a Espérance minuly Šalamounovy ostrovy a vlekly se pomalu podél severního břehu Nové Guineje. Admirál ďEntrecasteaux měl tři nemoci najednou: kurděje, zimnici a úplavici. Smutně se díval, jak nebožtíky házeli přes palubu. Zdalipak se také on stane kořistí žraloků? Už aby byli v holandské kolonii! Jenom tam se může uzdravit! Zlobilo ho, že lodě plují tak pomalu. Zejména ho rozčilovala Espérance. Plazila se jako hlemýžď a Recherche na ni musela pořád čekat. D’Entrecasteaux se rozhodl, že Espéranci zanechá samotnou a že pojede dopředu jenom s Recherche. Ale námořníci Espérance, bojíce se, že zůstanou bez veškeré pomoci u divokých břehů Nové Guineje, napjali všechny síly, zvýšili rychlost a nezůstávali za Recherche.

J4. července 1793 připluly obě lodě k ostrovu Vaigen, kde mezi ubohými divochy žilo několik holandských osadníků. Admirála odvezli ihned na břeh.

Ale ďEntrecasteaux druhý den skonal.

Velení nad výpravou převzal poručík ďAuribeau, který po smrti Guillauma de Carmadeca velel Espéranci.

Když ďAuribeau viděl, že na chudém ostrůvku Vaigen nemůže spoléhat na žádnou pomoc, rozhodl se vést lodě do přístavu Surabaja, který patřil Holanďanům a byl na ostrově Jávě. Surabaja bylo už tehdy veliké, zcela evropské město, v jehož přístavu se pořád tísnilo mnoho lodí.

Na Jávu pluli téměř tři měsíce. Nemoc posádku lodí neopouštěla. Jako předtím házeli několik mrtvol denně do moře a jako předtím tloustli žraloci, kteří pluli za loďmi.

Nakonec 19. října vpluly Recherche a Espérance do dlouho očekávaného přístavu Surabaje. Na Jávu se dostala pouze třetina námořníků, kteří se vydali z Francie na plavbu s admirálem ďEntrecasteauxem.

Když zdraví naložili do člunů nemocné, odjeli na břeh. Tam se hned dověděli otřásající noviny: ve Francii byl popraven král, statkáři a šlechtici byli vypuzeni a byla vyhlášena republika. Rozradostnění a vzrušení námořníci utíkali zpátky na lodě a bílou královskou vlajku roztrhali na kousky.

„Já vás nechám všechny zahynout ve vězení!“ křičel na ně ďAuribeau, hroze jim pěstmi. „Já vás dám všechny pověsit na ráhna!“

„Pryč s královskými pochopy!“ odpovídali mu námořníci. „Ať žije svoboda!“

La Billardiěre se připojil ke vzbouřencům. Ale ďAuribeauovi a důstojníkům se podařilo uprchnout a schovat se v paláci holandského guvernéra. Když se holandské úřady dověděly o vzpouře na francouzských lodích, rozzuřily se. Revoluční nákaza se možná rozšíří na celý ostrov a potom bude s holandským panstvím na Jávě konec. Holandsko bylo ve válce s Francouzskou republikou a podporovalo francouzské přívržence království. Guvernér nařídil vojsku a loďstvu, aby se povstaleckých lodí zmocnili stůj co stůj. Po krátkém krvavém boji se námořníci, zesláblí nemocemi a útrapami, vzdali. Zatkli je, strůjce vzpoury zastřelili a ostatní uvěznili v různých vězeních na Sundských ostrovech. Sbírky pořízené pilným La Billardiěrem byly za bojů téměř úplně zničeny. A La Billardiěre se dostal do vlasti až po mnoha letech.

Tak smutně skončila tato bezúčelná plavba ztřeštěného admirála.

NA LAPÉROUSE VŠAK VŠICHNI NEZAPOMNĚLI

A zatím čas plynul. Francie měla opravdu jiné starosti než myslit na Lapérouse. Republiku obléhali se všech stran nepřátelé: Němci, Angličané a vlastní, francouzští protirevolucionáři. Deset let téměř bez přerušení trvala válka. Nakonec se generál Napoleon Bonaparte prohlásil za francouzského císaře. To však mír nepřineslo. Po krátké přestávce vzplanula válka znova a trvala dalších deset let. Roku 1814 obsadili Rusové a Němci Paříž. Francouzským králem se stal Ludvík XVIII. Za rok se Napoleon vzbouřil, ale Angličané ho porazili a poslali do vyhnanství na ostrov Svaté Heleny. Ano, Francie měla jiné starosti než myslit na Lapérouse. Po celou tu dobu vzpomínal na tajemně zmizelého mořeplavce jenom jeden člověk, chlapec sirotek, který se jmenoval Dumont ďUrville.

Dumont ďUrville se narodil roku 1790, o pět let později, než Lapérousovy fregaty vypluly z Brestu. Rodiče mu zemřeli, když byl ještě docela maličký, a Dumont byl na vychování u strýce. Strýc chtěl mít svého synovce inženýrem, ale maličký Dumont ďUrville snil o tom, že bude námořníkem.

V té válečné době se chtěli stát námořníky mnozí chlapci.

Ale sníce o moři, snili všichni o krvavých námořních bitvách, o dobytí pevností, o dělech, o vylodění a o zničení anglického loďstva. Dumonta ďUrville válka nezajímala ani trochu. Všechen volný čas strávil čtením cestopisů velikých mořeplavců. Se závistí četl o objevech nových zemí a neznámých ostrovů.

„Ach, kdyby se tak také mně podařilo objevit nějaký ostrůvek!“ vzdychal Dumont ďUrville a představoval si, jak obklopen námořníky vystupuje na břeh a jak ho se všech stran obkličují pomalovaní divoši a střílejí šípy. On se však brzy stane jejich přítelem, divoši mu vzdávají božské pocty a on pluje dál hledat nové země.

Jeho nejzamilovanějším hrdinou byl kapitán Lapérouse. Knihu o Lapérousových cestách si vkládal do učebnice dějepisu a potají ji četl při vyučování.

„Dumont ďUrville!“ vyvolal ho učitel.

Dumont ďUrville vyskočil a nevěda, oč jde, byl zaražen. Poslouchal dlouhou učitelovu domluvu a myslil na Lapérouse:

„Jak mohly zmizet dvě obrovské fregaty s několika sty lidmi? Vždyť teď v Tichém oceánu neznámé ostrovy téměř nejsou. Copak se ani jeden člen Lapérousovy výpravy nedostal na některou pevninu, aby vyprávěl o záhubě ostatních? Copak nebyl ani jeden úlomek vržen na některý břeh? Kdyby byli svědomitě hledali, jistě by byli něco našli. A co když účastníci této nešťastné výpravy dosud žijí na některém odlehlém ostrůvku?“

„Sedněte si, Dumonte ďUrville,“ řekl učitel. „Neumíte nic. Budete dnes po škole.“

Dumont ďUrville vychodil školu, když mu bylo sedmnáct let. Strýc ho chtěl mít stůj co stůj inženýrem. Dumont ďUrville se připravoval celé léto ke zkouškám na pařížskou techniku. Po zkouškách se vrátil domů veselý a zářící.

„Tak co, udělals zkoušky?“ zeptal se ho strýc. „Ne, propadl jsem,“ odpověděl Dumont ďUrville.

Strýc se rozzuřil.

„Nechci mít ve svém domě takového lenocha!“ zvolal. „Pryč z mého domu!“

„Právě jsem ti chtěl, strýčku, říci, že jsem se stal námořníkem na lodi, která odpluje zítra do Španělska.“

Dumont ďUrville navštívil mnoho zemí. Jako námořník přecházel z lodi na loď. Všude si všimli jeho neobyčejných zeměpisných a plavebních znalostí. Jakpak by ne, vždyť ve škole přečetl tolik líčení mořských cest. Protože byl nadaný, pilný a zdravý mladý muž, brzy vynikl. Napřed byl Dumont ďUrville prostým námořníkem, potom poddůstojníkem, pak kormidelníkem a nakonec byl jmenován pomocníkem kapitána na lodi Coquille. Coquille poslali do Malé Asie, kde se Francouzi chystali podniknout archeologické vykopávky. Za vykopávek se Dumontu ďUrvillovi podařilo najít slavnou řeckou sochu, známou pod jménem Miloská Venuše. Tento nález proslavil mladého námořníka ve vědeckých kruzích celé Evropy. Roku 1825 byl Dumont ďUrville už kapitánem na Coquille.

Konečně přišla doba k uskutečnění všech chlapeckých snů. Napsal ministrovi námořnictví do Paříže dopis, v němž ho prosil, aby mu dovolil odjet do Tichého oceánu, aby tam pátral po zmizelé Lapérousově výpravě. Po dlouhých trampotách a nesnázích se mu dostalo svolení.

Tehdy Dumont ďUrville přejmenoval svou loď. Z Coquille se stala Astrolabie.

„Astrolabie se jmenovala jedna z Lapérousových fregat,“ vysvětlil Dumont svým překvapeným přátelům.

25. dubna 1826, po čtyřiceti letech od doby, kdy vyplul z Brestu Lapérouse, vyplul Dumont ďUrville z jiného francouzského přístavu, z Toulonu.

ŠESTNÁCT DNÍ A NOCÍ TVÁŘÍ V TVÁŘ SMRTI

D’Entrecasteaux nepřivezl o Lapérousovi žádné zprávy. A od té doby Lapérouse nikdo nehledal. Za Dumonta ďUrville *byla záhuba Boussoly a Astrolabie stejně záhadná jako před čtyřiceti lety.

Proto musel Dumont ďUrville hledat Lapérouse tam, kde ho hledal admirál ďEntrecasteaux: buď u Admiralitních ostrovů, nebo v oblasti Přátelských ostrovů, Nových Hebrid a východního australského pobřeží. Dumont ďUrville považoval za nepravděpodobné, že by Lapérouse byl mohl zahynout u Admiralitních ostrovů. Proto, když obeplul mys Dobré Naděje, zamířil především k Přátelským ostrovům.

Přátelské ostrovy uviděl Dumont ďUrville 6. dubna 1827, tedy skoro za rok po svém odplutí z Francie. Dul hrozně silný vítr. Dalekohledem bylo vidět, jak se na ostrovech ohýbaly silné staleté palmy. Loď vyletěla jako skořápka hned na hřeben obrovské vlny, hned zase padala do propasti mezi dvěma vlnami. Bouře mohutněla od hodiny k hodině. Dumont ďUrville chtěl co nejdříve vplout do příhodného přístavu na ostrově Tongatabu, kde před ním kotvil také admirál ďEntrecasteaux. Nejbližší cesta k tomuto přístavu vedla úzkým průlivem mezi ostrovem Tongatabu a ostrovem Eua. A Dumont ďUrville zamířil bez uvažování do tohoto průlivu.

Vítr, sevřený v průlivu ostrovy s obou stran, byl ještě prudší než na širém moři. Hnal loď rychlostí dělového náboje. Dumont ďUrville se nestačil ani vzpamatovat a už se přímo před lodí objevila obrovská stěna korálového útesu, na jehož obeplutí bylo už příliš pozdě.

„Všechny plachty dolů!“ nařídil Dumont ďUrville, doufaje, že tím zmenší rychlost lodi.

Začali svinovat plachty. Ale loď se hnala dřívější rychlostí. Vítr byl už příliš silný. Zbývalo jenom jedno.

„Spustit kotvy!“ zvolal Dumont ďUrville.

Dvě kotvy klesly do vody. Ale vítr byl tak silný, že loď se hnala dál, vlekouc za sebou kotvy po tvrdém, hladkém mořském dně. Útes, o který se s rachotem tříštily obrovské vlny, blížil se každou vteřinu. Námořníci už nevěřili v záchranu. Vtom se však kotvy zachytily na dně o kameny, řetězy se napjaly jako struny a loď se zastavila. Útes byl deset kroků před lodí.

Rozradostnění námořníci se vrhli jeden druhému do náručí, začali se líbat a skákat. Ale Dumont ďUrville věděl, že to je jenom odklad. Stačí, aby se kotvy sesmekly, a loď bude v okamžiku rozbita na padrť. Copak se lze za takového větru spolehnout na zrezavělé kotevní řetězy? Nejsou vypočteny na takové napětí. Stačí, aby se jeden článek roztrhl, a katastrofa nastane tak rychle, že lidé nestačí ani vykřiknout. Ne, je třeba hledat způsob, jak zajistit před nebezpečím když ne loď, tak aspoň lidi.

Útes se blížil každou vteřinou

A Dumont ďUrville začal prohlížet břeh Tongatabu. Viděl na břehu zástupy ostrovanů, nahých a tetovaných, kteří se ani trochu nezměnili od té doby, kdy je viděl admirál ďEntrecasteaux. Ale přece jen zpozoroval jednu důležitou změnu: téměř každý z nich měl v ruce místo kopí pušku. Asi dvacet divochů vytáhlo z lesa na břeh dělo a jeho ústí namířili na loď. Dumont ďUrville pocítil, že věc začíná být velmi vážná. Snad nebude nešťastná loď, chráněná před záhubou dvěma k prasknutí napjatými kotevními řetězy, k dovršení všeho ještě ostřelována? Odkud mají divoši ty zbraně?

Od břehu odrazila flotila loděk a jela k lodi. Třebaže byla bouře, loďky pluly na vlnách tak dovedně a odvážně, že Dumont ďUrville bezděčně pocítil závist i úctu. Ale k lodi připlula jenom jedna, ostatní se neodvážily přijet k hroznému útesu tak blízko. Z loďky vystoupilo na palubu deset mužů, ramenatí, zdraví chlapíci s puškami v rukou. Devět mělo kůži žlutou jako máslo, desátý byl bílý.

„Vážený pane,“ řekl bílý divoch anglicky, obraceje se k Dumontu ďUrvillovi, „dovolte, abych vám představil dva mocné vládce ostrova Tongatabu: to je veliký náčelník Tagofa a to je veliký náčelník Palu.“

Palu byl tlustý, břichatý, vážný. Tagofa byl hubený a šlachovitý a měl lišácké, zlé oči.

„A já se jmenuji Tomáš Singleton,“ pokračoval bílý divoch. „Jsem ministr a zajatec těchto velikých náčelníků.“

Oděv Tomáše Singletona se skládal z těsného pletiva, otočeného okolo beder; na prsou měl vytetovány palmové listy.

Zůstat na lodi bylo velmi nebezpečné, proto Dumont ďUrville chtěl dopravit své lidi na břeh. Bylo třeba ostrovany získat. Palu a Tagofa dostali mnoho seker, nožů a sklíček; oči jim zářily radostí. Palu si přál evropský oblek. Kapitán mu daroval červenou generálskou uniformu a tlustý náčelník si ji hned oblékl. Kapitán Dumont ďUrville využil této příležitosti, odvedl Singletona stranou a vysvětlil mu, v jakém nebezpečí je jeho loď.

„Jenom nejezděte na břeh,“ řekl mu Singleton. „Dokud jste na lodi, jsou divoši vašimi přáteli, protože mají jenom jedno dělo, a vy čtyřicet. Budete-li však muset loď opustit, zahynete: Tagofa a Palu velí dvoutisícové armádě, ozbrojené anglickými puškami. Na břehu vás postřílejí jako zajíce. Vidí, že vaše loď je v nebezpečí, a mají z toho radost. Ne, já vám neradím, abyste jeli na břeh; zůstaňte na lodi. Možná, že řetězy vydrží, a utiší-li se bouře, jste zachráněni, kdežto na břehu vás čeká jistá záhuba.“

Dumont ďUrville Singletona poslechl. A řetězy vydržely. Šestnáct dní a nocí řádil orkán, šestnáct dní a nocí se loď trhala s řetězu jako divoké zvíře. Šestnáct dní a nocí čekali námořníci na smrt. Ale řetězy vydržely.

Singleton a náčelníci zůstali na lodi téměř celých šestnáct dní. Náčelníci měli radost z vydatné lodní stravy a Dumont ďUrville, boje se, aby si je nepohněval, přecpával je jídlem.

„Odkud mají ti zbojníci tolik zbraní?“ zeptal se Dumont ďUrville Singletona.

„Sem často zajíždějí pro potraviny obchodní velrybářské lodi, pane,“ odpověděl Singleton. „A naši náčelníci nejsou hloupí. Nařídili, že se mohou potraviny vyměňovat jenom za zbraně. Proto jim kapitáni těch lodí museli chtěj nechtěj vyhovět. A tak si za dvacet let zařídili celý arsenál.“

„A jak se na ostrov dostalo dělo?“

„Děla se zmocnili zároveň se mnou,“ vysvětlil mu Singleton. „Před dvaceti lety jsem byl námořníkem na jedné obchodní lodi. Naše loď uvázla na mělčině u ostrova Tongatabu. Větší část naší posádky s kapitánem v čele vlákali ostrované do lesa a tam je pobili. Na lodi nás zůstalo celkem třicet. S mělčiny jsme se nemohli hnout. A když nám došla pitná voda, vzdali jsme se. Ostrované se naší lodi zmocnili, vyplenili ji a odvezli na břeh také naše jediné dělo.“

„A co se stalo s vašimi kamarády?“ zeptal se Dumont ďUrville. „Většinu zabili už v prvním roce našeho života na ostrově. Někomu se podařilo dostat se později na lodě, které pluly okolo, a odjet. Teď jsem tady už sám.“

„Proč jste neujel, Singletone, i vy?“

„Ach, pane,“ vzdychl si Singleton. „Já žiji na tomto ostrově už dvacet let. Mám tady ženu a děti. Náčelníci se mnou jednají skoro jako se sobě rovným a všichni si mne váží. A co mě čeká v Anglii? Moji příbuzní už jistě dávno umřeli a také nemám žádné peníze. Jak se zdá, je mi souzeno, abych umřel na tomto ostrově.“

Šestnáctého dne, 22. dubna, se bouře utišila a vítr změnil směr. Spasné kotvy byly zvednuty a loď za hlasitého volání námořníků odplula od útesu. Dumont ďUrville ji vedl do zálivu, v němž kdysi kotvil také ďEntrecasteaux. Teď, když nebezpečí minulo, rozhodl se, že přistoupí k plnění svého hlavního úkolu, k pátrání po stopách Lapérousova pobytu na tomto ostrově. Bylo třeba jednat opatrně proto, že zahynul-li Lapérouse u Přátelských ostrovů a divoši jeho fregaty vydrancovali, budou se bát pomsty bělochů a budou mlčet.

ČARODĚJKA

Na ostrově Tongatabu nebylo starých lidí. Jenom padesátiletí a šedesátiletí starci si však mohli pamatovat, zdali se před čtyřiceti lety u jejich ostrova zastavily dvě francouzské lodi či ne. Ale ostrované se zřídka kdy dožívali i čtyřiceti let. Když někomu bylo přes pětatřicet let, už mu říkali „stařec“. Příčinou tohoto , krátkého věku ostrovanů byl častý hlad, obětování starců bohům a hlavně neustálé války, které mezi sebou vedli jednotliví náčelníci. Bitvy si vyžadovaly příliš mnoho lidských životů.

Dumont ďUrville se obrátil o pomoc k Singletonovi.

„Copak na vašem ostrově není ani jeden člověk, kterému je více než padesát let?“ zeptal se.

Singleton se zamyslil.

„Ve vnitrozemí ostrova žije jedna stařena, která se jmenuje Tomaga,“ odpověděl. „Kolik je jí let, nevím, ale je nejstarší ze všech zdejších obyvatel. Je dcerou krále Tuba, který podle ústního podání vládl na ostrově před půl stoletím. Ostrované považují Tomagu za čarodějku a jednou za rok k ní přijíždějí, aby jí projevili úctu.“

„Zaveďte mě, Singletone, k ní,“ řekl Dumont ďUrville. „Chtěl bych si s ní promluvit.“

Ale vydat se do nitra ostrova bylo nebezpečné. Dumont ďUrville začal oba náčelníky, Palu a Tagofa, přemlouvat, aby zůstali na lodi do j eho návratu j ako rukoj mí.

„Chci se poklonit vaší velké čarodějce Tomaze,“ vysvětloval náčelníkům. „Zůstaňte zatím na lodi. Až se vrátím, propustím vás a štědře odměním.“

K jeho překvapení je nebylo třeba přemlouvat dlouho. Palu a Tagofa hned souhlasili. Zavřeli je se ctí do kapitánovy kajuty, a aby se nenudili, dali jim mnoho různých pamlsků: rozinky, marmelády, perníky a pocukrované kokosové ořechy. U dveří kajuty postavili ozbrojenou stráž, která měla rukojmí hlídat.

Dumont ďUrville přijel na břeh ve dvou člunech a s malým oddílem námořníků. Hned je obstoupil nespočetný zástup ozbrojených ostrovanů. Ale divoši se chovali velice mírumilovně.

„Dokud jsou Tagofa a Palu na lodi, jste bezpečni,“ pravil Singleton kapitánovi. „Vojáci své náčelníky zbožňují, a protože se bojí o jejich životy, neodváží se dotknout se vás.“

Malý oddíl bělochů, provázený válečným zástupem divochů, vydal se do nitra ostrova. Ostrov byl hustě obydlen. V ohradách u chýší chrochtali velcí černí vepři. Dumont ďUrville prošel mnoha vesnicemi a minul mnoho zoraných polí a palmových hájů. Nakonec uviděl zelený pahorek, na jehož vrcholku stála zelená chýše. V ní, daleko od všech, žila čarodějka Tomaga. U vchodu do chýše ležely hromady smldince a kokosových ořechů. Byly to dary ostrovanů čarodějce. Tomaga vyšla hostům naproti. Byla to vrásčitá, holohlavá, drobounká stařenka s chytrýma, těkavýma očima. Dumont ďUrville jí dal sekeru, skleněné perly a kousek červeného sukna.

Rozpředla se rozmluva. Tlumočníkem byl Singleton. Dumont ďUrville kladl čarodějce otázky.

„Pamatuješ se, Tomago, na Cooka?“ zeptal se jí.

„Pamatuji, pamatuji,“ zachroptěla stařena. „Cook byl první bílý velitel lodí, který nás navštívil. Byla jsem tehdy ještě docela malé děvčátko. Taková jsem byla.“ A ukázala Dumontu ďUrvillovi na sedmi nebo osmileté děvčátko, jež stálo v zástupu.

„A pamatuješ se, Tomago, na ďEntrecasteauxe?“ vyptával se Dumont ďUrville dál.

„Ano, také na toho se výborně pamatuji,“ odpověděla čarodějka. „Když připlul, to jsem byla už vdaná. Můj otec Tubo, vládce celého ostrova Tongatabu, uspořádal na jeho počest slavnost na břehu zálivu. Na té slavnosti jsem byla také. Nejdříve jsme zpívali, potom jsme tančili a pak jsme vypili mnoho avy.“

„Ta stařena má skvělou paměť,“ pomyslil si Dumont ďUrville a položil jí třetí otázku:

„Pověz mi, Tomago, nevidělas tady nějaké lodě po Cookovi, ale před ďEntrecasteauxem?“

„Ano,“ odpověděla stařena. „Po Cookovi, ale před ďEntrecasteauxem připluly k Tongatabu dvě lodě, na kterých bylo velmi mnoho děl. Veliteli těchto lodí jsme říkali Luidgi. Přijel na břeh a daroval mému otci mnoho železa. Otec ho přijal velice dobře, ale jeden náš voják zabil Luidgeova mladšího bratra a vzal mu kladívko. Všichni Luidgeovi mladší bratři začali hned střílet a zabili mnoho našich vojáků. Potom Luidge odvezl své mladší bratry na loď a odjel na moře.“

„Odpověz mi, Tomago,“ zvolal Dumont ďUrville, zalykaje se rozčilením, „odpověz mi, pamatuješ se, jaká vlajka byla na Luidgeových lodích: s červenými pruhy, jako měl Cook, nebo bílá, jako měl ďEntrecasteaux?“

„Pamatuji se,“ řekla pevně čarodějka. „Na Luidgeových lodích byla bílá vlajka.“

„To byl Lapérouse,“ zašeptal Dumont ďUrville, cítě, jak se mu točí hlava. „Na Lapérousových fregatách vlály bílé francouzské vlajky!“

ZRÁDCE

Dumont ďUrville se rozloučil s Tomagou a vracel se zpátky, ohromený vším, co slyšel. Singleton ho opustil, slíbiv mu, že k večeru přijede na loď. Dumont ďUrville vedl svůj oddíl sám na břeh, doprovázen nesčetným zástupem. Na břehu mu námořníci, které nechal hlídat čluny, oznámili, že se divoši za jeho nepřítomnosti chovali neklidně a výhružně. Kapitán rozkázal, aby oba čluny se spustily hned na vodu a aby se odjelo. Ale tu se ukázalo, že jeden člun, ten menší, se rozeschl a teče. Bylo třeba jej ucpat. Dumont ďUrville si sedl do velkého člunu a malý nechal devíti námořníkům, aby jej spravili.

„Až jej opravíte, vraťte se na loď,“ řekl a odjel.

Když přijížděl k lodi, pozoroval, že na břehu je panika. Námořníci, kteří člun spravovali, byli přepadeni zástupem divochů, ozbrojených puškami. Divoši spoutali ve chvíli nešťastné námořníky provazy a vlekli je do lesa.

„Tak dobrá!“ zvolal Dumont ďUrville. „Za tuto zradu budou pykat vaši náčelníci! “

A po spuštěných schodech vystoupil na palubu. Tam k němu přistoupil nadporučík, bledý a rozčilený.

„Kapitáne,“ hlásil salutuje, „náčelník Tagofa uprchl.“

„Jakže!“ zvolal Dumont ďUrville. „Já jsem přece nařídil, abyste je hlídali!“

„My jsme je hlídali u dveří kajuty,“ odpověděl nadporučík. „On však zřejmě vyskočil oknem a odplaval.“

Teprve teď Dumont ďUrville pochopil, jakou udělal chybu. Zapomněl, že každý divoch může tříkilometrovou vzdálenost, která dělí loď od břehu, snadno přeplavat.

„A co Palu?“

„Palu chtěl také vyskočit oknem. Ale je příliš tlustý. Uvázl v něm jako zátka a nemohl sem ani tam. Museli jsme rozsekat rám sekerou, abychom ho vtáhli zpátky do kajuty. Rozkázal jsem, aby mu dali okovy a zavřeli ho do vězení. “

Na břehu bylo hotové pozdvižení. Divoši se tlačili okolo svého jediného děla. Dumont ďUrville viděl dalekohledem, že u děla stojí Tagofa a Singleton. Singleton strčil do děla náboj a zapálil doutnák. Zahřměla rána. Náboj proletěl mezi lodními stěžni.

„Padouchu! Zrádče!“ zašeptal Dumont ďUrville.

A zvolal:

„K dělům!“

Dvacet děl na pravé straně paluby vystřelilo najednou. Rachot byl tak silný, že se zdálo, jako by se nebe roztrhlo ve dví. Pobřežní vesnička se proměnila v hromadu trosek. Dělo, z něhož vystřelil Singleton, bylo sraženo s lafety a leželo v křoví. Loďky divochů, které byly na břehu, hořely. Ostrované a velcí černí vepři prchali v houfu do lesa, ale ten je nemohl chránit. Dělové náboje s třeskem porážely staleté palmy.

Pojednou se na břehu objevili vyjednavači, mávajíce nad hlavami zelenými větvemi. Bylo to znamení míru. Dumont ďUrville jim dovolil, aby připluli k lodi.

„Smiluj se, veliteli lodí, nad námi,“ řekli. „My ti všechny tvoje mladší bratry vrátíme.“

Za půl hodiny bylo všech devět námořníků, živých a zdravých, zase na palubě.

Dumont ďUrville propustil strachem napolo mrtvého tlouštíka Pala, zvedl kotvy a vyplul na moře.

Na Přátelských ostrovech už neměl co dělat.

OHROMUJÍCÍ ZPRÁVA

Tak se Dumontu ďUrvillovi podařilo přijít na stopu po Lapérousovi. Z Tomažiných slov se dověděl, že Lapérouse byl na Přátelských ostrovech, že na nich měl srážku s divochy a že šťastně odjel. Lapérousovým plánem bylo prohlédnout východní australské pobřeží, potom Přátelské ostrovy a nakonec Nové Hebridy.

Nezahynul tedy u Přátelských ostrovů, ale později. Proto je třeba hledat ho v oblasti Nových Hebrid.

Ale Dumont ďUrville se nemohl k Novým Hebridám hned vydat. Napřed musel opravit svou loď, poškozenou dvounedělní bouří. A tak odplul k Tasmanii.

Tasmanie už nebyla oním divokým lesnatým ostrovem, jak ji zastihl admirál ďEntrecasteaux. Od té doby si ji přisvojila Anglie. Angličtí kolonisté vyhubili mírumilovné obyvatele Tasmanie všechny do jednoho, vykáceli lesy, založili ovocné zahrady, rozmnožili ovce a vystavěli město Hobart.

Za Dumonta ďUrvilla byl Hobart už dost velké město, se znamenitým přístavem a loděnicí. Lepší místo k opravě lodi si nebylo možno ani představit. Po dlouhých zastávkách u různých ostrovů přivedl Dumont ďUrville v srpnu 1827 svou loď do hobartského přístavu.

Anglické úřady ho přijaly velmi pohostinsky. Sám guvernér ho pozval k sobě. Ale Dumont ďUrville nemohl tomuto pozváni dlouho vyhovět; byl zaměstnán v loděnici opravou své lodi. Odjel k němu až za měsíc.

„Co vás přimělo k návštěvě Tichého oceánu?“ zeptal se ho guvernér zdvořile. „Vždyť se zdá, že nejste obchodník.“

„Ne, nejsem obchodník,“ odpověděl Dumont ďUrville. „Zabývám se studiem života a zvyků národů, které obývají tichomořské ostrovy. Ale hlavním cílem mé plavby je dovědět se, kde a za jakých okolností zahynul náš veliký cestovatel Lapérouse.“

„Lapérouse?“ zeptal se guvernér.

„Ano, Lapérouse.!“

„Ale vždyť místo Lapérousovy záhuby se už našlo!“

Dumont ďUrville nevěřil svým uším.

„Kde? Kdy?“

A guvernér mu vyprávěl:

„Letos na jaře se zastavil zde, v Hobartu, kapitán Dillon, který slouží u britské Východoindické společnosti. Chlubil se, že se mu podařilo najít na sever od Nových Hebrid ostrov, na kterém se podle vypravování domorodců vylodilo před čtyřiceti lety několik desítek evropských námořníků, kteří se zachránili po ztroskotání dvou velkých lodí. Divoši tvrdí, že běloši žili na jejich ostrově velmi mnoho let a že poslední z nich zemřel nedávno. Kapitán Dillon tam našel mnoho evropských věcí: sekery, pekáče, hřebíky a skleněné perly. Ukazoval mi dokonce kord, který tam koupil od jednoho divocha. Na jeho jilci byla lilie…“

„Lilie!“ zvolal Dumont ďUrville. „Před francouzskou revolucí, za Lapérouse, byly lilie na všech kordech francouzských důstojníků.“ „Zcela správně,“ řekl guvernér. „Hlavně podle toho kapitán Dillon také soudil, že se mu podařilo najít místo Lapérousovy záhuby.“

„A kde je ten ostrov, na němž byl kapitán Dillon?“

Guvernér se usmál.

„To kapitán Dillon pohříchu tají. On je obchodník. Ví, že mu francouzská vláda za jeho objev dobře zaplatí, a proto o tom do jisté doby nechce nic zbytečného říci. Teď je v Kalkutě. Chce tam požádat Východoindickou společnost o dovolení, aby mohl jet do Francie…“

TLUMOČNÍK GAMBLETON

„Lapérouse zahynul na sever od Nových Hebrid,“ myslil si Dumont ďUrville, odcházeje od guvernéra. „Hm… To je dost nepřesné určení. Na sever od Nových Hebrid leží dvě velká souostroví: Šalamounovy ostrovy a ostrovy Santa Cruz. Měl kapitán Dillon na mysli tyto ostrovy? Ale obě tato souostroví se skládají aspoň z čtyřiceti ostrovů. Ano, to není lehký úkol..

Potom mu napadlo, že Šalamounovy ostrovy a ostrovy Santa Cruz navštěvují v posledních dvaceti letech téměř každý rok evropské lodě. Jsou známy křížem krážem. Copak si žádný námořník před kapitánem Dillonem nevšiml, že tamní divoši mají staré francouzské vojenské kordy? Ne, tady není něco v pořádku. Ani ostrovy Šalamounovy, ani ostrovy Santa Crus neměl kapitán Dillon na mysli, ale nějakou jinou, málo známou pevninu.

A najednou mu něco napadlo. Líčení ďEntrecasteauxovy cesty znal nazpaměť. Vzpomněl si, že na sever od Nových Hebrid objevil ztřeštěný admirál ostrov, který nazval Recherche. Od té doby tento ostrov žádný mořeplavec neviděl. Ale ani ďEntrecasteaux u něho nepřistal. Nejpravděpodobnější je, že kapitán Dillon našel právě na něm stopy Lapérousovy výpravy.

Když Dumont ďUrville došel ve svých úvahách až sem, div nevyskočil radostí. Klíč byl nalezen. Zbývalo jenom napnout plachty a odplout.

„Kdyby si byl admirál ďEntrecasteaux, když ten ostrov objevil, nelenil jej prohlédnout, byl by jej možná nazval nikoliv Recherche (Hledání), ale Découverte (Objev),“ pomyslil si Dumont ďUrville. „Vždyť za ďEntrecasteauxe byla jistě většina členů Lapérousovy výpravy ještě živa.“

Oprava lodi se táhla velice dlouho a Dumontu ďUrvillovi se podařilo opustit Tasmanii až 6. ledna 1828. Ale už 10. února spatřili námořníci dýmající sopky Nových Hebrid. U jednoho ostrova vystoupil Dumont ďUrville s oddílem námořníků na břeh, aby se zásobil pitnou vodou. Tam v zástupu černých kučeravých divochů uviděl bělocha. Ten běloch byl mladý Angličan a jmenoval se Gambleton; vrhl se před Dumontem ďUrvillem na kolena a se slzami v očích mu vyprávěl velmi smutnou historii o tom, jak se zachránil z kterési ztroskotané lodi a jak už dva roky žije sám mezi divochy. Prosil kapitána, aby ho vzal s sebou na loď.

Ale Dumont ďUrville byl už náležitě poučen zrádcem Singletonem z Přátelských ostrovů. Gambleton se mu zdál také podezřelý. Tenkrát se na tichomořských ostrovech objevilo mnoho všelijakých dobrodruhů a banditů, kteří okrádali domorodce Evropany. Dumont ďUrville smutné historii Gambletonově nevěřil, ale všiml si, že mladý Angličan skvěle ovládá řeč obyvatelů Nových Hebrid. To o něm rozhodlo.

„Ostrov objevený ďEntrecasteauxem je nedaleko odtud,“ pomyslil si Dumont ďUrville. „Tamější obyvatelé patrně hovoří toutéž řečí jako zdejší. Budu se jich muset vyptávat na Lapérouse a tento šejdíř se mi hodí jako tlumočník.“

Tak se Gambleton dostal na loď Dumonta ďUrvilla.

TAJEMSTVÍ JE ROZLUŠTĚNO

Když Dumont ďUrville opustil Nové Hebridy, zamířil na sever k ostrovu, který na mapě označil admirál ďEntrecasteaux. Ostrov uviděli na obzoru 21. února. Byl celý zarostlý hustým palmovým lesem. Obdělané půdy na něm bylo velice málo. Když Dumont ďUrville vplul do úzkého, nepohodlného zálivu, kde se loď jenom stěží otočila, odplul na břeh v člunu, v němž vezl divochům četné dárky. Ale divoši ho přivítali chladně, lhostejně. Neochotně přistupovali k bělochům a jejich štědré dary přijímali bez radosti. Dumont ďUrville u nich uviděl mnoho seker, skleněných perel a hřebíků a hned věděl, že také kapitán Dillon zde projevil výjimečnou štědrost a tím snížil cenu evropského zboží.

Ostrované rozuměli Gambletonovi výtečně, ale rozmluvě s ním se vyhýbali. Prvního dne se mu podařilo získat jenom jednu zprávu: že domorodci nazývají svůj ostrov Vanikoro. To bylo všechno. A když se některému divochovi rozvázal jazyk a pod vlivem dárků začal na Gambletonovy otázky odpovídat, chytili ho ostatní zezadu za ruce a táhli žvanila do lesa. Vypadalo to jako nějaké spiknutí mlčenlivosti.

Gambleton byl touto uzavřeností překvapen. Tvrdil, že obyvatelé Nových Hebrid se od obyvatel Vanikoro ničím neliší, že jsou to lidé velice hovorní. Ale nazítří se mu podařilo vyzvědět příčinu jejich podivné mlčenlivosti.

„To všechno je práce našeho předchůdce kapitána Dillona,“ vysvětloval Dumontu ďUrvillovi. „Řekl jim, že sem připluje mnoho bělochů, aby pomstili své příbuzné, kteří tady dlouho žili, a radil jim, aby drželi jazyk za zuby.“

„Jistě špatně nakládali s účastníky Lapérousovy výpravy, když se tak bojí msty,“ poznamenal Dumont D’Urville.

Ale mlčení jenom dokazovalo, že Lapérouse skutečně ztroskotal u těchto břehů. Téhož dne se Dumontu ďUrvillovi podařilo najít jiný, ještě pádnější důkaz. Procházeje se se svými důstojníky po břehu, vzdálil se na dva kilometry od zálivu a našel ve vysoké trávě velký měděný zvon znamenité evropské práce. Zvon byl celý potlučený, jako by do něho dlouho tloukli kameny, aby jej rozbili na kousky. Jeden mladý důstojník vlezl po čtyřech do zvonu a tam přečetl nápis: „Fregata Boussola 1785“

Na rozkaz Dumonta ďUrville stáhlo dvacet námořníků s největší námahou zvon do člunu a odvezlo jej na loď. Dumont ďUrville se snažil pochopit, jak mohli divoši takové břemeno vytáhnout z moře a odvléci je na břeh. Jistě je zlákal lesknoucí se kov, z něhož byl zvon ulit. Chtěli rozbít svůj nález na kousky, ale to se jim nepodařilo, proto jej opustili.

Gambleton zatím běhal po celém ostrově, od vesničky k vesničce, aby se dověděl aspoň něco. Tato horlivost Dumonta ďUrville velice dojímala, proto se začal chovat k mladému Angličanovi přátelštěji.

Za několik dní přivedl Gambleton na loď starého vrásčitého ostrovana, kterému se sešlostí třásly nohy.

„To je Moemb, jeden z hlavních zdejších náčelníků,“ řekl Gambleton kapitánovi. „Slíbil, že nám poví celou pravdu, když mu dáme pět metrů červeného sukna. “

„Ruž,“ zašišlal stařec.

„Ruž“ (rouge) je francouzský „červený“.

Dumont ďUrville se zachvěl rozčilením.

„Moemb byl spřátelen s Lapérousovými námořníky, kteří zahynuli,“ vysvětloval Gambleton, „a umí několik francouzských slov.“

„Dejte mu deset metrů!“ zvolal Dumont ďUrville. „Ne, patnáct! Ne, pětadvacet! Jenom ať vypravuje. Odměním ho tak, že si koupí celý ten ostrov se vším, co je na něm! “

A stařec začal vyprávět, Gambleton jeho slova překládal.

„Byl jsem ještě chlapec,“ pravil stařec, „když jsme jednou v noci uslyšeli děsný rachot, který přicházel od moře. Celá naše vesnice vyběhla na břeh. Slyšeli jsme hlasy lidí a viděli jsme na moři světla. Byl hrozný vítr a vlny byly vyšší než palmy. K břehu přijela loďka, plná bělochů. Rozdělali na břehu oheň, ale my jsme k nim nešli. Vlny přinesly na břeh velmi mnoho mrtvých. My jsme s nich stahovali šaty a brali jsme jim dlouhé železné nože. Když se rozednilo, uviděli jsme mezi podmořskými kameny, které jsou okolo ostrova, tři stěžně, jako jsou vaše. Trčely z vody ven. A dál od břehu jsme viděli také tři stěžně. Na všech stěžních bylo mnoho živých lidí, přivázaných provazy. Bouře začala slábnout a běloši, kteří byli na břehu, si sedli do loďky a jeli zachraňovat své druhy s těch stěžňů. Přivezli je na břeh, ale ti nemohli ani stát, jenom leželi.“

„A kolik lidí se zachránilo?“ zeptal se Dumont ďUrville.

„Mnoho, velmi mnoho,“ odpověděl stařec. „Ale mrtvých bylo ještě víc. S mrtvých jsme stáhli velmi mnoho šatů a chtěli jsme je stáhnout také s živých. Ale živí začali do nás střílet z pušek a my jsme utekli. Potom zavládl mír. Já jsem byl přítelem bělochů a naučil jsem je mluvit po našem. Když se nemocní uzdravili, začali běloši stavět velkou loď. Stavěli ji dva roky a stěžovali si, že nemají železné sekyry. Když byla loď hotová, vešla se do ní jenom polovice bělochů a přitom tam nebylo k hnutí. Ta loď byla jako vaše loď, s plachtami, se stěžni, ale o mnoho menší. Ti, kteří se na ni dostali, slíbili těm, kteří zůstali tady, že pro ně pošlou velkou loď. A odjeli. A už víckrát nepřijeli.“

„A kterým směrem ta loď odplula?“ zeptal se Dumont ďUrville.

„Tímhle,“ odpověděl stařec a mávl rukou na severovýchod.

„Jistě se chtěli dostat do holandských kolonií na Sundských ostrovech,“ pomyslil si Dumont ďUrville. „To se jim ovšem nepodařilo. Byla to příliš dlouhá cesta pro malou loď, kterou si sami postavili. Zahynuli jistě někde za plavby. Ale kde? Na severovýchod odtud leží napřed ostrovy Šalamounovy a potom Admiralitní… Že by byl anglický kapitán Ginter mluvil pravdu, když tvrdil, že na Admiralitních ostrovech viděl divochy oblečené do francouzských uniforem?“

„A co se stalo s těmi, kteří zůstali na ostrově?“ zeptal se starce. „Vystavěli si dřevěnou pevnost,“ pokračoval stařec. „V pevnosti byly domy udělány ze dřeva, a ne ze slámy. My jsme s nimi několikrát bojovali, ale potom jsme se smířili a žili jsme zase v přátelství. Běloši chodili každý den na břeh podívat se, zdali pro ně nepřijela loď. Vystříleli všechny náboje a jejich pušky už nemohly střílet. Když jsme se to dověděli, dobyli jsme jejich pevnosti a všechny bělochy jsme zajali. U nás se jim žilo velmi dobře, zvykli jsme si na ně a jednali jsme s nimi jako se svými. Ale oni brzy téměř všichni zemřeli. Jenom čtyři bílí starci žili ještě dlouho mezi námi. A pořád čekali na loď. Proč jste nepřijeli o trochu dřív? Zemřeli před třemi roky.“

Když stařec skončil svou řeč, zavládlo dlouhé mlčení. Námořníci, kteří ho poslouchali, byli hluboce rozechvěni tímto smutným vyprávěním. Tu promluvil Dumont ďUrville: „Vezmi si, Moembe, červeného sukna, kolik chceš,“ řekl, „ale zaveď nás na místo, kde měli běloši pevnost. Chceme ji vidět na vlastní oči.“

Stařec souhlasil a zavedl je do nejhustější části lesa. Uviděli stopy po dřevěné ohradě z kůlů. Zůstala po ní jenom hromada ztrouchnivělých trámů. Stačilo kopnout do nich a rozpadly se v prach. Uprostřed ohrady, u stříbřitého potůčku, stálo sedm domků na spadnutí. Bujný tropický les je zničil úplně. Mnohé stromy rostly přímo z jejich hliněné podlahy, a když prorazily střechu, rozestřely své větve nad nimi. Když Dumont ďUrville prohlédl stěny, všiml si, že jsou vystavěny bez jediného hřebíku. Bylo vidět, že členové Lapérousovy výpravy měli na ostrově nouzi o železo.

„Pověz mi, Moembe,“ zeptal se ho Dumont ďUrville, „viděl kapitán Dillon tuto pevnost?“

„Ne,“ odpověděl stařec. „My jsme mu ji neukázali. Pořád nás strašil, proto se nám nelíbil.“

Domky byly prázdné. Žádné zbytky po nábytku, po nádobí nebo po šatstvu. Čilí ostrované jistě dávno všechno vyloupili. Ale v posledním domku našel Dumont ďUrville obrovský cypřiš přes celou stěnu a na něm byl vyřezán nápis „Boussola“. „Boussola“ je

francouzský „kompas“.

„Ale vždyť to prkno bylo podle líčení přibito na zádi Lapérousovy fregaty!“ zvolal Dumont ďUrville. „Jistě se utrhlo a bylo zaneseno vlnami na břeh. Opatrovali je jako památku na ztroskotanou loď.“

To cypřišové prkno nechal Dumont ďUrville odnést na svou loď.

Na druhý den se rozhodli, že si prohlédnou kameny, o které ztroskotaly Lapérousovy lodě. Spustili na vodu dva čluny. Moemb se nabídl za lodivoda. Čluny obepluly podle jeho pokynu dlouhý mys a námořníci uviděli korálový útes, který se táhl podél celého břehu a uprostřed byl prolomen. Z dálky se zdálo, že do toho průlomu může snadno vjet velká loď. Když však čluny připluly blíž, Dumont ďUrville viděl, že je to zrakový klam a že v průlomu jsou šedesát centimetrů pod hladinou obrovské podmořské kameny.

„Tady ztroskotaly lodě bělochů,“ řekl Moemb.

„Vidím! Vidím!“ zvolal Dumont ďUrville. „Lapérouse se jistě chtěl tímto průlomem dostat k břehu. Byla noc, řádil orkán a jemu se zdálo, že tady je skutečný průliv. A když se Boussola začala potápět, přispěchala jí na pomoc Astrolabie a rozbila se o kameny také.“ Námořníci uviděli ve vodě cosi lesklého. Hned se mezi nimi našli dobrovolníci, kteří se svlekli a spustili se na dno.

„To jsou děla!“ křičeli, vylézajíce z vody.

Děla nebyla hluboko. Jedno se podařilo omotat provazy a vytáhnout s pomocí kladek do člunu. Námořníci se div nestrhali. Dělo bylo po čertech těžké. Obrostlo korálovou vrstvou třicet centimetrů silnou. Na jeho jícnu byl nápis: „Boussola“.

Teď, když byly všechny okolnosti Lapérousovy záhuby objasněny, zbývalo udělat jenom jedno: postavit jemu a jeho druhům pomník. K tomu účelu vybrali na břehu pahorek, zrovna u toho místa, kde obě lodě ztroskotaly. Pomník postavili z korálů. Má tvar jehlanu, jeho podstavec je krychle, a stojí tam dodnes. Když byl postaven, vzdali mu námořníci poctu salvou z pušek a loď salvou ze všech svých čtyřiceti děl.

15. března opustil kapitán Dumont ďUrville ostrov, který domorodci nazývají Vanikoro a který admirál ďEntrecasteaux nazval Recherche, místo aby jej nazval Découverte.

DÁVNÝ ZNÁMÝ

Vraceje se do Francie, zastavil se Dumont ďUrville na několik dní v Lisabonu, hlavním městě Portugalska. Musel v jakési věci navštívit francouzského vyslance.

„Jak se jmenuje náš vyslanec v Lisabonu?“ zeptal se jednoho lisabonského občana, který býval často na francouzském vyslanectví.

A dostal odpověď:

„Bartoloměj Lesseps.“

„Jediný účastník Lapérousovy výpravy, který zůstal na živu!“ zvolal Dumont ďUrville.

Bartoloměj Lesseps byl zdravý, veselý, růžolící stařeček. Nepotkalo ho za celý život žádné neštěstí.

Dumont ďUrville mu vyprávěl o tom, jak našel místo Lapérousovy záhuby. Vyslanec ho vyslechl pozorně, ale bez zvláštního zájmu. Zapomněl už na cestu, kterou vykonal před čtyřiceti lety jako mladý muž. Teď ho zajímaly jiné, mnohem důležitější věci: peníze, hodnosti a řády.

Když odcházel Dumont ďUrville z vyslanectví, vzpomněl si, že námořníci na Lapérousově fregatě nazývali Lessepse „šťastným člověkem“, a hořce se usmál.

Mladí přátelé,

přečetli jste knihu o cestách kapitána Lapérouse. Tento skvělý námořník a spravedlivý muž, velitel dvou fregat, vyplul krátce před vypuknutím francouzské revoluce do neznámých končin, aby obohatil vědu. Do světa ho vedla touha za opravdovým poznáním. Srovnejte s ním takového samolibého admirála ďEntrecasteauxe, který pod záminkou pátrání po zmizelém Lapérousovi unikl ze své vlasti, kde se tehdy zvedal lid proti útisku feudálních velmožů. A přece nakonec nic nevypátral a také vypátrat nemohl, protože bažil jen po slávě a k osudu Lapérousovy výpravy byl lhostejný. Třetí hlavní postavou v našem příběhu byl snaživý a poctivý kapitán Dumont d‘ Urville, který se po neúspěchu ďEntrecasteauxe po letech vydal se svými statečnými námořníky na cestu, aby vyjasnil záhadu zmizení Lapérousovy výpravy.

Při čtení této knihy vzpomínal jsem stále na své mládí. Také já, když jsem byl ve vašem věku, čítával jsem cestopisy. Byly to knihy předních našich cestovatelů, Holuba, Vráze, Kořenského, a mnoha cestovatelů cizích. Tehdy jsem míval na stole rozložen zeměpisný atlas, a jak jsem četl, sledoval jsem vyprávění přímo na mapách. Byla to pro mne veliká škola, v které jsem se učil z dálky poznávat cizí země a jejich lid. Tenkrát jsem ovšem netušil, že se jednou sám stanu cestovatelem, že vydám knihy o Africe.

Ale teprve když jsem se dostal do cizích zemí, začal jsem zblízka poznávat jejich skutečný život. Tak jsem poznal nový lid a jeho zvyky. Poznal jsem dále, že tento lid, kterým od dob velikých objevů až do dnešního dne všichni opovrhovali, nyní po boku pracujících celého světa bojuje za svou národní nezávislost. Tento boj vyžaduje velikých obětí, tile jednou skončí pro všechny utlačované vítězně.

Z knihy Čukovského jste se dověděli také o Tenerifském štítu. Když jsem na svých cestách po prvé uviděl vrcholek této legendární hory, vzpomněl jsem si na cestu statečného kapitána Lapérouse. Bylo to už před lety. Sám jsem na tento štít vystoupil a zahleděl se na tajemné písmo, v kterém mnozí lidé na ostrově Tenerifě do dnešního dne spatřují značky ďábelské. Když jsem se pak procházel po ostrovech, které na sklonku osmnáctého století navštívil statečný Lapérouse a po něm jeho následovníci, vybavilo se mi v paměti, co jsem o nich čítal v starých cestopisech. A tehdy jsem poznal, kolik úsilí, odvahy a sebeobětování musili vyvíjet ti, kteří pro nás objevovali svět.

Dnes je svět objeven. Dnes víme všechno nebo téměř všechno o vzdálených zemích a jejich obyvatelích. Známe také jejich boj za svobodu. I oni se platně zařazují do stále se rozrůstajícího tábora míru. Věřím, že společně se všemi poctivými lidmi celého světa jednou skoncují s odvěkými strůjci války, kteří se marně snaží uchovat si nadvládu nad barevnými národy.

Vlády panující nad koloniemi a vzdorující obrovskému světovému pokrokovému táboru prohrávají svůj boj. Prohrávají ho nezadržitelně. Cestou nezadržitelného pokroku a vzdělání dojde k svobodě i lid na územích, která kdysi před více než půl druhým stoletím navštívil kapitán Lapérouse.