Barbara Bartos-Höppner

Pozor - laviny!

1

Chytil jsem se za hlavu a pomyslil jsem si, jaké to má nevýhody, když člověk vyroste příliš do výšky. Bolestně jsem si uvědomil tuto nevýhodu ve chvíli, kdy se mých sto devadesát centimetrů pružně vypjalo v nízké světničce se šikmou střechou.

Nestalo se mi to ponejprv. Tentokrát to však nebylo nutné, protože ještě než jsem se shýbl, věděl jsem bezpečně, že ten vosk v batohu mám. Přesto bych byl nejraději batoh ještě jednou vybalil, abych se přesvědčil, že tam mám punčochy, pulovr a nátělník.

Vím, proč mám takové nápady: jsou to vytáčky, abych oddálil otevření dveří. Protože přede dveřmi bude stát ona a bude mě pozorovat. A z toho pohledu mám strach. Nemohu se přece kolem ní proplížit anebo se tvářit jakoby nic. Musím jí to povědět. Ale ona to nepochopí. Jak by taky mohla! Vždyť již několik dní vášnivě větří zlatavý van sněhu zrovna tak jako já.

Přistoupím k okénku a vytáhnu je vysoko nahoru. Teď je výhodné, že jsem tak dlouhý, protože mám obličej skoro na úrovni střechy a mohu přehlédnout ulici až k náměstí, odkud nás transportér odveze. Vidím taky, kdo tam už čeká. Ještě tam nejsou všichni. Přesto je právě čas, abych tam dorazil. Zatáhnu hlavu dovnitř a sklapnu okénko; v těch několika málo vteřinách, kdy ještě váhám, než se sehnu pro batoh, uslyším vedle tichounké zaklepání. Ovšem, to drnčí okénko! Je to vždycky poslední zvuk, než všechno začne. Proč jsem si to neodpustil, proč jsem se jen nepodíval na hodinky?

Popadnu řemení batohu a přitom pohlédnu na červené tkaničky svých bot. Dnes večer je budu muset obouvat sám.

Necítím váhu batohu. Stojím teď u dveří a stisknu kliku.

Nestojí tu, jak jsem očekával. Leží u okna, na svém místě, hlavu nataženu na silných předních bězích, a mžourá, jako bych ji právě probudil. Přitom jsem ve světnici zřetelně slyšel, jak klepe prutem o podlahu. Ani teď, když vidí batoh, nevyskočí. Prohlédla moje několikadenní tajnůstkaření a ví už dlouho, že ji nevezmu s sebou?

„Ty jsi ten moudřejší,“ říkám a s pocitem viny k ní přistupuji. Vidím, že jí oči vzrušením ztmavly, ale její pohled se rozplyne do neurčita, zrovna tak, jako by mi nechtěla prozradit svůj smutek. Sehnu se k ní a pohladím ji po hlavě. Teď musím mluvit, měl bych hovořit o jejích omrzlých, nalomených zadních bězích, o tom, že by to bylo proti zdravému rozumu, kdybych ji vzal s sebou. A abych ji potěšil, měl bych jí povědět, jakou bych měl radost, kdyby zas mohla dobře běhat.

Ale jak mi hlavou prolétají tyhle myšlenky, uvědomuji si, že pro ni nenajdu žádnou útěchu, že nebude chtít porozumět. Rozhovor jako můstek od jednoho ke druhému je možný jen mezi lidmi. Můstek ke zvířatům nám chybí. Jen podle tónu, který dáváme svému hlasu, vyciťují, jak to s nimi myslíme. A proto každý další konec týdne, až popadnu svůj batoh, bude pro ni nadějí, bolestí a zklamáním.

Ve své bezradnosti jsem ji začal drbat za ušima. Ze všech projevů lásky to má nejraději. Chviličku tiše drží a pak mi položí hlavu na kolena a pohlédne na mne.

A to je právě to, z čeho jsem měl strach.

V jejích hnědých očích zasvitne na zlomek vteřiny radost, ale mohu přesně vypozorovat, jak rychle uhasíná a jak jsou ty oči bolestí zoufalé.

„Gambo,“ řeknu, „Gambo.“ A víc nic. Znovu ji drbu za ušima. Posadí se a položí mi hlavu na ramena. „Ahoj, ty moje nejlepší,“ zašeptám a vztyčím se. Čenichem větří po mé bundě.

Popadnu batoh a jdu. Umínil jsem si, že se neohlédnu, ale než za sebou zavřu dveře do bytu, podívám se ještě jednou za sebe. Nevyjde za mnou ani o krůček, ale sleduje mě beznadějně očima.

Nechtěl jsem, aby mi dveře vylítly tak prudce z ruky.

Na ulici mi pod nohama praská sníh a sluníčko tak píchá do očí, že si musím vzít brýle. Sto metrů přede mnou jde Bertík Melzer se svým Markem. Bertík je z nás nejmladší. Celý týden pracuje u hoblice v truhlářské dílně starého Melzera, „nahřívá klih“, jak vždycky říká Karel. Karel Winter je zakladatelem naší skupiny psovodů. Bertík ovšem Karlovi nezůstane nic dlužen. „Je lepší nahřívat klih než být kriminálníkem,“ říkává mu. Karel je kriminálním úředníkem.

Přidám do kroku. Zdáli to vypadá, jako by Marko šel způsobně pánovi u nohy. Ale čím blíže k nim přicházím, tím jasněji vidím, jak chce celou tu dobu stáhnout Bertíkovi palečnici. Bertík si ovšem s ním hraje taky.

Vpředu u Černého orla nás už ostatní zpozorovali a mávají na nás. Dneska budeme všichni, pomyslím si. Karel Winter je tu, s ním stojí Toník a Gusta Berntalerovi, sourozenci-strážmistři. Na druhé straně Max Riedinger, kliďas jako vždycky; je z nás nejstarší a je autozámečníkem. Ani Andi-Pivo nechybí. Jmenuje se Andreas Sieben, ale protože je sládkem v našem pivovaře, překřtili jsme ho na Andi-Pivo. Zdá se mi, že mu práce tam nahoře prospěje; nabral přes léto zase pár kilo nad váhu. A samozřejmě je tu i Franta Schnür, ten Frantík, jemuž vděčíme za mnohé. Právě jemu, co si s ním válka tak šeredně zahrála. Stojí mezi ostatními, oba rukávy prázdné, a směje se na nás. „Co byste ještě chtěli,“ říkává, když se na to stočí řeč, „já jsem tu přece nejdotazovanější muž!“ Sedí na nádraží u okénka „Informace“. Chtěl být řezbářem.

Dnes, v sobotu ráno, je ve vesnici živo. Na ulici auta a kola, na úzkém chodníku ženy, jdoucí nakupovat. Každá, která musí okolo Černého orla, vykrouží uctivý oblouk. Ne proto, že by muži tam dole zabírali všechno místo, ale kvůli psům. Ti sice sedí klidně vedle sebe u domovní zdi, ale zřejmě nikomu, kdo musí projít okolo těch šesti chlapíků, není zrovna dobře.

Nejraději bych se zastavil a v klidu si ten obrázek prohlédl. Šest německých ovčáků v řadě, hlavy obráceny směrem k nám, netrpělivě čeká na Marka: Hasso Karla Wintera, Alfa Maxe Riedingera, Vroni Toníka Berntalera, Dingo jeho bratra Gusty, Koňak Andiho-Piva a Aladin Františka Schnüra. Šest hlav s pozorně nastraženými slechy, šest širokých náprsenek přepásaných žlutými postroji, na nichž je vyražen černý nápis „Lavináři“. Šest těl v husté zimní srsti, která čekají jen na to, až budou smět poskočit a vyběhnout vstříc kamarádu Markovi.

Teď jsem však skutečně stanul, protože Aladin vyskočil – a ke mně. Zřejmě mě zvětřil. Přehlédl Marka a Bertíka Melzera. Dlouhými skoky se ke mně blíží. Rozpřáhnu ruce, a už je tu, opře se mi prackami o prsa a cpe mi čenich do obličeje. Jeho radost rázem přechází na mne. Popadnu ho okolo krku a třepu mu hlavou ze strany na stranu. Z tlamy mu visí úzký červený jazyk, připravený, jen co se trošku přiblížím, přejet mi po obličeji. Oči září radostí ze života.

„Aladine! Aladine!“ ozve se od Černého orla a pak zazní hvizd. V okamžiku psí hlava přede mnou strne. Zúží se a zešpičatí, slechy se stáhnou dozadu. Aladin sletí předními prackami na zem a dá se poslušně na pochod.

„Dobrýtro všem vespolek, všem vespolek!“ zpívá Bertík Melzer a mává lyžemi. A já mu vpadnu do noty: „Všem vespolek dobrýtro!“

Potřásáme si rukama.

„Tak jsme zase všichni v kupě!“ řekne Karel Winter a září. „Tak a vzhůru do nové sezóny!“

„Tak to tedy ne,“ namítne Toník. „Scházejí ještě HáPé.“

„Jestli ten blázen Pepa brzy nepřijede, zajdeme do Orla, a on to zaplatí,“ praví Andi-Pivo. „Chce nás tu zřejmě nechat zmrznout.“

„Jak bys chtěl s tou cejchou okolo pasu zmrznout!“ směje se Max Riedinger. „Podívej se na mě, já jsem tenký jako tyčka…“

„…a jako z ocele!“ dořekne Gusta Berntaler Maxův oblíbený slogan.

„Andi nemrzne, ono ho to jenom táhne k pultu,“ připomíná suše Bertík Melzer.

Oba se dál popichují a já jdu zatím s Frantou Schnürem ke psům, mezi něž se ukázněně zařadil Marko. Sedí vedle Vroni a přátelsky ji očichává na krku a na uších. Vroni tu sedí, jako by ji Markovy důvěrnosti obtěžovaly, a napůl se od něho odvrací. Ale jen přestane pociťovat jeho čenich, už zas otáčí hlavu za ním. A dovoluje, aby se k ní Marko o něco více přitiskl.

„Jak to nese Gamba?“ ptá se mě Franta.

„Je smutná,“ odpovídám a poplácávám Aladina po hřbetě. „Jak se s tím vyrovnala, to uslyším teprve zítra, až se vrátíme, od maminky.“

„Půjdu dnes večer okolo. Budeme se navzájem utěšovat, my dva vysloužilci,“ řekne Franta a předstírá, že se směje.

Rád bych mu něco řekl – ale co honem? Nic mě nenapadá. Proto mu jen položím ruku na ramena. Pokyvuje hlavou. Od té doby, co se z našeho klubu chovatelů ovčáckých psů stala skupina psovodů, pátračů v lavinách, je Franta s námi. Krůček za krůčkem jsme oťukávali, nikdo nám nemohl poradit, jak své psy přimějeme k tomu, aby pochopili, co od nich vlastně chceme. A vždycky měl Franta nové nápady. Celé noci jsme proseděli a prodebatovali, u něho, u Karla Wintera i u nás doma. Žádnou sobotu nechyběl nahoře při cvičeních, i když nemá ruce. „Dokud mě poslouchají nohy, můžete se mnou počítat.“ Ano, dotud jsme mohli. Ale minulou zimu spadl ošklivě z chaty a dlouho si poležel v sádře; a od té doby vypadl. Ba ne, první starost nastala, když mu přede dvěma léty přejelo nákladní auto jeho psa. Nikdy předtím jsem ho neviděl tak sklíčeného. Na jaře nato měla Gamba čtyři štěňata, první i poslední. Tehdy přicházel Franta opět večer co večer k nám, pozoroval psiska a nakonec – jednoho dne vytáhl celý šťastný s Aladinem. „Zdědil po Gambě čumák, uvidíš!“ tvrdil. Vidím to dnes tak jako tehdy: Dívali jsme se s maminkou z okna. Pod námi odcházel od nás Franta. Z batohu na jeho zádech vykukovala jako huňatý míč Aladinova hlavička a vždycky po několika krocích se Franta zastavil a zvrátil hlavu tak daleko dozadu, až se štěněte dotýkal. A ten mrňous k němu napřahoval svůj černý čumáček. Obličej a hlava jsou místa, jimž Aladin dodnes projevuje svou něžnost. Ruce, které hladí, zná jen od cizích. A teď tedy ho přeberu do své péče, protože i z něho se má stát lavinář. Možná tak dobrý jako jeho matka – moje Gamba.

Moje přemýšlení přeruší protáhlé houkání. Vzhlížíme všichni ulicí vzhůru, psi taky. Vroni, Koňak a Dingo již stojí na bězích, pruty se jim mrskají na všechny strany. Nováčci Marko a Aladin se nakazili. Nevědí ještě, co způsobilo jejich kamarádům radost, ale odfrkují a mrskají ocasem nejpilněji ze všech. Jen oba veterány, Hassa a Alfu, nemůže nic vyvést z klidu.

Transportér se zastavil. Pepa, náš řidič, otevírá dvířka.

„Buď zdráv!“ volá Karel Winter a napřahuje ruku do vozu.

Andi-Pivo je mu v patách. „Pepo!“ křičí, aby přehlušil běžící motor, „souhlasíš s tím, abychom u Orla vypili každý jedno svařené víno na tvé triko? Ty přece rád počkáš, jak tě znám, ostatně sedíš si v teple.“

Řidič postřehne narážku. „Proč ne,“ řekne a zvedá se ze sedačky. „Pojedu pak o to rychleji. Dneska to príma klouže.“

Pepa stojí u dvířek a my mu podáváme lyže do vozu. Naskládá je na zadní sedačky. Každý z nás pak zavolá svého psa. Jediný Marko se tlačí. Chce naskočit hned za Vroni. Bertík Melzer ho volá nazpátek. Vědom si své viny, svěsí Marko hlavu, v příštím okamžiku však toužebně sleduje špičku Vronina ocasu, která před ním mizí.

Mezi mnou a Frantou Schnürem stojí Aladin. Jeho hlava se kývá jako kyvadlo od jednoho k druhému. Jeho prut neprozrazuje žádnou radost. Nastoupím jako poslední. Teď stanu na stupátku. „Aladine, k noze!“ zavelím a jdu dál. Přední tlapy položí na schůdky, hlavu však otočí nazpátek. „Aladine, k noze!“ Jde za mnou do transportéru. Když však vidí, že jeho pán za ním nejde, vyskočí jedním skokem zase ven.

„Běž, Aladine!“

Se sklopenou hlavou přijde Aladin za mnou, ale hned se opět otáčí ke dvířkům. Upevním batoh na jedno z prázdných sedátek. Psi již leží v uličce, krom Aladina. Nespustí oči z otevřených dvířek. Srst na hřbetě se mu ježí napětím.

„Má každý z panstva pohodlné místo?“ ptá se Pepa stylem zkušeného průvodce cizinců.

„Panstvo je spokojeno!“ odpovídá za nás Karel Winter.

„A vaši čtvernozí miláčci rovněž?“ Pepa se souká za volant.

„Rovněž,“ ozve se Andi-Pivo.

„No, pak tedy může naše vyhlídková jízda započít. – Ahoj!“ zavolá ven na Frantu a přibouchne dvířka.

„Ahoj, Franto! Ahoj, Franto!“ voláme a máváme mu.

Když se dá transportér do pohybu, vyskočí Aladin k okénku. Stojí na zadních a snaží se předními tlapami proškrábat okénko. Popadnu ho kolem prsou a pokouším se mu domluvit. Moje objetí ho však přivádí k šílenství. Všemi silami se mu brání. Když už svého pána nevidí, začne výt jako pominutý.

„Aladine, k zemi!“ syknu jednoznačně. Oči ještě jednou vyhlédnou okénkem. Pak se položí na černou gumovou podlážku, schová si čenich pod levou přední tlapku a ani se nepohne. Jen chvílemi se mu zvedne hřbet těžkým vzdechem. Na mé pohlazení nereaguje. Já mu ovsem rozumím. Zná mě sice, vycvičil jsem ho, ale pán byl vždycky při tom. Byl jsem vždy ten druhý. Dnes zůstal Franta někde vzadu – dneska nechal Aladina na holičkách. To probíhá Aladinovi hlavou. Jsem napjat, jak se bude chovat nahoře v horách. Ostatní soudí: „Ten všechno brzy pochopí, to je jen proto, že je to ponejprv.“ Doufejme! Vidím, že má oči rozevřené a že nevrle šilhá po poletující špičce Hassova ocasu. Počítám, že Aladin by byl schopen začít si s ním rvačku. Proto do něho mluvím. Samozřejmě nejsem přesvědčen, že to má nějaký smysl. Chybí mi ten můstek, napadne mě, tím to je.

2

Zatím se s námi Pepa prodral městem. Jsme na výpadovce. Točí se do prvních zatáček, které nás zavedou až do hor. Vyhlížím z okénka: na té i oné straně zasněžený smrkový les; sněhové polštáře stlačují větve dolů, stromy stojí, jako by mrzly. Sněhový pluh vyoral po obou stranách silnice valy, pohřbil kilometrovníky a ponechal volnou jen úzkou vozovku.

Potkáváme málo protijedoucích vozidel, ale neustále nás někdo předjíždí. Ponejvíce jsou to osobní auta s lyžemi na střechách. Pokaždé když se od nás ta barevná prkýnka vzdalují, připadají mi jako utržené poletující fábory. Z jednoho vozu na nás mávají – a my máváme jim. To samozřejmě opět rozproudí hašteření. Andi-Pivo se pře s Bertíkem, komu z nich to bylo určeno.

Čím výše vyjíždíme, tím pěknější je pohled dolů na naše město s tolika kostelními věžemi a vysoko položeným hradem. Všichni říkáme „naše město“, ostatně naše ves je od něho vzdálena jen několik kilometrů, je blíž než mnohde jinde leckteré předměstí. Sluníčko s městem žertuje. Za jasného dne rozsvěcuje na zdech a střechách domů planoucí světla.

Silnice se postupně vyprazdňuje. Osobní auta odbočila. Jako vždy budeme na planince před chatou sami. Jen zřídkakdy k nám někdo zabloudí. U nás nemáme lyžařský výtah, a lidé mají rádi pohodlíčko.

Pepa řídí náš transportér opatrněji. Postupujeme teď vpřed pomaleji. Po tom, co tu projel pluh, opět sněžilo. Kola se často protáčejí. „Pohotovost! Bude se tlačit!“ vykřikuje přitom vždycky Gusta Berntaler.

Užuž jsme málem u cíle. Před námi leží smyčka pro náš transportér. Vědí to i psi? Kromě Aladina jsou všichni na nohou a natahují čenichy.

Aladin je ve svém trápení sám. A nechce si nechat poradit. Když ho některý pes strčí, zavrčí a stáhne slechy. Ale zůstává strnule ležet. Ostatní musí přes něho. A v té tlačenici mu skutečně Vroni šlápne na ocas.

„To je snad beran!“ podotkne Toník Berntaler, když vidí, jak Aladin hned chňapl Vroni po tlapce. Dobrosrdečná Vroni mu to však nemá za zlé. Naopak, všichni žasneme, když mu něžně zavrtá čumáček do slechů, nejprv do pravého, pak do levého. Aladin stáhne hlavu, bez zájmu na ni pohlédne a pak už si jí nevšímá.

„Náfuka!“ říká Toník.

„Vznešený a zdrženlivý jako jeho matka!“ bráním Aladina.

Vůz zastavil.

„Vezme-li panstvo laskavě na vědomí, že se zde nalézá konečná stanice, budu mu vděčný, když pak taky vystoupí,“ hlásí Pepa.

Nasadíme si batohy, popadneme lyže a vystupujeme se svými psy do bílého světa ticha. Zářivé zimní slunko pálí.

„Tak jako vy bych se chtěl mít taky!“ říká Pepa. Vylezl za námi a protahuje se.

„Ale prosím,“ zve ho Andi-Pivo. „Můžeš jít s námi. Právě nám chybí jeden člověk na prohazování sněhu.“

„Jo ták! Na prohazování sněhu! To by se ti hodilo! Aby ses nezpotil.“

Když si připínáme lyže, psi dovádějí ve sněhu. Dokonce i Aladin se nechal nakazit od ostatních. Ale drží se stranou. A znovu a znovu hledá mezi námi svého pána.

Jako první je připraven Karel Winter. To ho to pořádně chytlo, myslím si. Volá Hassa. Bez jakéhokoli povelu se k velkému kamarádovi, rezavému jak liška, připojuje Alfa. Stanou a v očekávání mě sledují. Alfa se přiblíží ke mně a pozoruje, jak si připínám vázání kolem boty. Když se zvednu, muchlá se se mnou. Vedle ní se teď vynořil Hasso.

Najednou cítím, že mě všichni pozorují: Gusta, Toník, Bertík, Andi, Max i Karel. Nikdo nic nevysloví, ale mohu jim vyčíst jejich názory z tváří. Jsem zaskočen: napřed lhostejností, no, co na tom, ostatně nejsem první, komu se to stalo. Pak zklamáním – muselo se to stát zrovna mně, mé feně? A pak mi spadne srdce do kalhot – mám vážně začínat znovu od začátku?

Chvilinku si pohrávám s nápadem, že neřeknu ani slovo a zalezu zas s Aladinem zpátky do vozu. Pak se vzchopím. To, co tu děláme, neděláme proto, že nemáme na sobotu a neděli žádný lepší program, ale proto, abychom lidem byli… ne, připadá mi, že bych se vytahoval, kdybych to dořekl. Je to třeba, a tak do toho!

„Karle, že půjdeš s Hassem v čele,“ říkám. „Potom Bertík, pak půjde Max s Alfou. Ukáží báječně Markovi, jak si má počínat. Vy ostatní to víte dobře. A já bych šel jako zadní voj.“

Rozloučíme se s Pepou a výprava vyrazí. Jdeme v řadě, vždy jeden muž, jeden pes. K chatě jsou to dobré dvě hodiny. Každý pes jde se svým pánem volně, bez šňůry. „Staří kozáci“ vědí, že musí držet stopu; kryjí ji přesně a ani jednou nevybočí do panenského sněhu. Hasso vpředu to má přesto těžké, protože teprve až několik z nás prošlape sníh, udrží stezka váhu psa.

Marko tuto zkušenost ještě nemá. Často se otáčí a nedrží se stopy. Pak se proboří až po prsa a musí se vyhrabávat z kyprého sněhu. „Stopa, Marko! Stopa!“ slyším, jak volá Bertík.

Nikdo se ovšem proto nezlobí. Každý z nás jednou se svým psem začínal, a nikdo nebyl moudřejší. Jak je všechno pro začátečníka vzrušující!

Obrátím se. Vždyť mám taky začátečníka za sebou. Aladin šlape se svěšenou hlavou. Nepotřebuji ho napomínat. Když přesto zavolám „Stopa, Aladine! Stopa!“, pak vždycky jen s pochvalným „Hodný! Hodný!“ Nikdy nezdvihne hlavu. Je to proto, že nemá náladu, nebo instinktivně cítí, že se prostě chová správně?

Moje myšlenky znovu a znovu zalétají pryč odtud. Jsem jediný z naší party, kdo vede již podruhé nováčka. Snad to je na den šest let, kdy mě sledovala Gamba. Tehdy jsme byli všichni začátečníci, psi i psovodi. Bylo nás pět, kdo jsme chtěli vycvičit své psy, aby dovedli vyhledávat lidi zasypané lavinou. Nepochybovali jsme, že s tím budou těžkosti – ale pomyšlení, že by se nám to nepodařilo, jsme si nepřipouštěli. Karel Winter a Max Riedinger přišli s Hassem a Alfou, Honza Sieben, bratr Andiho-Piva, přivedl svého Pašu, Franta Schnür Krystala, já Gambu. Naši psi byli všichni stejně staří, asi dvouletí. Měli již složené zkoušky pro doprovodné psy. Byl to tentýž obrázek jako dnes. Připjali jsme si prkýnka, psi odfrkávali a poskakovali ve sněhu kolem nás. Když jsme se připravovali k odchodu, stanula moje Gamba, která je na fenu neobvykle veliká, v čele, a všichni ostatní psi jí bez odporu přiznali vedoucí postavení, jež si tak osobovala. U Hassa nás to překvapilo; byl to ve svém mládí obávaný rváč. „Gambo, vpřed!“ zvolal jsem a ona běžela přede mnou. Ale ne dlouho, pak začala skákat. Bavilo ji, když se nořila do sněhu. Ostatní psi ji napodobovali, jeden chtěl druhého přetrumfnout. Dalo nám pořádnou práci udržet je navzájem od sebe. Při tomto prvním výstupu nikoho z nás nenapadlo, že by se mohli příliš vyčerpat a nehodili by se už pro naši činnost. – Měli jsme asi půl cesty za sebou, když se náhle Gamba zastavila a nedala se už dál svést žádným šťoucháním a dorážením ostatních. Stála přede mnou, setřásla sníh z chlupů, otřepala se a počkala, až jsem ji minul. Pak se zařadila bez povelu mezi mne a Karla Wintera. Její kamarádi běhali vedle ní, pokoušeli se ji krátkými vysokými štěky opět vylákat z řady – ale nic na to nedala. Stále jsem se za ní ohlížel. Karel Winter vyslovil mou myšlenku: „Má dost!“ A po chvilce: „Podívejte, jak přesně sleduje stopu, kterou Dlouhán vyšlapává. Pochopila, že se v ní dá lehčeji běžet!“ Když jsem zůstal stát, zastavila se taky. Znovu a znovu jsem ji zkoušel, ale ani jednou se nepokusila mě předejít.

Tím nás Gamba upozornila na něco nesmírně důležitého: že je nutné, aby psi přišli neunaveni do hor nebo – a to jsme si v duchu jen představovali – v nouzi k lavině, kde vlastně jejich práce teprve začíná.

Krystal Franty Schnüra si začal brát z Gambina chování příklad jako první. Hasso poslechl, když mu to Karel poručil, Alfa zrovna tak. Jen Paša musel mít něco zvláštního. Jako poslední dováděl napravo i nalevo od cestičky. Později, když měl hledat, začal krvácet z čenichu, a my jsme usoudili, že je to důsledek jeho nekázně při výstupu, který mohl tak být nad jeho síly. Trvalo to ještě nějakou dobu, než jsme pochopili, že Paša nebude nikdy hledat v lavinách. Řídký horský vzduch přepínal jeho síly. Stopu, kterou dole v údolí spolehlivě sledoval po půl hodiny, zde nahoře neudržel ani tři minuty.

Byla to naše porážka. A nejvíc Honzy Siebena. Byl první, kdo z naší skupiny odešel. Naučili jsme se však opět něčemu: Vůbec nestačí mít psa s dobrým čichem. Musí se prokázat, vydrží-li v řídkém ovzduší.

Otočil jsem se zas na Gambina syna. „Hodný Aladin, hodný!“ Napadlo mě, proč jsem se s touto hromádkou neštěstí nepostavil do čela výpravy. Kdoví, snad to byl instinkt. Ale proč ne, vždyť mě sleduje syn nejlepší lavinářky z celé země! A je zapovězeno přát si, aby jeden z jejích potomků zdědil tytéž mimořádné vlastnosti?

Nejlepší známka, že už nejsme daleko od chaty, je batoh na zádech. Po dvou hodinách je totiž cítit. Vpředu, v čele, se v tu chvíli ozvalo Karlovo osobité chatové jódlování. Osobité, protože Karel sám vůbec neumí jódlovat, chatové, protože chata byla na dohled. Muž přede mnou, Andi-Pivo, se ke mně otočil: „Doufal jsem zbožně, že svěří jódlování Hassovi!“

„Máš pravdu,“ směju se. „Tak jako Karel by to Hasso zajódloval taky.“

Karlovo jódlování je pro psy výzvou k pekelnému radostnému vytí. Proto celá výprava zastaví. Aladin byl přitom naprosto nezúčastněný. Potom, když ostatní nepřestávali, párkrát suše vyštěkl. V přestávkách mezi štěky na mne pohlédl, jako by chtěl říci: Prosím, když to musí být…!

Nemohl jsem jinak, a tak jsem zapíchl hole do sněhu a muchloval jsem mu hlavu, krk a hruď. Hned se vztyčil ke mně, tichounce zakňučel a olízl mi nos. Myslíš, že ti nerozumím, hlupáčku, viď?! Já vím, co se s tebou děje! Ale spolehni se, ty to dokážeš. Poplácávám ho po bocích. Vyje teď už docela nahlas. Tak copak chceš, Aladine? Jeho hlas se stále víc vtírá. Pokouší se schovat si čumák do mé kapuce. Povolím šňůrku. Aladin si tře hlavu o mé ucho, noří mi čenich do vlasů: to je to, co chtěl. Proč jen stále zapomínám, že ho hlazením nepotěším?

Výprava přede mnou opět pokračuje v pochodu. Dorazíme s Aladinem k chatě o něco později než ostatní. Hnědý dřevěný domek s převislou rovnou střechou všichni dobře známe. Stojí zde nahoře ve světě ticha netknutý, zavátý sněhem až po okenní rámy. Než k němu dorazíš, máš dojem, že pluje na bílém obláčku a objeví se pokaždé výš a výše. Tohle potěšení nám ovšem bohužel nedopřeje.

„Kdo se hlásí dobrovolně na odklízení sněhu?“ volá Karel Winter.

„Andi-Pivo!“ povídá Gustík Berntaler. „Celou cestu netoužil po ničem jiném.“

„A jinak jsi docela zdráv?“ odsekne Andi.

Ti už dnes nepřestanou, pomyslím si a spouštím batoh s ramen. Komu bylo při výstupu zima, ten se příští půl hodiny určitě zahřeje. Odhaduji, že právě tolik času bude třeba, abychom se dostali ke dveřím a aby před chatou bylo umeteno malé náměstíčko.

Už jsme s odklízením skoro hotovi, když se Bertík ptá Andiho-Piva, jemuž stéká pot přes rozpálený obličej: „Co ty na to, Andi, víš, že Karel zapomněl klíč?“

„Kdyby k tomu došlo, řekl bych mu: Karlíku, ty nám chceš něco nakukat, něco takového by bylo podobné leda Bertíkovi!“

„Jedna nula pro Andiho!“ směju se.

Psi nám stále chtějí pomáhat při shrabování sněhu. Aladin hrabe tak důkladně, že mi několikrát naházel sníh do obličeje.

„Konečně je po starostech,“ soudí Karel, „už si uvědomuje, čemu všemu se u nás už naučil.“

Opřeme lyže a hole o dřevěnou stěnu a oklepáváme sníh s kalhot a bot. Když teď Karel odemyká dveře, kvílí zámek tak příšerně, až mi jezdí mráz po zádech. Dveře jsou mrazem přilepeny. Karel se do nich opře – a dveře se s rachotem rozletí.

3

Oslepeni sněhem a světlem tápeme dovnitř do temna chaty. Voní to tu smolným dřevem. Zachytil jsem se pohledem na uzounkých proužcích slunečního světla, které se prodírají škvírami v okenicích. Max Riedinger škrtne zapalovačem. Plamínek v temnotách zapůsobí jako vtip. Ale tak jako tak najde Max s jeho pomocí rychleji petrolejku.

Zatím Karel otevře jedno okno a zatlačí na okenici. Lze ji opravdu rozevřít bez námahy. A najednou je chatka plna světla a my zatím lampu nepotřebujeme.

U zadní stěny, kde stojí tři patrová lůžka, odkládáme batohy. Max se už otáčí vpředu vedle dveří u topení. Bezpečně se prokázalo, že právě on dokáže nejrychleji chatu vytopit, a tak jsme mu mlčky svěřili úřad topiče.

Chvilku oddychu využíváme k pohovoru o situaci. Karel Winter navrhuje, abychom našim nováčkům příliš neztěžovali začátky. Bertík a já máme zahrabat do sněhu své bundy. Máme proti tomu námitky.

„Člověče!“ protestuje Bertík. „To přece nic není. Pro Marka je to hračka. Něco takového jsem s ním procvičoval už stokrát!“

Jsem téhož názoru, povoluji však, když se Karel zeptá: „Tady nahoře taky?“

Vybalíme s Bertíkem batohy a necháváme v nich jen bundy a lopatky na sníh. A můžeme vyrazit. Naši psi zůstávají s ostatními v chatě. Slyšíme, jak škrábou na dveře: ovšem že by chtěli s námi. „Zpátky, Aladine! Zpátky, Marko!“ To volá Karel. Dvojité zafrkání, a pak je ticho.

Táhlým během překračujeme náhorní plošinu. Pak vystupujeme vzhůru po mírném převisu a svezeme se do úvalu. I v létě je tu na metr sněhu, protože všechno, co nahoře na stěnách teplem roztaje, zůstane zachyceno v úvalu. Přejdeme úval až k jeho protilehlému okraji a pak se rozdělíme. Bertík jede dál napravo, já nalevo.

Když dorazím téměř až k úpatí stěny, zastavím. Batoh dolů, ven s lopatkou. Začnu ve sněhu vyhrabávat jámu. Prkýnka na nohou mi překážejí, ale nový sníh je příliš sypký, abych se mohl odvážit sundat je. Napřed se hrabe lehce, ale pak se dostávám na pevný podklad. Jsem už v hloubce na délku lopatky – tedy na metr. Mohu odepnout lyže, sníh kolem jámy jsem už dostatečně udupal.

Pokleknu a hrabu dál. Každá lopatka, kterou vyhazuji, jde hůř. Vykopávám šikmý tunel. Je mi tak teplo, že si svléknu větrovku a pověsím ji na hole. Když se dostanu asi do dvoumetrové hloubky, vydechnu a vztyčím se. Pak vybalím bundu z batohu a vhodím ji do jámy.

Zahrabávání jde lehčeji než vyhrabávání. Je načase, abych si zas oblékl větrovku. Tady v údolu nemá slunce žádnou sílu, a protože je klidné počasí, sfoukává horský vítr stále sníh ze stěny dolů na mne a dře mi obličej. Nebudeš to mít snadné. Aladine, pomyslím si, za hodinu sníh mé stopy zavěje.

Opět si připnu lyže a vzhlédnu podél okraje údolu. Bertík ještě ryje. Zabírá do sněhu jako černý brouk, který se nemůže dostat z místa. Dávám si holemi pořádný odpich a prudce sjíždím údolem k němu. Hned vidím, že Bertík chce svou bundu zahrabat hlouběji než dva metry, neříkám však nic. Uvidíme. Pak mu pomáhám zasypávat.

„Pojď, přejedeme přes to ještě několikrát na lyžích,“ navrhuje. Ať je po jeho.

Dlouho předtím, než je chata na dohled, vidíme, že za jedním vrcholkem vystupuje hustý kouř.

„Snad není něco s komínem?“ ozve se vedle mne Bertík a po chvíli dodává: „Cítíš guláš?“

„Už ho mám na jazyku.“

„Člověče, já se dneska naláduju!“ prorokuje. Teď si i já uvědomuji, jak mi kručí v břiše.

Sotvaže otevřeme dveře, ovane nás teplo. Krom Maxe Riedingera se všichni uvelebili na postelích. Naši psi nás zdraví radostným tancem. Pociťuji ulehčení, že Aladin na mne tak čekal, a nechci ho hned od sebe odhánět.

„Tak jakýpak máte hlad?“ ptá se blahosklonně Max Riedinger. Stojí nad hrncem guláše s naběračkou a dvěma talíři. „Jednu sběračku? Dvě?“

„Tři!“ odvětí Bertík, „a jestli to jde, tak vrchovaté!“

„Žroute!“

Bertík si ukrojí trojnásobně tlustý krajíc chleba a konečně může začít baštit. Natáhnu si nohy pod stolem, opřu se vzadu o těžkou dřevěnou lavici a zcela se oddávám blaženému odpočinku.

„Za léto jsme pěkně zrezivěli,“ říkám, „taky to brzy poznáte.“

Toník Berntaler začíná chrápat s otevřenou pusou.

„Maxi, zacpi mu nos,“ radí Andi, který leží o patro výš nad Toníkem.

„Jen ho nech.“ odpovídá Max, „Tonda přišel ze služby až dnes ráno.“

Vroni, která ležela roztažena před postelí, vyskočí a pozorně sleduje svého pána. Sune hlavu nedůvěřivě blíž a blíže k těm podivným lidičkám, klade si ji na polštář, tře si uši, pak se uklidní a zas se stáhne a rozvalí se opět před postelí.

Po jídle držíme s Bertíkem hodinku poledního klidu.

A pak je čas. Naložíme do batohů sondy a lopatky, a tím jsme připraveni k „malému prohledávání lavin“. A nyní se nás zmocňuje napětí. Není třeba o tom mluvit, víme, že myslíme všichni na totéž: Jak se zachovají nováčci? Jak zapracují?

Ani cestou k údolu spolu skoro nepromluvíme. Nejedeme touž cestou jako dopoledne, třebaže pach musí být už dávno pryč. Zkušení psi jsou od chvíle, kdy byli vypuštěni z chaty, ostražití a pozorní. Vědí, oč jde. Marko běží s nimi bez jakéhokoli strkání. Aladin se zase naladí „na kyselo“. Nebo se mýlím? Pozorně ho sleduji. Nejsou jeho pohyby krajně napjaté? Nevětří jeho čenich sem a tam?

Dospějeme k okraji asi šest set metrů širokého údolu. Toník, Max a Andi odvelí své psy na jedno místo. Všichni ihned zalehnou do sněhu. Karel nařídí Hassovi „k noze!“ a Gustík Dingovi totéž. Popadnu Aladina za obojek, Bertík drží Marka.

„Hledej v lavině, Aladine!“

„Hledej v lavině, Marko!“

„Hledej v lavině!“

„Hledej v lavině!“

Jako střela sjedeme z okraje údolu. Aladin pádí za mnou v oblacích sněhu. Zastavím. „Hledej v lavině, Aladine!“

Tři metry ode mne zabrzdí Karel prkýnka a uváže Hassa na vodítko. Chceme zabránit, aby se dal Aladin vést Hassem. Gusta, který provází Bertíka, uvazuje svého Dinga, aby i Marko byl odkázán jen sám na sebe. Oba začínají hledat kus od nás.

Hasso a Aladin nezvedají čenich od sněhové pokrývky. Hasso není téměř k udržení a rve se doprostřed údolu.

„Má správný směr?“ ptá se Karel, který sám neví, kde je bunda zakopána. Přikývnu. Nato zůstává s Hassem pozadu. Aladin se má rozhodovat samostatně, kam poběží. Hasso je jen nouzová pomoc, kdyby Aladin selhal.

Aladin běhá klikatě přede mnou. Znovu mu dávám povel: „Hledej v lavině!“ Po dvou minutách si už nejsem jistý, zda si je vědom svého jednání, tak se zabral do hledání. Ani na chviličku se nezastaví. Čenich mu jezdí nepřetržitě po sněhu sem a tam. Má už za sebou střed údolu, hledá a hledá. Pustí-li se teď na druhou stranu, znamená to, že jsme nepočkali dostatečně dlouho, že chytil mou vlastní stopu.

V tomto okamžiku Aladin prudce zabočí a rozběhne se ke stěně. Zalykám se radostí. Nejraději bych mu poklepal po hřbetě, ale nesmím ho teď nijak odvádět od jeho úkolu. Naopak, musím se nyní tím víc držet vzadu.

Karel přijíždí s Hassem. „Stále správně?“

Opět přikyvuji.

Hasso se vší silou chce pustit za kamarádem. Jen jednou trhne Karel vodítkem a Hasso poslechne.

„Teď je to pět minut,“ poznamenává Karel. „Jsem zvědav, jestli to dokáže bez přestávky.“

Aladin se neomylně zastavuje u stěny. V šikmém směru se blíží k okraji údolu. Ne už klikatě, běží vpřed za zřejmým cílem. Jen jeho čenich poletuje sem a tam. Teď se zastavil, zdvíhá hlavu. Karel a já na sebe pohlédneme. Napadne nás totéž: Selhal už Aladinův čich? Vysokohorský vzduch? Po šesti minutách? Poběží-li Aladin dál bezcílně, budou naše obavy oprávněné.

Ne, ne, jsou zbytečné. Aladin se pustil dál do hledání a jeho hlava se sotva pokyvuje. Karel pohlédne na hodinky. Zdá se mi, že slyším klepat vteřinovou ručičku. Co chvíli musí být Aladin na místě. Nespouštíme z něho zraky. Běží v půlkruhu, ale o nic rychleji, znovu zůstává stát. Teď však nezdvihá hlavu. Docela pomalinku, jako by se chtěl ubezpečit, že jde přesně správným směrem, sune se kupředu. A chvíli nato hlásí svůj nález: Štěká, jako by byl radostí bez sebe.

Neohlíží se po nás. Jeho prut bije, jeho čenich se zavrtává hlouběji do sněhu. Karel pouští Hassa a my vyrážíme za nimi, jak nejrychleji umíme. Hassovi létá sníh okolo uší, když dorazí k Aladinovi, protože ten je teď v tempu a hrabe prackami, jak jen může. Hasso se však nedá vyvést z míry. Spoléhá se jen na svůj vlastní čich, zkouší dvakrát, třikrát – a pak podává i on hlášení.

A to už jsme u psů.

„Hodný Aladin! Hodný! Hodný!“ Poklepávám mu po krku a po hřbetě, hladím ho po hlavě, ale jen jeho mocně se vrtící prut mi ukazuje, jakou má radost. Mám pocit, že mi chce říci: Jen počkej, až budu hotov!

Psi hrabou, noří čenichy hluboko do sněhu, hrabou, větří. „Odvolej ho!“ ozve se Karel.

Aladin se nerad podvoluje. Když se teď skláním s lopatkou, strká mě znovu a znovu do zad.

Karel odvolává Hassa. „Chce to několik minut počkat, pak můžeme pokračovat. Ten Aladin je úplně bez sebe!“

„Jako jeho matka,“ poznamenávám.

Karel na mne pohlédne. „Tak, tak,“ odvětí mírně, „na otce si nikdy nikdo nevzpomene.“ Popadne mě za ruku. „Víš, jak jsem to myslel. Rozumím ti.“

„Víš, Karle,“ povídám, „od té doby, co mi bylo jasné, že s Gambou už nikdy nahoru nemohu, mě mockrát napadlo: opatři si jiného psa. Ale prostě jsem jí to nemohl udělat. Nepřenesla by přes srdce, kdybych ji odstavil. Nevěřil bys, Karle, kolikrát jsem se ptal sám sebe, mám-li zůstat dál v naší družině. Je to tatáž práce, když máš jen zaskakovat, když některý vypadne? I když mi Franta nabídl, abych tady nahoře vycvičil Aladina, nemohl jsem se rozhodnout ihned. Chybí mi pořád neustálý styk s ním. Ještě dneska ráno, když jsme vystupovali z vozu a vy jste se na mne najednou tak divně dívali, bych se byl nejraději vrátil. – A teď…“

„A teď?“ ptá se Karel.

„Teď mám radost, že jsem to neudělal. Teď mám radost.“

Za námi vržou ve sněhu prkýnka. Otočíme se – přijíždí Andi. Před ním s vyplazeným jazykem Koňak.

„Máš zase prima psa!“ volá Andi a jeho kulatý obličej září. „Sledovali jsme vás. Ponejprv v horách – a našel to za šest minut!“

Koňak chytí vítr na místě nálezu, zaštěká a hned hrabe. Teď se smí Aladin zase přidat. Hassa jsme odvolali jen proto, aby Aladinovo sebevědomí neutrpělo. Pomáhám lopatkou, až jsme těsně u bundy. Pak říkám Karlovi a Andimu, aby odvolali své psy, ať si Aladin vychutná svůj úspěch. Já sám se taky stáhnu zpátky. Aladin hrabe jako zběsilý. Vyráží krátké vyjivé zvuky, najednou se uklidní, zajede čenichem do sněhu a trhne. Bundu je už vidět.

Obejde ji jednou, zavětří, posadí se u ní, položí na ni pracky a pohlédne na mne. Andi, který je vždycky naladěn na vtipkování, je zmaten. „Teď už nevím, co bych řekl!“ Dá mi herdu. „Je to Aladin, nebo ta tvá Gamba?“

Ani já nejsem schopen slova, pokleknu ke zvířeti a hladím ho po hlavě. „Hodný Aladin, hodný!“ Otřepe se a vjede mi čumákem do obličeje. O jé, ty moje ruce! Proč na to vždycky zapomenu?

Než schovám bundu do batohu, smějí si ji Hasso a Koňak pořádně očichat.

„Jak je na tom Marko?“ chce vědět Karel.

„Toník a Max jsou dole,“ odpovídá Andi. „Když jsme odjížděli, neměl ještě nic.“

„Máme se na ně podívat?“ ptá se Karel.

Sotva se dáme na pochod, slyšíme Markovo hlášení.

„Taky to dokázal!“ zvolá Karel s uspokojením. Když se přiblížíme, štěkot čtyřhlasně pokračuje.

„Člověče,“ hlásí Bertík, „já už jsem nevěděl, kam jsem tu maškaru zahrabal, a na to, že to je bunda, kterou nenosím každý den, byla přece jen trochu hluboko.“

„To jsi neviděl svou stopu?“ ptá se Karel.

„Kdepak!“

„Jak dlouho to vydržel?“

„Jistě osm minut,“ povídá Gusta, „pak jsme mu dali deset minut přestávku. A pak to dokázal za tři minuty.“

Cestou domů rozhodujeme, že zítra ráno zahrabeme Bertíka. Je z nás jediný, jehož i naši „staří mázové“ znají nejmíň. Minulý rok byl na chatě jen tu a tam, aby se seznámil s provozem.

Dáváme si s návratem načas a zcela se oddáváme potěšení, že jsme zas tady, ve „svých“ horách. Znovu a znovu sjíždíme okraj údolu. Nejsme sice žádní majstři, ale všichni pořádně lyžujeme. Jak to tak bývá – kdo vyrůstá v horách, naučí se lyžovat dřív než slabikovat. Jako divoká smečka ženou se psi za námi, boří se, vyhrabávají se, hryzají z rozmaru do sněhu, nosí nám odhozené rukavice a čepice, vyhrabávají hole, pak chviličku odpočívají a zase okolo nás poskakují.

Již delší dobu pozoruji Aladina. Spojil se s Vroni, aby hledali čepici Toníka Berntalera. Toník ji nepozorovaně zastrčil holí do sněhové závěje. Povel „hledej v lavině!“, který teď vydal, patří jen Vroni. Ale najednou je vedle ní i Aladin. Když vidím, že se na stopu vydali oba společně, využívám příležitosti a schovávám se za zasněženou kosodřevinou. Hlášení o nálezu přichází ve zvučném duetu. „Hodný! Hodná!“ chválí je Toník. Teď slyším, že Aladin už neštěká, Vroni ještě párkrát zaštěkne. Postrádá Aladin můj hlas? Mou pochvalu?

Svezu se stranou, takže ho dobře vidím. Strnul vedle své družky a nezajímá ho už její postrkování. Točí se bezradně na všechny strany. Toník na něho hovoří. Aladin větří, čenich na sněhu, má už mou stopu, jde po ní, ztrácí ji, nachází jinou. Teď se vrací na mou stopu, se zdviženou hlavou větří, opět hledá na sněhu, vyráží… a teď je si jist! Sedím na prkýnkách na bobku a očekávám bouři radosti. O vteřinu později mě ten klacek povalí ze samého štěstí do sněhu.

Už se mi nepodaří znovu mu uniknout. Aladin si mě hlídá. Už si nehraje s jinými, má zřejmě jen jedinou starost: aby mě opět neztratil. Ptám se sám sebe, zda jsem o něm nesmýšlel příliš špatně po tom zklamání dnes ráno při odjezdu.

A už jsme na cestě domů do chaty. Psi se vyřádili, a aniž je musíme napomínat, jdou v naší stopě. Teprve teď si uvědomujeme, že tady nahoře je perná zima. Špičky a rozsedliny není vidět, všechno pokryl sníh. Jen na několika málo nechráněných místech jej vítr sfoukal ze šedavých skal. Vysoko nad námi se tyčí zledovatělé vrcholy k bledě modrému nebi. Víme, jak studené a nebezpečné hory dovedou být, tento vrch i ostatní obři, a jako drobečkové se po nich prodíráme, po dvou i po čtyřech, a jsme šťastni, že nás tu blahovolně nechávají. Na vrcholcích se zrovna odehrává milostivé loučení. Slunce se usmívá na hory a ty se z toho rdí. Škoda že to tak rychle přejde; hory zešednou a nazlobí se. Jedeme už ve fialových závojích soumračných stínů.

4

Když se vrátíme, je v chatě ještě trošinku teplo. Max se potýká se žhavou kupičkou v kamnech. Klečí před dvířky od kamen, fouká do nich, až jiskry létají, a něco si pobrukuje. Andi-Pivo ho pozoruje. „Jsou to ta správná zaklínadla?“ ptá se. Maxe to nevyvede z míry; namáhá se dál a ani se neohlédne.

Pověsíme si větrovky na věšáky, vyndáme misky pro psy z regálu a otevřeme několik konzerv. Psi se ani nemohou dočkat, až jim rozdělíme žrádlo. Pak je hladově spocívají. Karel nabere oknem plný hrnec sněhu a postaví jej na kamna. Potřebujeme však taky vodu na mytí, a i psi mají žízeň. Vyjdu se dvěma džbery a naberu do nich sníh až po okraje.

V kamnech se teď topí, až to praská. Sedíme okolo stolu, zapálili jsme si cigarety a čekáme na vodu na čaj. Nikdo se nezvedne, aby si přinesl z batohu jídlo.

„Že člověku docela pěkně vrže v kostech,“ ozve se Karel.

Ale ani Andi-Pivo na to neodpoví a taky Max si odpustí své přísloví o tom, že pod svícnem… V chatě je skoro tma, nikomu se však nechce jít zapálit petrolejku. Stačí nám žlutavý odlesk sněhu, který sem vniká oknem, rudá záře ohně, pronikající popelníkem a odrážející se na plechu před kamny, a hořící cigarety, které se znovu a znovu a znovu rozžíhají okolo stolu. Psi leží nataženi před postelemi a lenoší.

Když voda v hrnci vře čím dál tím hlučněji, nelze již oddalovat zažehnutí lampy. Je to moje práce, protože jsem tak dlouhý, petrolejka totiž visí na stropním rámu. Bertík Melzer vyndává konev z regálu, Karel shání čaj a pak se vzchopí i ostatní.

Po večeři, když skončíme s kuchyňskými pracemi a když nám Andi vyčaruje báječné svařené víno, sesedneme se dohromady a radíme se, co budeme dělat zítra. Na západ od chaty, dost vysoko v horách, je kotlina, která vybíhá do plošiny. Na tom místě zahrabeme Bertíka.

„Jak hluboko?“

Shodneme se na dobrých dvou metrech. Bertík nebyl ještě nikdy pod sněhem. Není znát, o čem přemýšlí, ale můžeme si to domyslet. Nikomu z nás nebylo ponejprv docela dobře.

„Nemusíš mít žádné starosti,“ konejší ho Max otcovským tónem, „my tě určitě zas najdeme.“

„S tím taky počítám,“ odpoví Bertík.

Pohlédnu na něj a mám pocit, že bych mohl číst jeho myšlenky. Bertíkovi jistě nedá pokoj odpolední zkušenost, kdy nemohl najít v údolu svou vlastní stopu.

„A kdybychom tě snad nenašli,“ utěšuje ho Andi-Pivo a hladí ho po vlasech, „nebude tak zle, protože po tobě nezbude ani žena, ani ubohé siroty.“

„To si nemůžeš vymyslit jiný vtip, Andi?“ zlobí se Max. „Bertík teď nebude z rozrušení vůbec spát!“

„Ale to dožene, až bude zahrabaný,“ odpovídá Andi, „přinejmenším do té doby, dokud nás nad sebou neuslyší dupat.“

„Zrovna na to jsem nejvíc zvědavý,“ odsekne Bertík.

Chápeme ho; kdo ještě nebyl nikdy zahrabaný, nedovede si představit, jak zřetelně je slyšet pod sněhovým příkrovem každé šustnutí, každé slovíčko.

„Nejsi, Bertíku, lechtivý?“ ptá se Andi.

„Nač to potřebuješ vědět?“

„Pochop, že budeme pracovat se sondami a že můžeme narazit právě na takové tvoje lechtivé místo, a ty se nám tam uchechtáš k smrti. My tě samozřejmě neuslyšíme a budeme vrtat a kroutit sondou …“

„Máš mě zřejmě za hodně omezeného,“ směje se Bertík. „Jen si klidně vrtej a kruť – já už vím, jak si pomoci! Mám přece ruce, ne?“

Jako by nám hodil narážku.

„Ano, máš přece ruce,“ řekne Karel a my všichni víme, co tím chce říci. On, Max Riedinger, Honza Sieben a já jsme byli tenkrát při tom, když se z nevinného cvičení stala najednou velmi vážná věc. „Franta nemá ruce,“ pokračuje Karel. A v tu chvíli jako by byl Franta s námi. „Pamatujete se,“ pohlédne Karel na Maxe a na mne, „jak jsme se tehdy zapotili? Zrovna Franta to musil být, Franta, který si vůbec nemůže sám pomoci.“

Andi-Pivo, jemuž zřejmě nejvíce lahodí kořenná vůně svařeného vína, sundá džbán s kamen, pobídne nás, abychom dopili – on sám už dlouho nemá v pohárku nic –, a znovu nám vrchovatě naleje. „Pověz to Bertíkovi všechno od Adama,“ obrátí se na Karla. „Ostatně, nikomu z nás neuškodí, když si to poslechneme.“

„Dlouhán to umí líp,“ poznamená Karel.

Odmítám.

„Nedělej drahoty,“ popichuje mě.

Vím, že si Karel nedá pokoj, když začne tímhle tónem. Zapaluji si novou cigaretu. „No tak dobrá. – Víš přece, že když jsme začínali, že jsme neměli žádné zkušenosti,“ začínám. „Hledat bundy, hole, to všechno jsme sice tady nahoře procvičovali, že by to naši psi dokázali i ze spaní. Ale chtěli jsme víc. Na Karlův návrh jsme sem každou sobotu dovezli morče. Potřebovali jsme pro psy něco nového. Kromě toho jsme to chtěli ponejprv zkusit s něčím živým. Přitom to pro psy nemělo být příliš obtížné. A proto jsme zvolili morčata. No, můžeš si představit, co to bylo za cirkus! Když jsme je zahrabali a hned nato jsme se psy vyrazili, našli smraďochy bez obtíží. Posadili se prostě na čerstvou stopu. Když jsme počkali půlhodinu, začaly nesnáze. Ale vždycky hledali ve stopách. Když jsme počkali celou hodinu, bylo po všem. Psi to prostě nedokázali. Proč, to jsme si nedovedli vysvětlit.

Jakou chybu jsme udělali? Byli psi přetíženi, že jsme je nechali hledat příliš dlouho? Napadlo nás rozdělit je na dvě skupiny: každá deset minut hledání – deset minut přestávka. – Zbytečně. Nechtěli jsme připustit, že nedostaneme-li se přes chyby, celá práce bude nanic.

Člověk ovšem musí mít trochu štěstí. Jednou jsme byli před chatou připraveni na pochod, když jsem zpozoroval, že se mi na levé lyži uvolnilo vázání. Zpočátku to bylo jistě všechno jiné než štěstí. ‚Vyjeďte napřed!‘ zvolal jsem. Karel a Max souhlasili. Nechal jsem si u sebe Frantova Krystala. Franta chtěl zůstat v chatě, protože sníh byl nebezpečně utvrdlý.

Karel a Max vyrazili a já jsem kvůli šroubováku musel obrátit chatu vzhůru nohama. Trvalo to víc než půl hodiny, než jsem měl zas prkýnka na nohou. Nejraději bych tu byl zůstal, protože jsem si říkal: ‚Buď už psi sami úspěšně dokončili hledání, nebo Max s Karlem sami morče vyhrabali. V každém případě to smrádě už není pod sněhem.‘ ‚Jen jeď za nimi!‘ radil mi Franta.

Dal jsem si tedy načas, protože jsem si byl jist, že za nimi jedu zbytečně. – Chyba. Oba seděli na planině a čekali na mne. Hlásili, že Hasso a Alfa se už dvakrát pokoušeli hledat. Byl jsem tedy teď na řadě s Gambou a Krystalem. ‚Jsi optimista!‘ pravil mi mile Karel. ‚Ještě po třech hodinách chceš něco najít?’

Taky jsem si mnoho nadějí nedával, a jako by do mne uhodil hrom, když najednou Gamba zavětřila. Svým spěchem dokonce strhla i Krystala. Po třech minutách jsme byli přesvědčeni, že oba jdou najisto. To jsme pustili na stopu i Hassa a Alfu. Vyrazili týmž směrem. Chtěli jsme jim pomoci a navrtali jsme sondami několik vzduchových průduchů. Psi do nich zavrtali čenichy a netrvalo než pár minut a hlásili nález a začali hrabat. Děti, chápete, jakou jsme měli radost?“ Beru pohár se svařeným vínem.

„Na zdraví!“ zvolá Andi-Pivo.

„Zrovna tady,“ ozve se Karel Winter a ukazuje na Andiho, „na tvém místě seděl tehdy Franta, když jsme mu to vypravovali. A to nejlepší: Franta zíral jako přitahovaný magnetem na desku stolu, až jsme myslili, že nás vůbec neposlouchá. Najednou však vyskočil: ‚Třeba tohle je řešení!‘ – ‚Co?‘ ptali jsme se. ‚Jaké řešení?‘ – ‚No, že po zahrabání budeme muset déle počkat. Možná že pach potřebuje nějakou dobu, než se dostane skrz sníh na povrch.‘ – Víte dobře, že to skutečně bylo řešení. Tak, Dlouháne, vypravuj dál.“

„Napřed však připijme tomu uvolněnému vázání!“ navrhuje Andi a podstrčí mi svůj pohár pod nos. Karel vyprskne smíchem víno z úst a v okamžiku celá tlupa hlučí a směje se. Co mohu dělat, směju se s nimi.

Když se zas uklidnili, vyprávím Bertíkovi dál. „Ta záležitost s těmi morčaty se tedy povedla. My jsme si však umínili, že si nedáme pokoj, dokud nevyhrabeme člověka. Chtěli-li jsme se v nebezpečných situacích zapojit do Horské služby, museli mít naši psi nějaké zkušenosti. Jinak by to všechno splasklo jako bublina. Koho však zahrabat? Kdybychom se poptali u někoho cizího, nepořídili bychom, každý by se nám pěkně poděkoval, abychom ho používali jako pokusného králíka. Krom toho to bylo nebezpečné. Mohl to tedy být jen někdo z nás. Ale stále jsme své rozhodnutí oddalovali. Jak to tehdy vlastně bylo, Karlíku, Maxi?“ Pohlédnu na oba. „Měli jsme strach? Nebo jsme ještě těm svým pejskům nevěřili? Když o tom dneska přemýšlím, musím přiznat, že ta naše nedůvěra vůči nim byla pěkná špinavost.“

Max Riedinger se hned otáčí za svou Alfou. „Slyšelas, co Dlouhán povídal, Alfo?“ Fena okamžitě vyskočí, přiběhne a položí si hlavu Maxovi na kolena. „Ba ne, ty si o mně něco takového nemyslíš, já vím.“ Drbe ji pod krkem a ona se k němu tiskne a blaženě odfrkuje.

„Jednu sobotu v poledne,“ vypravuji dál, „jsme se všichni shromáždili před chatou. Najednou řekl Franta: ‚Po jídle mě zahrabete!‘ Přirozeně jsme protestovali. ‚To nepřichází v úvahu,‘ říkali jsme, ‚přece nezahrabeme právě tebe, ne, to si přece nemůžeme vzít na odpovědnost!‘ A tak všelijak. – ‚Nechte kázání pro pana faráře!‘ odrazil Franta naše námitky. ‚Zahrabete mě! Právě proto, že vám mohu tak málo pomáhat, chci být první. Panstvo, chceme se přece někam dostat, nebo ne? No tak? Dejte mi něco k jídlu a pak do toho.‘ – Max Frantu nakrmil; Karel, Honza Sieben a já jsme přichystali batohy. Na jídlo jsme samozřejmě už ani nepomysleli.“

„Měli jsme pořádný knedlík v krku,“ praví Karel, „můžeš to s klidem přiznat, Dlouháne.“

„Kdo říká něco jiného?“ odpovídám otázkou. „Tak jsme tedy v údolu lopatkami vyhrabali díru. Když byla na metr hluboká, chtěli jsme s tím přestat, ale Franta nás pobízel: ‚Kopejte dál!‘ Nesouhlasili jsme hned. Byl to přece jen Franta, bezruký Franta, který by si v nouzi nedokázal sám pomoci. ‚Co si myslíte?‘ napomínal nás, ‚byla by to jen poloviční zkouška.‘ – Tak jsme se pustili hloub. Vybrali jsme ještě metr. Bylo to zvláštní. Každý z nás párkrát pomyslil na hrobaře. Ovšem, to jsme si řekli, až bylo po všem. Osekali jsme kleč a větvemi jsme vystlali dno díry. Stál jsem dole s rozpaženýma rukama, když Karel a Max pomáhali Frantovi při sestupu. Zabalil jsem ho do jeho větrovky. ‚Nechoďte nazpátek dřív než za tři hodiny!‘ volal na nás ještě Francek. Pak jsme přes něho navršili sníh – tak, jak jsme jej předtím vybrali. Když jsme se vrátili do chaty, zpozorovali jsme, jak jsme vzrušeni. Při odchodu nikdo nepomyslel na oheň. Dohořel a chata pěkně promrzla. Bylo tedy třeba zatopit. Jindy to rádi přenecháme Maxovi, dnes jsme se o to strkali. Psi zneklidněli. Zprvu jsme si namlouvali, že to zavinil Krystal, protože postrádá svého pána. – Později jsme poznali přesnější vysvětlení. – Ohřáli jsme si polévku a přežvykovali jsme. Hovořili jsme vlastně mezi sebou?“ ptám se.

„Já určitě ne!“ poznamená Max.

„Pamatuji se, že jsem ti klepal na čelo, protože ses po každé druhé lžíci díval na hodiny,“ praví Karel.

„Souhlasí!“ připojuji se, „a abychom si příliš nešli na nervy, lehli jsme si na pryčny.“

„Na pryčny?“ ptá se Bertík.

„Ano, tehdy jsme tu měli ještě pryčny. Dodnes nepochopím, jak jsme při všem tom rozčilení usnuli. Najednou jsem vyskočil: Krystal vyl a vyskakoval na dveře, jako by je chtěl vyrazit. Ostatní psi se mačkali na něho. ‚Krystale, k noze!‘ zvolal jsem. Krystala to ani nenapadlo, dokonce se na mne ani neohlédl. Teď jsme se všichni vzbudili a zpozorněli jsme: Ošklivý hvizd prolétl podél chaty a jsem přesvědčen, že nám všem vyrazil dech: sněhová bouře.

Připravili jsme se k odchodu, aniž jsme kdo přitom sáhl vedle. Dveře nešlo skoro ani otevřít a sníh hnaný větrem nám tak poletoval okolo hlav, že jsme se museli na chvíli zastavit, abychom se mu přizpůsobili. Ovázali jsme si šály okolo nosu a úst a sháněli jsme se po lyžích. Maxova a Karlova prkýnka byla zaváta, museli jsme je vyhledat holemi. Psi byli pojednou podivuhodně klidní. Asi cítili, že jsme jim konečně porozuměli. Zaujal jsem s Gambou místo v čele. Karel měl dávat pozor na Krystala; vzali jsme si ho mezi sebe. Po prvních sto metrech jsme zjistili, co nás čeká. Na plynulou jízdu nebylo ani pomyšlení. Krok za krokem jsme se museli probojovávat bouří a sněhem. Potili jsme se jak v lázni a psi šli sami od sebe ve stopě. Když jsme ponejprv odpočívali, pravil Honza Sieben: ‚K údolu to už snadno najdeme.‘ Víc už neřekl. Po půlhodině jsme zjistili, že jsme sešli z obvyklé cesty. Radili jsme se. Sníh se honil tak hustě, že jsme neměli možnost se orientovat. Jeli jsme jako slepí bílým tkanivem, které bylo před námi, vedle nás, nad námi i pod námi a které nás chtělo s vytím zadržet. Kolik času jsme potřebovali až k údolu, to už nevím. Je však jisté, že najednou jsem zpozoroval, že se to pode mnou svažuje příkře dolů – což mohl být jen okraj údolu. Ale jak vysoký byl tam, kde jsme ho dosáhli, to jsme nevěděli. Co se bude dít, až budeme dole, pomyslil jsem si, a nejraději bych tam ani nesjížděl. Kde začneme hledat na této obrovské ploše, jejíž začátek a konec se ztratil?“

„Dlouháne, ty vyprávíš jako rozený básník!“ podotkl slavnostně Andi.

„Nežvaň, prosím tě!“ vyjede na něho Max. „Nebyls tehdy při tom, tak do toho vůbec nemáš co mluvit!“

Max je nejnedůtklivější z nás a je taky jediný, koho přivádí Andiho dobromyslné popichování vždycky znovu k zuřivosti.

„Pohádejte se potom, teď to bude napínavé,“ vpadám mezi ně. „Když jsme se všichni shromáždili v údolu – Andiho bratr tam dolétl pořádným saltem –, povídal Karel: ‚Lidi, to nejhlavnější je udržet si nervy!‘“

„Jó, náš Karlík!“ přerušuje mě Andi znovu a šelmovsky se uculuje, „to je skála při potopě!“

Cítím, že se Maxík nadechuje k protestu, a proto vyprávím rychle dál: „‚Udržet si nervy,‘ řekl tehdy Karel, ‚zatím nemáme důvod k neklidu. Konečně, máme s sebou psy.‘ Ano, psy. Na ně jsme se teď museli spolehnout. Z našeho výcviku se stala vážná věc. Karel nás rozdělil. Moje Gamba a Frantův Krystal hledali jako první. Drželi jsme se těsně za nimi. Krystal byl příliš rozzuřený. Rozbíhal se napravo a nalevo, dopředu a zase nazpátek. Nejraději by byl současně na desíti místech: Šlo přece o jeho pána. Moje obryně byla klid sám, však ji znáte. Metr za metrem se probíjela sněhovou bouří, aniž zvedla čenich, stále vnucovala svým jistým postupem Krystalovi místo po svém boku. Běžela zprvu přímo, pak stranou, znovu přímo a pak zabočila. Od počátku postupovala vlastní metodou. Po desíti minutách jsem psy odvolal. Nic.

Odhadovali jsme, že jsme ve středu údolu. Teď byli na řadě Hasso, Alfa a Paša. Psi hledali vedle sebe v odstupu asi pětimetrovém, takže jsme je mohli zrovna tak postřehnout. Po třech minutách začal Paša krvácet z čenichu a byl zcela vyčerpán. Hans ho odvolal. Alfa a Hasso hledali dál. Deset minut přešlo. A zase nic.

Postávali jsme a odfrkovali. Nikdo nic neříkal. Tak jako tak bychom museli řvát, abychom si rozuměli. Na řadě byli opět Gamba a Krystal. Po čtyřech minutách se oba najednou ostře obrátili k sobě. A pak už by nás nikdo neudržel. Z rozrušení jsme nasadili i ostatní tři psy. Byli na stopě, o tom nebylo pochyb. Všech pět bylo doslova posedlých. Trvalo to ještě dvě minuty a pak spustil koncert. Sníh nám létal okolo nohou. Krystal burácel. Poklepávali jsme a chválili psy. Pak jsme hrabali. Když jsme narazili na Frantu, mysleli jsme, že se Krystal pomine.

Když Franta viděl, co je za nečas, ani se moc nedivil. ‚Jak to, že jste mě přece jen našli?‘ ptal se. – ‚To my ne,‘ vysvětloval Karel, ‚to psi.‘ – ‚Tak, tak tedy psi.‘ Franta se v jámě postavil a my jsme mu oklepávali sníh. ‚Tak tedy ponejprv dokázali, co už umějí. To je dobré. Děti, ale to je přece nádhera. Chápete, co to všechno znamená? Složili zkoušku ohněm! Není vám tak blaženě jako dětem u vánočního stromečku?‘

Půl hodiny předtím nám bylo přesně naopak, ale teď nás Franta nakazil svým nadšením. Na zpáteční cestě jsme vedení svěřili psům a ti nás dovedli bez zacházek k chatě. A pak jsme tady seděli až do noci a povídali si. ‚Nemrzl jsem,‘ vyprávěl nám Franta, ‚a slyšel jsem každé vaše slovo a každé vaše hnutí již dávno předtím, než jste byli u mne. Vzduchu tam bylo taky dost, nebylo třeba mít strach. Ale hrůza z toho, že pod lavinou zůstaneš, dodá zřejmě zasypanému nejvíc.‘

Tady v chatě jsme se mu mohli přiznat, že i my jsme měli strach. ‚Děti,‘ řekl, ‚buďte rádi, že se to událo takhle. Kdyby šlo všechno podle našich předpokladů, byli bychom vždycky zbytečně opatrní.‘ A pak se na chvíli zamyslel a dodal: ‚Myslím, že i při tom všem, co podnikáme, počítáme příliš málo s tím, že naši psi žijí ve světě, který je nám cizí. Že vycítili příchod sněhové bouře dřív než vy – dobrá! U nás nebývají takové bouře zřídka. Dnes však byli psi obzvláště neklidní, protože postrádali jednoho z nás. Jak k tomu mohli dospět? Říká se tomu instinkt; ale co to vlastně je? My taky často máme tušení, ale právě jenom tušení. Ti psi si byli jisti. Kde se vzaly tyto impulsy? Myslím, že bychom neměli přeceňovat to, co je učíme podle lidského rozumu. Museli bychom nějakou dobu žít jako oni, s nimi a podle jejich zvyků, naprosto bez lidí. Snad by někomu z nás potom svitlo.‘“

„Tak to je zas celý Franta Schnür,“ podotkl mírně Andi. „Abych vám řekl, na mne je tohle uvažování trošku mnoho. Jsem rád, že mám takového dobrého psa, jako je Koňak, a myslím, že i Koňak je spokojen se mnou.“

„Ne, ne, mám docela jiný názor,“ odporuje mu Karel Winter. „Na tom, co Franta říkal, je moc pravdy. Když nezůstaneme jen u povrchního přemýšlení, mohli bychom na ty záhadné pochody přijít.“

Moje svařené víno zatím zchladlo. Dopil jsem zbytek a Andi mi dolil.

Aladin je jediný pes ze všech, který ještě nespí. Dokud jsem vyprávěl, měl stále zdviženou hlavu a pozoroval dveře. Nepoložil se na bok jako ostatní, ale ležel na břiše, zadní běhy staženy pod tělem, hlavu na předních, připraven kdykoli vyskočit.

I Toník Berntaler to postřehl. „Neměl bys mu říct, aby se trochu proběhl? Třeba by přišel na jiné myšlenky.“

Vrtím hlavou. „Takové právo má jen ta má obryně,“ poznamenám. „Jen si pomysli, Toníku, té jsem nikdy nic nepotřeboval říkat. Zařídila se vždycky sama podle sebe.“ Pohlédnu na hodinky. Půl deváté.

Aniž jsem chtěl, vyvolal jsem vzpomínání.

„Když o tom člověk střízlivě dumá,“ ozve se Andi, „napadne ho, jestli se vůbec vyplatí vynakládat na to všechno tolik volného času a tolik energie.“

Jemine, jako by píchl do vosího hnízda! Roj ho napadl, až mu vlasy hrůzou vstávají.

„Tobě se to snad nevyplácí,“ hlaholí Maxík, „mně ale jo!“

„Nutil tě někdo, aby ses k nám přidal?“ doráží Gusta.

„Řekl, jestli se to vyplatí! Je možné, že řekl doopravdy tohle slovo?“ rozčiluje se Toník.

„A to jsem tě celou tu dobu měl za kamaráda!“ vyjede na Andiho Bertík.

„Je možné, aby v této chatě padla taková slova?“ přidává se Karel. „Mě asi chytá fantaz?!“

„Proč nehraješ raděj fotbal, nikdo ti v tom nebude bránit!“ zvolá Max.

„Ticho!“ vykřikne Andi.

Všichni psi se vztyčili na bězích.

„Mám na tebe poštvat Hassa?“ překřikuje ho Karel.

„Ticho!“ křičí Andi ještě mohutněji.

Nikdo ho neposlouchá.

„Proč mu nic neřekneš, Dlouháne, nebo jsi s ním zajedno?!“ obrací se na mne Gusta.

„Mám se snad s vámi překřikovat?“ povídám. „Tak jste to tedy Andimu nandali. Já si ale myslím, že se Andi jenom špatně vyjádřil.“

„Podle tebe má tedy pravdu, měl to jenom říci trochu šroubovaněji?“

„To nám tu vypučely pěkné názory!“ To je Max. A míří i na mne.

„Jen se vypovídejte,“ odpovídám. „Snad mě pak taky pustíte ke slovu.“ A v tu chvíli je klid. „Smí-li mezi námi někdo někoho soudit, pak snad přicházím v úvahu já,“ pokračuji, „protože nikdo jiný z nás necvičí psa už podruhé. A já nesouhlasím s tím, jak jste Andiho najednou svorně zavrhli.“

„Máš snad pravdu,“ vpadne mi Karel do řeči, „ale pochop, že je prostě nemožné spojovat naši práci s pojmy vyplácí se – nevyplácí!“

„Už jsem povídal, že se Andi zřejmě jenom špatně vyjádřil. Nezavírejme oči před fakty! Uvědomme si, co všechno u nás musí hrát dohromady. Nejschopnější pes je k ničemu, když s ním psovod nemůže týden co týden cvičit. A co když pak jde do tuhého! Všechno bylo v pořádku, teď najednou jsou se psy starosti. Dole všechno bezvadně klapalo, tady na horách psi selhávají. Vzpomeňte si jen na Andiho bratra a jeho Pašu! A co když pes nesnáší létání. Pak vždycky odpadnou oba, pes i psovod. A co vy, Karle a Maxi? Vaši psi jsou devítiletí, jsou již sedmý rok ve službě. Jak vás znám, nezbavíte se jich, dokud to nebude nezbytné. To však už brzy nebudete chodit s námi. Že jsem tady já s Aladinem, je nakonec spíš náhoda.“

„Všechno na světě je do jisté míry věc náhody!“

„Máš pravdu, Karle, ale snad bychom si měli jednou v klidu popovídat o všem, co nás může potkat a zaskočit. Neměli bychom ovšem uvažovat, jestli se to vyplácí, nebo ne, to by bylo líp sbalit si svých pět švestek, hodit si batoh na záda a vrátit se domů. Kdo jednou zažil hledání v lavinách, ten ví moc dobře, proč se k nám se svým psem přihlásil. Nesmí ho však odradit pomyšlení, že všechna ta jeho dřina může být naráz k ničemu. – Tak to si myslím já, a jsem přesvědčen, že Andi to myslil zrovna tak.“

Andi mi přes stůl potřásá rukou, až mám strach, že mi ji vykloubí. „Dlouháne, ty mi musíš jednou promluvit nad hrobem!“

„Člověk by měl mít radost, jak hezky ses Andiho zastal,“ ozve se Karel, „škoda jenom, žes měl tak hrozně pravdu.“

Bertík, nejmladší z nás, sedí mezi námi a uvažuje. „Když se na to dívám z téhle stránky, připadá mi, že je to strašně hloupě zařízené.“

Pohlédnu na Bertíka. „Víš, snažím se v každé trampotě vidět kus dobrého. Vždyť my všichni to všecko víme – a přesto sem chodíme, znovu a znovu se sem vracíme ze své svobodné vůle. A to je pro mne na tom to dobré.“

O půl hodiny později ležíme už na postelích. Vyžebral jsem si místo u okna, aby Aladin cítil, že jsem mu nablízku.

5

Je tomu jako vždycky o večerech. Petrolejka, kterou jsem právě zhasl, se houpá a vrže na háku v stropě; stěny chaty vzdychají, protože jim přidali neobvykle tepla; dřevěná podlaha vrže, když si psi hledají jinou polohu. A uspávající popěvek horského větru obchází chatu.

Obracím se hlavou k oknu. Uprostřed, kde se stýkají polovice okenic, lomí se ve skle zář nějaké hvězdy. Světélkuje v bledých duhových barvách. Ano, venku je jasno. Budu moci pozorovat tu hvězdu hezkou chvíli, nebo bude spánek rychlejší?

Aladin je neklidný. Lehá si ke dveřím, ke kamnům, pod stůl. Neustále je na nohou. Straní se ostatních psů a nás taky – dokonce i mne. Musím mu poručit „lehni!“, nesmím mu přece povolit takové popolehávání. Jak však mám být jeho přítelem, když pociťuje, že je nepochopen, když od něho nechci nic jiného než poslušnost? – Karel Winter vyžaduje od každého nováčka v naší družině naprostou poslušnost. Uznávám to bez námitek. Ale jak k tomu Aladina přivedu, to je moje věc. – Už se zase postavil. Větří u dveří, nerozhodně vyčkává, pak se došourá před skříň a zase se položí.

Z postelí se ozývá první šustivé chrápání. To je dobré. Aladinův neklid aspoň nikoho neruší.

Zase hledám tu hvězdu. Je tam ještě. Je to zvláštní, že skulinou v okenici vidím kousíček vesmíru a že právě noc mi jej ukazuje. Napadla by mi taková myšlenka i ve dne, kdybych mžoural do slunce?

Velice se mi zamlouvá ležet takhle ve tmě, nespat, necítit tíhu nohou a rukou a nerušeně sledovat myšlenky. Kolikrát bych musel žít, abych se na tu hvězdu mohl podívat zblízka? – Kdybych ovšem chtěl! Ale já nechci. Stačí mi tajuplné světýlko mezi okenicemi a jistota, že přichází z nějaké hvězdy. Z hvězdy, říkám si v duchu pomaloučku, a cítím, jak už to slovo samo působí jako kouzlo. Setrvalo ve mně ode dní, kdy jsem byl ještě dítě a stával jsem s maminkou v temné ložnici u okna a kdy mi ona pomáhala hvězdy počítat. Je vlastně škoda, napadá mě, že vůbec existuje věda, která všecko prošťourá a všechno spočítá. – Všechno? Ba ne. Vždyť to bychom přece neleželi zde v chatě. Měsíci a hvězdám jsou už sice v patách, ale když se tady utrhne lavina a pohřbí lidi, nepomůže nic jiného než oddíl chlapců s lopatkami a se psy.

Schoulím se. Něco studeného a vlhkého mi strčí do ucha. Aladin. Byl jsem teď opravdu zahloubán, že jsem neslyšel, jak jde. Hladím ho po hlavě. „Nemůžeš spát?“ Zas mi frká do ucha. „Víš co? Lehni si ke mně, do nohou, pojď!“ Aladin se posadí a položí si hlavu na pokrývku. „Nechceš? Taky dobře. Nemysli si, že budu na tebe zlý, když nebudeš pracovat, tak jak bych to rád viděl. Rozumím ti. Podívej, tvá máma dole ve vsi mě teď pohřešuje zrovna tak jako ty svého pána. Přitom, když to uvážíme, mě znáš déle než Frantu. To ovšem jsi už zapomněl. Nemysli si, že se chci mezi vás dva vecpat. Ne, chci ti jen ukázat, co v tobě je. A v tobě je toho hodně!“

Postřehnu, jak Aladin nastavil uši, jak rozevřel zraky doširoka, jak se mu čenich chvěje. Naslouchá mi tedy pozorně, cítí, že se jím zabývám. A to mě těší. I kdybych mu měl celou noc vyprávět, nebylo by mi to zatěžko, jen kdybych se s ním sblížil.

„Měl bys spolupracovat se svou mámou,“ šeptám, „to by bylo něco, Aladine! Uviděl bys u ní leccos, co ti nemohu ukázat, protože tvá matka je něco zvláštního. Je sice pes jako ty, ale často mi napadá, že myslí jako člověk. Samozřejmě že to nemohu říkat nahlas, protože hned by se našli lidé, kteří jsou mnohem chytřejší než já, a ti by říkali: ‚Nesmysl, něco takového není možné!‘ Mnohokrát už jsem o tom přemýšlel, proč je taková, a vždycky jsem dospěl k stejnému výsledku: Vyrůstala totiž zcela jinak než ty a většina psů. Kdybys chtěl, mohl bych ti o tom vyprávět. Dávej pozor!

Jeden můj přítel měl fenu ovčáka. Ten, kdo vám psům trošku rozumí, by řekl: výstavní kus. Byla velká, štíhlá, měla světlé břicho a černý hřbet. Nejhezčí na ní byla hlava s tmavýma ušima a chytrýma očima. ‚Ta rozumí každému slovu,‘ myslil jsem si vždycky, když jsem na ni promluvil. Byla přesně taková jako tvoje máma – a jako ty, Aladine,“ dodávám honem, aby nežárlil. „Jednou měla ta fena štěňata. Čtyři kusy – jako nic. A když přišlo páté… jsi vlastně, Aladine, ještě příliš mladý, neměl bych ti takové věci povídat, ale patří to k věci. Zkrátka, když se rodilo páté, museli zavolat zvěrolékaře, a přesto to trvalo ještě dvě hodiny a máma při tom skoro zašla, než bylo páté štěně konečně na světě. Všechno bylo v pořádku, aspoň do té doby, než se zmátořila a mohla se starat o své potomky. A pak to vypuklo. Nenechala páté štěně od sebe pít, vyhledala ho vždy mezi těmi ostatními a strčila ho do nejzastrčenějšího kouta. Že vrnělo, to se jí vůbec nedotýkalo. Znovu a znovu jí maličké podstrkávali a jí samotné pořádně domlouvali. Ale nebylo to k ničemu. Zda proto, že to maličké bylo chudinka proti těm ostatním, nebo proto, že přišlo na svět se zvěrolékařovou pomocí, bůhví.

Doslechl jsem se o tom, když byly štěňatům tři dny. Zvěrolékař se domníval, že si matka počíná správně, a chtěl štěně utratit, ale s tímhle názorem nepochodil. – Bylo by to taky příliš kruté. – Ovšem takové štěně, které pije z láhve, vyžaduje spoustu času, a kdo má čas? ‚Vezmu si to malé,‘ řekl jsem tehdy, ‚moje maminka je doma, zkusíme to tedy s lahví.‘ A ještě týž večer jsem si toho drobečka přinesl domů. Byla to doopravdy malinkatá fenka. – No, Aladine, víš přece, o kom teď mluvím, že?“

Přisune čumák trochu blíž ke mně, jako by mi opravdu porozuměl.

„Moje maminka už netrpělivě čekala s lahví na mléko a košíkem a věděla už taky, jak se bude pes jmenovat. Gamba jsme jí měli říkat. Jo, Aladine, když tobě byly tři dny, tak jsi to neměl tak těžké. Ale Gamba se musela učit už od té chvíle. Vidím ji stále před sebou, bezmocnou, slepou a hladovou, jak se naplahočila, než vycucala z tvrdého dudlíku trošinku teplého mléka. Každé tři hodiny začínalo to trápení znovu. V noci jsme se při tom s maminkou střídali.

Ještě než Gamba prohlédla, měla už v bříšku hodiny: krátce před tím, než uběhly tři hodiny, začala vrnět. Ani jsme si v noci nemuseli dávat budík.

Když byla čtyřnedělní, vyklubal se v ní smysl pro čistotu. Vždycky půlhodinu po tom, co jsme ji nakrmili, začala se zas ve svém košíku převalovat. Zprvu jsme se pro to nemohli nijak mračit. Jednou se při tom vykutálela z košíku, vymrštila se do výšky a pak zůstala klidně sedět. A když hned nato v naší kuchyni nastala malá potopa, svitlo nám. Ve dne jsme ji dávali na dvorek za dům, v noci do bedýnky s pískem. Jazyk její matky nahradila vlhká houba, a brzy jsme si všimli, jak za to byla vděčná. Ještě teď je jí čistota nadevšecko.

Její košík stával v kuchyni za sporákem a my jsme byli pevně přesvědčeni, že tam má dostatek tepla. Jednou, když mi seděla na klíně, pokoušela se vší silou vlézt mi za vestu. Proč ne, nebránil jsem jí. Spokojeně se mi přitiskla k tělu a usnula. Nevěděl jsem, zda jí chybí teplo, nebo sourozenci a matka. S Gambou se nikdo nepral a ona se taky nemusila nikomu bránit. Nikdy se neobjevil vlhký čenich matky, aby zjednal pořádek, nikdy rázná pracka, která by dopádlovala Gambu na správné místo. A přece zřejmě nestačilo, abychom ji jen krmili a drželi v čistotě a opatřili jí teplé místečko. Musel jsem se pokusit nahradit jí sourozence.

A tak každý večer, když jsem se vrátil z práce, jsme si hodinu hráli. Lehl jsem si na podlahu a Gamba mohla po mně šplhat. Tahal jsem ji za ocásek, chňapal jsem jí po prackách, odstrkával ji nosem, chytal za krk a odhazoval jinam. Gamba kňučela radostí, a já vždycky samozřejmě taky. Rvali jsme se o starou punčochu, až cucky lítaly, pak přišla na řadu rozšlapaná bota. Vrčeli jsme na sebe jako lvi. Často jsem schovával naše hračky do kouta, přesně jako ona. Když mě pak napadala a chtěla mi je znovu vyrvat, vyštěkl jsem na ni. Měl bys vidět, Aladine, jak se ten malý prevít rozvzteklil. Štěkala mi jako posedlá do obličeje a kousala mě do rukou. Často docházelo k takovému klání, že i maminka utíkala z pokoje.

Každý den mi Gamba stejným způsobem dávala najevo, že už má dost. Dobatolila se mi s vrněním až na krk, stočila se mi na ramenou do klubíčka a zavrtala si čumáček do mých vlasů. Napřed jsem při tom na nic zvláštního nepomyslel, ale když se to den co den opakovalo, vrtalo mi to hlavou. Uvažoval jsem: Kdyby si bývala hrála se svými sourozenci, byli by se teď všichni doplazili ke své mamince, našli by si svůj cucáček a usnuli by převaleni jeden přes druhého. A čumáček by si schovali v mámině srsti. Gamba zřejmě hledala tu srst na mně. Představovala si mé vlasy jako tu srst? Bylo ovšem jasné, že mi kvůli ní žádná srst nenaroste. A tak jsem si opatřil králičí kůže a ušil si z nich palčáky. Napadlo mě, že by bylo dobré, kdyby se zbavily cizího pachu, a tak jsem je položil na dva dny pod přikrývku do jejího košíku.

Pak jsem si je teprve oblékl. Nikdy nezapomenu, jak byla vyjevená, když jsem po ní sáhl rukavicí. Couvla napřed o tři krůčky nazpátek, pak si sedla – dřepla – na svůj kulatý zadeček a zvědavě se zakoukala a zafrkala. A pak najednou vyskočila, strčila čumák mezi palečnice, třela si o ně hlavičku, pak začala olizovat pravou i levou, poštěkávala, frkala a zase odcouvávala nazpátek. Pak se opět na mne vrhala, kousala mě do rukavic, válela se po hřbetě, přitahovala si svými velkými tlapkami moje ruce k sobě a dorážela na kůži. A k tomu všemu bubnovala ocáskem. Byla opravdu radostí bez sebe.

Od toho večera dostávala rukavice do košíku. Nikdy do nich neprokousala ani sebemenší dírku, ačkoli polínka, míčky a staré bačkory rozdrbala na drť. Teprve když dostala tebe a tvé sourozence, přestaly ji ty rukavice zajímat.

Byla asi tak čtvrt roku stará, když jsem jí dal ponejprv syrové maso, protože jsem se chtěl přesvědčit, jestli jsem získal chytrého psíka. Při hraní jsem nechal docela mimochodem upadnout pár kousků masa, podržel jsem si prst na nose a řekl jsem: ‚Hledej, Gambo, hledej!‘ Zavrtěla ocáskem. Připlížil jsem se blíž k masu. ‚Hledej, hledej!‘ A zase jsem si tak podržel ruku. Napřed zdvihla čumák do výšky, pak začala očichávat podlahu. Najednou vypjala ocas jako štětku. A zcela bezpečně zamířila k masu. Spocívala je, zaslídila, zda pobrala všechno, a pak se vrátila ke mně a chtěla si hrát nanovo. Byla to jen náhoda, nebo je doopravdy tak chytrá? Nepůjde se přece jen podívat ještě jednou, nezůstal-li tam ležet kousíček masa? Ne, nešla. Zkoušel jsem ji znovu a znovu – obstála.

A tím vlastně začala její výchova. Výchova! Ty přece víš, Aladine, jaké to je a jak to je těžké, když musíš ‚sedět!‘, ačkoli bys tak rád utíkal pryč. Pro Gambu nebylo taky lehké oblíbit si poslouchání, když na ni ze všech koutů dorážely nejjemnější vůně a já jsem velel: ‚Ke mně!‘ A proč musela vždycky ‚k noze!‘, když se všude okolo rojili psi, kočky a slepice?

Vidíš, Aladine, zrovna tak se musela učit jako ty. Když ti však teď povím, že u ní šlo všechno bystřeji než u tebe, pak mi to musíš, starouši, věřit. Opravdu se Gamba vyznamenala, když jsme začali pátrat po stopách. Napřed se jí ztratily oblíbené kožišinové rukavice, pak zmizel její míček, nakonec má čepice. Měl bys vidět, jak mě obskakovala, když jsme se vydali po stopě. Znovu a znovu jsem se divil, jak rychle všechno chápala a jak vzorně hledala. Mohl jsem jí to znesnadňovat, jak jsem chtěl.

Karel byl první cizí člověk, jemuž mohla ukázat, čemu se již naučila. Představoval zloděje a pronásledovali jsme ho přes celou vesnici. To bylo něco pro ni! Napínala dlouhé vodítko, jen když byla stopa naprosto bezpečná. Když jsme museli přes plot, vyhledala napřed zcela přesně místo, kde přelezl Karel. Kývala čenichem ze strany na stranu, opatrně našlapovala tlapkami a jela jako po másle. Když ještě i po půl hodině byla plně při síle, odvážil se Karel přeskočit širokou mlýnskou strouhu. To jsme si nesmluvili, a já sám jsem nevěděl, kam se ztratil. To, co ti teď budu, Aladine, vyprávět, to ti potvrdí taky Max, protože ten byl tehdy u toho. Gamba zamířila ke strouze. Tam zůstala trčet, čenich u země. Nechala mě přijít až k sobě, tiše zavrněla, zdvihla hlavu a pohlédla na druhou stranu. Chtěl jsem ji odvést, protože jsem vůbec nepředpokládal, že by Karel volil tak těžkou zkoušku. Gamba se nehýbala.

‚Pleteš se, maličká,‘ říkal jsem jí a velel jsem: ‚Hledej, Gambo, hledej!‘

Podívala se na mne, jako by chtěla říci: ‚A co jiného dělám?‘

Ale z místa se nehnula. Max stál za mnou.

‚Že by Karel doopravdy přeskočil?‘ zeptal jsem se ho.

Max pokrčil rameny. ‚Nezdá se mi,‘ odpověděl, ‚ona jde asi za něčím jiným.‘

‚Ale vždyť ještě ani jednou nesešla ze stopy,‘ odporoval jsem a sykl jsem na ni: ‚Hledej, Gambo, hledej!‘

Zakňučela, svěsila černý ohon a pohlédla na mne. Tehdy, Aladine. tehdy bych si byl sám sobě vynadal. V tu chvíli jsem jí porozuměl. Nemohu ti povědět, co se děje, když na mne pohlédne, dodnes to nevím. Je to k zbláznění, ale je to velkolepé.

Neuvažoval jsem dál a odepjal jsem jí vodítko. Gamba přelétla jediným skokem přes strouhu. Na jeden ráz chytila znovu stopu a odběhla. Ještě než jsme se přebrodili, hlásila. Karel byl schovaný za hromadou prken na mlýnské pile. Když jsme tam dorazili, stál tam a stále jen opakoval: ‚To je zvíře! To je zvíře!‘ – To myslel tvou mámu, slyšíš, Aladine, tvou mámu!“

Jakmile uslyší své jméno, zamrká ten chlapík vedle mne a nastraží slechy. Položil si hlavu na má prsa a visí z lůžka – napůl sedě, napůl leže – ve strašně nepohodlné poloze. Chtěl bych ho pošimrat za ušima, ale hned se ovládnu a zasunu opět ruku pod přikrývku.

„V létě,“ pokračuji šeptem ve vyprávění, „jsem s ní zajel do školy pro policejní psy. Netrvalo dlouho a dokázala po celou noc držet v šachu člověka, který představoval zločince. To ti ovšem nemusím vykládat, to znáš zrovna tak dobře jako ona: chlapa zaskočit, pracky na prsa a pak mu ukázat tesáky. Ovšem, je ti vždycky trošku proti srsti, když se musíš nechat bít, že, starý kamaráde? Tvoje máma by se za mne nechala třebas ubít – v tom měl Karel pravdu. Jen střílení neměla zprvu ráda. To má asi po mně.“ Když se přidušeně zasměju, vjede mi Aladinův jazyk důvěrně do ucha. „Rozumíme si, co? – Když jsem vystřelil já, bylo všecko v pořádku. Jakmile však střílel někdo jiný, nechtěla zůstat klidně ležet. Těžko se tomu učila. Neměl jsem jí to však za zlé. Nechtěla prostě dělat kariéru u vojáků.

A pak přišel velký den – den zkoušek. Max a Karel, kteří byli s Hassem a Alfou v témž kursu jako já, byli rozpáleni právě tak jako já. A přitom proběhlo všechno tak hladce, že jsme se vůbec neměli proč vzrušovat. Znovu a znovu mě napadalo: ‚Proč jen tak málo důvěřujeme svým psům?‘ Jako bychom nevěděli, jak rádi nás poslouchají. A chybu může někdy udělat každý. My snad ne?

Byl jsem tehdy, Aladine, strašně nafoukaný. Cestou domů jsem pusu nezavřel. A neměl jsem důvod? Vedle mne ležela vítězka celého kursu! Pořád jsem si to nemohl v hlavě srovnat. Později jsem se už tolik nechvástal, její dobré výkony mi připadaly samozřejmé. Ještě něco ti však musím povědět. Při celostátní soutěži – povídal jsem celostátní, abys to nepřeslechl! – jsem s ní měl zvláštní vystoupení. Jen si to představ, Aladine, několik tisíc lidí bylo kolem nás, a já jsem stál dočista sám s obručí v ruce. Gamba seděla na tři metry ode mne, já jsem zapálil papír na okraji obruče a zvedl jsem ji do výše: ‚Gambo, hop!‘ Rozběhla se, jedním skokem prolétla obručí, obrátila se. ‚Gambo, hop!‘ Proskočila ještě jednou. Lidé tleskali, až to dunělo, a několik kluků řvalo: ‚Gambo, hop! Gambo, hop!‘ Sesypali se na nás a byli rozčarováni, když Gamba nevzala cukr, který pro ni tahali z kapes. Tak co. Aladine, skočil by sis taky jednou hořící obručí? Ale to má ještě čas. Teprve až budeš vědět, že se můžeš na mne spolehnout, pak proskočíš. To je totiž tajemství celé téhle hry.

Ano, Aladine, tak to bylo s tvou mámou a se mnou. A co bys tomu řekl, kdybychom teď už spali? Už jsem se do tebe namluvil dost dlouho a zítra nás čeká perný den.“

Aladin stojí na všech čtyřech a kouká na mne.

„Snad nechceš ke mně, na postel?“ Postrčím se kousek stranou. „Tak pojď, hop!“

Váhavě, jako by si to chtěl ještě pořádně rozmyslet, šplhá ke mně a očichává mě. Teď sebou praštil, tiskne se na mne, ještě jednou zavětří a pak už leží tiše.

Podívám se k oknu. Mezi okenicemi je tma. Ano, musí už být pozdě. Vytáhnu ruku zpod přikrývky, abych se mohl podívat na hodinky. A hned se vztyčí Aladinova hlava. Nechám hodinky hodinkami a položím ruku vedle jeho tlap. Hlučně odfrkuje a pak začne olizovat. Opravdu – mou ruku. Tak jsem vyhrál, dobráku?

Jsem šťasten a strašně unaven.

6

Podle Aladinova klidného oddychování jsem brzy poznal, že spí. Uvědomil jsem si, že se mnou to tak rychle nepůjde. Příliš jsem hovořil, příliš mnoho myšlenek jsem vyhrabával z paměti. A teď nebylo možné se jich prostě zbavit.

Tehdy na zpáteční cestě, o které jsem vyprávěl Aladinovi, jsem ponejprv hovořil s Karlem o tom, zda se naši psi budou vůbec hodit ke hledání v lavinách. On sám se zřejmě touto otázkou taky často zabýval. Hodil ji mezi nás jako udičku a my jsme se chytili a od té chvíle jsme se jí drželi jako ryba návnady. Nevěděli jsme ovšem, jak důkladně se ten chlapík celou věcí zabýval, že třeba už předběžně zjišťoval u alpského četnictva, jak by se to dalo zařídit s touhle chatou, kterou používali pro výcvik svých důstojníků, a netušili jsme taky, že už bylo jisté, že dostaneme od četnictva terénní vůz, který nás bude vozit do chaty. S tímhle nezbytným vybavením se vytasil teprve tehdy, když jsme sestavili plán, podle něhož jsme měli psy cvičit.

Bylo to právě před šesti léty – už jednou jsem si dnes na to vzpomněl. Tehdy nás Pepa ponejprv přivezl sem do hor. Všechno začalo zrovna tak jako dneska s Markem a Aladinem a jak to zítra bude pokračovat, každý víkend znovu a znovu: hledání větrovek, pak hledání morčat a nakonec hledání lidí.

A do toho padla první opravdová akce. Lavina pohltila zde v horách dva lyžaře, na jižních svazích. Karel byl náhodou při tom, když četníci podali zprávu Horské záchranné službě. – Jak zřetelně si znovu vybavuji každou podrobnost! – Sedím u rýsovacího prkna. Bylo odpoledne, tak okolo čtyř. Tu zazvonil telefon.

„Troufneš si na to, Dlouháne?“ ptal se Karel.

„Jo.“

„Dobrá, tak ti posílám vůz. Vezmi si svého psa a Frantova Krystala. Sraz je u mne!“

„Kdo jde ještě s námi?“ ptal jsem se, ale to už byl Karel tentam.

K čertu, tak tedy v tom lítáme!

O hodinu později jsme všichni byli u Karla, tváře rozpálené, husí kůži na hřbetě. Později jsme si to přiznali. Honza Sieben převzal Krystala – a vyrazilo se. Ty dny předtím bylo mírné počasí a zataženo, pak napadl nový sníh a vyčasilo se, a to znamená vždycky nebezpečí lavin, protože čerstvý sníh se ještě nemůže dostatečně spojit s umrzlou spodní vrstvou.

„Ostatní lyžaři je viděli, když je lavina strhla,“ oznamoval nám Karel.

„Kdy to bylo?“ ptal se Maxík.

„Okolo poledne.“

„Budou-li mít štěstí…,“ poznamenal Honza Sieben.

„…a my budeme dost rychlí,“ přisadil si rychle Karel.

„Říkali, že je to velká lavina?“ chtěl jsem vědět.

„Veliká.“

„Ó jé!“ odfrkl si zhluboka Honza Sieben, „ale budou-li mít štěstí…“

„Nežvaň pořád o tom, ‚budou-li mít štěstí!‘“ vyjel si na něho Karel. „To budeme potřebovat teď my všichni, když si o to tak říkáš. To vám povídám: Musíme počítat s dalšími sesuny sněhu.“

Ztichli jsme.

„Dokážeme-li to však dneska…,“ pokračoval Karel po chvíli.

„Budeme-li mít štěstí…,“ ujelo znovu Honzíkovi. Karlovi už nestál ani za odpověď, ale pohledem ho zrovna probodával.

„Tak se navzájem nepoblázněte!“ Nemohl jsem si to v tu chvíli odpustit.

A tím byl znovu nastolen mír. „Vezměte si příklad z našich psů!“ přidal se ke mně Max. A uhodil hřebík na hlavičku! Naši chlapíci tu leželi jako vždy: plni očekávání a touhy po činech. Pozorně jsem si je prohlížel. Leželi opravdu jako vždycky? Nikdy se nedali vytrhnout ze svých zvyklostí, pokud šlo o cvičení. Vyjížděli jsme vždycky časně ráno, a jakmile seděli ve voze, věděli, oč půjde. Dnes to bylo jiné. Odtrhl jsem Gambu od krmení. Převlékal jsem se, až to lítalo. Maminka vybíhala a sbíhala rozčileně po schodech nahoru a dolů, šustila papírem na jídlo, cvakala termoskou, jak už mají maminky v takových významných chvílích ve zvyku. Gamba stála mezi námi a nevěděla, kam pohlédnout, protože si nechtěla nechat nic ujít. Něco se dělo, tohle jí bylo zřejmě jasné.

A teď jsme ujížděli s neobvyklým spěchem. Venku se rozkládal soumrak a reflektory nám v něm razily cestu. Ba ne, ti psi dnes neleželi zrovna tak jako jindy. Seděli v prostřední uličce s nastraženými slechy a nespouštěli nás ani na vteřinku z očí. Přejel jsem své obryni rukou po hlavě. Naráz se vztyčila, opřela si přední packy o má kolena a položila mi hlavu na ramena. To dělala vždycky, když mi chtěla být obzvlášť nablízku. Tichounce jsem na ni mluvil. Poklepával jsem ji po hřbetě. Silné chlupy se jí ježily jako kartáč a já jsem věděl, jak je vzrušena.

Najednou jsme viděli před sebou na silnici dvě kroužící světla. To mohlo platit jedině nám. Naše světlomety teď odhalily dvě postavy. Zastavili jsme.

„Co se děje?“ vykřikl Karel.

„Nemůžete jet dál! Musíte vystoupit!“

Muži patřili k Horské záchranné službě a chtěli nás dovést k lavině nejjistější cestou.

„Musíme jít trochu oklikou,“ vysvětlovali nám, „nebezpečí lavin je příliš velké.“

To jsme věděli také, vanul čerstvý vítr, a k tomu chumelilo a sníh se lepil na lyže.

Museli jsme stoupat dobré tři hodiny. Byli jsme mokří až na kůži, než jsme dorazili k lavině. Potřebovali jsme si odpočinout, my i psi. Dřepli jsme si do stanu, který postavila Horská služba. Vítr se neustále pokoušel stan odnést.

Karel se radil s náčelníky četníků a Horské služby. „Okraj laviny byl již celý prozkoumán sondami,“ sdělovali oba.

„Prašná lavina?“ ptal se Karel.

„Ano.“

„Jak je hluboká?“

„Nejmíň pět metrů.“

„Kolik lidí tu máte?“

„Deset četníků a třiadvacet z Horské služby,“ slyšeli jsme, „dva jsou nahoře jako hlídka pro případ nových lavin.“

Před námi se prodíraly skličující temnotou postavy se svítilnami chráněnými proti bouři a se silnými baterkami. Sondovalo se ve čtyřech skupinách. My všichni jsme kdysi byli členy Horské záchranné služby a věděli jsme dobře, co to znamená, pracovat se sondami, po centimetrech prošťourávat sníh a být si přitom vědom, že každou hodinu klesá naděje, že nalezneme zasypané naživu. Napadlo mě, že jsme tehdy všichni mysleli na totéž, protože jsme najednou byli všichni na nohou a nemohli jsme se dočkat, až začneme hledat se psy. Všechna nervozita byla tatam.

„S kým mám začít?“ zeptal jsem se Karla.

„S Honzou.“

Psi ještě leželi. „Pojď, velikáne!“ zvolal jsem.

„Vztyk, Krystale!“ řekl Honza. Vztyčili se, otřepali se a bez povelu se postavili vedle nás. Než jsme vyrazili, pohlédl jsem na hodinky. Za deset minut devět. Sněhová vločka přistála na sklíčku hodinek a hned roztála. Přetáhl jsem si přes hodinky opět rukavice. Šli jsme okolo mužů z Horské služby. Slyšel jsem, že jeden pravil: „Co tu hledají s těmi psisky?“ – Naštvalo mě to, ale ani jsem se neotočil, ostatně by to bylo v té tmě tak jako tak zbytečné.

Vedli jsme s Honzou psy na okraj laviny. Pak jsem postupoval sám s Gambou doprostřed. Jak byla lavina široká, to jsme ještě nevěděli, dalo se to ve tmě špatně odhadnout. Nechal jsem Gambě chviličku času, aby se rozkoukala, a pak jsem zavelel: „Hledej v lavině!“

Soustředěně – jako vždy – vyrazila. Svítil jsem jí dokola baterkou. Začenichala zpříma, pak se otočila ostře napravo, v ostřejším směru nazpátek, dva metry nalevo, napříč prostředkem laviny a pak zase napravo. Bozi vědí, proč hledala takhle. Nikdy jsem ji tomu neučil. Deset minut, na nichž jsme se shodli, uběhlo – a neobjevila nic. O Krystalovi za námi jsme taky nic neslyšeli. Přestávka.

Na řadě byli teď Karel a Max. Gamba se chvěla rozčilením po celém těle, když viděla, jak Hasso hledá. Musil jsem ji přinutit k poslušnosti. Po druhém pokusu jsem zpozoroval, že odpočívá ochotně. Když jsem s ní vyběhl hledat potřetí, muselo se mužům z Horské služby něco přihodit. Slyšel jsem rozčilené hlasy, nechal jsem však Gambu hledat dál.

„Dlouháne! Dlouháne!“ zavolal najednou někdo. Byl to Karel. Přestal jsem hledat a běžel jsem s Gambou ke svítilnám, které se shromáždily na jednom místě. „Může ještě hledat?“ ptal se Karel.

„Může, má za sebou teprv pět minut.“

„Našli vlnu.“ Podrželi mi před obličejem hrot sondy: v háčku se zachytila tmavá vlákna vlny. Když jsem se rozhlédl, zaleskly se už ve světle reflektorů první lopatky.

„Kde jste to našli?“

Jeden muž na mne zamával. Podržel jsem Gambu pevně na vodítku. Ve světelném kuželu jsem spatřil na sněhu jednu dírku od sondy vedle druhé, každou vždycky asi tak dvacet centimetrů od vedlejší. „Tady to bylo!“ řekl ten člověk a já jsem současně uviděl jeden díl sondy, kterým označil místo nálezu.

„Dobrá. – Hledej v lavině, Gambo!“ Stlačil jsem jí hlavu k dírkám po sondách. Za chvíli hlásila, začala hrabat, ale velmi rychle opět přestala. Povzbuzoval jsem ji. Ihned pochytila stopu a hlásila. Ale nehrabala.

Karel přivedl teď i Hanse Siebena. Krystal hledal a usilovně hlásil.

„Jistě tam něco je…,“ poznamenal jsem.

„A my to vyhrabeme!“ skočil mi někdo do řeči odněkud svrchu.

„Jde o to, co to je,“ ozval se Max klidně. „Když tu najdeme čepici, tak těm dvěma, co tu někde leží, moc nepomůžeme.“

„Psi však nález označili,“ ozval se poručík od četníků. Bylo zřejmé, že nemůže pochopit, proč jsme skeptičtí. Byl to Karlův dobrý přítel a zasloužil se taky o tuto naši první akci.

„To se ví, že něco označili,“ řekl jsem, „jsem přesvědčen, že se něco vyhrabe. Já však znám dopodrobna svou fenku. Vím, jak se chová, když zavětří člověka. Tady zasypaní neleží.“

Karel chtěl mít jistotu. Přivedl Hassa a Alfu, kteří si zatím odpočinuli. Taky hlásili, ale hrabali beze spěchu. Zatímco někteří muži začali hrabat lopatkami, sondovali jiní v okruhu tohoto místa. Dobré dva metry hluboko ležela modrá vlněná rukavice, jinak nic. Nasadili jsme hned všechny čtyři psy, roztahovali jsme kruh stále víc a víc doširoka – ale marně. Nechali jsme je hledat, dokud jsme to mohli připustit – ale marně. Aby si odpočinuli, zavedli jsme je pak do stanu a radili jsme se.

„Třeba je plete pach mnoha čerstvých stop,“ soudil Honza Sieben.

„To se mi nezdá, vyčenichali přece rukavici,“ namítl Karel.

„Jsem přesvědčen, že tady neleží ani jeden, ani druhý!“ řekl jsem.

Max se mnou souhlasil. „Rukavici mu sníh strhl a lavina ho odnesla jinam.“

„Navrhuji, abychom hledali dál nahoře,“ shrnul poradu Karel. Souhlasili jsme. Již jsme chtěli vyrazit, když jsme zaslechli varovné hvizdy. Uvolnila se lavina! Podle signálu to bylo napravo od laviny, v níž jsme hledali. A napravo stál i náš stan. V okamžiku jsme byli venku.

„Haló, Wintere! Wintere! Rychle! Rychle!“ To byl náčelník četníků. Jeho lidé již vyrazili. Řítili jsme se za kuželem jeho baterky a dál přes lavinu. Nad námi to syčelo a hvízdalo. Hlasitěji a hlasitěji se to k nám blížilo, stále blíž, jako saň, od níž lze očekávat, že bude plivat oheň. Doslova jsme vletěli na ostatní muže, když jsme k nim dorazili. Seděli už na bobku ve sněhu a my jsme se k nim také vrhli a stulili jsme se dohromady. Psi okamžitě leželi podle nás. Pocítil jsem, jak se má obryně ke mně tiskne. A jak sotva dýchá.

Na protější straně se to s hromovým burácením řítilo dolů, jako by hory, rozpálené vztekem, chtěly se sebe setřást něco, co je už dávno obtěžovalo. Vír nám stlačoval nosní dírky a ohýbal hlavy k zemi.

A pak bylo po všem. Bylo tak podivně ticho, že jsem si namlouval, že slyším každou sněhovou vločku, která mi dosedne na ruku. Gamba se zavrtěla a pokoušela se dát mi hlavu na ramena.

„Myslím, že jsem ještě celý,“ řekl někdo a narovnával se.

A tím se prolomila hráz hrůzy. S ulehčením jsme se všichni zase vztyčili. Karel, poručík od četnictva a náčelník Horské služby se radili. My psovodi jsme zůstali u nich, když část mužů vyrazila, aby se poohlédla po stanu.

„Můžeme si vzít na odpovědnost pokračovat v hledání?“ ptal se poručík.

„Je to nebezpečná akce, to ano,“ přiznával muž od Horské služby. „Mají-li však ti dva ubožáci ještě nějakou naději, pak tedy jen tuto noc.“

„Zdá se mi,“ ozval se Karel, „že tím je vyřešeno, máme-li hledat dál.“ Otočil se k nám. „Co tomu říkáte?“

Souhlasili jsme.

Pod námi se teď ozvalo volání: „Stan zmizel!“

„Ještě tohle! To celou věc pěkně zkomplikuje,“ řekl poručík. „Při tom svinském počasí se teď lidi nebudou ani mít kde trošku ohřát. A kdy to všechno skončí, to nikdo neví.“

Myslil tím zřejmě i hledání, i počasí.

„To je pravda, to je pravda,“ přitakával Karel. Nedal se však zmást. „Jestli ti dva pod lavinou ještě žijí, slyší každé naše slovo, každý náš krok. Zbavíme je poslední naděje, když tady nahoře nastane ticho. Nemůžeme toho nechat.“

„Mohou psi po tolika hodinách vůbec ještě zachytit stopu?“ ptal se náčelník Horské služby.

Měl jsem dojem, že neví, co si má o naší práci myslit.

„Lidský pach potřebuje nejmíň dvě hodiny, aby se dostal na povrch,“ vysvětloval Karel, „a pak tam zůstane. Pro to si nemusíme vůbec dělat starosti.“

Přesvědčil je? Tahle první akce byla zatracená záležitost.

„Nechte nás hledat dál,“ ozval jsem se a strčil jsem do Honzy Siebena. „Pojď!“

Popadli jsme psy za vodítko a posvítili jsme si baterkami na své staré stopy. Karel a Max přišli s Hassem a Alfou za námi. Slyšel jsem, jak Max povídá: „Všecko potřebuje svůj čas. Až poznáte, co naši psi dokáží, bude se nám s vámi mnohem líp spolupracovat.“

Hlava mi šla kolem. „Ukaž, co umíš, Gambo, ukaž jim to!“ V duchu jsem ji doslova zapřísahal. Když jsem jí pak dal znovu povel a ona mě rychle a s radostí poslechla, říkal jsem si: Ba ne, ty jsi ten pravý kůň. Vydávala ze sebe opravdu všechno, co mohla. Vynutit se nedá nic.

Když však nás Max s Karlem opět vystřídali, znovu jsem zapochyboval. Nic z toho nebude, psi nic nenajdou. Nejsou ještě dostatečně vycvičeni – nebo my jsme něco zkazili, anebo – bůhví! Je to očividný neúspěch.

Potřeboval jsem cigaretu. Hořící sirka vystačila i na to, abych pohlédl na hodinky. Přesně půl jedné. Podupával jsem na místě, abych si zahřál nohy. Honza Sieben nemohl nažhavit svůj zapalovač. Nechal jsem ho škrtat naprázdno, byla to ode mne špinavost. Honza nadával. Pochopil jsem, že potřebuje zapalovač jako hromosvod, na němž si vyleje zlost za své zklamání. Nakonec jej vztekle zahodil do sněhu. Popošel jsem k němu a přidržel jsem mu zápalky pod nosem. Museli jsme se oba zasmát.

„Je to pitomost, chováme se oba jako blázni,“ řekl jsem. „Co jiného jsme taky mohli očekávat?“

„Máš pravdu, jen se podívej na ty psy,“ přitakal Honza. Gamba a Krystal leželi roztaženi na boku, jazyky vyplazené, vyčerpáni, dýchali celým tělem. „Nepomyslel jsem si, že je to takhle sebere,“ poznamenal.

Dřepl jsem si ke své obryni. Mezi srstí měla chuchvalce sněhu. Honza hladil Krystala. Jak rádi bychom je ušetřili zklamání. A právě v tomto okamžiku se to stalo! Gamba zdvihla pojednou hlavu, překulila se na břicho, nastražila čenich a začala šmejdit po sněhu. Zastavila se, zavětřila v polokruhu, zase se plazila, opět zavětřila – a už stála na bězích! Tu vyskočil i Krystal a běžel vedle Gamby. Teď už nezvedali čumáky ze sněhové přikrývky. Honza a já jsme je sledovali.

„Ty,“ ozval se Honza a zafrkal.

„Ticho!“ sykl jsem.

Deset dvanáct metrů postupovali oba psi před námi. Bylo nám jasné, že chytili vítr. Krystal zůstal stát, Gamba pokračovala dál, dva metry, ještě metr navíc, čenichem zajela do sněhu, otočila se v kruhu, pak zvedla hlavu a hlásila. Krystal k ní přilétl. Zavětřil, zahlásil – a začal hrabat. Jako posedlí vrhli se na ten pach. Strhli jsme si s Honzou batohy se zad. Zkřehlýma rukama jsme rozpínali řemínky a vyndávali své sondy. Otáčivým pohybem jsem vtiskl tenounkou ocelovou tyčku do sněhu. Honza mi svítil, abych mohl rychleji našroubovat další nástavný díl. Tiskl jsem sondu dál, otáčel, otáčel… zmizela, aniž kladla odpor. Našrouboval jsem další díl.

Za námi se rozsvítilo. Karel a Max uslyšeli naše psy. Přiběhli k nám s Alfou a Hassem a svítili baterkami.

„Hledej v lavině, Alfo!“

„Hledej v lavině, Hasso!“

Oba psi zahlásili a hrabali.

Našrouboval jsem třetí nástavec. Také Max a Karel pracovali se svými sondami. Vtiskli je však jen na metr hluboko do sněhu a hned nato připustili psy k proraženým otvorům. Zvířata byla stále rozčilenější. Tlačil jsem do sněhu čtvrtý nástavec. Když byl napůl vevnitř, sonda se zachytila. Opatrně jsem jí na místě otočil a stejně opatrně jsem ji pak vytahoval ven. Čtvrt metru ode mne sondoval Honza. Narazil na odpor ve stejné hloubce. Konečně jsem svou sondu vytáhl celou ven. Dole na háčku visel kousek látky. „Kalhoty lyžáky,“ pravil Karel. „Tady musíme hrabat!“

„Haló! Haló!“ Max křičel, co mu hrdlo stačilo. „Pojďte sem! Našli jsme je!“

Teprve teď, když to slovo vyřkl, jsme to všechno pochopili. Našli jsme je. O chvíli později nás obklopili četníci a lidé z Horské služby. Viděli, jak pilně psi hrabou.

„Sondovali jste tady?“ ptal se poručík.

„Sondovali. Asi třiapůlmetrová sonda naráží na odpor.“

Odvolali jsme psy. Teď jsme už neměli co dělat. Teď byli na řadě jiní. Kopali, jak nejrychleji se dalo. Ptali jsme se sami sebe, zda jsme našli oba zasypané, nebo jen jednoho. Ale psi potřebovali odpočinek natolik, že jsme je hned zase nemohli nasadit k hledání. Sedli jsme si do sněhu, kouřili jsme a vytáhli jsme z batohu termosky. Kávu jsem měl už jen vlažnou, ale vzpružila mě. Nikdo neřekl o našem úspěchu ani slovo. Bylo jasné, že jsme měli radost – a jakou radost! Ale akce ještě neskončila. Přišli jsme na pomoc včas?

Brzy jsme se to měli dovědět. Když se mužstvo prokopalo k zasypanému, neudrželi jsme se stranou. Karel, Honza a já jsme pokročili k okraji výkopu. Max chtěl zůstat u psů.

Pod námi odhrabávali teď sníh velmi opatrně. Kdo měl světlo, držel jej vysoko, aby co nejvíce osvětlovalo jámu. Viděli jsme tam ležet něco tmavého. S každou vyhozenou lopatkou sněhu se ta skvrna zvětšovala. O něco později vyhrabali horní část těla zavaleného. Zdravotník z Horské záchranné služby si k tělu přiklekl a odstraňoval rukama sníh okolo jeho hlavy. Ani slovíčko nepadlo, natolik jsme byli lidé. Pak se zdravotník obrátil: „Honem hrabte dál! Žije, ale je v bezvědomí.“

Žije! Jak nám v tom okamžiku bylo, o tom jsme nikdy moc řečí nenadělali. Vím však, že bychom si byli nejraději padli okolo krku a objímali i naše psy.

Dole ve výkopu pracovali ostošest a konečně byl zasypaný zcela uvolněn. Dva četníci ho popadli a vynesli ho nahoru na lavinu. Nechali ho volně viset hlavou dolů a opatrně jím třepali, aby mu voda ze sněhu mohla vytéci z nosu a z úst. Pak ho položili na plášť a zdravotník zaváděl umělé dýchání z úst do úst.

„Kdyby nám ta druhá lavina nesebrala stan,“ stěžoval si. „Kde teď vezmeme sanitní saně? Ten člověk musí do nemocnice, co nejrychleji do nemocnice.“

„No tak ho tam přeneseme,“ poznamenal jeden četník.

„To nepůjde, má zlomeniny.“

Náčelník Horské služby pravil: „Někdo zajede do Moserovky, tam mají telefon. A do té doby se o něho musíš postarat.“

Nic jiného nebylo možné. Vyhledal ze svých mužů jednoho mladšího chlapce. „Řekneš prostě, že nám lavina sebrala stan, a dole už budou vědět, co všechno potřebujeme. Řekni, aby přivezli dvoje záchranky a ať dovezou nahoru autem taky doktora. Ale aby nás uchránili od jakéhokoli procesí čumilů.“

Počítali jsme, jak dlouho bude trvat, než auto doveze záchranné saně do hor a než se dostanou až sem: nejmíň čtyři hodiny, když bude všechno klapat jako po drátku.

„Měli bychom mít letadlo,“ povzdychl si náčelník Horské služby, „vrtulník nebo něco podobného.“ Pak se obrátil na Karla: „Nebylo by to pak snazší i pro vás a pro vaše psy? Byli byste rychleji na místě neštěstí.“

Nevěřil jsem svému sluchu. To bylo uznání! Osvědčili jsme se. Nepotřebovali jsme, aby nám potřásali rukama a řečňovali. Že počítají s našimi psy, že jim věří – to jsme potřebovali.

Poručík od četnictva se teď vmísil do rozhovoru: „To letadlo, to bychom snad prosadili, kdyby…“

V tu chvíli na nás zdravotník vyjel: „Ticho, buďte ticho!“

Svezli jsme pohledy na vyhrabaného. Oči měl otevřené a pohyboval ústy. Zdravotník se schýlil až těsně k němu. Když se opět narovnal, sděloval nám: „Ptá se po tom druhém.“

Najednou jsme si s hrůzou uvědomili, že tady někde leží ještě jeden člověk. A v touž chvíli jsme znovu začali hledat.

„Gambo!“ – „Hasso!“ – „Alfo!“ – „Krystale!“ Psi byli ihned u nás. Aniž jsme se domlouvali, pustili nás muži napřed. Jen dva zůstali při nás, aby nám posvítili. Nikdo nezačal sondovat, každý čekal, dokud pes nepodá hlášení.

Sestoupil jsem s Gambou do výkopu a ponechal jsem jí vlastní vůli. Prohledávala výkop po celé jeho délce a přitom se tiskla napravo. Znovu a znovu tlačila v pravé stěně čenich do sněhu.

„Honzo!“ zavolal jsem nahoru, „nasaď Krystala napravo! Sondujte napravo! Přijdu tam taky.“

Když jsme vylezli, natlačila se Gamba za Krystala, vracela se však a běhala svými známými hákovitými cestičkami. Karel rozhodl, aby Hasso a Alfa byli nasazeni současně s námi. I když každý zával lavinou probíhá jinak, byli jsme přesvědčeni, že v tomto případě musí druhý zasypaný ležet docela blízko.

Ale zmýlili jsme se. Gamba a Krystal nás vedli nahoru k pravému okraji laviny, Hasso a Alfa je následovali. A celá rota mužů se prodírala nelítostnou temnotou a jejím necitelným povětřím stále za psy a každý se obíral svými vlastními úvahami, doufali, pochybovali, byli si jisti. Zase jsem zaslechl, jak kdosi prohodil: „Ty psiska jsou ale pitomý!“ Zdálo se mi, že je to tentýž hlas, který pár hodin předtím hovořil o „těch psiskách“. Mohla mi prasknout žluč vzteky.

Ale nedošlo k tomu. Všichni čtyři psi hlásili. Hasso, Alfa a Krystal už hrabali, když jsme k nim dorazili. Jen Gamba ležela na sněhu a štěkala. Mžourala, když svítilny a baterky zasvítily na její místo. Kolem ní odlétával sníh pod psími tlapami. Gamba se však nehýbala. Znovu a znovu nořila čenich do sněhu a hlásila. Mužstvo přineslo sondy. Nevím, co mě natolik osmělilo, že jsem zvolal. „Kopejte tady, kde leží moje fena!“

Karel si mě ostře změřil a něco zabručel. Asi mu to bylo příliš. Sebral jsem mu sondu a zastrčil jsem ji do sněhu mezi Gambinými prackami, točil jsem jí… pak jsem našrouboval první nástavec, zavrtával jej hlouběji… nechal jsem si podat druhý, zastrkával jej dál… a po několika centimetrech byl konec. Všichni to viděli a Gamba ležela ještě na témže místě a hlasitě vyla. Dokud na tom místě hrabali lopatkami, nechal jsem ji tam ležet, pak jsem ji odtáhl. A přesně tam, kde ležela, vyhrabali zasypaného, nachlup přesně tam. Byl také naživu, dokonce byl při vědomí. Později jsme se doslechli, že to byl zkušený alpinista, který se dovedl lavinám bránit. Jako by plaval, vzdoroval pažemi sněhovým záplavám.

Myslím, že tu noc nebylo šťastnějších lidí nad Maxe, Honzu, Karla a mne. Seděli jsme ve sněhové závěji, kouřili jsme a vykládali. Byli jsme opravdu nafoukaní. Psy jsme měli mezi sebou. Gamba ležela s hlavou položenou na mých kolenou a spala.

Nedaleko od nás si vyhledalo několik mužů z Horské záchranné služby místečko. Bavili se a poslali taky něco z hovoru na naši adresu. Moje obryně najednou vyskočila, jako by ji vosa píchla. Zlostně zavrčela, a než jsem si to mohl srovnat v hlavě, byla u těch mužů, jednoho z nich napadla a povalila do sněhu. Utíkal jsem za ní a odtrhl jsem ji od nich.

„Zatracený psiska! Mizerný svinský psiska!“

Nemohl jsem tomu muži zazlívat, že se tak rozzuřil. Ale když jsem slyšel jeho hlas, svitlo mi. Gamba dala za vyučenou tomu, co od počátku nemohl naše psy vystát. A ačkoli mu pořádně natrhla kaťata, nemohu dodnes v sobě potlačit hrdost na to, jak se k němu moje obryně zachovala.

Akce v příštích létech se příliš nelišily od této první. Vždycky jsme však nepotřebovali záchranné sáně jako tuto první noc. Často, bohužel příliš často postačila prkýnka, na nichž svezli mrtvé. Kolikrát jsme byli v horách celé dny; na letadlo jsme si však museli počkat celé dvě zimy. Teď máme dokonce vlastního pilota. Martin s námi vzlétá často i cvičně, protože psi se musí naučit chovat v kovovém ptáku.

Jak to všechno dopadne s Aladinem? Ten chlapák se na posteli stále víc a víc roztahuje. Tlačí mě až ke stěně. A jak mě zahřívá. Teď si dokonce požvykuje a protahuje se. Myslím, že je spokojen. Já taky, dokonce moc.

7

Jak to přijde, že je mi zima? Ležím přece v plavkách na sluníčku a…

„Přines sníh, Bertíku!“

Protřu si oči a vidím, jak Andi stojí u mé postele. V rukou drží přikrývku a vrtí hlavou.

„To ses zakuklil k zimnímu spánku, Dlouháne?“

Napřed mu vytrhnu přikrývku. „Ty sadisto!“ Teď vidím, že dveře do chaty jsou dokořán otevřeny. Ještě tohle! „Vy sadisti!“ Přitáhnu si přikrývku až pod nos.

„Všechno je promyšleno, abychom tě zachránili od spavé nemoci,“ sděluje mi líbezně Andi. V tu chvíli přichází Bertík s hromadou sněhu.

Bleskem vylétnu z lůžka, skočím k němu a plácnu mu odspodu do rukou. Sníh se mu rozprskne po obličeji.

„Náš Dlouhán vede jedna nula!“ zvolá Gusta. Postává tu se založenýma rukama a směje se z plna hrdla.

Bertík se shýbne, sebere sníh a míří na mne. Uhnu a koule zasáhne do břicha Andiho, který stojí za mnou.

„Plný zásah! Přesně do kotle!“ křičí Gusta nadšeně.

„Koulovačky je možno sváděti před chatou, rozuměli děťátka?“ řve Max.

„Přineste sníh!“ překřikuje ho Toník.

V tu chvíli vstupuje Karel se dvěma kbelíky plnými sněhu, ale Max ho hned odtud vyhání. „Ti jsou schopni všeho a rozpoutají tu bitvu. A já abych to potom po nich uklízel.“

Jako divoká smečka vtrhnou najednou dovnitř psi. Naše šarvátka zřejmě přerušila jejich ranní procházku. Aladin je v čele. Stane a po řadě nás přehlíží, kdežto ostatní hledají své pány. Je vidět, jak je bezradný. Chudák, pořád vězí mezi dvěma mlýnskými kameny, neví, komu vlastně patří.

Andi zřejmě uvažuje stejně. Zdvihne najednou ruku, jako by mě chtěl udeřit, a zařve na mne: „Hej, ty, naval peníze!“

Jedním skokem je Aladin mezi námi a vyskakuje na Andiho a vrčí na něho. Jeho výpad se mi líbí, ale jakmile Andi ustoupí, odvolávám Aladina. Poslechne na slovo, ale nespustí už z Andiho zraky.

„Vyhrál jsi, Dlouháne,“ praví Andi. Po straně se na mne dívá.

„Dlouhán se zubí!“

„Dneska se člověk nemůže na nic spolehnout,“ lamentuje Karel za našimi zády a staví kbelíky se sněhem na rozpuštění na zem.

„Co se děje?“ ptá se Andi.

„Viděli jste to počasí? Sněží! A to bylo včera nebe plné hvězd, takže jsme si mohli myslit, že bude celé dny slunečno.“

„Nový měsíc,“ poznamená lakonicky Max. Sevřel mezi kolena mlýnek na kávu a s bohorovným klidem točí a točí. „Pro můj vkus to bylo včera večer na svazích příliš modré.“

Když čtvrt hodiny nato sedíme u snídaně, máme už sbalené batohy.

„Najez se do sytosti,“ domlouvá Andi dobromyslně Bertíkovi, „nevíš, jestli to není tvoje poslední jídlo.“

Bertík si tu radu bere zřejmě k srdci. Počítám, že právě spocíval pátý chlebíček.

Právě když Max nalévá poslední kávu, zaslechneme letadlo. Zaposloucháme se.

„Je to vůbec náš Martin…?“ zapochybuje Toník.

Rychle se shodujeme, protože své letadlo známe.

„Všichni ven, zamáváme mu!“ Gusta je už ve dveřích.

„Ano, to se patří,“ souhlasí Karel. „Aspoň bude Martin vědět, že tu zase jsme, a přijde nás navštívit.“

Vyjdeme všichni přede dveře.

„Při tomhle počasí přijde tak jako tak,“ ozve se Max. Drží v ruce svou červenou šálu a mává. A Andi napíná svou modrou větrovku po větru, jako by si chtěl vydobýt právo vztyčovat vlajku.

Hasso, Alfa, Koňak, Vroni a Dingo se vztyčují na zadních a vřeští. Marko a Aladin se diví, jak divně se chovají jejich kamarádi. Nedovedou si to vysvětlit a štěkají ostošest.

Martin opíše svým letadlem smyčku a nalétá ze strany na chatu. Snese se až dolů, jako by chtěl přistát. Rozeznáváme, že není v mašině sám. Vedle něho sedí Michal, náš druhý horský pilot. Už nás spatřili, mávají, Michal oběma rukama. Také něčím točí.

Už jsou pryč, letí dokola a znovu nalétávají na chatu.

„Děti, to se něco stalo!“ zvolá Karel.

Jsou už skoro za námi, když z letadla vypadne balík a přistane na střeše chaty.

„Vzorná práce. Vnější úprava na jedničku!“ chválí je škodolibě Andi.

Martin zvedl stroj opět do výše a burácí odtud.

Gusta, nejstatnější z nás všech, mě drcne: „Pojď, Dlouháne, jdeme na to.“

Stoupnu si mu na ramena a on mě vynese nahoru. Stačí to právě natolik, abych se vytáhl na střechu. Po kolena ve sněhu, našlapuji jako čáp k jamce a vydolovávám balík. „Postřeh!“ vykřiknu a házím jej Karlovi do rukou.

Stroj se k nám ještě jednou vrací. Zřejmě se chtěli ujistit, že jsme balík našli. Postačí jim, když mě uvidí na střeše. Ano, sviští pryč.

Dole Karel trhá obal. Ostatní ho obklopují. Na mne na střeše si nevzpomene nikdo. Vidím, že Karel odhazuje dlažební kostku a pak rozbaluje kus papíru. Čte nahlas: „Lavinový poplach. Tři němečtí studenti zasypáni. Okamžitě nastupte do akce. Pepa vás čeká na silnici. Letím za vámi. Martin.“

„Člověče,“ ozval se Andi, „to se zrovna hodí!“

„Z jistých důvodů se to hodí vždycky,“ odsekne Karel suše. „Jedem, to chce vypnout trička.“

„To mám slézt komínem?“ ptám se.

„Tak pojď, člověče,“ odpovídá Karel.

Lehnu si na břicho, spustím nohy přes okraj střechy a pomalu sjíždím dolů. „Postřeh!“ vykřiknu, pustím se trámu – a skulím se do tuctu napřažených paží.

Pohyby, které teď každý z nás musí udělat, umíme i ze spaní. Žrádlo pro psy i baštu pro nás zabalit, vyhodit oheň do sněhu, zaklapnout dvířka od kamen, zaháknout okenice – to je práce pro nás, kteří máme sbaleno. Ostatní ještě dobře ukládají své lopatky a sondy. Všechno ostatní, papuče, přikrývky a příbory, zůstává v chatě. A může se vyrazit.

„Rád bych věděl, kde se to stalo,“ poznamenává Toník, když si připínáme lyže. „Taky to mohl napsat.“

„Však se to dovíš,“ řekne Max.

„A co já a Bertík?“ ptám se Karla.

„Bertík a ty? Z Aladina a Marka mám těžkou hlavu. Kdyby aspoň už někdy letěli.“

„Přesto bych šel s vámi, a ty taky, Bertíku, že?“

„Jasan!“

„Ale co psi?“ řekne Karel. „Můžeme se toho odvážit?“

„Škodit to nemůže. Nakonec máme pět spolehlivých. Můžeme s Bertíkem letět jako poslední, takže vás ani nezdržíme.“

Karel neodpoví ani ano, ani ne. Bere si to tedy velmi vážně.

Seřadíme se a vyrazíme. Jsem pevně rozhodnut, že dovedu Aladina až k lavině. A kdybych s ním nesměl letět, pak mě musí Pepa vyvézt nahoru tak vysoko, jak to jen půjde.

Na silnici čeká Pepa s transportérem.

„Kde ta lavina spadla?“ – „Kam nás posílají?“ – „Kdy se to stalo?“

„Napřed nastupujte, honem, honem!“

Sundat lyže, oklepat od sněhu a dovnitř. Vůz už jede.

„Kde přesně to je, nevím. Bylo to zřejmě včera večer. Tři to sebralo. Martin má napilno. Neví, jak dlouho bude moct létat. Svinský počasí, zatraceně.“

Větrovky se nám lepí od sněhu a ten za jízdy taje a prosakuje.

„Tak co, Karle, jak to bude?“ ptám se. „Uděláme to tak, jak jsem ti navrhoval?“

„Pokus se o to. Kdyby vaši psi blinkali, a vy jste přesto chtěli s námi, zaskočí Pepa, že?“

„To se ví!“ přikyvuje Pepa.

„Poletím s Hassem první,“ říká Karel, „po mně Max, pak Gusta, Toník a Andi.“

Sotva se přiblížíme k letišti, vidíme, jak náš stroj stojí na startovací dráze. Ocelové sanice malého sportovního letounu se zdají neohebné a lesknou se v šedavém světle zasněženého dne. Martin sedí v kabince, Michal stojí venku na stupátku.

Pepa dojede tak těsně, jak jen smí. Když se vůz zastaví, je už Karel venku. Hasso se kolem něho nedočkavě motá. O krok napřed před Karlem zamíří k letounu. Lítání je Hassova vášeň.

Necháváme psy v transportéru a jdeme za Karlem. Max si přehodil Karlovy lyže přes ramena, ale Michal už zdaleka odmítavě mává: „S lyžemi nic nepořídíte! Zaletíme s vámi tak blízko k lavině, jak to jen jde, pak zbývá asi hodinka cesty. To vám prozradím, bude to dneska pěkná prácička tam nahoře. Ale pojďte!“

Karel vyleze na sedátko. Hasso naskočí za ním, natlačí se před něho a hned sedí jako vystřižený. Honosně otočí hlavu, jako by chtěl říci: „Podívejte, tak se to dělá!“

Martin nahodí motor. Přihlížíme, jak letoun klouže po startovací dráze, jak ztrácí půdu pod lyžemi a nabírá směr do hor.

Máme počkat v četnické strážnici, než odvezou dalšího. Mezitím rozvěšujeme větrovky přes ústřední topení, pak každý z nás zajde k telefonu, aby podal zprávu o sobě domů. Protože musíme čekat nejdéle, jdeme s Bertíkem do letištní restaurace a nakupujeme pro všechny čokoládu, sušenky a cigarety. Když se vrátíme, tísní se ve strážnici ještě patnáct úředníků alpského četnictva. Mají také letět na místo neštěstí. Nikdo však neví nic přesného.

Michala není vůbec vidět. Dostal telefonický příkaz, aby létal s druhým strojem. Posloucháme povětrnostní službu, která hlásí nebezpečí lavin po celém území Alp, a je nám hned jasné, co na nás čeká.

Po třiceti minutách slyšíme naše letadlo. Maxík se připravuje. Všichni s ním jdeme ven. Martin už přistál a vyklání se z letadla. Telegraficky oznamuje: „Je to obří lavina, její okraje jsou ještě pohyblivé. Velké nebezpečí dalších lavin. Horská záchranná služba v celém okrsku v plné akci. Taky vojsko nastupuje.“

Max se škrábe s Alfou do letounu, a hned se zas roztočí vrtule. Michal zatím připravil ke startu druhý stroj a vzal na palubu Gustíka s Dingem. Teď se strážnice brzy vyprázdní.

Ve třináct hodin čekáme už jen já s Bertíkem. Stojíme spolu u okna a díváme se na víření sněhu. Mluvíme o všem možném, jenom ne o tom, oč se chceme pokusit: nasadit nezkušené, jen částečně vycvičené psy. Je to proti všem pravidlům, ale není někdy nutné zahodit pravidla, když je to třeba? Vím, že Karel nebude mít nic proti tomu, abych se účastnil akce s Aladinem, krom toho nerad postrádá mou pomoc. A Bertík s námi už taky letěl, koneckonců býval u Horské služby. Co však Marko…?

Zcela mimoděk začnu dávat Bertíkovi rady: „Kdyby byl neklidný, vezmi si ho na klín. Je to sice velmi nepohodlné pro oba, ale Marka to uklidní. A stále se s ním bav!“ Bertík přikyvuje. Mohu si pomyslit, jak mu je. Chtěl by jistě tuto neobvyklou zkoušku složit na dobrou známku už kvůli Markovi. „Nejlíp, když poletíš s Martinem!“ povídám.

„Ale to budeš poslední!“

„To je přece jedno.“

Aladin, který byl celou dobu klidný, je najednou pohyblivý a opře se o dveře. Ostře na něho vyjedu, teď musí sekat dobrotu, jinak by to bylo zlé. Provede „k zemi“, hlasitě kňučí, nespustí však dveře z očí. Co to s ním jen je? Slyším kroky. Dveře se otevřou – a v nich stojí Franta Schnür. To mi ještě scházelo!

„Člověče, Franto, cos mi to jen provedl?“

„Přišel jsem si pro Aladina,“ odpovídá.

„Pro Aladina? Poletím s ním.“

„Ty ses docela zbláznil! Ty si myslíš, že připustím, aby se o Aladinovi povídalo jako o psu, který zklamal, a to jen proto, že ty se nemůžeš dočkat? V žádném případě to nedovolím!“

„Francku,“ říkám a nutím se, abych s ním mluvil rozumně, „myslím, že mě znáš už dost dlouho. Nedělám nic bez rozvahy.“

„Co chceš provést, je nepředložené. A nepochopím ani Karla. Celé okolí vás pro vaši přehnanou ctižádost pomluví.“

„Krom nás neví nikdo, jak jsme se psy daleko,“ ozve se Bertík.

„Ták? Ale páni piloti si toho dobře všimnou. A nahoře vám nezbude nic jiného než přiznat barvu.“

„Francku, ty vyvádíš, jako bychom se vydávali nahoru se slepými štěňaty. Mně připadá mnohem horší, že ses tu objevil a že se zase dostáváš mezi mne a Aladina.“

Aladin, který vyskakoval jako blázen na Frantu Schnüra a dostal za to od něho za uši, tu leží jako přibitý. Už se neodváží ani zdvihnout hlavu. Chudák, neví už vůbec, co se vlastně děje.

Pokouším se s Frantou vyjednávat. „Co se může stát? Když to nepůjde v letadle, vyveze nás nahoru Pepa. Když to nahoře neklapne tak, jak si to představuji, vrátíme se. Převzal jsem Aladina do své péče a stojím za ním. A ještě něco, Franto: tam nahoře leží pod sněhem tři lidé.“

Franta hledí mimo mne. „Tak tedy dobrá.“ Šoupe botou po podlaze sem a tam. Je to jeho zvyk, když je rozčilený. Jiný člověk by si hrál s něčím v rukou. Sveze se na židličku. „Je to zatracená záležitost,“ řekne, shlíží na svého psa, ale nepromluví na něho.

Martinův příchod nám ušetří další pro a proti. Bertík si přehodí batoh přes ramena a vykročí s Markem ke dveřím. Nikdo z nás neřekne ani slovo. Franta stojí vedle mne u okna. A co bude potom?

Vidíme, jak Marko naskočil za Bertíkem. Poslušně jako všichni ostatní psi se nacpe před sedátko. Stupátko se zasune, Martin startuje.

„Že jsem sem chodil,“ praví Franta. „Nepomyslil jsem na nic takového. Přišel jsem si pro Aladina jen proto, aby nepřekážel.“

Teď si to ještě vyčítá. „Nech toho,“ říkám. „Co dělá moje obryně? Byl jsi u nás?“

„Nežere, buď stojí u okna, nebo leží na svém místě. Je zrovna tak skleslá jako ten tady,“ a ukáže na Aladina.

Vypravuji Frantovi, jak se jeho pes osvědčil při cvičení. Frantův obličej se pomalinku vyjasňuje.

„Snad to není nesmysl, že ho tam chceš vzít taky.“

Venku to zavrčí. Kdo se vrací? Michal, nebo Martin? – Michal!

„Ahoj, Francku!“

„Dobře dojeď, Dlouháne! – A ty taky.“ Franta se shýbne ke svému psu.

„Aladine, pojď!“ Vycházíme. Aladin vůbec nevyvádí.

Michal se na nás šklebí zpod svého kníru salonního lva. „Tak pojď dovnitř, ty vzdušné kojeňátko, a ukaž, jak pěkně budeš blinkat!“

„Nemaluj čerta na zeď,“ ozvu se a vyšvihnu se vedle Michala. „Hop, Aladine!“ Je naráz u mne. Vtěsnám si ho mezi nohy. „Sednout!“ Aladin zkamení. Tento tón ho děsí. Neodváží se dokonce ani otočit, když zasunuji stupátka. „Sedět, sedět, Aladine! – Hodný pejsek!“ Netuší, že právě takhle musí zůstat sedět, dokud stroj nepřistane.

Když motor naskakuje, cukne mu hlava. „Sedět! Sedět!“ Ten strašný okamžik! Něco takového nelze popsat. Nepouštím ho ani z rukou, ani z očí. Teď musí mé ruce snést. Popadl jsem ho pevně za prsa a hřbet, abych ho zvládl, kdyby se snažil vyskočit. Michal táhne stroj do výšky, tlak mě cpe do sedátka. Aladin staví slechy, ale nestřečkuje. Mluvím s ním. Stále slyší moje „hodnej pejsek“ a „sedět“. Když se letoun srovná do vodorovné polohy, otočí Aladin hlavu a pohlédne na Michala. Ne zrovna moc přátelsky. Michal se směje na plné kolo. „Ty můj začátečníku! Čuchni si, já smrdím taky jako tvůj páníček.“ Podrží mu ruku před čumákem. Aladin se lhostejně odvrátí. Na toto němé „děkuju, nechci,“ odpovídá zpražený Michal přátelsky: „Prosím, není zač!“

Za okénky kabiny běsní sníh. Jako by byly přitahovány, ženou se vločky na skla, přilepují se a stékají po vytápěných okénkách. Aladina to zcela zaměstnává. Položí čumák na sklo a frkne. Pak si lízne, frkne, zase si lízne. Chtěl by vločky chytit. Zabavuje se tím. Jsem však rád, že se na to upjal. Jinak se zdá, že ho ten těsný prostor už nebude děsit.

„Chceme tam s vámi udržovat spojení, pokud to jen půjde,“ sděluje mi Michal. „Ale počítám, že to brzy skončí. Hlásili bouři. Kdoví jak dlouho budete moct hledat.“

„Počkáme. Máš představu, jak je ta lavina hluboká?“

Michal zavrtí hlavou. „Nemohli ji ještě proměřit, ale odhadují ji na takových deset metrů.“

„Ó jé…!“

„Pozor, držte se!“

Houpáme se, pak se propadáme jako na horské dráze. Je to protivný pocit, jako by někdo člověka boxoval do žaludku.

„Zase ty zatracený vzduchový díry,“ kleje Michal. Zachytil mašinu a táhne ji znovu do výšky. Aladina to mrštilo napřed na mé nohy a pak dopředu ke stěně kabinky; chtěl by vstát. Stlačuji ho dolů. „Sednout, Aladine!“ Spotřebuji všecku svou sílu, abych ho donutil ke klidu. A když se mi to podaří, propadneme se znovu. Aladin je zřejmě přesvědčen, že za to všechno může Michal, a tak na něho štěká.

„Jen si posluž, maličký,“ podotkne Michal, „aspoň zůstane naše klícka čistá.“

„Ty máš ale nervy,“ říkám.

„Zaplaťbůh! Ale ty taky.“ Naráží na můj optimismus vůči Aladinovi. Aladin je už zase čerstvý a pokouší se chytat sněhové vločky. „Tak jsme tady,“ hlásí Michal. Sestupuje a opírá se rameny o sklo kabiny. „Dávej pozor, ukážu ti tu lavinu.“ Z vánice hrozivě blízko nás vystupují horské svahy. „Tamhle je ten průsmyk!“ Michal ukazuje šikmo dolů. „Vidíš tu kotlinu? Tak přibližně vpůli. – Ano, tamhle. Tam odtud sjela. A odtud přímou linkou dolů – už to vidíš?“

Vidím obrovskou sněhovou plochu, rozvalenou mezi strmými skalními stěnami. A už jdeme dolů. Zaklesnu obě ruce pod Aladinovým krkem na prsou a táhnu ho k sobě. Je zcela klidný. Mohu si dovolit sledovat oknem, jak se všechno proti nám řítí: svahy – zledovatělé potvory – přistávací plocha. Michal s námi dosedá proti svahu, aby stroj potřeboval méně místa na dojezd.

„Kdybych byl pan učitel, dostal bys ode mne jedničku!“ neodpustím si.

„Tady ten taky,“ poklepe Michal Aladina po hřbetě. „Tak se teď čiň zrovna tak dobře!“ Aladin si to nechá blahovolně líbit.

Vrtí sebou a štěká. K našemu letounu přibíhají muži. Jsou to jistě lidé z Horské záchranné služby. Je tu taky jeden pes. Ale to je přece Marko! Vysunuji stupátko. Aladin se prosmýkne ven. Marko mu vyskočí vstříc.

„Čekals na mne, Bertíku?“

„Čekal, a ti tady taky.“ Bertík ukazuje na muže.

„No, tak nás tu máte.“ Michal mi vytáhne batoh zpod svého sedadla. Vystupuji. „Nazdar, Michale!“

„Nazdar! Ať se vám to podaří, vám všem!“

Lopatkáři, tak říkáme v naší partě mužům z Horské služby, se seřadí a vyrazí. Bertík a já jdeme jako poslední. Zabloudit nemůžeme.

Stačí jen našlapovat do stop – hlubokých až po kolena –, které po sobě zanechala předchozí četa. Vzpomínám si, že Martin hovořil o dobré hodince pochodu. Hezky se při tom zahřejeme.

Když se vzdalujeme od přistávací plochy, slyšíme, jak za námi Michal manévruje. Zůstávám stát. Obrací stroj, klouže dolů po sněhovém poli, nabírá velmi rychle rychlost – a rozletí se. A to všechno v krkolomném tempu.

„Sakramentský chlapík!“ ozve se Bertík.

„Tak, tak, riskuje všecko. Martin je mnohem rozvážnější.“

Cupáme zas za ostatními. Tady, osm set metrů vysoko, to nijak zle nefouká. Suneme se – chvíli nahoru, chvíli s kopce – rozbrázděným terénem k lavině. Krátké přestávky nastanou jen tehdy, když předák šlápne vedle, zaboří se do sněhu a musí se z něho zase vyhrabat.

Čím blíž přicházíme k lavině, tím jsou Marko a Aladin pozornější. Jsou už opravdu tak zralí? napadá mě. To by museli být zázrační psi. Anebo pociťují neklid, který vyvěrá z nás? Žádné skotačení ve sněhu, jako stroje ťápou vedle nás. Když se teď potřebuji na okamžik zastavit a oddychnout si, objevím pod naší stezkou lyžařskou chatu. Zdá se, že tam mají hodně práce. Rozeznávám četníky a četu lopatkářů. Chata je zřejmě naše pevná základna. To není špatné.

Jak daleko to ještě máme? Uběhlo už jistě čtyřicet minut. Stejným směrem, jakým postupujeme vpřed my, pohnuli se taky muži dole pod námi. Tak tedy dál. Mnohdy rozvine sněžný vír mezi námi svůj závěs nebo mi zasněžené skalisko zastře výhled. Je podivuhodné, pomyslím si, jak ze všech přístupných míst nastupujeme proti té nebezpečné sněhové hmotě, nehlučně, jako bychom se plížili, abychom přelstili tu zubatou. Náš náčelník se zastavil. Jeden po druhém ho docházíme. Dorazili jsme na skalní útes.

Pod námi leží lavina.

Stíráme si sníh s obličeje a hledáme její začátek a konec. Jsem přesvědčen, že tu není nikdo, kdo by v prvním okamžiku nebyl bezradný.

To máme v těchto spoustách sněhu najít tři lidi?

8

„Jsem pro to, abychom se drželi co možná nejvýš,“ navrhuji, „četa před námi sestoupila příliš hluboko a svezla se ošklivě dolů.“

„Ve vyšlapaných stopách ale máme své jisté,“ namítne jeden lopatkář.

„Své jisté?“ odporuji. „Co je vůbec jisté v takovémhle terénu? Ani krok. Podívejte se na ty díry, co se do nich probořili. Museli si z nich pracně pomáhat ven. Trvám na svém: postupovat co možná nejvýše. Tady je taky nejmíň nového sněhu a všecko, co se nedrželo pevně podkladu, strhl proud laviny s sebou.“

Mužstvo souhlasí.

„Kdybyste dovolili, šel bych se psem do čela. – Kupředu, Aladine!“ Pohlédne na mne, jako by mi dobře nerozuměl. „Tak honem, vpřed!“

Potom kráčí o dva kroky napřed. Capu za ním, sleduji pozorně, kde zapadá nejhlouběji, a vyhledávám si nejlepší stopu. Odvažuji se dokonce i toho, že ho vysílám napřed, aby pro nás vyhledal nejbezpečnější cestu. A tak mě napadá, že vždycky posíláme psy napřed, když nemáme jistotu – od té doby, co psi s námi lidmi žijí. Ať už je to při lovu, stopování, jako pomocníka hlídačů nebo pastýřů, když ho místo sebe strčíme na operační sál nebo do vesmírné lodi, anebo tady, kdy nám má vyhledat místo pro příští krok – vždycky musí pes napřed.

Aladin se stále za mnou točí, žádné otočení ovšem neznamená, že by se chtěl vrátit za mnou, je to jen rychlý pohyb hlavou, aby se ujistil, že jdu za ním. „Kupředu, Aladine! – Hodný pejsek!“ Mám radost, jak vážně bere svůj úkol.

Teď se mi zdá, že váhá pustit se dál. Obezřetně našlapuje předními prackami. Tak tedy pozor. Vystoupím o půl metru výše a obcházím nejisté místo. Nemohu se však hned zbavit pohledu váhajícího psa. A jako bleskem se mi vynoří vzpomínka. Možná že k tomu dopomáhá, že Aladin je natolik podoben své matce. Je tomu už rok, a zase skoro táž situace jako tehdy. To jsme se zpozdili, přešli sněžné pole a postupovali jsme podél jakéhosi hřebenu. Gamba a já jako první, jako vždycky. Váhala, pocítil jsem, že se nechce odvážit dalšího kroku, a pak stanula. Než jsem ji však mohl zavolat zpátky, rozběhla se dál. Ještě teď slyším ten sykot, s nímž se podklad odtrhl a strhl mou fenku do hlubin. Bylo to dva metry přede mnou.

„Aladine, kupředu!“

Když dohlédnu na konec lavinového pole, začnu sestupovat. Dostáváme se dolů jen pomalounku, ale nechci nic riskovat. Kdyby se totiž sněhová hmota uvolnila, bylo by to pro mužstvo dole nebezpečné. Pokud mohu místo vzhledem k rozsahu laviny přehlédnout, vypravili sem už početnou posádku. Na okraji laviny, kam jsme zamířili, rozeznávám hustý řetěz mužů. Již sondují. A teď už nás zpozorovali. Ukazují na nás.

Nevidím žádného z ostatních psů. Karel zřejmě čeká, až budeme všichni; hned však tento dohad zavrhuji – tady přece nebudeme cvičit. Ostatně lavina je tak široká, že není vidět všechny čety.

Když dorazíme dolů, uvědomím si, že jsem na posledním úseku nasadil pořádné tempo. Ze všech se kouří. Je to vždycky tak: jakmile víš, oč jde, jednáš podvědomě rychleji.

Bertík a já se oddělujeme od lopatkářů, kteří se shánějí po četě z jejich vesnice. Ptám se, kdo je náčelníkem této akce, a dovídám se, že na protilehlém okraji laviny je prý četnický podplukovník Wedemeyer a tam taky že nasadili psy. Pro nás to znamená: dál, napříč lavinou!

Sníh je upěchovaný, tvrdý jako palubky. Po dřívějším probořování se teď jde lehko, jako by z nohou spadla váha. Ale půjde v něm hrabat?

Za námi postupují alpští četníci. Zdá se mi, že je to oddíl, který jsme viděli shora.

„Proč chtějí všichni hledat na témž okraji?“ ptá se Bertík.

„To se brzy dovíme.“

Lavina před námi teď stoupá. Musíme zase našlapovat. Lavina se rozdělila a zasypala dvě kotlinky. Hledám úval, z něhož sjela. Dohlédnout jej nemohu, ale podle toho, jak prudce se lavina táhne do výše, odhaduji, že je vzdálený asi dvě stě metrů. Oba naši psi se chovají nezvykle dobře. Ačkoli se k nám přibližují ostatní muži, psi jdou vedle nás, aniž se otočí. Zřejmě vzali všechnu výjimečnost situace dávno na vědomí a já bych se tomu už neměl nijak divit.

Jsme teď tak vysoko, že můžeme přehlédnout druhou půli laviny. Na první pohled odhaduji, že tu již pracuje na čtyřicet lidí. Vidím i naše psy. Hledají ve skupinách po třech. Tamhle jsou kluci Berntalerovi a Andi. Co nejrychleji se spouštíme dolů. Marko se pojednou utrhne a sviští jako střela odtud. Objevil Karla a Maxe, spíš taky Hassa a Alfu. Bertíkův hvizd ho volá nazpátek.

Karel stojí s podplukovníkem Wedemeyerem a dvěma dalšími muži.

„Ještě dva psi z vaší skupiny, pane Wintere?“ vítá nás podplukovník. „Výborně.“

Karel mě zapřísahá pohledy. Tak nás pro všechny případy předem neohlásil. „Nebudeme nic povídat,“ ujišťuji ho v duchu, „uvidíš, že všecko půjde podle pravidel, jinak bychom tu taky nebyli.“

„Kde ty dva psy nasadíte, ponechávám vašemu rozhodnutí, pane Wintere. Situaci znáte víc než dobře.“

Jeden ze dvou mužů, jsou to zřejmě vedoucí skupin Horské záchranné služby, se na něho dívá netrpělivě, patrně jsme vpadli doprostřed porady.

„Je naprosto možné, pane podplukovníku, že pohřešovaní leží v jiné části laviny. Vždyť my ani nevíme, ze které strany přijeli.“

„Ano, to bohužel nevíme. Přesto bych vás prosil, abyste se řídili podle mých pokynů. Ti tři byli zkušení lyžaři, jistě se pokoušeli lavině uniknout. Jistě to však nebylo na nějakém útesu. Proto přichází v úvahu jako první naleziště tato část laviny. Krom toho vám mohu sdělit, že každou chvíli musí dorazit sto příslušníků spolkové armády. Polovina z nich bude sondovat tam.“

Tohle mi z porady dostačuje, a proto odvolávám Karla stranou. „Kdo z nás má jít ke které skupině?“

„Zůstaneš s námi, Bertík půjde za Andim a za Berntalerovými. Bertíku, počkáš tady, dokud nebudu mít přestávku.“ Karel pohlédne na hodinky. „Za čtvrt hodiny vyrazíme znovu – potřetí.“

Oddychová přestávka nám jen svědčí. Můžeme teď vyprávět Karlovi a Maxovi i o našem letu. Já sám ještě nevím, jak jej snášel Marko. „Když Martin zamířil se strojem do výšky,“ povídá nám Bertík, „a my jsme byli vtlačeni do sedátek, sevřel jsem Marka mezi nohama. Když jsem se potom snažil povolit kolena, začal se mi zase vrtět. Co mi zbývalo jiného než ho zase sevřít, dokud jsme nesestupovali. To vám povídám, belhal jsem se z letadla jako stará babička. Ale vidíš, Karle, můj pes lítat dovede.“

Jsem rád, že Karel má radost a netlumí Bertíkovu hrdost. Záleží nesmírně na tom, nese-li si člověk s sebou do akce určitou dávku sebevědomí, nebo ne.

„Slyšel jsem prve výklad náčelníka akce, Karle,“ ozvu se. „Máš stejný názor na věc?“

„Ano, naprosto shodný.“

Drcnu do Maxe. „Co ti říká dnes tvůj pocit? Bude to trvat dlouho, nebo…“

Max se zatím posadil mezi psy, jednoho po druhém hladí. „Rychle to nepůjde.“

„Na to není třeba žádný pocit,“ brumlá Karel, „to dá každému rozum.“

„A k tomu ještě bez maminky,“ připomíná Max a klepe Aladina po hřbetě.

Karel pohlédne na hodinky. „Musíme na to!“

Zahazuji cigaretu do sněhu. Max vstává, psi plni očekávání zdvíhají hlavy. Marko je zklamaný, že nemůže taky s nimi. Rozčileně se otřepává a přešlapuje z ťapky na ťapku.

Naše skupina prohledává levý okraj laviny, druzí zůstávají na pravé straně. Musíme projít okolo podplukovníka Wedemeyera, který stále ještě probojovává svůj názor. Obcházíme řetěz dvaceti lopatkářů, zavádíme psy na nejvzdálenější okraj a udělujeme jim povely.

„Hledej v lavině!“

Aladin se připojuje k Alfě a drží se jí po boku. Po chvíli se však osamostatní a spolehne se na vlastní čich. Na jeho soustředěném jednání vidím, že ho cele zaujalo. Ani nezvedne hlavu od sněhu, ani se po mně neohlíží. Jestlipak cítí, že tady nejde jenom o nějakou zahrabanou bundu? Ale jak dlouho to vydrží, zůstává pro mne ještě otázkou.

Aladin postupuje přímo, pak zahne doprava, v půlkruhu se vrací zpátky na svou starou stopu, znovu postupuje přímo, teď zahýbá ve větším úhlu. Psi se sunou po lavině stále výš a výš, my se plazíme za nimi. Nemusel jsem dávat Aladinovi žádný další povel. Pracuje nádherně!

Teď Karel přivolává zpět Hassa, který postupuje jako první, a dává mu prohledat Aladinovu stopu. Zlobí mě to, ale neprotestuji. „Jen si to prověř,“ myslím si, „však uvidíš, že tu nic nenajdete.“ Když Hasso přiběhne blíž k Aladinovi, můj pes se zastaví. Vidím, jak se mu ježí srst na hřbetě. Karel rozumně Hassa odvolává a dává mu znovu povel k hledání.

„Aladin si troufá!“ poznamenává uznale.

Po době určené k hledání se zas vracíme až k lopatkářům. Abychom měli naprostou jistotu, chtěli bychom nechat psy prohledat úsek uvnitř laviny. Vojáci spolkové armády právě dorazili. Vidíme, jak je Wedemeyer rozděluje do skupin. Ukazuje nahoru směrem k nám. Zřejmě mají vystřídat muže od Horské služby, kteří už pracují několik hodin. Nad námi kolem dokola se točí také Martin a Michal. Létají teď s vrtulníkem.

Je deset minut po čtvrté odpoledne, když znovu vyrážíme do práce. Vánice ještě zhoustla.

Bude to opět marná akce tady před těmi vojáky. Zase nastává přestávka pro psy. Soumrak nás přepadá sedmimílovými kroky, zrovna jako by doháněl zpoždění. Při příští akci se při postupu už boříme, a aniž jsme se na tom domluvili, držíme se při sobě. Chlad pociťujeme jen na konci přestávek. Strmá lavina nám dává pěkně do těla.

Nemůžeme určit, zda přicházejí nové záchranné čety, pozorujeme jen jednotlivé skupinky, jak sondují. Naši psi jsou ještě v báječné formě, Aladin taky. Mohu to prohlásit, aniž si něco namlouvám. O čtveřici na druhé straně nevíme nic. Dříve se nám ještě tu a tam objevili, teď však už nejsou vidět.

V osmnáct hodin je naprostá tma. Je hustá vánice a ze severozápadu na nás fičí rázné poryvy. Silné baterky prosvětlí jen nejbližší okolí. Na trhavých pohybech, jimiž si Karel zapaluje cigaretu, poznávám, že je nervózní. Kouří rychle.

„Třeba hledáme na nesprávném místě,“ uvažuje. „Co když leží na druhé straně? To je odporná myšlenka.“

Co odpovědět? Je to pokaždé táž nejistota, která vás zavalí, když se nic neděje. Úplně Karlovi rozumím, je tu přece od dnešního dopoledne. Max, dobrácký, starostlivý Maxík, jemuž nejde o nic jiného než Karlovi, zná řešení. „Karlíčku, pusť nás na hodinu do chaty, to by nám všem sedlo.“

Karel je jako vždy proti. Je mu vždycky zatěžko odpočívat za poplachu delší dobu. Už jsme o tom kdysi hovořili. „Copak vím, jestli právě tato hodina není rozhodující pro ty zavalené?“ odporoval tehdy.

Max se však nevzdává. „Půjdeme – a ty půjdeš s námi. Pamatuj aspoň na psy.“

To je rozhodující. „Ještě jednou na to půjdeme,“ odpovídá Karel, „a pak zapískám i na ostatní.“

Právě jsme vyrazili, když z protilehlé strany laviny jeden ze psů hlásí. To je přece Koňak! A teď štěká druhý. Vroni?

„Vezměte si s sebou Hassa. Jdu tam za nimi.“

Psi chtějí s ním. Hasso a Alfa, staří hledači v lavinách, vědí velmi dobře, co se tam na druhé straně děje.

„Nechcete chvíli počkat?“ ptají se nás vojáci. Podivují se, že hledáme dál.

„Děti, děti, jde tu přece o tři zasypané!“ vysvětluji. „Ti neleží všichni na jednom místě.“

„Jo ták!“

A tak zase nahoru. Sprostý vítr. „Hledej v lavině, Hasso! Aladine!“ – „Hledej v lavině, Alfo!“

Dodržují odstup, postupují však kupředu ve stejnoměrném tempu. Ochotně, radostně a s fortelem. A to při tomhle větru! Jestli na druhé straně skutečně našli prvního, nebude už nikomu z nás počasí ani trochu vadit.

Naše doba hledání minula. „Jsem pro, abychom se stáhli k chatě,“ navrhuje Max.

Beze spěchu sestupujeme, nehovoříme, ze strachu, abychom nepřeslechli Karlův hvizd. Dvakrát dlouze znamená, že našli. Může už být vůbec na druhé straně? Držíme se teď napravo, slyšíme už taky hlasy a vidíme, jak se na jednom místě shlukuje stále více světel. Naši psi se otřepávají, větří své kamarády. Zapomínáme na chatu a přidáváme. Když jsme skoro na místě, vyrazí na nás pes. Marko!

„Dobře jsi hledal!“ Muchlám mu hlavu. „Hodnej pejsek!“

Přichází taky Bertík, poznávám ho podle jeho červené pletené čepice, která na vteřinu ozářena zasvítí. „Tak co?“ volám mu vstříc.

„Zlomená lyže!“

Zní to jako porážka. Předám mu Aladina a hrnu se do houfu. Všichni tam sondují. Ve středu čtyři muži ještě hrabou lopatkami. Andi drží svého Koňaka na vodítku, Vroni dostává právě povel. Dvěma skoky se vrhá do výkopu. Nestojím tak blízko, abych viděl, jak bude reagovat. Chlapi zastrčili lopatky do sněhu. Všichni pozorují psa. Zahlédnu, jak se několikrát vynořuje Vronin ohon. Toník, jehož přede mnou kryje několik mužů, říká: „Tady nic není!“ Když začne tímhle tónem, je si jist. Už to tak je.

„Jsem pro, abychom nechali psy hledat ještě jednou tady kolem. Koneckonců jsme tu našli lyži.“

Tento hlas znám! To je ten člověk s hranatou hlavou, který se odpoledne přel s Wedemeyerem.

„Panebože, co to má za smysl!“ vyjede na něho Karel. „Jestli ti tři měli zkušenosti z hor, jistě se pokusili zbavit se lyží z nohou. Tady už psi hledali – a co tu mohli najít, to tady taky našli. Budou-li zde hledat dál, připraví se jen o sílu. – Moje skupina potřebuje teď přestávku.“ Karel si razí cestu, Toník, Andi a Gusta jdou za ním. „Ať se s ním hádá Wedemeyer, já nebudu!“

Prodíráme se společně k chatě, čím víc se k ní blížíme, tím zřetelněji vidíme tančit jiskérky nad střechou. Klopýtáme přes práh. Teplo a dým z tabáku vyrazí proti nám a na chvíli nás zbaví dechu. Petrolejka bojuje – zřejmě marně – se závoji modrých mlh. Je tu cítit tuk na kůži a mokro. Na podlaze okolo kamen sedí lopatkáři. Ochotně uhýbají na stranu. Rád bych věděl, co při tom převládá, zda horské kamarádství, nebo obava z našich velikých psů.

Praštíme sebou a opíráme se vzájemně záda o záda. Psi setřásají sníh z kožichu, až to stříká, a tlačí čenichy ke kamnům. A pak nás napodobí a natáhnou se. Lopatkáře to zřejmě uklidní. Dva z nich vstávají a strkají nám balíčky s cigaretami pod nos. Teprve teď si uvědomuji, jak mám zkřehlé ruce, sotva mohu cigaretu z balíčku vytáhnout.

Pomalu roztáváme. Teplo se nám příjemně vkrádá do údů. Zapřu se pevně o Andiho široká záda a kouřím se zavřenýma očima.

„Nějaká horká voda by neškodila,“ poznamená Andi. „Rád bych věděl, proč mám takovou žízeň.“

„Na kamnech je hrnec plný čaje,“ odpoví jeden lopatkář.

„Čaj…!!!“ běduje Andi. „Ale tak jo, než umřu žízní.“ Vzdychne si, rozváže batoh a vydoluje odtud pohárek. Taky Max se staví na nohy. Jak je to nakažlivé! Brzy nato srkáme všichni horký čaj a přikusujeme k němu keksy. Psi dostávají hrst sušeného masa a Bertík donese misku se sněhem, aby si psi měli čeho loknout, než zase vyrazíme. Vylizovali už loužičky zpod našich bot.

V první půlhodině každý z nás vychutnává odpočinek. Pak nás to zase chytne. Je možné, že to zavinili lopatkáři, kteří znovu vyrazili. Max se stará o kamna. Supí a hučí jako dělo, až má člověk strach, aby se nerozletěla.

I tady vevnitř se Aladin chová rozumně. Drží se sice trošku stranou od ostatních, ale je docela mírný. Pomrkává napolo přivřenýma očima, co chvíli však zvedá hlavu a hledá mě. Jakmile se přesvědčí, že jsem tu s ním, leží opět pokojně. Teď, když jsme tu sami, můžeme hovořit o tom, jak dobře se naši nováčci drží. Každý z naší party z toho má radost, jako by šlo o jeho vlastního psa.

„Udělejte mi to k vůli a nepřepínejte ty dva,“ napomíná nás Karel. „Mohlo by to pro ně znamenat konec navždy. Jenom žádné falešné sebevědomí, rozumíš, Bertíku?“

Slyšíme hlasy. Blíží se k chatě.

„No, neměli bychom jim uvolnit místo?“ ptá se Max.

„Taky myslím,“ odpoví Karel, „je právě půl jedenácté. Počkáme jen, než dojdou.“

Neodpustíme si legraci, a když se otevřou dveře, necháme psy vyskočit. Všech sedm zaujme bojové postavení.

„Páni!“ vykřikne chlapík, který chtěl dovnitř. Pak už ho není vidět.

„Jsou tu taky dámy!“ žertuje Andi, „ale ani jedni, ani druhé nedají moc na takové uctivé oslovení. Jen pojďte klidně dovnitř!“

Přesto se první jen váhavě odvažují do chaty. Je to oddíl vojáků. Teď tu bude nával a my bychom rádi unikli tlačenici. Nasazujeme si batohy. Počasí se ještě zhoršilo, z větru narostla bouře. Chce nás nacpat nazpátek do chaty.

„Šetřte baterky!“ volá Karel, „pochodně nebudou dneska k ničemu.

Postupujeme těsně jeden za druhým. Štěstí že chodník vede až k lavině. Kolik hodin práce nás ještě čeká?

Dorazili jsme k první části laviny. Dále. Stačí jít za světelnými kužely, které teď můžeme dobře sledovat. Bratři Berntalerovi, Andi a Bertík musí však odbočit. Karel zůstává stát. „Ať vám to vyjde!“ volá na ně. Všichni si na okamžik vydechneme.

„Jestli se nepletu,“ poznamená Gusta, „hrabou se lopatkáři na tom starém místě.“

Postupujeme dále, míříme však šikmo vzhůru. Stoupat přímo není možné, protože zde bychom byli bez ochrany a bouře by se do nás bez překážek pustila přes celou lavinu. Popadla by nás, jako by si s námi chtěla hrát jako s míčem.

Ze středu k okraji nasazujeme psy poprvé k hledání. Musí to být pro ně nesmírně obtížné. Kolik lidí zde přešlo sem a tam a z tolika stop musí psi vyhledat ty pravé. Nejpodivuhodnější pro mne je, že Aladin se ještě ani jednou nedal zmást nebo nehlásil falešně. Už jsem ho podezříval, že jak může, napodobuje, co vidí u svých kamarádů. Ale není tomu tak. Hledá naprosto správně, postupuje, větří, stahuje se napravo, vrací se, zůstává stát, větří ještě jednou a zase uhání.

Po druhém hledání zpozoruji, že Hasso a Alfa si nelehli. Sedí jako připraveni ke skoku, znovu se staví na běhy, sednou a vrtí se. A Aladin se ode mne nevzdálí. Upozorňuji na to Karla a Maxe. Ti stojí u lopatkářů.

„Kdyby to bylo doopravdy,“ říká Karel, „museli bychom se pustit po okraji dolů.“

„A kdy to bude doopravdy?“ ptá se někdo z oddílu.

„Jen se honem nerozběhněte!“ krotí ho Karel. „Je ovšem jasné, že psi jsou neklidní.“

Po přestávce startujeme k třetímu hledání. Teď už cítím všechny kosti. Napřed nezvyklé cvičení včera, a dnes hned nato poplach. Od rána jsme na nohou, a k tomu ta bouře, která nás chce rozmačkat. Teď už nesněží. Ale ta bouře, ďábelská bouře! Karel měl pravdu, pochodně tady nejsou nanic, tady je možno použít jen baterek. Dověděl se od Wedemeyera, že lavina je ve svém středu osm metrů hluboká, na okrajích asi tři metry. Kde asi strhla ty postižené? Nevyslovujeme už žádné domněnky. Každá může být správná, každá však taky falešná. Kdybychom jen našli aspoň jedinou stopu!

Půlnoc již dávno minula. Člověka ovládají nejroztodivnější nálady. Přecházejí jak ručičky na hodinkách. Napřed hubuji na počasí, potom na lidi, kteří mi přijdou do cesty, pak jsem nazlobený na psa, který si to – ví bůh – zaslouží nejmíň. A nakonec mám vztek sám na sebe a mám toho všeho prostě dost. Hned nato se však vzchopím a říkám si, že to je z únavy, ta mi plní hlavu takovými myšlenkami. Nabírám plyn a povzbuzuji psa: „Hodný – hodný!“ Jde mi to zase od srdce.

Jsme vprostřed hledání, když se ozve střelba, červené světlice prolétají vzduchem jako čertíci, které bouře vyhnala odkudsi na sníh. Lavina!

Nejprve je nutno odvolat psy. Pak vyrazíme. Zůstat na okraji, zůstat na okraji! „Aladine – Aladine!“ Jen abys teď neztratil psa! Chci ho popadnout za obojek, chytím však srst na hřbetě. Zavyje. Už ho však držím pevně. Kde se tu vzali všichni ti lidé? To je nás opravdu tolik? Jsem se svým psem ještě na okraji? Tahleta vražedná noc! Klopýtám, padám, zůstávám na něčem viset, je to zřejmě sonda. Vymršťuji se do výšky. Nad námi to burácí, jako bychom měli smršť v patách. Teď běžíme všichni závod o život. Přede mnou upadnou dva muži, vztyčují se jeden proti druhému, jeden ztrácí baterku, ta leží rozsvícená na sněhu. Ve žlutém světle vidím změť pohorek. Pěkná noc – někdo šlápl na baterku. Pod námi kvičí pes, že mi to proniká až do morku. Mohl by to být Marko.

A najednou je jakoby kouzlem po všem. Studená vlna sněhu na nás práší a tlačí nás k zemi. Ležíme tu jako ochromení. Každý chce potlačit svůj horečný dech, aby lépe slyšel. Všechno je v tichu. Vyhrabáváme se zase nahoru. Když se zdvíhám, Aladin mi líže ruku. Opravdu mi líže ruku.

Wedemeyer píská signál „ke mně!“ Předpokládám, že svolává jen náčelníka Horské služby, důstojníka spolkové armády a Karla, a proto k němu nijak nespěchám. Na opasku nacházím svou baterku, rozsvítím ji a hledám psy. Přede mnou běží Alfa. „Maxi!“

Hubeňour Max vybíhá ke mně z hloučku, „Člověče, to jsme měli ale štěstí!“ prská. „Posviť mi ještě!“

Kousek pod námi nalézáme ještě dva psy, pak ještě jednoho. „Toníku! Gusto!“ – „Andi!“

A co je s Bertíkem? Svítíme si a běžíme po lavině dolů. Oddíl lidí. Nějaký pes leží na sněhu. Marko.

„Honem, pojď, Dlouháne!“ Opět utíkáme.

„Bertíku, co se děje? Co je se psem?“

„Rozšlapali mi ho.“ Bertík je dočista hotov.

„Uvolněte místo!“ velí Max, abych mohl dobře posvítit. Ze všeho nejdřív vidíme, že Marko žije. Leží na boku, zdvíhá hlavu a pokouší se dosednout na zadní, kvičí a zase si lehá. Rychle oddychuje.

„Byl tak zmatený a nevěděl kudy kam,“ vysvětluje nám Bertík. „Běželi jsme s celým houfem. Napřed přes něho upadl jeden a pak se přes něho přehnali všichni.“

Rozhlížím se kolem. Postávají tu vojáci i lopatkáři.

„Kousl mě,“ řekne jeden z nich, „dvakrát!“ Tře si koleno.

„To ti měl ještě poděkovat, když jsi po něm šlapal, že jo?“ Když jde o psy, je dokonce i Max hrubý.

„Já jsem to přece nebyl! Ten už ležel, když jsem přes něho upadl!“

Zatímco se přou, prohlížím Markovy pracky.

„Zdá se, že nemá nic zlomeného.“

„Co se ti zdá!“

Nemám to Bertíkovi za zlé, ono to opravdu nevypadá nijak pěkně. Chudák má rozdrcené jedno bříško tlapky.

„Jak ho tady odtud jen dostanu?“ stěžuje si Bertík. „Nemůže přece běhat.“

To nemůže, to je vyloučeno. Marko má zřejmě i pošramocená žebra, protože se nenatáhne, aby si olízl tlapy. Ale tohle neříkám.

Ve starostech o Marka jsem nedával pozor na Aladina. Ten teď dává o sobě vědět. Protlačil se ke mně, očichává Markovy tlapky a opatrně po nich přejíždí jazykem. A to tak něžně, že Marko ze sebe nevydává ani hlásek.

„Bertíku, musíme ho odnést, nejlíp bude nejprv do chaty. Má tu někdo lano?“ Jsou hned po ruce čtyři. „Pojď, Bertíku, půjč mi svou větrovku.“ Vysvléknu si svou a svážu rukávy pevně k sobě – máme tak nosítka. Položím je vedle Marka. „Popadni je vpředu, Bertíku, já ponesu vzadu.“

„Hodný, můj pejsek, hodný Marko.“

Podebereme ho zespoda pod tělem a zdvihneme ho na větrovky. „Ještě dva ho musí chytit,“ říkám k lidem, kteří tu stojí nad námi, „na každé straně jeden.“

Co možná nejjemněji ho snášíme dolů. Zatím se to rozneslo. Najednou jsou tu všichni psi až na Hassa, který je s Karlem. Musíme zastavit. Andi s Berntalerovými chtějí vědět dopodrobna, co se s Markem stalo.

„Bertíku, to se spraví, to se dá vyléčit.“ – „Když bude Marko pár dní ležet v klidu, bude zase chlapík.“ Takhle chtějí bratři Berntalerovi Bertíka potěšit.

Avšak Bertík to prokoukne. „To jste říkali loni Dlouhánovi taky. A jak to s Gambou dopadlo?“

„Ne, to ne, Bertíku,“ uklidňuji ho, „tak zle s Markem není. Určitě se zase vyhojí.“ Snad ho to uklidní, protože to říkám já.

Kvůli Markovi jsme ztratili povědomí o té druhé lavině. Teď se dovídáme, že zasypala polovinu staré laviny. Wedemeyerovi musil dát vnuknutí nějaký dobrý duch, že tam nasadil jen tak málo lidí. Prý už je tam i s lopatkáři. Ptáme se, zda to tam zasypalo nějaké lidi. Někteří říkají, že ano, jiní, že ne. Kdybychom už jen byli v chatě! Ve čtyřech se to šlape mnohem hůř než samotnému, a taky nesmíme Marka příliš natřásat.

Skáče nám vstříc nějaký pes: Hasso. Za ním se sem prodírá Karel.

„Jak to vypadá?“ ptáme se s Karlem současně – a každý z nás má na mysli něco jiného.

„Zasáhlo to šest lidí. Všichni byli na jedné hromadě. Dva se uvolnili sami, ostatní vyhrabali. Wedemeyer přerušil hledání, přinejmenším do té doby, než se vyjasní. Ale co je s Markem?“

Už tedy něco slyšel. Bertík vypráví.

„Možná,“ poznamenává Karel, „že některé z těch, co je to teď zasypalo, budou muset odvézt. Mohl bys s nimi taky odjet domů.“

Jdeme dál. Když nemůžeme udržet krok a naše provizorní nosítka se sešinou, Marko zanaříká. Má tedy ještě nějaké další zranění krom pošlapané tlapky. Stále více lidí se objevuje před námi i za námi – a když přijdeme do chaty, je tu zrovna na prasknutí. Vojáci nám však sdělují, že musí ke svým dopravníkům, a dělají nám místo. Pokládáme Marka i s větrovkami pod jednu lavici. Zřejmě venku zimou zkřehl, vždyť se celou tu dobu nemohl ani pohnout.

Nyní můžeme jen čekat, jak to dopadne s těmi lopatkáři tam nahoře. U chaty, kde je to chráněné před větrem, vyhledávám místečko pro sebe a pro Aladina. Ale i tady, kde je jakžtakž závětří, tlačí se všichni, co už se nedostali do chaty.

O hodinu později to vypadá docela jinak. Vojáci byli odveleni a větší část lopatkářů se k nim přidala. Chtěli se s nimi dostat do nejbližší vesnice a několik hodin se ohřát v domcích. Jen jeden z těch, které zasáhla lavina, musí do nemocnice. Má těžké pohmožděniny na hlavě a na bocích, patrně od suti, kterou lavina brala s sebou. Wedemeyer ho však nechce v noci dopravovat v záchranných saních. Cesta je příliš špatná a auta by prokluzovala. Z téhož důvodu zůstal nahoře i Marko.

V chatě je sice ještě pořád těsno, ale každý má kousek místa, i když jen na zemi. Teplo a únava se nám vlévají do končetin jako olovo. Jsme příliš líní, abychom přemýšleli, natož hovořili. Spánek nás zaskočí tam, kde zrovna sedíme. Pokouším se ještě chvilku sledovat rozhovor mezi Wedemeyerem a Karlem, ale mé uši už slova nevnímají.

9

Vyskočil jsem vystrašen, že některý pes kňučí.

„Aladine?“ Vedle mne zavrže a zaklepe dřevěná lavice. „Lež – lež! Je to dobré!“

Zavedli jsme psy pod pryčny, aby nebyli nikomu v cestě. Aladin ospale mžourá. Ne, on nekňučel. Avšak vidím, jak naproti u lavice klečí Bertík. Marko má zřejmě velké bolesti. Chce se patrně obrátit na druhou stranu. Bertík budí Toníka a Gustu. Zdá se mi, že spí tvrdě jako dudci.

Teď už jsou vzhůru. Oba vstávají, pak všichni společně vytáhnou Marka zpod lavice a obracejí ho. Musím přiznat, že je mi zatěžko udržet tak dlouho otevřené oči. Popostrkuji si batoh pod hlavou do správné polohy a znovu podléhám únavě. Nohy mám tak těžké, jako by ani nebyly moje.

Marko stále ještě kňučí. Nemohu právě proto usnout? Přepadají mě myšlenky, které bych zrovna teď raději odvrhl: jak osamělé je nemocné zvíře, které naříká, aniž ví, zda mu kdo rozumí. Jsou okamžiky, kdy až otřesně tvrdě chápeme, jak jsou nám zvířata vydána na milost a nemilost.

Proč je mi najednou tak horečně teplo? Proč se nemohu zbavit těch nápadů?

…znehybnělí děsem stáli jsme tu a naslouchali tomu burácení. Nechtěl jsem uvěřit, že by to mohlo být pravda. Sněhový trs strhl mou fenku do hlubin. Mou Gambu! A my tu stáli a čekali jsme, že se co nevidět nad stěnou objeví tmavá hlava. Nikdo nic neříkal, nikdo nezavolal. Jako by mě někdo držel pod krkem. Ostatní psi se natlačili k okraji – a odtrhávali je odtamtud.

Najednou jsem mohl vykřiknout: „Gambo! Gambo!“

Všude bylo ticho.

Znali jsme tu stěnu. Věděli jsme, jak vyhlíží, když nebyla pokryta sněhem: byla příkrá, skoro svisle se svažovala a byla pokryta množstvím suti. Nepotřeboval jsem si to dlouho uvědomovat. „Gambo! Gambo!“

Ticho mi doráželo do uší, až mi v hlavě hučelo.

„Slyšíte něco?“ ptal jsem se. Spatřil jsem však jen jejich bezradné tváře.

„Gambo! Gambo!“

Najednou do toho vpadli všichni psi najednou.

„Ticho! Ticho!“

Znovu jsme naslouchali. A tehdy něco pod námi zakňučelo, tenounce, jakoby zpod příkrovu.

„Dostane se tamodtud,“ pravil Karel. A Gusta dodal: „Je přece tak silná!“

Čekali jsme a volali. Psi byli neklidní. Gamba zdola mnohokrát odpověděla. A pak bylo zase dlouho ticho. Věděl jsem, že každý počítá možnosti, které nám ještě zbývají. Musela by se napřed dostat sama z laviny a pak vylézt po stěně pokryté množstvím sněhu. Při každém kroku se může znovu zřítit do hlubin.

Nevím, jak dlouho jsme vyčkávali, než se cokoli změnilo. Najednou mi projelo hlavou pomyšlení, že je třeba zraněna. Proč neštěká? Naráz mi bylo jasné, že jde o její život.

„Sestoupím tam. Přivedu ji.“

„Vím dobře, jak je ti,“ ozval se Karel, „ale něco takového je vyloučeno!“

Pokoušel se mě přesvědčit, že sestup po stěně se rovná sebevraždě, že mě stržené hory sněhu pohřbí i se psem a že by potom jakákoli záchranná akce naší party byla předem bez vyhlídek. Poslouchal jsem ho jen na půl ucha. Ale o to víc jsem z jeho zapřísahání vyciťoval, že pro mou fenu už není žádná naděje, pokud si nepomůže sama.

Protírám si rukama oči a snažím se zaplašit ty představy. Proč nemohu spát zrovna tak pokojně jako ostatní? Obracím se na pryčně. Aladin ze sna škube nohama. Jistě právě za někým uhání. Kladu mu ruku na hlavu a on se zas natáhne a uklidňuje se.

„Dlouháne! Dlouháne!“

„Co je?“

„Co je s tebou?“ šeptá Karel. „Jsi tu přece s Aladinem.“

„Jak to?“ ptám se a pokouším se vytrhnout ze spánku.

„Dlouho jsi volal Gambu.“

„Ach ták.“ To se mi zdálo, jak jsem sestoupil za svou Gambou po stěně a jak jsem se svezl, jak jsem ji hledal rukama, když mě pohřbil sníh, a nemohl jsem ji najít. Tak zle to ovšem tenkrát nedopadlo. Souhlasili, abych sestoupil dolů po laně, to jsem si prosadil. Mohl jsem se do toho pustit teprve druhý den ráno, až Andi přinesl lano ze vsi. Max a já jsme zůstali u stěny. Po hodině jsme se střídali a volali na Gambu, abychom jí dodávali odvahy. Celou noc nepřetržitě. Zbývala-li předtím nějaká naděje, že se vydrápe nahoru vlastními silami – teď už byla tatam. Pro ni však platilo totéž co pro každého zasypaného: nesměla usnout. Karel přinesl z chaty potravu a házeli jsme ji pro ni dolů. I kdyby se k ní nedostala, pomyšlení na potravu ji udrží při životě. Toník a Gusta se chtěli pokusit stěnu obejít a proniknout k ní z druhé strany. Když se Gamba dlouho neozývala, nechali jsme štěkat Alfu, protože jsme měli strach, že naše hlasy nejsou dostatečně silné. Vždycky se nám ulehčilo, když jsme opět zaslechli její kňučení.

Znovu se soustřeďuji. Ne, tentokrát je to Marko. K čertu s tím, ležím tady a nemůžu vymazat z hlavy celou tu tehdejší historii. To se mi stává často. Po každé vysilující práci jsem naplněn vnitřním neklidem a celé hodiny neusnu. Když jsem doma, vstanu a vyhlížím chvíli z okna. Tady nemohu bouřit celé mužstvo, protože pak bychom nezabránili, aby taky všichni psi nebyli hned na nohou.

V polospánku slyším, jak se kolem něco hýbe. Rychle se budím. Většina už vstala. Někdo vychází ze dveří, venku je ještě šedavo. Bouře ustala. Krátce nato se loučíme s Bertíkem, který čeká s Markem na odvoz.

Chlad venku námi pronikne natolik, že poslední zbytky ospalosti zrovna odvane. Karel by chtěl být s odpočatými psy u laviny první. Nebudou tam žádné nové stopy, žádný pach, který by je mátl. Karel pospíchá kupředu. Než Andi s Toníkem a Gustou odbočí, poznamená: „Byl bych rád, kdybychom začali hledat nejmíň padesát metrů nad včerejšími stopami.“

„Copak sis dneska v noci zase vymyslil?“ ptá se Andi.

Karel pokrčí rameny: „Víš, když psi vůbec nezaberou, napadne tě všechno možné. Wedemeyer teď pomalu znejistí a bude si říkat, co když ti zasypaní leží ve druhém lavinovém poli. Já si to však nemyslím.“

Míjíme díly sond, které tu zůstaly zastrčeny do sněhu, ztracené lopatky, nějaký batoh, baterky a rukavice. Tady všude se před několika hodinami pilně pracovalo. Obloha bude dnes zřejmě celý den zatažena. Jak daleko vlastně chce Karel ještě jít?

Když se podíváš na psy, přibývá ti naděje. Šinou si to jakoby nic. Odpočinek jim prospěl mnohem víc než nám. Má Karel v úmyslu postupovat ještě výš? Úžlab, do něhož se lavina zřítila, se úží. Můžeme se teď dorozumívat voláním s těmi, kdož se vydali na druhou stranu. Karel zpomaluje. Rozhlíží se, nechává nás dojít až k sobě.

„Podívejte se, tamhle!“ Ukazuje nalevo – na třetí lavinové pole. Je úzké a spadá dolů. Z jeho okrajů trčí stržené větve.

Na místě, kde se lavina znovu rozdělila, nařizuje Karel první hledání. Je zajímavé, jak jsou psi při práci neklidní. Připadá mi, že by chtěli být na několika místech najednou. Vybíhají vpřed, vracejí se, hledají napravo, nalevo, opět se pouštějí vpřed a vracejí se. Aladin má zrovna tak napilno jako Alfa a Hasso. Nesměli bychom být tolikrát při poplachu, aby nám nebylo jasné, že tady se něco odehraje. Neujde nám žádný pohyb. Psi by nesetrvávali tak dlouho ve stejném okruhu, kdyby neměli vítr. Teď by měli hlásit. Tak uvažujeme, protože v to doufáme, protože na to čekáme. Ale oni to neudělají.

„Konec!“ oznamuje Karel. Odvoláváme je. Poslouchají neradi. Musí v tom přece jen něco být. Lehají si proti své vůli. Hasso tiše vrní, Alfa drží čenich na sněhu, jako by nechtěla ztratit to, co konečně objevila. Mám hrůzný nápad: co když jsou zasypaní tak hluboko, že psi nemohou jejich pach dostatečně ucítit? Lavina je asi osm metrů hluboká. Nepřehlédli to Karel s Maxem?

Projede to mnou jako elektrický úder. Na druhé straně psi hlásí! Naši jsou již na nohou. Vyskakují na nás, točí se kolem dokola.

„Poklus! Poklus!“

Běžíme za nimi. Již zdáli vidíme, jak sníh odlétá od psích tlap. A tak tvrdý sníh!

„Odvolejte je!“ volá Karel. „Vždyť si poškodí tlapy!“

Dingo, Vroni a Koňak musí být odtaženi násilím. Teď zavětří naši tři, zahlásí a začnou hrabat. Jsme už na místě. Psi se chovají natolik vzrušeně, že nikdo z nás nemá pochyby: našli.

Toník a Gusta vybalují lopatky. My ostatní budeme sondovat. Ještě ve dvoumetrové hloubce nenarážíme na žádný odpor. Ale od díry, kterou bratři Berntalerovi vyhloubili, nelze psy dostat.

Pod námi je živo. Wedemeyer s lopatkáři se plazí nahoru.

„Věříte tomu, pane Wintere?“

„Věřím, něco tu je.“

Lopatkáři si plivnou do dlaní. Díra se má rozšířit v tunel. Wedemeyer chce vrhnout do díla všechny, kdo jsou na cestě směrem k nám. První budou hloubit díru šikmo do hloubky, další mají vynášet sníh.

Odvoláváme psy a dopřáváme jim odpočinek. Pak je přivádíme k otvorům po sondách. Zde všude „přihořívá“. Kdyby jen ten sníh nebyl tak tvrdý. Postupuje se jen po centimetrech. Lavina se navršila do vrstev, které jsou tvrdé jako led.

Když je tunel asi metr hluboko, sondujeme znovu. Tři na sebe našroubované části sondy mizejí ve sněhu, ale dosud žádný odpor. Psi větří u otvorů. Vyvádějí radostí a štěkají, až člověku v uších zaléhá. Aladin se tváří, jako by měl hlavní podíl na úspěchu.

Jistota nám dává křídla. Kdyby to jen šlo ještě rychleji! Wedemeyer je čím dál tím netrpělivější, že se ostatní lopatkáři a vojáci dosud nevrátili z vesnice. Dává dokonce přinést z chaty pily na sníh. Ano, tak je tomu vždycky. Když se člověk celé hodiny utápí v nejistotě a pak se dostane k cíli, doléhá na něho nejtížeji otázka: přišli jsme pozdě, nebo včas?

Radíme se s Karlem, zda bychom neměli ještě jednou prohledat větší okruh. Kdyby z toho hledání nebylo nic, vrátili bychom se my tři na protilehlý okraj. Ke kontrole práce na tomto úseku stačí Vroni, Koňak a Dingo.

Přesně o hodinu později jsme na pochodu. Opět mi napadá, jak jsou psi neklidní, ne že by nějak vyváděli, ale jsou pod jakýmsi zvláštním napětím. Pomyslím si, že kdybych jim teď přejel rukou po srsti, bude to jiskřit.

První hledání nás přivádí na místo, kde se lavina rozdělila potřetí. Psi nás vedou výš. Aladin najednou zůstává stát. Vidím, jak jeho čumák jezdí po sněhu sem a tam. Zdvíhá hlavu, ohlíží se po mně. Nebo se mýlím? Ne, vrací se ke mně – ba ne, teď zabočil, utíká podél třetího lavinového pole a sleduje je. „Nedělej si ze mne blázna,“ myslím si, „teď není ten správný čas na hloupé vtipy.“

„Nezavoláš ho zpátky?“ ptá se Karel.

„Aladine!“

Nereaguje. Sbíhá dolů stále s čenichem při sněhu. Nemohu uvěřit, že by mohl něco větřit. Ovšem zneklidňuje mě to, a proto musím za ním.

Po určité době hledání tam stojíme sami dva. „Hodný, hodný!“ chválím ho se smíšenými pocity. Nevypadá, že by měl chuť přestat. Něco ho nepouští. Není to jen napětí, co ho vrhá na sníh a nutí ho tak rychle očichávat povrch. Co budu dělat, když teď bude hlásit? Kdo dá na Aladina?

Já, kdo jiný taky?!

„Nepůjdeš s ním zase nahoru?“ volá Karel.

„Nepůjdu.“

„Ale to by přece naši psi taky musili odbočit!“

Karel si není se svým odsudkem Aladina zřejmě ještě jistý.

„Tvrdil bys to taky, kdyby měl Aladin za sebou pár akcí?“ křičím na něho nazpátek. „Zažil jsi přece, že tři čtyři psi přeběhli stopu, a teprve pátý ji zachytil.“ Divím se sám sobě, jak důrazně Aladina hájím. Nemám však příliš času o tom přemýšlet, chtěl bych psa bedlivě pozorovat. Opět hledá vpravo, vlevo, kupředu, nazpátek. Už nezvedne čumák ze sněhu. A pak hlásí!

Tak, a teď to mám na krku. A není to ani na okraji laviny, ale zrovna uprostřed. Hlásí a hrabe.

Co mám dělat? Jestli ostatní psi taky nezachytí tuto stopu, tak tu zůstanu sedět. Mohu si být jist, že se tady bude kopat, když lopatkáře nezbytně potřebují tam nahoře?

Nade mnou se vynoří Karel a Max. Aha, už se obtěžují dolů. Hasso a Alfa běží před nimi a hledají. Teď zamířili k nám. Ještě zbývá k Aladinovi několik metrů. No vida, už taky hlásí!

Ovšem moc přesvědčivě to nezní. Vidím na nich, jak se musí namáhat, aby něco do čenichu pochytili.

Připadá mi, že dovedu číst myšlenky. „Neměl jsem dovolit, aby šel Aladin s námi,“ myslí si Karel.

„Třeba to bude zase nějaká lyže,“ ozve se Max a na to nemohu nic namítat. Vím, že se teď musím nějak projevit. A protože jsem pln nejistoty, popadl mě zase vztek: na Karla a na ten jeho pochybovačný pohled, na ty Maxovy řečičky, na Hassa a na Alfu, kteří tu jen tak leží, jako by přišli na posvícení. A taky na Aladina – jenom na sebe vztek nemám.

„Ke mně, Aladine!“ vyjedu na psa. „Honem ke mně! K noze!“ S nevůlí se zvedá a loudá se ke mně. Vzchopí se, nemohu přece nás dva dostat do takového postavení před ostatními. Musím teď zcela střízlivě rozvážit, co dělat.

A to něco se stane. Aladin pádí opět ke svému nalezišti, vrhne se na ně a hlásí. A protože se mu ode mne nedostává pochvaly, začne kňučet. Zkušenost nezkušenost, takhle se chová jen pes, který má plnou jistotu.

„Když to musí být, budu vyhazovat sníh sám,“ prohlašuji, shodím batoh do sněhu a vyndávám díly sond. Max a Karel nerozhodně postávají. V nejbližší chvíli se musí rozhodnout, to jediné jim dopřeji.

Aladinovo štěkání upoutalo pozornost nastupujících lopatkářů a vojáků. Stále víc a víc se jich kupí nahoře, kde se lavina štěpí.

„Copak to tam hledáte?“ volá někdo.

„To je moc chytrá otázka!“ řvu mu v odpověď. A pak zaútočím na Karla: „Jestli mi teď nepomůžeš, jsem dneska s vámi naposled!“

„Máte tam psy na hledání v lavinách, nebo jdete na pstruhy?“ křičí opět někdo shora.

„Co to má znamenat?“ volá Karel.

„No přece na tomhle místě zavalila lavina potok. Když chcete chytat pstruhy, tak jste na správném místě.“

Potok? Mám pocit, jako bych v něm stál po kolena. Tak se tedy Aladin přece jen nechal zmást. Jdu k němu a odtrhuji ho od jeho naleziště. Jakmile ho však pustím, uteče mi tam zase, větří a štěká.

„Měl bych si vyrvat všecky vlasy z palice!“ syčí Karel. Ale jak pozoruje Aladina, zase si neví rady. „Co budeme teď dělat?“

„To nemáte, vy tam nahoře, nic lepšího na práci?“ huláká Max, aby nás zbavil čumilů. A má s tím úspěch.

„Karle, jestli mi teď přijdeš s tím, že Aladin nemá žádné zkušenosti, roztrhám tě na cucky!“

„Ale Hasso a Alfa…,“ odvažuje se namítnout něco Max.

„Můžu za vaše psy? Měli byste je líp cvičit.“

„Dlouháne, teď šlapeš vedle, takhle se nikam nedostaneme. Pojďte, budeme sondovat.“

V pětimetrové hloubce, kam nejhloub dosáhnou naše sondy, nenarážíme na žádný podklad. Pracujeme lopatkami. Už prvního půl metru nám vyhání pot ze všech pórů.

„Mohli by opravdu ležet tady ve vodě?“ uvažuje Karel. „Něco takového jsme přece ještě nezažili. A i kdyby je to doopravdy strhlo do vody – může je pes při takové hloubce laviny ještě ucítit?“

Dřu se jako koník, co tahá kmeny z hor. Aladin leží u nás a pozoruje obezřetně každou lopatku sněhu, kterou odhazujeme. Při třech čtvrtích metru lapáme po dechu.

„Takhle to nepůjde, Wedemeyer nám na to musí poslat lopatkáře,“ rozhoduje Karel.

„To hlavní, co potřebujeme, jsou pily na sníh, jestli ti to neušlo.“ Mezi námi to pěkně skřípe. Pociťuji zcela jasně, že Karel mi pomáhá jen proto, aby bylo po mém.

Když je pryč, řekne Max: „Neměj mu to za zlé. Nakonec je za všecko odpovědný. Kdyby to byla Gamba, mohl bys s ním počítat na sto procent.“

Zapálíme si každý cigaretu. Aladin očichává vzduchové průduchy, pak skočí do jámy. Otáčí se kolem vlastní osy, štěká, strká čenich do sněhu a znovu štěká. Pak je uspokojen a natáhne se. Alfa pobíhá stále sem a tam.

Když se Karel vrátí s Wedemayerem, vyhazujeme sníh lopatkami nanovo. Teď teprve vypukne to pravé handrkování. Wedemeyera nelze nijak přesvědčit, že má smysl, aby se tady kopalo. Šermuje mi svou velitelskou mapou před nosem.

„Rozvažte si to přece!“ zapřísahá mě. „Jenom si to rozvažte! Ta lavina musí být tady jistě desítimetrová! Podklad je voda, to ani ten nejlepší psí čumák na světě nevyčenichá, nemyslíte?“

„Máme tu tedy ty zasypané nechat, nebo ne?“ ptám se ho. Děsím se sám sebe.

„Takový umíněnec!“ sykne Karel za mými zády. Podařilo se mi však Wedemeyera nahlodat.

„Dobrá, tak já vám pošlu pět lopatkářů.“

„S pilou na sníh, mohu-li prosit.“

„Prosím! Pro mne za mne tedy taky pilu.“ Wedemeyer po mně hodí pohledem, který má jediný význam: totální šílenec!

Když je mimo doslech, řekne Karel: „Člověče, vem už rozum do hrsti. Počkej aspoň, až vyhrabou ty tam nahoře.“

„Všechny tři?“ ptám se.

„Ach,“ Karel je podrážděn.

„Všecky tři?“ ptám se znova.

„To uvidíme.“

„A zatím tady zůstane všecko při starém, co?“

Když mě tu chce nechat být, strhnu ho zpátky za větrovku. „Kdyby tu hlásila Gamba, to bys tomu věřil? Chci teď jednoznačnou odpověď, Karle. Ano, nebo ne?“

„Ano, k čertu!“ Zavolá na Hassa a stoupá za Wedemeyerem.

Zatím se rozednilo docela a podle našeho odhadu budou vojáci a největší část lopatkářů z vesnice nazpátek.

„Snad nám teď pan Wedemeyer milostivě pošle těch pět lidí,“ poznamenávám zatrpkle.

„Kdyby měli aspoň dvě pily,“ vrčí Max.

Pracujeme jako posedlí. Sonduji, vím však předem, že to nemá žádný smysl.

„Kdyby i Alfa…“

Neodpovídám mu na to.

„Možná že brzo budeme vědět více.“

Max utrušuje už jen podobné bezvýznamné fráze.

Zrovna když si znovu oddychujeme, slyšíme, jak se s vrčením blíží vrtulník.

„Martin si nedá ani na chvíli pokoj,“ ozve se Max, „zajímalo by mě, co má za lubem. Že by někoho přivážel?“

Je mi to jedno a zlobí mě, že Max kroutí hlavou za vrtulníkem. „Ten zůstane nad lavinovým polem. Nenamlouvej si, že zaletí až za námi.“

„A proč by ne? Bude nás přece hledat, když neuvidí nahoře všechny psy.“

I to je mi jedno. Bude taky o mně tvrdit, že jsem se zbláznil, a taky jenom proto, že Aladin je ponejprv v akci. – A v tuto chvíli se všechno v mé hlavě zvrátí. Ne, to přece není možné. Ale bylo by všechno hned jiné! Jde přece jen o to, přesvědčit celé mužstvo. A vrtulníkem by se to dalo provést rychle.

„Maxi, převzal bys ode mne Aladina? Chtěl bych přivézt Gambu.“

„Cože?“ ptá se Max. Pak se mu rozbřeskne. „Ty si děláš legraci, Dlouháne, viď?“

Teď já kroutím hlavou po vrtulníku.

„Jestli Martin někoho veze, mohu s ním letět zpátky. Za dobrou hodinku – možná za půldruhé jsem zase tu.“

„Děláš si legraci, to ti povídám!“

„Tak převezmeš toho psa, nebo ne?“

„Ale převezmu!“

„Aladine, ke mně! Hodný! Ke mně!“ Už jsem napůl na cestě domů. „Až na tebe nalétne, Maxi, mávej na něho větrovkou, jak jen budeš moci. Musí si uvědomit, že od něho něco chceš.“ Řítím se vzhůru do svahu.

„A co když letí jen na orientační let?“ křičí za mnou Max.

„To se hned ukáže!“

Jsem již téměř nahoře, když nade mnou vrtulník zakrouží. Narovnám se a mávám. Martin mě jistě spatřil, protože mi mává taky. Vedle něho v letounu sedí Michal, tolik jsem zahlédl. Že by jen chtěli něco shodit?

Dostal jsem se už na plochu laviny a postupuje se mi rychleji vpřed. Vidím, že Martin zpomaluje a že zamířil k „velitelskému pahorku“. Když je nad Wedemeyerem a jeho lidmi, zůstává vrtulník ve vzduchu stát. Běžím za ním, běžím. Z letounu vypadne provazový žebřík. Lidi, to mám štěstí!

Michal klečí u vchodu, teď šplhá dolů.

„Hola!“ směje se a skáče do sněhu. „Kdo tě to honí?“

„Musíte mě… musíte mě vzít s sebou!“ Sotva to ze sebe vypravím, tak těžce oddychuji.

„Co chceš podniknout?“

„Přivedu Gambu. Oni totiž nevěří Aladinovi. Ale já jim ukážu!“

„Ale my nemáme místo.“

„Tak tu tedy zůstaneš, Michale. Musíš mi to udělá k vůli. Nebude to trvat dlouho.“

Nyní přichází Wedemeyer s Karlem a s náčelníkem Horské záchranné služby. Michal se ptá, jak to tady vypadá, a oba slyšíme, že zasypaní byli nalezeni. Když se Michal zeptá „všichni tři?“, zůstávají mu dlužní odpověď.

Wedemeyer má mnoho požadavků, které se týkají zásobování, slyším, že hovoří o pile na sníh a o léčivech.

Karel přichází ke mně. „Chceš to vzdát?“ ptá se.

„Ne, chci to teprve pořádně vzít do rukou.“ Je mi líto, že mezi námi došlo k takovému napětí, proto dodávám smířlivějším tónem: „Chci na to přivézt Gambu.“

Vidím, že se chystá protestovat. Spolkne však všechny své námitky a poznamená jen: „Víš, co děláš.“

„No právě.“

Michal pokročí k vrtulníku. „Počkej,“ říká, „promluvím s Martinem.“ Šplhá po žebříku nahoru. Když se znovu objeví ve vstupu, kývá na mne. Nemohu se skoro dočkat, než sleze dolů, a pak popadnu provazový žebřík.

Martin mi na pozdrav plácne přes rameno. Zatáhnu žebřík a stočím jej pod sedátko.

„Hotovo?“ – „Hotovo.“ – A letíme.

„Copak se stalo?“ ptá se.

Heslovitě ho informuji. Ani hnutím brvy nedá najevo, co si o věci myslí.

„Bez té tvé obryně to tedy asi nepůjde?“

„Vypadá to tak. Ale nesmí ležet příliš dlouho na sněhu.“ Chtěl bych mu říci ještě něco, protože je první, který o tom všem nepochybuje. Ale jen na něho pohlédnu. Zdá se, že mu to neušlo, i když se ani ke mně nenatočil.

„Byla by to legrace!“ poznamená. „Už jsme přece spolu zažili věcí!“

Vím, že oba teď myslíme na totéž: tehdy, když se Gamba zřítila ze stěny a ležela v rozsedlině, nemohl jsem se k ní dolů dostat ani po laně a všichni kolem dokola jen krčili rameny. A byl to Martin, kdo se odvážil nalétnout na stěnu. Počasí bylo pod psa. Přesto odvedl vzornou práci. Sestoupil jsem po žebříku a mohl jsem Gambu vyhrabat. A Martin letěl podruhé a přivezl Karla. Ten mi ji zvedl na ramena a pevně mi ji tam přivázal. Nejevila už téměř ani známku života. Šplhali jsme po žebříku za sebou, Karel mě podporoval. Abych tak řekl, tenkrát by si Martin vysloužil mistrovský dekret, kdyby mu už dávno předtím nenáležel.

Vím, že oba teď vzpomínáme, jak Gamba ležela na našich kolenou, jak se Karel natlačil za nás do kabiny, a slyším, jak Martin hovoří na Gambu: „Dokázal jsem to, tak to taky musíš dokázat, pejsku, rozumíš?“ Jeho autem jsme ji dovezli ke zvěrolékaři rovnou z letiště. „Můžeš si půjčit můj vůz,“ říká teď, v tento okamžik, Martin. „Platí. Pospíším si.“

10

Když vyskakuji před domovními dveřmi z auta, slyším její radostné štěkání. Vidím, jak její hlava tancuje za okenními skly, a když otevřu dveře, bouřlivě mě popadne. Vyskakuje na mne, staví se na mne a vrní, odfrkuje, kňourá, opírá si pracky o má prsa, zavrtává si hlavu do ramen – a je spokojená. Objímám ji a tisknu ji k sobě.

„Tak vidíš, stará Káčo, že jsem na tebe nezapomněl! Teď budeš muset ještě jednou pořádně pomoci svému Aladinovi.“

Teprve teď se dostává ke slovu moje matka: co že tu dělám s cizím autem a proč se vracím sám. Říkám jí, že chci vzít Gambu s sebou nahoru. Je z toho celá pryč, hubuje mě za mou nedozírnou lehkomyslnost a není možno ji uklidnit, i když už zapínám Gambě její postroje.

Gamba tu stojí jako sloup. Ví, co ji čeká, a vzrušením ježí srst. Pak se uvelebí ve dveřích jako živoucí Kerberos, abych ji snad v posledním okamžiku ještě nepřehlédl.

„Vypiješ napřed šálek kávy, rozumíš!“ Maminka je najednou energická. „Vždyť jsi celý modrý od toho mrazu. A teď mi povíš, proč tam musíš jedině s naší Gambou.“

Vyprávím a přitom foukám do horké kávy, až to stříká kolem.

„Zbývá ještě nějaká naděje?“ ptá se.

„To nevím.“

„Maxova žena slyšela, že přijeli příbuzní těch lidí.“

„Doufejme, že aspoň zůstanou tady dole. Oni ale budou jistě chtít být na místě neštěstí. Takový nerozum!“

„Jak můžeš takhle mluvit? Jsou to přece jejich rodiče. Co ty víš?!“

Točím zbytkem kávy v šálku, protože se před matkou stydím. Přes okraj šálku hledím na Gambu. Oddychuje, jazyk visí celý venku, oči má temné a slechy nastražila. Teď se nutím k tomu, abych pohlédl na její běhy. Nebude už nikdy mít normální nohy, navždy budou naběhlé, mnohde s otevřenými ranami. Omrzliny byly tehdy příliš silné. Dva dny a dvě noci strávila ve sněhu. Je správné, co chci podniknout? – „Jsou to přece jejich rodiče! Co ty víš?!“

Tak tedy jedem!

Martin ještě nakládá zavazadla, když s Gambou přicházím přes startovací dráhu. Vystrčí hlavu z vrtulníku.

„No, slečinko,“ – tak říká Gambě odedávna – „jestlipak mě ještě znáš?“

A jak se pamatuje! Odfrkává, neklidně přestupuje z nohy na nohu, a jakkoli zůstává poslušně vedle mne, vím, že by ráda všechno očuchala. Poklepu ji po hřbetě. „Tak si běž!“

Poskakuje kolem vrtulníku, naskakuje do vstupu a vyvádí jak splašená. Páni, ta musí mít radost.

Martin je hotov. Sedá si na své místo.

„Gambo, hop!“ Stačí jí k tomu jediný skok, já skáču za ní. „Hop!“ Musí mi na klín, vrtulník není žádný salonní vůz. Posadí se vždycky tak, aby mohla pozorně sledovat Martina, a tváří se tak důležitě, jako by byla druhým pilotem. Svým tělem mi úplně brání v rozhledu. Oba se nemůžeme ani hnout. Když se nad námi roztočí rotor, vzhlédne. Cítím, jak se chvěje. Není to nic jiného než radost. Gamba létá vášnivě ráda, jako Hasso. Její ocas mě nepřetržitě klepe do lýtek.

Stoupáme přímo vzhůru a začíná se mě zmocňovat horečka. Příští hodinu se všechno rozhodne.

Let je hladký. Martin teď bez ustání pokukuje dolů. Podle toho musíme už být blízko laviny. Nadlehčený žaludek mi dává najevo, že ztrácíme výšku. Otáčím se, jak to jen jde, k výstupu. Sestupujeme ještě hlouběji. Martin letí velmi pomalu.

„Můžeš vyhodit žebřík!“ volá. „Tamhle je Michal – Karel – Wedemeyer – dva vojáci – ne, čtyři tam jsou. To je mi celé nádraží!“

Sahám pod sedátko, vyhledávám lanka a vytahuji dvířka. Je báječné, jak Gamba při tom mém přehrabování zůstává klidně sedět. Vyhazuji žebřík. Martin sestupuje stále hloub. Dorazil už na správné místo. Zpod Gambina hřbetu vidím, jak k nám všichni přibíhají. Pokoušejí se zachytit žebřík. Houpe se ještě příliš? Nebo jsme ještě příliš vysoko?

„Musíš víc dolů, Martine!“

„Už to stačí?“ řve, div mi neprotrhne bubínek v uších.

Vykloním se, jak jen to jde. „Ano, stačí!“

Pod námi zachytili žebřík. Vojáci se rozestavili po obou stranách.

„Tak, Gambo, a teď jsme v tom oba.“ Ačkoli jsme takhle spolu už mnohokrát vystupovali, nastává opět tentýž k prasknutí napínavý okamžik. Podaří se to?

Vzepřu se v kolenou, vjede mi mezi ně, položí přední pracky na okraj vstupního otvoru a vystrčí hlavu ven. Ano, to je celá ona, všechno, co má udělat, si musí napřed v klidu prohlédnout.

Popadnu Gambu za vodítko a stáhnu ji nazpět. Martin skrčil nohy, aby měla dost místa. Teď sjedu ze sedátka a dřepnu si na podlážku kabiny. Vystrčím jednu nohu a hledám žebřík. V těžkých lyžácích mám málo citu pro příčky. Než se dotknu další, pohlédnu mžikem na Gambu. Má skoro černé oči. Pro uklidnění jí Martin položil ruku pod čumák.

Při další příčli se musím pustit sedátka, jehož se zatím stále pevně držím. Napřed však musím ještě vynést Gambu. „Tak pojď, malá!“ říkám jí.

Je už tady a strká mi hlavu pod paži.

„Hodná Gamba, hodná!“

Objímám ji rukou kolem hřbetu a chytám ji za vodítko pod břichem. Stojí tu zcela klidně. Teď si ji pevně přitahuji k sobě a hledám nohou další příčku. Zadními běhy visí ještě v letounu, mohu se ještě chytit u vstupu – a pak se s ní přesouvám na provazový žebřík. Je dobré, že vojáci dole žebřík napjali, člověk má aspoň nějakou oporu.

Příčku za příčkou sestupuji dolu. Jednou rukou se pevně držím, druhou tisknu psa k sobě. Kdyby Gamba nebyla tak klidná, nešlo by to tak hladce, neboť balík nepadá nikdy rovně.

Už však jsme na dosah rukou.

„Gambo!“ vykřikne Karel a já cítím, jak se pojednou mým rukám ulehčilo. Karel a Michal ji chytili. Mohu pustit vodítko a slézám z posledních příčlí.

Všichni, kdo tu stojí okolo, na chvíli zapomněli, proč zde na lavině vlastně jsou. Nikdo si nenechal ujít naše představení. Hasso lítá stále okolo Gamby, napůl šílený radostí. Něžně do ní vráží ze všech stran. A Gamba vrtí a vrtí a vrtí ohonem!

„Jak to tu vypadá? Jak jste daleko?“ ptám se Karla. Můj vztek už vyprchal.

„Jáma je nejmíň tři metry hluboká a čtyři metry dlouhá.“

„A stále nic?“

Zavrtí hlavou. „Je tam patrně jen jeden.“

Přiznává to čestně, a já taky neříkám: Tak vidíš! – Jsme zase staří dobří přátelé.

„Byl bych rád, Karle, kdybys odvolal Aladina. Gamba nesmí být ovlivněna.“

„Dobrá.“

Odchází k odbočce. Čekám tu s Gambou a Hassem. Michal vykládá zavazadla z letounu. Cvičí na provazovém žebříku jak artista z povolání. Vojáci mu všechno odebírají. Tak tedy ještě dvě pily na sníh si Wedemeyer vyžádal. Stojí mi zcela nablízku a já pozoruji, jak se už kolikrát rozběhl, aby se mnou začal rozhovor.

Teď se zřejmě překonává. „Máte báječného psa!“

„A jak!“

„Snad jste měl pravdu, tam dole.“

„Já? To spíš ten pes.“

„Budete hned hledat?“

„Nač bych čekal. Moje fena je odpočatá.“

V témž okamžiku se na nás řítí Aladin. Jak ten chlapík vyvádí, když mě vidí! – Gamba naklání hlavu. Trpí, když se mi Aladin tlačí na kolena. Když mi chce vyskočit na ramena, výrazně zavrčí. Zná Aladina, ale nepoznává v něm už svého syna.

Přivazuji Aladina na šňůru a tisknu ji Karlovi do rukou. „Uvidíš, že to dole dokážeme. – Pojď, Gambo.“

Jak si vedle mne vykračuje! Každým nervem je zaujata. Nepohlédne ani nalevo, ani napravo.

Dorazíme k našemu dílu laviny. Maxe není vidět. Zřejmě si na Karlův pokyn sedl na okraj.

Několik kroků směrem dolů. „Gambo – hledej v lavině! Hledej v lavině!“

Zůstává stát a se vztyčenou hlavou větří. Jsem přesvědčen, že teď odlišuje pachy, které na ni dorážejí: Aladinův, Maxův, Karlův i můj. Je zcela klidná. Teď její hlava sjíždí na sníh. Po krocích našlapuje vpřed. Metr nalevo – a zas nazpátek. Metr napravo – nazpátek. Pak zůstane přesně uprostřed a rozeběhne se se skrčenými zadními běhy, aby se zachycovala. Žádné další odbočení, stále vpřed.

Už je těsně u místa, kde Aladin hlásil. Zpomaluje, stahuje slechy a zase běží dál. Místo, kde jsme vyhrabávali sníh – a běží podle něho pryč! Srdce mi málem přestává bít. Už je dobré dva metry za ním.

Najednou strhne celé tělo do obratu, zaboří nos do sněhu – a hlásí.

A jak hlásí! Jasně a ostře zaléhá nám k uším její „Haf! Haf! Hafhafhaf!“ Zavětří, zaškrábe do tvrdého sněhu, ubezpečí se, a zase: „Haf! Haf! Haf!“

Sjíždím k ní do slova a do písmene po zadku. Ať mám na kalhotách díru, to je fuk.

„Rodný pejsánek, hodný!“ Nemohu ani přestat s poplácáváním. Kdyby to bylo nutné, rukama bych hrabal, tak jsem si jist, že je našla. A najednou je tu i Aladin. Ano, ovšem, vždyť on tu byl první. U všech čertů, ti dva tu udělali díru do světa!

„Ti tví psi mají ale nosy!“ volá Karel. Řítí se ke mně a všechno zlé je zapomenuto.

Wedemeyer nám sem posílá dolů dvacet vojáků a dvacet lopatkářů. A Karel určuje, kde se má kopat a kde se má použít pily na sníh. Pracujeme ve dvou skupinách. Ti dva v čele, kteří se musí zavrtat do ztvrdlého sněhu, to mají nejtěžší. Po několika minutách se střídají. Další házejí sníh za sebe. Čím je jáma delší, tím víc lidí potřebujeme k vyhazování. Kdykoli je sníh příliš tuhý, musí se pilou vyříznout celý blok. Když se skupiny střídají, nasazujeme Gambu a Aladina. Pokaždé hlásí. Teď už nikdo nepochybuje.

Abych udržel svou obryni při dobré teplotě, ukládám ji v přestávkách na stanové dílce a větrovky nebo se s ní probíhám po lavinovém poli. Napadlo mě, že snad je někde ještě třetí naleziště. Hledá intenzívně, ale neoznačuje žádné jiné místo. Beru s sebou i Aladina – nehlásí nic.

Je poledne. Wedemeyer dává rozdílet čokoládu a sušenky.

Ve třináct hodin je nahoře na nalezišti u Dinga, Vroni a Koňaka vyhrabán jeden zasypaný, ležel tři a půl metru hluboko. Nejeví známky života. Dva zdravotníci se pokoušejí o všechno možné: nechají mu vytéci z úst i nosu roztálý sníh, střídají se při umělém dýchání z úst do úst, neustávají s oživovacími pokusy. Po čtyřiceti minutách se objeví první známky života. To všechno prosakuje po troškách k nám dolů. Žije!

To nám dodává novou sílu. Teď mohou být všichni, kdo jsou ještě na lavině, nasazeni zde u nás.

„Nechceš ji už odvézt zpátky?“ ptá se mě Karel.

„Napřed musím vědět, že tu leží oba dva. Na stanových dílcích se Gambě nemůže nic stát, je naprosto v teple.“

Jáma je teď hluboká pět metrů. Chci teď taky sondovat. Potřebuji k tomu všech pět dílů sondy. Asi v hloubce dobrého půlpáta metru narážím na odpor! A není to žádný kámen. Přivádím psy. Jsou celí diví.

Když vylézám z díry, podotkne Wedemeyer: „Dovedete si představit, že by tam mohl být ještě někdo naživu?“

Slyší to tu mnoho lidí, a nikdo na to neodpovídá. Když uvážíme, za jakých podmínek ti dva vespod leží, a připočteme k tomu ty hodiny, musí se každý z nás obávat, že už nežijí.

Po další hodině jsme sondováním zjistili, že postižení leží na dva metry od sebe. Mohu se s Gambou vrátit domů.

I kdyby se Martin ještě jednou vrátil, než se setmí, nechci s ním letět, protože to bych tu musel nechat Aladina.

„Copak asi bude říkat svému psu Franta Schnür?“ rozvažuje Max, když se s ním loučím.

„Co by říkal? Bude na něho pořádně pyšný.“

Wedemeyer hovoří s řidiči. Mají mě dopravit i se psy terénním vozem domů. Karel, Max, Gusta, Toník i Andi tu chtějí ještě zůstat. Všichni řeknou jen: „Ahoj, Dlouháne!“ O tom, co na ně teď čeká, nikdo z nich nemluví.

Na dlouhé cestě k autu se rozhovořím s vojákem, který mě má odvézt.

„Jak jen je možné,“ ptá se, „že oba ti psi vyčenichali zasypané pod desetimetrovou vrstvou ztvrdlého sněhu? Mně to všecko připadá tak trochu jako zázrak.“

„Třeba je to zázrak.“

Na zázraky však zřejmě nevěří, protože chce vědět dopodrobna, jak připravuji psy pro hledání. Mám dost času, abych mu to vysvětlil.

„A říkáte, že trénujete v horách každou sobotu a neděli?“

„Ano, pokud je dost sněhu.“

„Každou sobotu a neděli?“ ptá se znovu a já mám pocit, že uvažuje o tom, jak on tráví své soboty a neděle.

„No ovšem,“ dodávám, „musíte mít rád psy.“

Aladin s Gambou jdou svorně mezi námi. Vidím, jak je oba pozoruje, ale už se příliš setmělo, než abych z jeho tváře poznal, co si o nich myslí.

Musíme dávat velký pozor na cestu. Jdu proto před psy o krok napřed. Nemohu se zbavit pomyšlení na lavinu. To strašné „pozdě“. Nelze se mu ubránit a vždycky nese s sebou pocit spoluviny.

Voják za mnou povídá najednou: „A to děláte jen proto, že máte rádi psy?“

Je slyšet, že mu to vyjelo z úst nechtěně, a já si přitom myslím: „Co tím teď chtěl říci?“