Sándor Tatay

Pušky a holubi

NĚKDO CHYBÍ

»Jirko Csuko, seber své sakypaky a přesedni si tady do první lavice,« řekl pan profesor Kapusa a ukázal na prázdné místo v lavici u okna.

Po těch slovech nastalo hrobové ticho, jaké si dříve pan profesor Kapusa nemohl zjednat, ať sebevíc klepal na katedru. Z letních prázdnin jsme do vybílené učebny přinesli přemíru rozpustilosti. Teď bylo slyšet bzučení jediné mouchy poletující podél sněhobílé stěny.

Jirka Csuka vstal, ale nohy jako by mu byly k podlaze přimrzly. Údivem oněměl a jen otvíral dokořán ústa. Všichni jsme cítili, v jak zoufalé je situaci. V minulém školním roce 1918 - 1919 nás bylo v I. B sedmatřicet. V každé lavici jsme seděli po dvou, jen Jirka Csuka seděl sám v poslední lavici prostřední řady. To se mu neobyčejně hodilo, neboť mu tam vedle knih zbylo místo pro vlasec, pro udičky rozdílné velikosti, zhotovené ze špendlíků a z ocelového drátku, a občas i pro vnadidla, která však nezabrala mnoho místa, poněvadž si namočenou kukuřici a červy schovával v jediné plechovce od konzervy. Ale k zhotovení udičky bylo třeba i plochých kleštiček, a ty měl ve svém majetku Bertík Opál. Bertík je naopak půjčoval Jirkovi jen pod podmínkou, že mu v lavici uschová jeho rezavé zámky, klíče a paklíče různé velikosti, navlečené na drátěný kroužek, neboť zámečnictví, to byl jeho koníček.

V minulém školním roce musil jednou Jirka Csuka opustit své privilegované místo. Došlo k tomu takto:

Náš přítel Jirka v polední desetiminutové přestávce proklouzl školními vraty a uháněl na dvůr koželuha Miknaiho. Přes poledne koželužští učni hráli vždycky kopanou, a protože u Miknaiových pracoval Jirkův starší bratr, směl sem chodit i Jirka. Tak se stalo, že toho dne malý učeň, jenž dělal brankáře, byl právě ve škole.

Jirka tedy zaujal jeho místo. Rozumí se samo sebou, že koželužští učňové neměli opravdický kopací míč. Vyrobili si pořádnou mičudu z kozích chlupů a s ní pak hráli. Ráno se náhodou strhl důkladný liják a na dvoře Miknaiových stála ještě voda v kalužích. Míč z kozích chlupů se nacucal, vyválel se v blátě a stal se z něho chumáč bláta velikosti dětské hlavy. Touhle koulí pak nejsilnější koželužský učeň vypálil na bránu z jedenáctky a zasáhl našeho Jirku do žaludku tak prudce, že se naráz složil.

Dalo to práci, než ho přivedli k sobě. Na hodinu zeměpisu se nemohl ani dobelhat, ba ani domů se nedostal po svých: bratr ho odvlekl na zádech. Jeho knihy vzal s sebou Bertík Opál.

Knihy ano, ale červy pro návnadu a drobné rybky tam nechal. Tři dny nepřišel Jirka do školy a třetího dne pan profesor Kapusa, jenž byl ostatně i naším třídním, najednou začal za katedrou větřit. Potom se zvedl a šel po čichu mezi řadami lavic. Pan profesor Kapusa měl úctyhodný nos a dovedl svým chřípím obratně pohybovat. My jsme vždycky pozorovali jenom jeho nos a z jeho pohybu jsme dovedli zjistit, v jaké je náladě, sotva vstoupil do třídy. Jinak kroutil nosem, byl-li v dobré míře, jinak když se zlobil, a opět jinak, potkal-li ho nějaký smutek. Pak totiž chodil s dlouhým nosem. Nejčastěji býval zasmušilý proto, že den předtím nadarmo posílal své studenty-strávníky po všech městských trafikách - nikde se nedaly sehnat cigarety szimfónie s modrou značkou. V té době se těžko sháněly lepší cigarety.

Pan profesor Kapusa nejenže měl úctyhodný nos tak jako král Matyáš, nýbrž měl i dobrý čich, neboť rovnou zamířil k opuštěné lavici Jirky Csuky. Tam se sklonil a vzal z přihrádky krabičku od konzervy, v níž nachytaní červi a rybky byli už v rozkladu.

»Copak je to tady za prasečí chlívek!«

Protože jsem v předposlední lavici seděl právě já, uhodil na mne:

»Simeone! Seber tady to svinstvo a odnes to do bedny na smetí, ale to ti povídám, koukej mazat!«

Vyskočil jsem a uháněl jsem s konzervou, jak nejvíc jsem mohl; držel jsem ji daleko od sebe, poněvadž z ní nevanula právě lahodná vůně, to musím přiznat.

Nemohl jsem se stát svědkem toho, co potom ještě pan profesor Kapusa vylovil z přihrádky, ale ani jsem toho moc nelitoval; aspoň jsem si mohl být jist, že nemá v úmyslu vyvolat mě z latiny, když mě jednou poslal ven.

Chytrý člověk nespěchá s návratem, jestliže se mu jednou naskytlo takové štěstí, aby byl poslán pryč z hodiny latiny. Než jsem pak tiše otevřel dveře a po špičkách se došoural na své místo, stáli už dva s knihou v ruce na stupínku a koktavě četli těžký text.

Případ s vnadidly pokračoval až příštího dne. Sotva se pan profesor Kapusa zapsal do třídní knihy, sňal s nosu skřipec a ukazováčkem jedné ruky ukázal na Jirku Csuku, ukazováčkem druhé ruky na Ferka Bodu, jenž seděl v první lavici u okna, tedy na místě, které je nejvíc na očích.

»Vy dva si vyměňte místa,« řekl.

Jirkovi jsme dopodrobna vypověděli, co se za jeho nepřítomnosti stalo s vnadidly, ale on už s tím stejně počítal, že se z téhle záležitosti jen tak nedostane. Přesto ho ten přísný rozkaz zasáhl jako blesk z jasného nebe. Jirka začal naříkat tak hořce, že nám všem až srdce usedalo. Ale usedalo i srdce pana profesora Kapusi. Náš třídní profesor měl totiž dobré srdce. Bylo na něm vidět, jak bojuje sám se sebou, zatímco Jirka tak hořce vzlykal. Jestliže odvolá rozkaz vyslovený tak rozhodně, utrpí újmu jeho profesorská autorita. Chvíli na nás zíral bezradně a z očí nás všech mohl vyčíst úpěnlivou prosbu, aby nechal chudáka Jirku Csuku na jeho místě, stejně už mu dal co proto ten tvrdý míč z chlupů; vždyť Jirka je stále tak bledý, jako by měl duši na jazyku. A pak: kdo umí plakat tak hořce, ten má jistě životně důležitý důvod, aby si přál sedět ve zvláštní lavici. Když je do chytání ryb celý pryč, proč mu to brát - študák je konec konců taky člověk. Pan profesor Kapusa to mohl vyčíst z našich očí a nakonec uposlechl hlas svého srdce.

Jak říkám, tohle se stalo ještě v primě. Nyní, na začátku druhého školního roku, nemohl však pan profesor Kapusa učinit nic jiného než Jirku Csuku posadit do první lavice. Venkoncem vzato nemohla třída zůstat kolozubá.

»Ale pane profesore, vždyť je to prosím místo Feriho Body,« vyhrkl nakonec Jirka ve svém velkém zoufalství.

Pan profesor Kapusa se však na nás ani nepodíval. Jako by měl zas co dělat s třídnicí.

»Bylo,« řekl tak tiše, jako by mluvil sám k sobě. Ale ve třídě bylo úplné ticho, rozuměli jsme jeho každému slovu. »Feri Boda už nebude chodit do gymnasia. Byl jeden z nejlepších studentů - a už sem nemůže chodit.«

Čekali jsme, že dostaneme bližší vysvětlení, ale náš třídní profesor jen tiše zabručel:

»Takové už jsou okolnosti.«

Poté znovu zdvihl hlavu a nahlas pokračoval:

»Říkám to proto, abyste, vy darebáci, vzdali pánubohu díky, že tu můžete sedět, a vážili si toho. Velkou radost z toho myslím nemáte, že tu po prázdninách zase můžete vysedávat při latině, a jak šťastný by byl Ferkó Boda, kdyby mohl být mezi námi. I to mějte na paměti, že se naše země zmenšila a že nebude potřebovat tolik studovaných lidí jako doposud. Tak si toho važte, že můžete sedět ve školních lavicích, a snažte se, neboť v příštích letech budou přísné probírky… No tak, ráz-dva, Csuko! Seber své sakypaky!«

Co si měl tedy Jirka Csuka počít! Sklonil se a váhavými pohyby sebral své nově svázané knihy a svůj penál. Ne že by byl vzlykal nahlas, jako když měl být kvůli vnadidlům z trestu přesazen do první lavice, teď mu ani slza neukápla. Jenom si pln hlubokého mužného smutku sbíral své věci jako nějaká nespravedlivá oběť národní tragédie. O té národní tragédii měl ostatně pan ředitel při zahajovací slavnosti plno řečí. O jiném se sotva zmínil.

Zatímco se Jirka stěhoval, pan profesor Kapusa si levým loktem podepřel bradu a mlčky koukal z okna. Většina z nás sledovala jeho pohled. Vždyť měl pravdu v tom, že jsme se první den po prázdninách cítili ve třídě trochu stísnění. Naše gymnasium stálo na vysokém kopci. Výše než věž starodávného hradu. Pod námi byl skalnatý břeh a pak velké jezero. Naše okna hleděla na jezero. Na druhém břehu jezera jsme viděli starobylé domy dolního města, které se v září ještě skrývaly ve stínu košatých stromů. Jen tu a tam z jejich listoví prokukovaly barevné střechy domů a nad námi se zvedal klášterní kostel, zámeček a zmrzačená hradní věž. Pak tu byla velká bílá zeď parního mlýna, vystavěného proto, aby odsoudil k zániku mnoho starých vodních mlýnů v městě a aby nám znehybnělá, zeleným mechem porostlá obrovská mlýnská kola sloužila za strašidelnou, vzrušující hračku.

Za dolním městem ubíhaly do dálky železniční koleje. Mohli jsme si z naší třídy spočítat, kolik vlaků po nich zasupá od rána do poledne. Za nimi, nebylo-li mlhavé počasí, bylo dobře vidět obdělané lány polí, na stráních řady vinic, potom lesy. Na obzoru obloha splývala s vršky modravých hor. Když byla řeč o vlasti, vyhlíželi jsme oknem a v duchu jsme si říkali: Tohle je vlast… Tenkrát nám naši profesoři často připomínali vlast, a vždycky s velkým smutkem. Obzvláště pan profesor Kapusa. Ani to nevíme, zda vůbec ještě máme vlast - i tohle jednou řekl - a máme-li ji, kolik z ní patří nám? Válku jsme prohráli a vítězové si s námi dělají, co chtějí.

Zatímco si Jirka přenášel své věci nacpané v podpaží, přemýšlel jsem o tom, proč vlastně pan profesor Kapusa do té věci zamíchal osud vlasti. Tenkrát jsem tomu ovšem ještě rozumět nemohl.

HODINA VOLNA

Naši školu vydržovali kněží, ale polovina profesorů byli laici. Ani pan profesor Kapusa nenosil kleriku ani kříž zavěšený na řetěze, jenom na levé tváři měl šrám v podobě kříže: stopa po seknutí šavlí nebo po střepině granátu.

Studenti byli z větší části katolíci. V II. B nás jenom pět patřilo k jinému náboženskému vyznání. Pro nás to znamenalo značnou nevýhodu, protože jsme nikdy nemohli ministrovat při ranní mši. Kdo měl totiž službu u oltáře, ten mohl na první vyučovací hodinu přijít o patnáct minut později, a v této čtvrthodině profesoři už rozhodli, koho vyvolají. Naopak zase jsme měli mnohem větší výhodu, že jsme měli každý týden dvě prázdné hodiny. Zatímco ostatní seděli v hodině náboženství, my jsme měli volno. Školní řád nařizoval, že v těch hodinách volna nesmíme opustit školní dvůr. Tohle nám na začátku každého školního roku předčítal pan profesor Kapusa mezi ostatními pravidly, ale naštěstí na jejich dodržování nikdo nedohlížel.

Tohoto roku to dopadlo tak, že již druhou hodinu jsme měli náboženství. Štěstí nám přálo dokonce ještě víc - přišli jsme hned k dvěma hodinám, poněvadž po náboženství měla následovat hodina tělocviku, a ta odpadla. V létě totiž vyoperovali profesorovi tělocviku kulku z klíční kosti a rána se mu ještě úplně nezacelila. I my jsme ovšem chodili na náboženství, jeden do toho, druhý do jiného kostela, každý podle svého vyznání, obvykle v sobotu odpoledne anebo v neděli. Ale ty dvě hodiny volna nám zůstaly. A byl-li z vás někdo studentem, ví, kolik kouzla v sobě taková hodina má. Zvenčí naslouchat bzukotu-hukotu šířícímu se ze školní budovy, koktání žáků, šustění knih a sešitů, skřípění křídy na černé tabuli, do dáli se rozléhajícímu vysvětlování profesorů. Někdy i jejich vykřikování… A mít přitom pocit volnosti! Nebo se vytratit ze dvora a seznamovat se s náladou městského dopoledne, které jen zřídkakdy ukáže studentovi svou tvář.

Nechtěli jsme začít tím, že se hned při první příležitosti ulejeme. Ale ve školním řádu stálo, že ani hlučením nesmíme rušit klid při vyučování. Nás šest se tedy uchýlilo do nejodlehlejšího kouta dvora, tam jsme se skrčili u plotu a slunili se v paprscích zářijového slunce.

Vlastně to říkám špatně: bylo nás už jenom pět. Chyběl Feri, Feri Boda…

Na tomto místě jsme obvykle hloubali. Tohle hloubání vynašel Zoli Mátis, který byl už takový, že chtěl vždy přijít věcem na kloub. A vždycky si vybral takovou věc, jaké prostě na kloub přijít nelze. Například zdali byl dříve chroust a z něho se udělala larva, nebo byla dřív larva a z ní povstal chroust. Nebo: proč je mušinec na stěně černý, a na černé tabuli bílý? Zoli luštil náramný problém i nyní, jak jsme tu seděli na zářijovém slunci, které se nořilo do svítivého blankytu; když jsme trochu zamžourali, mohli jsme do slunce i koukat.

»No a co myslíte, že je za sluncem?« zeptal se, pomrkávaje trochu stranou na ohnivou kouli, jak to dělávají husy.

»Hvězdy,« odpověděl Jirka Csuka nejpřirozenějším hlasem.

»A za hvězdami?«

Jirka svraštil čelo; zřejmě úporně přemýšlel, ale pohled upřel nikoliv na slunce, nýbrž na zemi. Ostatně si stejně zvykl pozorovat oblohu v zrcadle jezera, když čekal na kořist s velikánským prutem v ruce. Pokrčil rameny. Místo něho odpověděl Bertík Opál.

»Za hvězdami je Mléčná dráha.«

»No a za ní?«

»Za ní zas jen hvězdy,« tvrdil jsem já.

»A ještě za těmi hvězdami?«

»Nic!« zvolal rezolutně a poněkud zlostně Marci Spitzer.

I tenhle židovský chlapec s očima olejově žlutýma, s pihovatou tváří se s námi těšil z hodiny volna… Ale Zoli Mátis se nedal.

»A co je za tím nic?«

»Zase jenom nic,« vzpamatoval se Jirka Csuka.

Zoli se hlasitě rozesmál.

»No tak vidíte, jak jste vedle. Kdyby po jednom nic existovalo jiné nic, to už by nebylo stejné nic, tedy by to bylo něco.«

Spitzer přispěchal na pomoc Jirkovi Csukovi. Když se mělo nad něčím přemýšlet, vždycky mu přispěchal na pomoc napovídáním, nebo ho nechával opisovat, třeba při matematické písemce. Jirka mu zase stál po boku a chránil ho, bylo-li potřebí síly - takové už to bylo mezi nimi. Marci vstal celý rozpálený a prstem šťouchl Zoliho do prsou.

»To se zas mejlíš, abys věděl. Mohl ses v matice naučit, že nic a nic je nic, a pětkrát nic je zas jen nic.«

»Ale já mám na mysli právě to veliké nic, které v sobě obsahuje všechna ta nic,« bránil se Zoli Mátis. »No a co je za tím velikým nic?«

Teď už vyskočil i Jirka Csuka.

»Nech toho, slyšels, nech už toho, nebo ti vrazím jednu takovou, že ti na krku nezůstane nic jiného než to veliké nic!«

Mátis toho nakonec nechal. Ostatně jsme ani nevěděli, k čemu to jeho věčné mudrování bude, neboť když jsme se ho zeptali, čím chce být, neřekl že filosofem nebo profesorem, nýbrž rovnou prohlásil, že bude farmakologem. Je pravda, že jsme si ho proto tak trochu vážili, poněvadž takové zaměstnání by nebylo napadlo ani jediného z nás.

Teď mu položil otázku i Bertík Opál:

»Když jsi tak chytrý, proč nebudeš profesorem nebo soudcem jako tvůj otec?«

»Ták,« odvětil Zoli a pokrčil rameny. »Ty si tedy myslíš, že profesor nebo soudce potřebuje víc rozumu než farmakolog. Abys věděl, farmakolog potřebuje nejvíc rozumu. Potřebuje rozum víc než filosof. Protože když filosof napíše nějakou koninu, co se stane? Nic. Ale udělá-li v něčem chybu farmakolog, může z toho pojít hromada lidí… Ostatně,« pokračoval mžouraje, neboť Zoli Mátis ustavičně mžoural a řasy mu jenjen kmitaly i teď, když ho slunce trochu oslepovalo, »ostatně ani profesorem nebudu, poněvadž profesora nepočítají mezi opravdové džentlmeny. Tatínek říkal, že džentlmen začíná u právníka a důstojníka. Popřípadě se k nim počítá i lékař nebo kněz. Ale já advokátem nebudu, poněvadž advokát musí moc lhát. Ani důstojníkem nebudu, poněvadž nechci zabíjet lidi. Soudce odsuzuje lidi k smrti. Nanejvýš bych byl lékařem, ale zas nemohu vidět krev. A abych byl knězem, to mě ještě nikdy ani nenapadlo.«

Tahle poslední věta se dotkla mne, poněvadž o mně rodiče rozhodli již v útlém věku, že ze mne bude kněz.

»Pro tebe by přece bylo snadné stát se knězem,« řekl jsem. »Na tvém místě bych se jím určitě stal.«

»Pročpak?« zeptal se překvapen.

»Protože jsi unitář a podle vás Kristus nebyl Bůh, pouze nejvíce vynikající člověk. A právě tohle mi vadí. V Boha totiž věřím, věřím i v Ducha svatého, ale že by byl Bohem Ježíš, který byl zrovna jako každý jiný člověk, tomu uvěřit nemohu, ať se o to snažím sebevíc.«

»Simeone! Vaše fantazie se noří do temnot,« ozval se kapouním hlasem Spitzer napodobuje profesora matematiky Benedeka Sekka.

Lokty přitiskl k bokům, jako by je právě strkal pod cingulum.

Tomu jsme se rozřehtali, protože Marci uměl báječně napodobit profesory. Jen Bertík Opál zůstal vážný, chtěl ještě něco dodat k přednášce Mátisově.

»Co se toho týče,« řekl nevychloubavě, ale spíše hluboce zamyšlen, »rozum potřebuje i strojní inženýr, nejen farmakolog.«

Ano, v skrytu srdce by se Opál chtěl stát zámečníkem, vynálezcem a výrobcem kouzelných zámků, bylo však rozhodnuto, že bude studovat. A tak se chtě nechte smířil s tím, že bude strojním inženýrem. To je přece jen blíže k zámečnickému řemeslu. Ale kdyby byl zámečnickým učedníkem, už teď by se mohl pustit do vynálezů. Takhle však s tím musí čekat kdovíjak dlouho. Čekat a dřít se ve škamnách celá dlouhá léta.

V duchu jsme s ním sdíleli jeho starost a zmlkli jsme. Do toho ticha se zařízl rezavý hlas Jirky Csuky, hlas, jenž v létě pozbyl své dřívější zvučnosti. Tohle se stávalo spíše u kvartánů, ale Jirka byl skoro o dva roky starší než my, poněvadž vychodil všech šest obecných.

»Koukejte se! Ježek!«

Všichni jsme vyskočili a zahleděli se přes plot směrem, kam Jirka prstem ukazoval.

Jak jsem už řekl, naše škola stála na vršku. Za plotem se vršek příkře skláněl k jezernímu břehu, skoro tak příkře jako stěna. Z rovinky okolo jezera se zdvihaly jen špičky topolů do výše plotu a několika neforemných skalních útesů. Szaniszló Veres, profesor zeměpisu, říkal, že tu kdysi bylo moře a jeho vlny že vymlely okolí skal. Moře dosahovalo takové výše, že jsme si v něm odtud mohli nohy umývat, kdybychom byli tenkrát žili. Ale na podzim roku 1919 jsme byli sekundáni, a když jsme natáhli krk, abychom viděli přes plot, spatřili jsme nikoliv mořské vlny, nýbrž jen špičku holé skály, a v této chvíli ježkovy naježené ostny na ní.

Vyrazili jsme beze slova a uháněli jsme k postrannímu plotu, za kterým už nebyla rokle, ale starodávný hřbitov. Tady si na jednom místě pod prkenným plotem školníkův pes Jakab vyhrabal pořádnou díru. Tou dírou jsme prolezli po břiše; nejprve Jirka Csuka a po něm ostatní. Zoli Mátis se se svým objemným břichem protlačil poslední. Vlastně ani ne poslední, neboť za ním se s kňučením tlačil i sám majetník východu Jakab.

»Chyť toho psa, aby nám ho nevyplašil,« poroučel Jirka a Mátis hned objal Jakaba okolo krku. Mohl jej obejmout, a třeba i pěst mu vstrčit do tlamy - pes neublížil žádnému studentovi. Ale když se na školní dvůr dostala nějaká dívka, začal pes štěkat tak vztekle, jako by děvčata byla úhlavními nepřáteli psů. O něčem takovém však nemůže být řeči, nevěřím, že by děvče bylo někdy, co svět světem stojí, hodilo po psu kamenem. Zoli Mátis se zkrátka psovi zavěsil na krk, zatímco my jsme brouzdali po starém hřbitově zarostlém plevelem. Tu a tam na něm stál zpola vyvrácený starobylý kamenný kříž a hroby jen taktak že zvlnily povrch půdy. Starobylý hřbitov už nebyl obehnán ani plotem, ani zdí, ani plaňkami. Po příkrém kamenitém svahu jsme se spustili do hloubky k jezernímu břehu a tam jsme v rozvinuté bojové linii opatrně obklíčili mohutný skalní útvar. Shodli jsme se na tom, že tři z nás budou hlídat dole, aby nám ježek neuklouzl, kdyby se náhodou z té výšky skutálel, a Jirka Csuka že vyleze na skálu.

Obratně jako opice lezl Jirka z kamene na kámen a už v příští minutě jsme viděli, jak opatrně tápaje sahá rukou nahoru po místě, kde se náš ježek musel skrývat. Vtom se z vrcholku skály natáhla jiná ruka a uchopila Jirku v zápěstí. Ve svém zděšení by se snad ihned byl svalil, kdyby ho ta ruka nebyla držela dosti pevně. Štětiny považované za ježka se pozdvihly - a nebylo to nic jiného než kulatá hlava Feriho Body. Feri měl totiž vlasy upraveny na >ježka<, jak tehdy bylo módou mezi studenty. Každý den ráno si důkladně navlhčil vlasy vodou a ořechovým olejem, a vlasy mu pak stály jako hřebíky a hlava skutečně vypadala jako nahrbený ježkův hřbet.

Vyrazili jsme po stopě Jirky Csuky. Zoli Mátis pustil na svobodu i psa Jakaba. Poznali jsme to podle toho, že se Jakab v mžiku octl na úpatí skály. Než se Zoli svými loudavými pohyby spustil po hřbitovním svahu, my všichni jsme se už tísnili na vrcholku skalního masívu. Zoli Mátis supěl, div že skálu neodfoukl, a rukávem od kabátu si utíral pot perlící se mu na čele. I takhle se dostal svou vlastní silou jen přes polovinu skály. Já jsem chytil Spitzra v pase a on se k němu pustil hlavou dolů. Tak jsme ho vytáhli. Týž kousek jsme musili opakovat i s Jakabem, aby tam dole nekňučel a neštěkal; věděli jsme totiž, že na nás čeká dlouhý a vážný pohovor.

Ten pohovor pak začal sám Feri Boda.

»Pročpak jste sem přišli?«

Na ta chladná slova odpověděl Bertík Opál, jenž byl z nás nejpopudlivější.

»Ne pro tvé krásné oči! Myslili jsme, že jsi ježek.«

A Jirka Csuka pokračoval nepřátelským tónem:

»Pročpak jsi přišel ty? Spíš my bychom se mohli ptát.«

»Sem snad přece smím… tady ještě není gymnasium.«

Marně se Feri Boda kasal - v očích se mu již zaleskla slza. Všichni jsme to viděli a krátkou chvíli jsme mlčeli. Tlustý Mátis, který měl měkké srdce, přerušil ticho:

»Ale vždyť máme radost, že jsi tu. Kdopak říkal, že sem nesmíš?«

»Budeš učedníkem?« zeptal se Bertík Opál, nikoli však proto, že by ho litoval, spíše s kapkou závisti; Feri Boda bude možná už v několika týdnech vykřesávat v některé zámečnické dílně jiskry ze železa nebo rovnou vyrábět klíče, zatímco on sám se bude trápit s dělením a násobením zlomků.

»Nebudu učedníkem.«

»Tak proč nechodíš do školy?«

»Protože nesmím.«

»Nepřijali tě?«

»Ne.«

»Proč?«

Tohle jsme se zeptali všichni najednou s výjimkou Marciho, který strávil léto v městě a určitě něco věděl.

Feri Boda pokrčil rameny.

»Provedl jsi v létě něco?«

Ferkó poodešel na okraj skály a opět se nám díval do očí tak, jako bychom byli jeho nepřátelé.

»Copak si myslíte, že jsem snad kradl nebo že jsem se někam vloupal?«

»Nepřijali ho kvůli tatínkovi,« řekl Spitzer.

»Co je ti do toho?!«

Krčil se tam na pokraji skály, zpola od nás odvrácen, jako štvaná zvěř, a my jsme přece chtěli, aby nás i nadále považoval za své kamarády. Mlčeli jsme, neboť jsme ani nevěděli, co mu říci. A snad to tak bylo nejlepší: mlčeli jsme. Zdálo se, že sem přišel přece jen proto, aby nám pověděl, co má na srdci. Komu jinému o tom také mohl povědět?

»A tatínka stejně nenajdou, nikdy, nikdy; marně ho hledají!«

»Kdo?« otázal jsem se s údivem. »Kdo ho hledá?«

»Četníci.«

Teď už jsme se mohli vyptávat, co jeho tatínek provedl, když on neprovedl nic.

»Jen tolik,« odvětil Feri zamyšlen, »vlastně jen tolik, že napsal křídou na vozík v dole: 3 x 8 = 24.«

Ještě dlouho jsme musili na Ferka naléhat, než se nám postupně vyjasnilo, co se vlastně doopravdy stalo s jeho tatínkem.

Všichni jsme dobře znali strejdu Jánose Bodu. V mé paměti a zajisté i v paměti ostatních žil tak, jak se vrací do jejich malého domku na Francouzském vršku, jak svůj hornický kahan zavěšuje na skobu v kuchyni, smeká čepici, jak si přičesává vlasy na temeni ještě černé, ale na spáncích a okolo šíje šedivé. Jak si sedá, jak si tře kolena a svléká kabát plný uhelného prachu. Paní Bodová nalévá do umývadla kouřící vodu, staví je na kuchyňskou židli a Ferkův tatínek se k němu sklání a ve vlažné vodě si omývá své svalnaté, po pás obnažené tělo.

Bodovi měli pěknou prostornou kuchyni, kde před oknem stál stolek. Na něm psával Ferkó úlohy a jednou ten, podruhé onen k němu přicházíval s prosbou o pomoc, neboť Ferkó vždycky každou úlohu vyřešil správně, ať to byla matematika nebo překlad z latiny. Stávalo se, že se nás tam okolo malého stolku tísnilo všech šest najednou. Psali jsme úkoly nebo jsme hrávali společenské hry. V bytě Bodových nebylo elektrické světlo. Když se setmělo, paní Bodová zavěsila nad stůl petrolejovou lampu a při žlutém světle té lampy nám bylo dobře. Líp než u Mátisových - a Zoli Mátis měl přece pokoj sám pro sebe. Obzvlášť dobře nám bývalo tehdy, když Ferkův dědeček, starý Gáspár Boda, vyprávěl o boji za svobodu. Sedával u krbu na stoličce a od té doby, co nemohl pracovat, měl jedinou starost: vzpomínat na hrdinné doby…

»Tak, tak… Jen se, děti, učte,« říkával strejda János Boda, osušuje si ramena a prsa tlustým ručníkem. »Uč se, Ferkó, abys měl život lehčí než já.«

Strejdu Jánose Bodu teď hledají četníci.

A Ferkó si z nás netropil blázny, jak jsme si myslili a jak jsme mu to i řekli; jeho otec opravdu začal tím, že psal na vozíky velkými bílými číslicemi:

3 x 8 = 24

Vozíky takto vyjížděly z útrob hory, takto se vznášely po lanovce nad hornickou kolonií.

»A co na tom, že to tam napsal?« zeptal jsem se.

Ještě nikdy jsem nebyl v hornické kolonii; vyrostl jsem na vesnici, a teprve minulý školní rok jsem strávil v tomto městě - tak odkud jsem měl znát takové věci? Místo Ferka začal vysvětlovat Marci. Tenhle Marci Spitzer se nejlíp z nás vyznal ve věcech dospělých.

»To znamenalo, kdyby horníci pracovali ve třech šichtách po osmi hodinách, že by to vydalo právě čtyřiadvacet hodin. Tolik hodin má jeden den, to víš už i ty.«

»A nepracují tolik?«

»Právě že ne,« řekl Feri Boda. »Za komunismu tak pracovali, ale po pádu komuny i tohle skončilo. A když se páni vrátili, přece jim to slíbili.«

Oči mu zlostně vzplanuly. Zdálo se nám, že se teď velmi podobá svému tatínkovi. I ten pohyb rukou byl celý jeho táta.

»Slíbili… Ti se něco naslibovali, když se vrátili, ale nesplnili nic.«

Při zahájení školního roku pan ředitel řekl, že komunismus přinesl zemi jen zlo a utrpení, avšak utrpení Bodových začalo právě jeho pádem. Utrpení Bodových, a snad i ostatních horníků.

»I jiní čmárali na vozíky, nejen tvůj tatínek,« slyšel jsem hlas Jirky Csuky.

Jeho starší bratr byl horníkem a on. říkal ta slova s dávkou hrdosti.

»Ale můj tatínek je napsal první.«

Tlustý Mátis z toho ze všeho pochopil nejmíň. I mně ta námitka připadla hloupá.

»No a copak je to tak důležité, kdo byl ten první?«

»Ty troubo,« odbyl ho Spitzer, »to je to nej důležitější, kdo byl první! Všechny horníky pověsit nemohou, ani je nemohou vsadit do žaláře, protože kdo by pak těžil uhlí? Musí se hledat obětní beránek! A kdo jiný má pykat, ne-li ten, kdo začal.«

Bertík Opál ležel na břichu na tvrdé skále, s bradou podepřenou oběma pěstmi. Řekl v zamyšlení:

»To je jisté, že máš pravdu, jenomže se vždycky neví, kdo začal. Na palubě Škorpióna postavili vzbouřené mužstvo do řady, a když nikdo z nich neřekl, kdo začal, každého desátého zastřelili. Potom je zašili do pytle a hodili do moře. Kdyby byli popravili všechny vzbouřence, jak by pak byla loď proplula mezi ledovci!«

Po těch slovech mi přeběhl mráz po zádech. Bertík měl vždycky po ruce příběhy, které vyčetl z šestákových románků. Ale teď jsme neměli trpělivost vyptávat se na podrobnosti.

»Dost na tom,« řekl Ferkó útočně, jako bychom byli chtěli popírat zásluhy jeho otce, »že můj tatínek byl první, kdo na vozík napsal, že třikrát osm je čtyřiadvacet, a tím začala vzpoura.«

»Jaká vzpoura?« zeptal jsem se překvapen a společně se mnou zděšeně řekl totéž tlustý Mátis.

Ferkó vstal na samém okraji skály - nedbal hlubiny za svými zády a nebál se, že ho spatří některý profesor z okna školy, poněvadž teď mu již žádný profesor neměl co poroučet.

»Copak vy nic nevíte? Ano, tatínek dal znamení - a vzápětí byly všechny hornické vozíky, každá brána, ohrada, vagóny na nádraží plny těch nápisů. V půlhodině se všude zastavila práce a horníci - ale i ženy, které byly na pozemku - všichni se shromáždili před kancelářemi, až se tou spoustou lidí celé okolí jenjen černalo. Nikdo se tam nebál, i když ředitelství hlídali vojáci.«

»Mluvíš, jako bys při tom byl,« ozval se Jirka Csuka.

Dávali jsme mu znamení, aby ho nepřerušoval. Ale Ferka teď už ani nebylo možno přerušit.

»Vím všechno. Dost často o tom vypravoval i tatínek i jiní. Nejdříve byl velký křik. Lidé požadovali osmihodinový pracovní den. Najednou začal nadporučík vykřikovat povely, vojáci nastoupili kolem budovy a namířili hlavně pušek proti davu. Výkřiky se ještě chvíli ozývaly, ale pak jako by uťal, naráz nastalo hrobové ticho. Lidé však neustoupili, nýbrž pomalu, pomaloučku se přibližovali ke kanceláři ředitele. Někteří dokonce smekli klobouky, aby viděl, že si přicházejí stěžovat s poctivými úmysly. Nikdo si nepomyslil, že se odváží střílet.«

»Dostali strach, proto stříleli,« zase ho přerušil Jirka.

»Copak stříleli?« zeptali jsme se zděšeni.

Ferkó škubl rukou, jako by sám zdvihal pušku.

»Nadporučík vykřikl do ticha, až to zahlaholilo po celé kolonii:

>K líci zbraň!<

>Pal! <

Nevystřelili jen jednou: pušky rachotily pěknou chvíli a lidé prchali, kam se dalo. Totiž kdo ještě mohl, protože tam zůstala celá spousta mrtvých.«

Slyšel jsem, jak tlustý Mátis za mnou vyschlým hrdlem namáhavě polkl a dech se mu zrychlil.

Jirka Csuka ohýbal v ruce nějaký drát, snad si chtěl z něho urobit udičku. A jen jakoby pro sebe mumlal:

»Strejdu Spónera zasáhli, zrovna když přelézal přes plot. Zůstal tam mrtvý nahoře na plotě. Nohy mu visely dovnitř, ruce ven.«

»Proč ty do toho pořád kecáš?« rozkřikl se na něho Bertík Opál nervózně.

A už ani nebylo proč, vždyť tím celý příběh skončil. Totiž to, co se tenkrát zběhlo v hornické kolonii.

Teprve později Ferkó vypravoval, jak se jeho otec musil skrývat. Ale už toho ani nebylo moc k vyprávění, poněvadž se stalo jen to, že šel k sousedům pro dva chleby - ti měli totiž pec a Bodovi u nich pekli chleba. Paní Bodová tam nechala čtyři chleby, aby vychladly. Dva odnesl Ferkó ještě před setměním, pro dva si došel jeho otec. Mezitím přišli do domku četníci. Paní Bodová se nezmohla ani na slovo. Ale starý honvéd-osmačtyřicátník

(Maďarský domobranec v době bojů za svobodu roku 1848. -Pozn. překl.)

věděl, co má dělat: povídal, bavil se s četníky. Když pak četníci vyšli ven a začali prohledávat dům, jeden chléb byl na sloupu u vrátek, kdežto s druhým strejda János Boda zmizel. Jako by se pod ním zem slehla. Marně naléhali na obyvatele Francouzského vršku, nikdo neviděl žádného muže utíkat s chlebem pod paží, anebo jej nikdo nechtěl vidět.

»Ale víš aspoň ty, kde je?« zeptal se Bertík Opál.

Ferkó neodpověděl.

»Od té doby byla u nás dvakrát domovní prohlídka,« dodal po chvíli.

My jsme ještě takovou domovní prohlídku nezažili a po pravdě řečeno jsme ani nevěděli, co to je, jenom jsme o ní slýchali v souvislosti s četnými jinými hrůzami, z nichž se tenkrát tváře dospělých zasmušovaly. Ale přesto jsme všichni cítili, že naše ukryté zbraně znamenají pro Bodovu rodinu hrozné nebezpečí. Strachem nám slova uvázla v hrdle. Konečně se ozval Jirka Csuka šeptaje:

»A co zbraně?«

A vzápětí se rozhlédl kolem sebe, zda jeho slova neslyší někdo cizí. Ale kdo by je mohl slyšet tady na vrcholku skály?

»Nenašli je,« odpověděl Ferkó rovněž šeptem. »Doposavad je nenašli.«

Nyní musím povědět historii těch zbraní.

ZBRANĚ V PŘÍKOPU

Francouzský vršek, kde bydlila rodina Bodová, zdvihal se za železniční tratí. Proč dostal jméno Francouzský vršek? Staří vyprávěli, že se sem kdysi dávno a dávno, už v dobách napoleonských válek, když si po celé Evropě vyšlapovali francouzští vojáci, dostal jeden hulánský důstojník, jehož omrzelo věčné harcování, opatřil si pěknou maďarskou ženušku a koupil ten holý kopec. Mohl si to dovolit, poněvadž měl truhlici plnou ukořistěných pokladů. K velikému údivu usedlíků vybudoval na jižních svazích kopce vinici.

V době našeho příběhu žilo ještě mnoho lidí, kteří se pamatovali na zelenající se řady révoví na Francouzském vršku. Ale v druhé polovině minulého století vyhynula v Uhrách téměř všechna vinná réva. Filoxera, vražedný nepřítel hlodající na jejích kořenech, nadělala takové škody, že se jí nevyrovnalo ani sto mračen kobylek.

Naštěstí byly v té době poblíže města otevřeny doly na kamenné uhlí a vinařští dělníci tam nalezli obživu. Na holém kopci pak byly postaveny chudičké hornické domky. Když jsem já poznal Francouzský vršek, nebyl tam už ani jediný starý vinný keř. Jen trosky ohromného sklepa a staré velké lisovny připomínaly bývalou vinici.

Ta hromada trosek byla majetkem Spitzrova otce. Koupil ji ještě před válkou. Kdovíjaké měl tenkrát plány! Ve válce s tím nepodnikal nic, lisovna se nadále rozpadávala. Zdálo se, že je teď dobrá už jen k tomu, aby z ní vytahali spoustu cihel. A tak to s velkým sklepem taky dopadlo. Ale tenkrát sloužil za útočiště jen sovám a netopýrům a my jsme si tam hráli na dobývání hradu. U samých rozvalin v hluboké souvrati vedla železniční trať. I ona patřila k našim hrám: do otevřených uhelných vagónů jsme házeli psaníčka zatížená kamínky, jimiž jsme neznámým lidem posílali rozmanité vzkazy. Představovali jsme si, že se psaníčka dostanou s uhlím do sklepů, odtud do uhláků, a kdo bude chtít přiložit do kamen, nalezne je a přečte si je. Těm psaním jsme říkali letáky. Na konci války kolovalo mnoho hesel, a tak jsme na ty letáky napsali, nač jsme si vzpomněli:

CHCEME MÍR!

PRYČ S VÁLKOU!

PRYČ S HABSBURKY!

AŤ ZHYNE CÍSAŘ VILÉM!

PRÁACÍ A CHLEBA!

SVOBODNÉ VOLBY KRÁLE!

Později jsme vyhrabali i pradávná hesla, když jsme tahle vyčerpali.

AŤ ŽIJE SVOBODNÉ MAĎARSKO!

NEUBLIŽUJ MAĎARŮM!

Jednou přinesl Jirka Csuka odněkud tištěnou ceduli, na které stálo:

PRYČ S VÁLEČNÝMI ŠTVÁČI!

AŤ ZHYNOU BURŽOUSTI!

Po pravdě řečeno jsme z těch hesel mnoho nechápali, ale byla to naše hra, a když jsme se jednou do ní dali, dělali jsme to s veškerou vážností. Bertík Opál tvrdil, že vagóny jedou na Vídeň a naše letáky se třeba dostanou právě do královského uhláku. To pak prokazujeme nemalé služby naší vlasti. Dokonce je možné, že jenom nám má naše země co děkovat za mír.

To všechno bylo na podzim roku 1918. Místo dlouhých vlaků s vojáky jezdívaly stále častěji vagóny s uhlím. Ještě si vzpomínám, jak ve čtrnáctém odjížděli z naší vesnice rekruti. Vlak byl plný květin, vojáci měli dobrou náladu, zpívali, okolí nádraží jenjen hlaholilo. Vlaky, o kterých jsme se dověděli, že vezou domů z italské fronty poražená vojska, byly němé. Otrhaní, vyhublí, bledí vojáci, opření lokty o železnou tyč zkříženou ve dveřích, vykláněli se z vagónů. S obvázanou hlavou, chromí, o berlích se potáceli ve vozech nebo zimomřivě, se zarostlými tvářemi se krčili u děl naložených na vagóny. Jen zřídkakdy znaveně odpovídali na naše mávání.

Jednoho dne pak znovu začali zpívat vojáci vracející se z prohrané bitvy. Dokonce měli kytku za čepicí.

Onoho dne byl asi kolem nádraží důkladný zmatek; vlaky se zastavovaly, zas popojely o několik set metrů, pak se znovu zastavily, pískaly. Jeden vlak náhle začat couvat, a bůhvíjak se to stalo, narazil na lokomotivu stojící za ním. Nebyla to velká srážka, ale poslední vagón se přece jen vykolejil a provoz byl přerušen. Před námi stál dlouhý vojenský vlak. Cestující v něm již vůbec nevypadali jako poražená vojska. Hlasitě zpívali, jako by neměli nic důležitějšího než zpívat. Někde si asi opatřili víno a odtud ta jejich dobrá nálada.

Potom, ať už k tomu došlo jakkoliv, jakoby na rozkaz vyskákali z vagónů a rozprchli se na všechny strany. A pušky - nechtěli jsme věřit vlastním očím - nechali ve vlaku nebo je jednoduše naházeli do příkopu vedle trati.

Tenkrát byl s námi i starý osmačtyřicátník, děd Ferka Body. Od té doby, co byly vojenské transporty častější, nejednou se sem dobelhal a rozhlížel se z náspu společně s námi.

»Zdá se, že válka skončila,« řekl. »Snad je i revoluce nebo co. Ale přesto vám říkám, že je škoda zahazovat zbraně. Zbraně je třeba si nechat, i když je mír, protože ani mír nehlídají andělé. Být mladší, tu nejlepší tady z těch pušek bych si vybral, pěkně bych ji naolejoval, zabalil do papíru a uložil bych ji na nějaké vhodné místo; a když ne jinam, zakopal bych ji do země. Zbraně se nesmějí zahazovat, jen tolik vám mohu říct.«

Když se vlak vyprázdnil natolik, že v něm zůstali jen ranění, starší kluci, kteří tam rovněž okouněli, sklouzli s náspu a vzali si pušky. Tady střílet se neodvážili, ale z větší dálky, od Gyertyánošského lesa, slyšeli jsme výstřely. Později přišli četníci a mladíkům, které tam ještě zastihli, pušky sebrali. Sebrali taky všechny pušky naházené do příkopu. Ale to už se šeřilo, a tak si nepovšimli, že od nás co by kamenem dohodil, pod šípkovým keřem, zůstaly tři karabiny. Zoli Mátis chtěl na ně zavolat, aby je tam nenechávali, ale první volání četníci neslyšeli a při druhém mu Jirka Csuka už zacpal ústa.

»Buď zticha. Budou se nám hodit.«

K čemu se nám budou hodit, to jistě nevěděl ani on sám. Nevěděl to nikdo z nás. Ale přesto jsme neprotestovali. Ani sám Mátis. Strejda Gáspár, starý honvéd, štrachal se tou dobou už domů. My jsme se stáhli zpátky mezi rozvaliny a usedli jsme k poradě. Že musíme pušky schovat a hlídat je, v tom jsme se shodovali všichni. Ale kam je schovat, o to šlo. První naše myšlenka byla uschovat je mezi troskami, ale Marci řekl, že mohou každou chvíli začít s odstraňováním těch trosek - a co potom? Podle Mátise se měly zakopat do země, to by bylo nejspolehlivější. Měli jsme na sta plánů, ale buďto jsme ani jeden z nich nepovažovali za dost bezpečný, nebo byly těžko proveditelné. Nakonec se Ferkó Boda vytasil s nejzdravějším nápadem:

»Odnesme ty pušky k nám, do holubníku.«

Na dvoře u Bodových stál na dvou silných kůlech pořádný holubník. Byl dlouhý asi dva metry a měl snad pět nebo šest otvorů. Zadní prkno se dalo sejmout, aby se holubník mohl snadno vyčistit. Když tu desku vysadíme, pohodlně tam můžeme pušky uložit. Kohopak by napadlo, že má někdo pušky právě v holubníku?… Bylo pro nás výhodné i to, že starý dlouhý žebřík Bodových nebyl už tak bezpečný, aby unesl dospělého člověka. K holubníku nechodil nikdo jiný než Ferkó nebo my, ostatní děti, když nám to Feri dovolil.

Ještě chvíli jsme se přeli a radili, jak tam uložíme pušky bez vědomí dospělých, jak je ochráníme před holubím trusem. Nakonec jsme se dohodli.

Když naše porada skončila, byla již úplná tma. Po setmění nikdo z nás nemohl zůstat dlouho venku, proto jsme si s provedením plánu musili pospíšit. Podnik řídil Ferkó Boda. Při našich hrách to býval obvykle Jirka Csuka, kdo měl hlavní slovo, ale když jsme musili vyřešit nějaký těžký úkol, svěřili jsme se Ferkovu vedení bez odmluvy. Tentokrát to zařídil tak, že ty tři pušky ponese Jirka Csuka, Spitzer a já. Ve slušné vzdálenosti od nás půjdou po obou stranách Opál a Mátis, aby nás mohli písknutím upozornit, kdyby se blížilo nějaké nebezpečí. On sám půjde vpředu, v čele čety, jako přední hlídka. A zároveň bude ukazovat směr, kudy máme jít. Vydal také rozkaz, uslyšíme-li písknutí, abychom okamžitě položili pušky na zem a lehli si těsně vedle nich. Budeme-li mít dost odvahy, můžeme si lehnout i na ně, ale hlaveň máme vždycky namířit tak, aby kulka nemohla uškodit ani nám, ani těm před námi, kdyby puška náhodou spustila. To sice není možné, ale opatrnosti nikdy nezbývá.

Upřímně řečeno, já bych se byl toho podniku milerád zřekl, a možná že i ostatní byli na tom stejně, ale nechtěli jsme jeden před druhým vypadat jako zbabělci. Nejdříve se dva z nás postavili po obou stranách šípkového keře, potom jsme nastoupili my čtyři. Ferkó jen ukázal na zbraně, v temnu sotva viditelné, a šel dál. Po něm následoval Jirka, který si už vzal jednu pušku, potom Marci a nakonec já sám. Napoprvé mi vojenská puška vyklouzla z ruky, protože jsem si neuvědomil, že může být tak těžká. Když dopadla na zem, zděšeně jsem uskočil, protože jsem myslil, že z ní vyjde rána. Ale nemohl jsem dlouho váhat, aby mě nepovažovali za sketu. Znovu jsem pušku sevřel, teď už pevněji. Podle Ferkova příkazu jsme se my, co jsme nesli pušky, nesměli narovnat, měli jsme je nést nad samou zemí v podřepu, aby nikdo ani ze vzdálenosti několika kroků nepoznal, co máme v rukou, a abychom svůj náklad mohli v kterékoliv chvíli pustit na zem.

Cestou nás naštěstí nevyrušil nikdo a nic. Dorazili jsme na konec zahrady Bodových. Ferkó vlezl dovnitř, Jirka si sedl na plot, my ostatní jsme mu podávali pušky a on je zas podával dolů Ferkovi. I to se nám podařilo šťastně provést. Pak jsme usoudili, že toho je na jeden večer až dost, a prozatím jsme svůj strašlivý poklad uschovali do hustých kopřiv a schnoucího býlí.

Příští den - zas jen s velkou opatrností a obezřetností - namazali jsme pušky olejem a každou zvlášť jsme zabalili do papíru. Teprve třetí den byla situace příhodná k tomu, abychom je podle plánu uschovali na vyhlédnuté místo. Použít žebříku jsme se neodvážili, bylo by to nápadné. Zoli Mátis se chytil holubníku, Ferkó si mu stoupl na ramena a my jsme mu podávali pušku za puškou.

Kdyby se nás byl tenkrát někdo zeptal, proč to všechno děláme, nebyli bychom mohli na to odpovědět. Zdar našeho nebezpečného podniku nás přesto naplnil velkou hrdostí a sebevědomím. A naše tajemství, jak jsme cítili, navěky utužilo naše přátelství.

Avšak v této chvíli, tady na vrcholku skal, byl v nás jen strach. Dojde-li opět k domovní prohlídce, může některého z četníků napadnout, aby nakoukl do holubníku, a pak budou pušky nalezeny. A když je najdou, začnou strejdu Bodu horempádem shánět. Možná že pak odvedou paní Bodovou jako rukojmí, nebo snad starého honvéda…

Na tohle jsem myslil já, a tohle určitě udržovalo ve strachu i ostatní. Proto se po slovech Ferkových rozhostilo tak hluboké ticho. Očekávali jsme, že sám promluví o hrozícím nebezpečí, ale on zachmuřen mlčel.

Vtom ze školní budovy zaznělo zvonění.

Častokrát jsme čekávali na to zvonění, aby nás zbavilo velké tísně. Ale tísně, která nám teď svírala srdce, nás zbavit nemohlo.

»No tak už jděte,« řekl Ferkó, »hodina náboženství skončila. Běžte, kluci, zvoní!«

A už sám klouzal po břichu dolů po příkré skále.

»Počkej, Ferkó!« vykřikl Mátis zděšeně. »Počkej, musíme něco udělat!«

Všichni jsme se vydali za Ferkem. Jirka Csuka byl dole nejdřív a uchopil ho za ruku.

»Nepospíchej, vždyť tělocvik dnes odpadá. Ještě máme čas, můžeme věc projednat.«

»Ale já čas nemám,« protestoval Ferkó.

»Kam tak spěcháš?«

»Na trh, musím pomoci mamince, říkala, abych tam byl přesně v deset… Teď sháníme živobytí tím,« dodal tišeji, »že prodává na trhu.«

»Tak půjdeme s tebou,« řekl jsem.

Ferkó pokrčil rameny.

»Můžete, ale o puškách teď ani slovo. Až někdy později. Na bezpečnějším místě.«

Upokojilo nás, že má teď zase hlavní slovo jako vždy předtím, když jsme stávali před vážným úkolem. Zabočili jsme podél strmého břehu, aby nás nespatřil ani ten, kdo by náhodou vylezl na plot u školy, a husím pochodem jsme šli za Ferkem, abychom byli na tržišti co nejdříve, i když jsme si zašli.

V minulém školním roce jsme se v hodinách volna jen málokdy odvážili až k tržišti. I tehdy jsme se jen zastavili na vyvýšeném místě u kostela na náměstí a tamodtud jsme pozorovali to hemžení. Od starších studentů a učedníků koželuha Miknaiho jsme slýchávali o rozmanitých šelmovských kouscích na trhu, i o tom, jak tu a tam štípli nějaké ovoce. My jsme nic takového neprováděli. Naopak jsme se na výzvu Bertíka Opála, jenž si kdysi předtím pod vlivem nějaké knihy zaznamenával dobré skutky, jednou rozhodli, že budeme slabým stařenám pomáhat při nošení krosen. Ale to se nám nepodařilo.

Staré tetky nám nedůvěřovaly. Snad si myslely, že budeme chtít za tu službu peníze, anebo že jim chceme ty krosny ukrást.

Teď jsme ve stopách Ferka Body vnikli do zástupu na tržišti. Byl čas zavařování rajských jablíček a švestek. Čas bohaté úrody papriky. Celý trh barvami přímo jiskřil. V koších červená rajčata, modré švestky. Ve velikých hromadách zelená, žlutá a červená paprika. Ferkó se tu pohyboval jako doma, vodil nás mezi košíky narovnanými na zemi. Uprostřed tržiště jsme nalezli paní Bodovou.

Pozdravili jsme ji. Když nás spatřila, na okamžik jí zasvítily oči.

»No tak, děcka…«

Víc neřekla, a my jsme viděli, jak se jí už v příštím okamžiku zalily oči slzami. Radostí jí srdce až usedalo, že nás opět nalézá po boku synově, nebo snad žalem, že Ferkó po pravdě už mezi nás nepatří…

»Tak už začala škola?« zeptala se konečně.

»Ano,« řekli jsme všichni najednou, ale tiše.

»To je dobře, jen se pilně učte. Vy se můžete učit. Ale proto ještě se nám nevyhýbejte a přijďte za Ferkem. Pokud vám to ovšem nezakážou…«

»Přijdeme, paní Bodová,« řekli jsme ochotně a teprve teď se nám srdce doopravdy sevřelo nad Ferkovým osudem.

Paní Bodová dala každému z nás hrst švestek, jako by nás chtěla utěšovat, zatímco největší žal měla ona sama.

»Dědeček vám bude něco krásného vypravovat, jen přijďte,« dodala.

Ale nás trápily výčitky svědomí, do jakého nebezpečí je přivádíme - co kdyby ty zbraně našli! V té chvíli jsem se rozhodl, že pušky musí, ať už jakkoliv, z holubníku zmizet.

Přistoupila k nám pěkně oblečená mladá žena, a tím byl náš rozhovor přerušen. Ohmatala baňatá rajská jablíčka a pak začala s paní Bodovou smlouvat. Obchod se uskutečnil. Mladá žena zaplatila za koš rajských jablíček smluvenou cenu. Neposlouchal jsem, co říkají, ale zákaznice si zřejmě vyjednala i donášku do bytu.

»Ferkó, chop se toho!« řekla paní Bodová.

Sama pozdvihla koš za jedno ucho a pomohla jej synovi na rameno. Ferkó pravou rukou uchopil koš nad hlavou za druhé ucho. Pak poněkud shrben, nahnutý kupředu, supaj e odcházel za plavovlasou paničkou.

My jsme tam ještě chvíli zůstali stát a hleděli jsme za ním, jak mizí v davu. Naposledy jsme viděli jen košík trčící nad Ferkovou hlavou - a pak už nic.

Ferkó šel celý shrbený, ale v našich očích v té chvíli vyrostl v obra: nebyli bychom uvěřili, že takové slabé dítě unese koš tak těžký. Ačkoliv je možné, kdyby nám jej byl dal někdo na ramena, že bychom se s ním byli taky tak vlekli. Ferkó Boda nyní dokázal o to víc, oč více od něho vyžadoval život.

POLÍČKY V BESÍDCE

Mořil jsem se s vyhledáváním latinských slovíček. Zdálo se, že jsem se buď dobře nenaučil abecedě, nebo že mi přinejmenším nepřešla do krve. Pořád jsem musil začínat od začátku a drmolit abecedu až k písmenu, kterým hledané slovo začínalo. Přitom jsem se nejednou zadumal. Hledání slovíček jsem považoval za něco velmi nudného; polovinu odpoledne jsem tím strávil, ale zato ostatní úlohy mi šly jako na drátku. Seděl jsem u okna za svým malým stolečkem. Nade mnou se skláněly mohutné větve palmy. Tuhle palmu dostala má sestra Viola, ještě když byla malá. Pečovala o ni, ošetřovala ji, a když se provdala, vzala si ji s sebou do nového domova. Když se ta palma dostala k nám, byli jsme ještě bohatí, ale pokud si vzpomínám, moji rodiče se vždycky měli co ohánět. Tenkrát nám ještě patřila velká část našeho bývalého statku, ale bylo na něm pořád plno dluhů. Do toho vzdáleného města jsem se dostal proto, že jsem tu mohl bydlit u sestry, a tak přišlo mé studium laciněji. Pravda, měli jen jedinou velkou místnost, poněvadž se tenkrát jen těžko sehnal byt. Najali si ji od vdovy po holiči. Kdysi ta místnost sloužívala za holírnu. Patřila k ní malá alkovna, kde stála má postel, ale nebylo to místo vhodné k učení. Okno mělo vyhlídku do malého světlíku. Tady pod tou palmou jsem se tedy mořil se svými úkoly.

Viola sedávala u druhého okna nad nějakou ruční prací. Bylo to podivné, že mi toho dne hledání slovíček vůbec nešlo. Ani přibližně jsem nebyl s to otevřít slovník tam, kde bylo třeba. Myšlenkami jsem bloudil jinde. Žvýkal jsem konec tužky tak, že mi mezi zuby až chrupalo, a dlouho jsem koukal na okno. Okno však bylo vysoko, takže jsem na něm ze svého sedadla neviděl nic než páru vystupující z potoka s teplou vodou, který na druhé straně ulice v širokém korytu hrčel kjezeru.

»Proč neděláš úkol?« otázala se konečně Viola.

»Rád bych se tě na něco zeptal.«

»Ven s tím,« přikývla roztržitě, ale když jsem se jí pak zeptal, udivena zdvihla hlavu.

»Pověz mi, co je to komunismus.«

Dlouho na mne hleděla s úžasem. Já jsem se jí díval přímo do očí. Konečně ona první svůj pohled odvrátila. Znovu se sklonila nad ruční práci.

»Já politice moc nerozumím,« řekla, »však ti to vysvětlí strejda András, až přijde domů.«

Věděl jsem, že nemluví pravdu. Kdyby byla chtěla, byla by mohla na mou otázku odpovědět. Líp než někdo jiný. Viola se před půldruhým rokem, ještě na jaře roku 1918, zúčastnila nějaké demonstrace a kvůli tomu ji vyloučili z vysoké školy. Když přišla domů, tatínek ji nazval komunistkou a hanbou rodiny. Řekl jí to ve své pracovně, za zavřenými dveřmi, ale já jsem to slyšel. Potom byla kvůli tomu celá naše rodina samé tajnůstkářství, a když se někdo zeptal, proč přišla domů, říkali jsme, že je nemocná. Já jsem se musil tvářit, jako bych o tom nevěděl; člověk se někdy musí před dospělými stavět hloupějším, než je ve skutečnosti.

Ale taky jsem věděl, že ji kvůli tomu provdali tak náhle do toho vzdáleného venkovského města. Jako by se obávali, že se znovu proviní na dobrém jménu rodiny. Ani teď jsem se nemohl ozvat; musil jsem se spokojit tím, že i ona se přede mnou dělá hloupou.

Proto jsem si z toho nic nedělal, že ji uvedu do rozpaků: když švagr přišel domů, dal jsem mu také tu otázku.

»Strejdo Andrási, můžete mi vysvětlit, co je to komunismus?«

Švagr na mne hleděl zrovna tak překvapen jako předtím Viola a pak jenom řekl:

»Buď rád, žes na jaře ještě nechápal, co to znamená, a modli se, abys to nepoznal nikdy.«

Nadarmo jsem se vyptával dále, švagr mi neodpovídal. Sedl si na pohovku a z kapsy vytáhl noviny.

Neměl jsem stání. Dovolil jsem se, abych mohl jít k Mátisovým. K nim mě ještě nejspíše pustili. Můj švagr říkával, že u nich nemohu pochytit nic špatného. Také maminka Zoliho Mátise mě ráda viděla; říkávala, že jsem dobře vychovaný, tichý chlapec z dobré rodiny. Nesčíslněkrát mi to řekla rovnou do očí, což mi bylo velmi nepříjemné. Přesto jsem k nim rád chodil, poněvadž měl Zoli malou parní lokomobilu, pod kterou se musilo zatopit lihem, a pak se na ní začala pohybovat kolečka jako u těch parních strojů, které tahaly pluh nebo poháněly mlátičky. A také pískala jako lokomotivy, a když jsme dali na setrvačník řemen, mohla pohánět i malé čerpadlo, které přečerpávalo vodu ze skleničky do skleničky. Měli jsme i jiné důmyslné hračky. A na dvoře Mátisových stáli mezi květinami trpaslíci z hlíny. Uprostřed jednoho záhonu byl celý malý zámek, jinde zas dvůr zdobila obrovská muchomůrka.

Největší radost z parního stroje by byl měl Bertík Opál, který byl vlastně taky z dobré rodiny; ale neradi ho viděli kvůli jeho strýčkovi, o němž bude v této knize ještě zmínka. O Bertíkově strýci měl ostatně špatné mínění i můj švagr. Jednou dvakrát během minulého školního roku sé stalo, že nás všech šest přišlo k Mátisovým, ale tehdy bývala paní Mátisová celá nesvá. Bála se o zahradu, o koberce v hale. Zkrátka a dobře, když jsme byli všichni pohromadě, nemohli jsme se cítit dobře. To nám pak paní Mátisová nikdy nepřinesla pečivo, ale když jsem přišel sám, zahrnula mě kdejakou dobrotou.

»Ani nepotřebujete víc kamarádů, vy dva si pěkně postačíte,« říkávala, když jsem k nim přišel, a to mě náramně mrzelo. Kdykoliv jsem snědl kousek pečiva nebo trochu kompotu, které přede mne postavila, cítil jsem se zrádcem. Ale - jak říkám - tomu parnímu stroji jsem mohl těžko odolat.

Sotva jsem prošel železnými vrátky, paní Mátisová se ke mně sklonila a políbila mě. Z tváří jí zavanula silná vůně pudru a voňavky. Paní Mátisová měla načesané rezavé vlasy - ostatně směl jsem ji takto oslovovat jenom já, od ostatních očekávala, že ji budou titulovat >milostivá paní<. Oslovení >paní Mátisová< neměla ráda. Jednou mi řekla, abych jí radši říkal tetička Nora, ale já jsem se pořád přeříkával. Zkrátka když jsem se nyní vrátil z prázdnin a poprvé přišel k nim, políbila mě. Jak mě její věžovitý účes zašimral za uchem, sotva jsem se mohl ovládnout, abych netrhl hlavou. Spitzer totiž přišel na to, že má ve vlasech pořádný gumový míč. Věděl jsem, že je to hloupost, ale přesto jsem se vždycky třásl strachem, že se jí načesané vlasy uvolní a že se z nich vykutálí gumový míč.

Zoli navrhoval, abychom spustili parní stroj, ale mně se do toho nechtělo. Řekl jsem, abychom si radši zahráli šachy. I hrát šachy mě naučil Zoli. On se tomu zas naučil od otce, jenž byl vášnivým šachistou. Když neměl jiného partnera, býval ochoten hrát i s námi. Hráli jsme proti němu oba, ale nadarmo nám daroval třebas i královnu nebo obě věže - vždycky nás porazil, jak chtěl. Avšak my dva jsme hráli přibližně stejně, proto jednou vyhrál jeden, jindy druhý.

Na jejich dvoře byl domeček obrostlý psím vínem a všichni mu říkali lusthaus. Tady jsme se uvelebili v příjemném zářijovém odpoledni. Zoli mě třikrát porazil. Cítil jsem, že na hru umím soustředit pozornost zrovna tak malou jako předtím na vyhledávání latinských slovíček. Při čtvrté hře jsem se dlouze zamyslil. Zoli se domníval, že si lámu hlavu nad nějakým chytrým tahem. Jistě byl překvapen, když jsem se vytasil se svým plánem.

»Víš co,« řekl jsem, »zeptejme se tvého tatínka, co je to komunismus.«

»Já to vím,« odpověděl Zoli, »a i ty to musíš vědět, učil ses přece latinsky. Communis je tolik jako společný. No a komunismus znamená, že všechno na světě je společné.«

»A co je na tom špatného?«

Zoli pokrčil rameny.

»Proto říkám, abychom se zeptali tvého tatínka; tohle vím i já, ale chci slyšet, co on o tom řekne.«

»Jednu mi vlepí, když se ho na to zeptám, a tím to skončí.«

»Jsi zbabělec,« řekl jsem.

»Nejsem!«

Sotva to dořekl, klíč strejdy Mátise zaskřípěl v zámku železných vrátek a před námi se objevil předseda okresního soudu. Na ruce měl deštník, na hlavě tvrďásek. Spitzer říkal, že musí mít tvrďásek kvůli vážnosti a deštník proto, aby mohl tvrďásek chránit, kdykoliv by se rozpršelo. Sotva nás spatřil u šachovnice, zamířil rovnou k nám. Jak byla jeho manželka žena urostlá, tak byl předseda okresního soudu malý křehoučký človíček. Vstali jsme, pozdravili. On jen stroze odpověděl na náš pozdrav a hned se zahleděl na šachovnici.

»Černý dá mat třetím tahem,« řekl.

Černý jsem byl já, ale nedovedl jsem si představit, jak je možno s mými figurami dát třetím tahem mat. On však již uchopil mého běžce:

»Jeden… Dva… Tři_ Mat. Tomu se nedá zabránit. A konec.«

Dloubl jsem Zoliho do boku, není-li zbabělec, tak ať se zeptá. Chytil jsem ho za slovo, a on nemohl jinak než se zeptat.

»Tatínku, povězte mi, co je to komunismus?«

Tatínek na něho podezíravě pohlédl, pak se podíval na mne a tvrdým, rezolutním hlasem pravil:

»Komunismus znamená, že tvůj otec přijde o zaměstnání. Otec Tomášův přijde o svůj statek. Oba pak můžeme jít dělat na pole nebo nosit cihly. Smetánka společnosti se octne na dně. Ani náš majetek, ani náš život nebude v bezpečí. Celá země bude na huntě, neboť ji povedou nevědomci. Morálka a náboženství budou nahrazeny násilím, místo zákona nastoupí zmatek. Chcete vědět ještě víc?«

Ta poslední slova vyslovil tak, že jsem se neodvážil ani muknout. A ejhle! Ten tlustý Zoli Mátis se odvážil postavit proti tomu přísnému člověku. Pravda, když se pustil do filosofování, nedal se umlčet ničím.

»A jak vypadá druhá strana mince?« řekl. »Podle Jirky Csuky se měli rybáři za komunismu mnohem líp, protože jim patřil rybník a všechny ryby. Pracovali pro sebe, a co stržili za ryby, to si nechali. Horníci zrovna tak, a Ferkó Boda říkal -«

V příštím okamžiku stržil přítel Zoli důkladný políček zprava i zleva.

»Tumáš!« vykřikl předseda okresního soudu. »Tohle je jedna a tohle druhá strana mince. Já ti dám Jirku Csuku a Ferka Bodu! A doporučuji ti, aby sis lépe vybíral své kamarády, nebo tu budeš čučet doma na dvoře.«

Přitom na mne pohlédl zrakem tak přísným, že jsem si pomyslil: Teď stržím taky jednu. On však jen pohoršené kroutil hlavou a řekl:

»I na tebe upozorním tvého švagra. O hezkých věcech si povídáte!«

Přiznám se, že mi ty dva políčky připadaly strašně nespravedlivé. Přece jsme nic neudělali, jenom jsme začali přemýšlet. Copak si člověk nemůže myslit, co chce?

My jsme bydlili v dolním městě, Mátisovi také. Po rovinatém břehu rybníka jsem se za soumraku loudal domů. Za tři měsíce komunismu jsem si příliš nelámal hlavu tím, co se děje v naší zemi a

po celém světě. Tenkrát nás zajímaly jenom naše hry. Bylo dobře, že školní rok skončil dříve, aspoň j sem se mohl dříve vrátit k nám do vesnice. Rodiče žili ve stálém strachu a ten strach zachvacoval večer na hodinu, na dvě i mne, ačkoliv jsem nechápal jeho podstatu. Když bylo po všem, radovali se, a tahle radost posedla i mne. Říkali, že se náš statek zachránil, a tomu jsem rozuměl, ačkoliv jsem tomu nepřikládal tuze velký význam, neboť jsem byl zvyklý, že náš statek, pokud si vzpomínám, byl pořád nějak ohrožen. V létě jsem se bavil tím, že na kostelní věž vyvěšovali prapor jednou rudí, jednou bílí, jednou Rumuni. Na kostelní věži skoro stále visel nějaký prapor.

Teď jsem se nemohl zbavit starostí. Stůj co stůj jsem chtěl pochopit, co se stalo v minulých měsících. Dosud mě ani nenapadlo pochybovat o tom, že moji rodiče mají pravdu. Ale nyní mě znepokojovalo tušení, že je ještě jiná pravda. Pravda rybářů, o nichž mluvil Jirka Csuka. A horníků, pro kterou spousta lidí zůstala ležet mrtva po salvě před hornickými kancelářemi a pro kterou se dobrák strejda János Boda stal psancem. Pro kterou se před Ferkem Bodou zavřely brány školy, takže místo knih musil teď na zádech vléci těžký koš s rajskými jablíčky. Ale nejen v naší zemi, i v rodině může mít slovo pravda dvojí význam? Možné to je, neboť Viola o ní určitě smýšlí jinak než můj tatínek nebo ostatní dospělí sourozenci. Smýšlí jinak, ale mlčí. I tak se dá žít. Člověk se musí naučit mlčet. Musí se naučit zůstávat sám se svými myšlenkami. Tohle je ponaučení z těch dvou políčků, které dostal Zoli Mátis v besídce obrostlé psím vínem.

Život se pro mne toho dne stal mnohem složitějším, než jak jsem ho znal až dosud.

ČEPICE PLNÁ PENĚZ

V příští hodině volna jsme marně pátrali po vrcholku skály, nespatříme-li na ní štětinatou lebku Ferka Body. Čekáním uplynula celá hodina: však se už Ferkó objeví na obzoru. Ale ne - bylo to marné. To nás důkladně roztrpčilo, poněvadž nás všechny vzrušovaly ty pušky ukryté v holubníku. Ale nemluvili jsme o tom spolu. Za plotem školy jsme se o tom neodvažovali mluvit, jako bychom se obávali, že i stěny mají uši. Naskytlo se však ještě něco jiného, co nás ke konci hodiny volna udrželo v rozechvění. Zoli Mátis si s námi přestal hrát a opět nás zavolal k zadnímu plotu. Naštěstí hra stejně za moc nestála, poněvadž jsme musili jen mlčky cvrnkat do kuliček, abychom nerušili vyučování. Zoli si sedl na bobek. My jsme se shlukli kolem něho a myslili jsme, že zase začne s nějakým filosofováním, ale ne.

»Dávejte pozor,« pravil s mnohoslibným tajnůstkářstvím, »vymyslil jsem něco důležitého v souvislosti s Ferkem Bodou.«

»Co?«

»Aby totiž společně s námi vychodil sekundu.«

»Ale vždyť ho nepřijali…!«

»Nezáleží na tom, že nechodí do školy,« mudroval Zoli, »my mu vždycky povíme naše úkoly a on se jim doma naučí.«

»To by byl blázen,« namítl Bertík Opál.

Věděli jsme, že on by toho schopen nebyl, ale Ferkó, ten ano. Aspoň já jsem si tím byl jist a okamžitě jsem se nadchl pro plán Zoliho. Ani ostatní neměli podstatnější námitky. Jen Jirka Csuka podotkl trochu znechuceně:

»Jakou cenu má to všechno, když vysvědčení stejně nedostane?«

»Do té doby se může leccos přihodit. Třeba by mohl zkoušky skládat jako privatista. Nebo když ho přijmou napřesrok, mohl by v jednom roce vychodit dvě třídy najednou.«

»Ferkó by to dokázal,« přiklonil se teď k plánu i Bertík.

»Jenomže - z čeho se bude učit?« poukázal jsem teď já na novou potíž.

»I v tom směru mám plán,« promluvil Zoli Mátis. »Všichni mu dáme po knize. Každý z toho předmětu, v kterém je nejsilnější. Jednu knihu můžeme všichni postrádat, a kdybychom ji potřebovali, vypůjčíme si ji jeden od druhého.«

I to se dalo provést.

»A sešity?«

»Sešity mu koupíme,« prohlásil Marci.

»Správně,« zahořoval Bertík a položil doprostřed čepici vnitřkem vzhůru. »Kdo má peníze, ať je sem hodí.«

Jaké peníze může mít v kapse sekundán? Naštěstí byl teprve začátek školního roku a tu z té, tam z oné kapsy se vynořil nějaký drobný peníz nebo zbytek z nákupu psacích potřeb. Do čepice Bertíka Opála padaly zmačkané umolousané papírové koruny. Nebylo toho nakonec moc, a taky cena byla neurčitá, neboť v těch dobách hodnota peněz den ode dne klesala. Jediný Jirka Csuka se marně hrabal v kapsách. Provázek, udička, hřebík, kuličky, to všechno se dostalo z kapes ven, i proděravělá krabička od leštidla, kam dával červy, ale peníze žádné; neměl ani vindru.

»Nech toho,« řekl Marci Spitzer a vhodil do čepice ještě jednu červenou dvoukorunu. Vylovil ji z horní kapsičky u vesty. Tímhle skutkem jsme byli všichni dojati, poněvadž si tam Marci střádal peníze, které dostával od maminky na karamely, kdykoliv správně odpověděl ve škole. Kupoval si je vždycky cestou domů ve stánku strejdy Kotásze, a také nás občas nějakým tím bonbónem podaroval. Kdo mu napovídal, dostal dva. Ale málokdy měl zapotřebí nápovědi.

Až potud to tedy bylo v pořádku; zbývalo však ještě to nejdůležitější: jak ten plán sdělit Ferkovi. Nebudeme-li dost opatrní, určitě nás odmítne. Dobře jsme věděli, jak je hrdý.

Porada tedy rozhodla, abych tu věc vyřídil s Ferkem já, poněvadž mne uposlechne nejspíš, a já zas jsem dosti opatrný i trpělivý, neodseknu, kdyby náš návrh odbyl nějakou hrubostí. Pro jistotu jsme se dohodli, že si, bude-li to nutné, zavolám na pomoc Spitzra, neboť jak to řekl Mátis, nejsem k tomu dost >rvavý<.

Abych řekl pravdu, měl jsem radost z toho pověření. Nejraději bych se byl ihned rozběhl k Bodovým, ale nemohl jsem tam vpadnout jako velká voda. Naopak jsem si myslil, že by ani nebylo správné, kdybych ho s tou zprávou rovnou vyhledal. Nezbývá než počkat na nějakou vhodnou příležitost. Přesto je ovšem nutno si přispíšit, poněvadž každý den znamená ztrátu, Ferkó bude mít tím víc co dohánět v úkolech.

Měl jsem velké štěstí, náhoda mě ještě týž večer svedla s Ferkem.

Švagr mě poslal pro tři deci rumu do hospody Árona Gyorgye. Můj švagr měl totiž jednu chybu: rád se napil. Ale já jsem se na něho nezlobil, poněvadž když pil, vždycky se z něho stal moc dobromyslný člověk. V takové chvíli nikdy nepřicházel domů bez dárku, a když mě poslal pro pití, nechával mi korunu nebo dvě z peněz, které jsem dostal zpátky. Nebyl z těch, kdož v hospodě vyvádějí. S tím nebo s oním dobrým kamarádem popíjel občas v některé skromné malé hospůdce nebo venku ve vinici. Ale jeho nejmilejší zábavou bylo popíjet dlouho do noci čaj. Dělával to tak, že si svařil vodu na koflík čaje a mne poslal, abych mu k čaji přinesl tři deci rumu. Nikdy více - nebyl žádný opilec. Sedl si ke koflíku, vzal si dobrou knihu a začal čaj usrkovat. Když se pak koflík vyprázdnil, dolil si ho rumem. Nakonec ovšem zbyl v koflíku jen rum.

Nikdy neřekl >dojdi k Áronu Gyorgyovi pro rum<, ale oslovil mě takto: »Ty čvančaro, chop se té butelky a natáhni špády dvěstětřináctkrát!« Byla to naše společná hra. Já jsem skutečně natahoval špády všude tam, kam mě posílal. Oba dva jsme věděli, kolik kroků je co daleko, a on jen vyřkl ono číslo a já už byl v trapu. K čemu že to bylo dobré? To bych povědět nemohl, ale jemu se to líbilo, mně taky, a když mě takhle někam poslal, já jsem blaženě vyskočil. I tehdy, jestliže náhodou řekl, abych už natáhl špády tisíctřistadevatenáctkrát, což znamenalo, abych uháněl do vinných sklepů s papíry a penězi, které mi vtiskl do ruky. Švagr tam totiž dostával sekt za výhodnou výrobní cenu, a někdy dostal zálusk i na tenhle nápoj.

Ale teď jsem šel k Áronu Gyorgyovi jen pro rum, a když jsem s lahvičkou v ruce vystupoval z cinkajících dveří, dopadl mi na hlavu koš; a dopadl tak hluboko, že ucha mi sahala až k bokům a já jsem byl pod ním, ale nejen já sám, nýbrž i Ferkó Boda. Zvenčí jsme zřejmě vypadali jako nějaká čtvernohá příšera. Divže jsem ve svém zděšení lahvičku s rumem nezahodil. Kdyby nebylo šlo o to, že musím Ferka ochočit, byl by ode mne dostal pod košem takovou jednu, že by si ji dodnes pamatoval. Takto však jsem mu jenom něco řekl. Ještě štěstí, že na mne nepřevrátil nějaký špinavý koš. Když jsme z něho vylezli, viděl jsem, že je to zbrusu nový koš na ryby.

»Teď ho nesu od košíkáře,« řekl, »protože po švestkové sezóně budeme prodávat ryby.«

O tom jsem už něco věděl. Tatínek Jirky Csuky jim to zařídil, že rybáři prodají své podíly na úlovku jedině paní Bodové. Tak jim chtěli pomoci v jejich svízelné situaci. Především jsem měl radost, že jsem Ferka zastihl v dobré náladě. Doporučil jsem mu, aby počkal, než odnesu rum domů. Ještě se vrátím a pak se pohoupáme na mlýnském kole.

Podařilo se mi najít záminku, abych mohl jít ven. Ferkó tam čekal na mostě obklopen párou vystupující z teplé vody potoka. Uchopili jsme velký koš každý za jedno ucho, a jako bychom plnili důležitý úkol, vydali jsme se s ním na cestu po břehu potoka. Zakrátko jsme dorazili k starému mlýnu, který už dávno nemlel pšenici a jehož velké lopatovité kolo tam nad potokem obrůstalo mechem, obklopeno trouchnivějícím plotem. Když nebyla hladina potoka vysoko, mohli jsme vlézt pod plotem do křemenitého řečiště. Houpat jsme se však ve mlýně mohli jen večer, a především za chladných večerů, kdy nás zahalovala pára z potoka. Kolo bylo sice upevněno, ale jenom natolik, aby se dalo na metr rozkolébat. Vyšplhali jsme se mezi obrovské loukotě, stoupli jsme si proti sobě a kolo jsme rozhoupali, pokud to ovšem upevnění kola dovolovalo. Kdyby šlo jen o to pohoupání, pak má větší cenu jednoduchá provazová houpačka. Zato ale ten pocit, že se houpáme v objetí toho strašidelného díla!

Zvlášť Ferkó měl rád tuhle hru, byl v dobré míře, a proto jsem shledal místo obzvláště vhodným, abych mu tady vyložil náš plán.

»Ty, Ferkó,« řekl jsem zpomaliv houpání, »víš, co je teď nejhorší?… Že ty nám už nikdy nepomůžeš při domácích úlohách. Jak to bývalo pěkné, když jsme se u vás sešli! Byli jsme se vším hotovi ráz dva, potom jsme mohli hrát mlýnek anebo nám vyprávěl dědeček. Teď se jen trápíme sami. Každý sám. A buď to svedem, nebo nesvedem. Mně to ještě jakžtakž jde, Mátisovi pomůže tatínek, je-li třeba. Spitzrovi to myslí dobře, i Bertík Opál se může zeptat strýčka, když mu něco nejde a nestydí se. Ale kdo má pomoci chudáku Jirkovi Csukovi? Zrovna včera dostal kouli z matematické domácí úlohy. Zkrátka a dobře, ostatním nanejvýš obstarají domácího učitele, ale jestli vypadne ze školy Jirka Csuka, bude to kvůli tobě.«

»Kvůli mně?« podivil se Ferkó. »Copak já za to mohu, že jsem tak pochodil?«

»Nemůžeš, to my víme, že nemůžeš, ale přesto bys nám mohl pomoci. S tím tvým běháním na trh to není žádná tak strašlivá věc. Scházeli bychom se po večerech nebo odpoledne. Zkrátka bychom to brali tak, jako bys i teď chodil s námi.«

»Říkáš nesmysly,« řekl Ferkó.

Ale já jsem věděl, že úporně přemýšlí. Dokonce jsme zapomněli houpat kolem, jenom jsme tam na dně čučeli.

»Dostaneš knihy a sešity,« pospíšil jsem si využít jeho váhání.

»Odkud?«

»Tím si hlavu nelam, už je všechno zařízeno.«

Ferkó ještě chvíli mlčel, potom se znovu opřel zády o vnitřek kola.

»No tak se hejbej!« řekl.

A nestvůrná houpačka pod námi se zas dala do pohybu.

Že se k našemu plánu přiklonil, to jsem při našem loučení věděl už najisto. Došlo k tomu zase na mostě nad kouřícím potokem. Jakmile si hodil na záda koš, který jsme doposud nesli dva, řekl:

»Zítra ve tři ve švestkovém sadě, potom si už pohovoříme. Platí?«

»Platí,« řekl jsem šťasten a běžel jsem domů.

Mé štěstí by bylo bývalo úplné, kdyby mě nebyla trápila myšlenka, že jsme zanedbali to hlavní: záležitost s puškami.

ŠVESTKOVÝ SAD

Teprve když jsem přišel domů, začal jsem uvažovat, cože mi to vlastně ten Ferkó řekl. Že se máme sejít ve švestkovém sadě? Ale jak já se tam dostanu? Snad mě nemá za blázna?

Švestkový sad patřil k panskému a rozprostíral se vedle velkého parku dolního města, kterému se říkalo Římský park. Jednou stranou se park opíral o mohutnou, objemnou, nikoli však příliš vysokou kamennou, zeď, z ostatních tří stran byl obehnán ostnatým drátem. Pokud jde o tohle, pod ostnatým drátem se dalo podlézt, přelézt se dala i kamenná zeď, jenomže uprostřed sadu byla chatrč a v ní bydlel hlídač strejda Lovcsányi se svým psem. A nebyl to jen tak ledajaký pes, nýbrž ohavný stavěcí pes s vrásčitou tlamou, se špičatýma ušima, jehož se člověk zhrozí už při pouhém pohledu. V noci se mi o tom psu zdálo a příští den jsem byl ve škole pln úzkosti; ale ostatním jsem neřekl nic, poněvadž jsem usoudil, že sám musím své poslání přivést ke konci.

V poslední hodině mě přece jen opustila všechna srdnatost a já jsem se rozhodl, že vezmu s sebou Marciho; podle našeho ujednání mi stejně má pomoci v přesvědčování Ferka Body. Sotva jsem se naobědval, odešel jsem a udělal jsem sto deset kroků, než jsem došel k domu Spitzrových. Jejich vrata byla pořád otevřena, poněvadž strejda Spitzer byl vetešník. Ne takový, který s rancem nebo s vozíkem taženým jedním koněm jezdí po vesnicích a vyvolává: »Hadry, kosti, kůžééé, starý železo!« a dává za ně sirky, svíčky, leštidlo na boty, mýdlo, hrníčky, ale byl to vetešník, jakému chabrusáci snášejí na dvůr to, co posbírali. Na prostranném dvoře Spitzrových se kupila veliká hromada starého železa a kostí. Povalovaly se tu hadry, peří, zaječí kožky, kozí kůže, koňské žíně, prasečí štětiny a všechno to mělo děsivé barvy. Z vinohradů tu byly sušené vinné kvasnice, ba nechyběl ani vinný kámen ze starých sudů. Tenhle dvůr byl pro nás pravé eldorádo, když jsme si tu hráli. Ale teď, když mi strejda Spitzer škádlivě počechral vlasy, šel jsem rovnou přes dvůr.

Onu část budovy, ve které Spitzrovi vlastně bydleli, obklopovala květnice; sem bylo možno se dostat dřevěnými vrátky, nad nimiž se obloukem vinula pnoucí růže. Květnici pěstovala nejstarší sestra Marciho Spitzra. Když jsem prošel malými vrátky, i teď jsem ji tam našel s malou motyčkou v ruce mezi růžemi a srdce se mi prudce rozbušilo. Nikoliv proto, že by mi na ní nějak záleželo. Vali byla mnohem starší než my, opravdová slečna, ale pořád se mnou laškovala a já jsem nemohl vystát pohled jejích očí černých jako trnky. Od té doby, co jsme zase chodili do školy, ještě jsem se s ní nesetkal, a teď jsem na ní postřehl velikou změnu. Dva dlouhé copy jí nesplývaly po zádech, nýbrž byly stočeny na hlavě do mocného věnce. Tím spíš vypadala jako slečna a já jsem se stěží odvážil pozdravit ji po starém.

»Servus, Vali,« vymáčkl jsem ze sebe konečně.

»Vida, Tomášek,« zdvihla hlavu a hned spustila: »Kdypak si zase zatančíme, Tomášku? Sotva jsem se tě mohla dočkat.«

To je pravda, jednou jsem s ní tancoval.

Měli totiž gramofon s velkým trychtýřem a my s Marcim jsme kdysi tu starou rachotinu s chraptivým hlasem moc a moc týrali. Vali už minulou zimu chodila do tanečních, a když se jednou vracela domů, z hlubin trychtýře právě někdo zpíval klokotavým hrdelným hlasem: »Děvčata, kdybyste měla jen kapánek rozumu…« Svlekla si kabát a naráz mě chytila a začala se mnou tančit onestep. Ale tak, jako by ona byla pán a já děvče, objala mě v pase, a držíc mě pravou rukou, vytáčela mě sem a tam. Já jsem se potom moc zlobil, poněvadž se Marci, jeho maminka a malí usmrkaní Spitzrové dali do hlučného smíchu… Avšak později jsem si mnohokrát vzpomněl na to, jak mě ona ve svých šatech z růžového hedvábí k sobě přivinula a třásně na jejích ramenou mi šimraly tvář. Nezvyklá vůně proudila jí z šatů, i na tu vůni si dobře vzpomínám: byla to směs voňavky a jemného tabákového kouře. Od té doby mi ta vůně vždycky připomínala taneční školu nebo taneční zábavy. Někdy se mi také zdálo, že s Vali tančím, ale kdyby se ještě jednou mělo stát, že by hrál gramofon, když se ona vrací domů z tanečních, a znovu by chtěla se mnou tančit, určitě bych vzal nohy na ramena.

A teď zase začala s tím, že se mi posmívala. Rád bych jí byl vtipně odsekl anebo aspoň řekl něco chytrého, ale nic mě nenapadlo. Naštěstí mě Marci už spatřil a vyšel mi naproti, ale co řekl, to mě překvapilo, nehledě k tomu, že si vůbec troufal takto mluvit s tím krásným mladým děvčetem.

»Nech bejt tu husu, Tomáši,« řekl a mávl rukou. »Která má jen tolik rozumu, že se chce v patnácti letech vdávat, taková si nezaslouží, aby s ní člověk ztrácel slovo.«

Uchopil mě za ruku a vtáhl mě do pokoje, kde už měl na stole rozloženy učebnice. Sotva jsem se mohl dostat k slovu.

»Chvilku teď počkej s učením,« řekl jsem konečně ztěžka, »pojď se mnou do švestkového sadu.«

»Kam?«

»Do švestkového sadu,« zdůrazňoval jsem. »Sejdeme se tam s Ferkem Bodou.«

»Zrovna ve švestkovém sadě?« pravil nechápavě.

»Copak já mohu za to, že si mě tam pozval? Teď nemůžeme couvnout.«

»To je pravda,« připouštěl a již se také chystal.

Proklouzli jsme velkým dvorem, aniž se nás někdo zeptal, kam jdeme.

Obešli jsme Římský park, abychom se k švestkovému sadu dostali odzadu, a nakoukli jsme přes ostnatý drát, jaká je situace. Zdalipak tam Ferkó opravdu je - anebo nás napálil? Už jsme šli po železničním náspu, když jsem se osmělil zeptat:

»Koho si bere tvá sestra?«

»Toho prevíta Tondu Sugára.«

Tonda Sugár byl syn obchodníka s vínem. Nebyl to žádný krasavec, byl to spíš člověk tělnatý, dokonce i trochu pupkatý. Navzdory tomu chodil nejčastěji v těsných, kostkovaných jezdeckých kalhotách, pod koleny upnutých pásem z jelenice. Nosil knírek tak tenký, jako by mu ho někdo pod nosem uhlem nakreslil. Vybíhal příkře z obou nosních dírek a nad horním rtem se kroutil doprava a doleva. Tonda si myslil, že je to náramně krásné. Ostatně byl také starý. Mohlo mu být nejmíň osmadvacet let. A ke všemu jednou Jirku Csuku zpohlavkoval jen proto, že zacinkal na zvonek u jeho kola, které měl venku opřené o zeď, zatímco sám byl u holiče. Tím urazil nás všechny, poněvadž jsme Jirku vlastně my navedli, aby zazvonil. Umínili jsme si, že se pomstíme, jenomže zatím k tomu ještě nedošlo. A teď máme důležitější věci na práci.

Marně jsme Ferka Bodu vyhlíželi přes živý plot - nikde jsme ho nezahlédli, jenom jsme viděli, jak se stromy modrají zralými švestkami a jak vosy hodují na spoustě těch spadaných plodů. Poodešli jsme, zase jsme nakoukli dovnitř, až jsme se dostali na konec sadu; tam si mi Spitzer stoupl na záda, ale ani tak neviděl nic. Zato nás zpozoroval pes a blížil se k nám se zuřivým štěkotem… Přesto jsme neutekli, poněvadž jsme znali psa strejdy Lovcsányiho -nikdy, ještě nikdy nepodlezl živý plot. Už jsme se vzdali naděje, že Ferka nalezneme, ale k našemu největšímu překvapení jsme ho spatřili, sotva jsme zahnuli za roh. Stál tam u vchodu s maminkou, měli s sebou tři velké koše.

Ferkó se k nám rozběhl.

»Pospěšte si,« volal, »nechtěli jsme jít dovnitř, dokud nepřijdete.«

»Jak to - dovnitř?«

»Maminka tu koupila švestky; když si je sami očesáme, jsou mnohem lacinější. Naplníme si koše a pak je prodáme na trhu.«

»Tak já jdu pryč,« řekl Spitzer.

»Pročpak?«

»Protože mne jsi k trhání švestek nepozval.«

»Všechny jsem vás pozvat nemohl, tolik by nás dovnitř nepustili.«

»Není to snad jedno, kolik nás bude ty švestky trhat?«

»Není. Protože víc lidí víc sní - což nechápeš? Ale jen pojď. Nás tři s maminkou snad pustí dovnitř.«

Sotva jsme byli uvnitř, Spitzer si povzdychl při pohledu na stromy prohýbající se pod modrými švestkami.

»Jaká škoda, že tu nemohou být ostatní!«

»I oni si přijdou na své,« prohlásil Ferkó. »Kdybys už nebyl pryč z domova, taky by tě byli zavolali.«

Znělo to záhadně, ale dál jsme se nemohli vyptávat, neboť už nám byl v patách strejda Lovcsányi se psem. Zdálo se, že se pes nezlobí na ty, kdo sem vešli vraty. Tak ho tomu naučili. Přátelsky nám očichával kalhoty svým tupým čenichem. Tvářili jsme se, jako by se nám to líbilo, a smáli jsme se, ale měli jsme pořádně nahnáno.

»No tak si vyberte strom,« řekl hlídač.

Zřejmě byl nakloněn té ženě, kterou potkalo neštěstí, a proto ponechal volbu nám. Paní Bodová se začala rozhlížet hned u vrat, ale Ferkó vyrazil rovnou do středu sadu a nezastavil se, dokud nedošel ke kamenné zdi parku. Tam ukázal na jeden pěkný švestkový strom.

»Sem pojďte, maminko!« zvolal.

»Škoda chodit tak daleko, Feri,« řekla paní Bodová, »tady je ovoce taky dost.«

Ale Ferkó naléhal dál:

»Tak veliké nejsou ani na jednom stromě…«

Paní Bodová svolila, a hlídač také. My jsme šli za nimi a přitom nás tři potkalo velké štěstí. Musili jsme jít okolo chatrče a na lavičce ležel starý otrhaný dolman. Vedle něho nitě, jehla a nůžky.

»Snad jste nezašíval, strejdo Lovcsányi?« zeptala se paní Bodová.

»Zkoušel jsem to, dušičko zlatá, nemám nikoho, kdo by to udělal za mne, ale oči už mám špatné a ruka se mi třese. Mizerná práce, nic lepšího už takový dědek nedokáže.«

»No, já už to spíchnu a děti zatím budou trhat švestky,« nabídla se paní Bodová.

A hned se usadila na lavici a před sebe položila ten starý kabát. Vypadal skutečně tak, že by v něm ani sto koček nelapilo myš.

Tak se stalo, že jsme se my tři vrhli na švestkový strom.

Ale netřásli, necloumali jsme jím; velké koše jsme složili na zem a vylezli jsme na strom s malými košíky opatřenými háky, které jsme dostali od strejdy Lovcsányiho.

Toho roku se urodilo mnoho švestek, mohli jsme je trhat na celé hrsti, když jsme sáhli pod větve prohnuté do oblouku. Krásná je třešeň ozdobená červenými plody a krásně se na jaře trhají třešně. Ale ještě lepší je na podzim po hrstích trhat se stromu tuhomasé ojíněné švestky a nad každý ovocný strom prohýbající se pod tíhou plodů je krásnější modrající se strom švestkový. Obzvláště když mezi větvemi pohlédneš na zářijovou oblohu, která je zase modřejší a hlubší než obloha všech ročních dob. A pak tě polechtá vůně zralých švestek. A ke všemu to krásně zbarvené podzimní listí a hra větru s padajícími listy.

Švestka je znamenité ovoce - budiž požehnána mezi všemi stromy. Nikdo ji neošetřuje, nemazlí se s ní, a přesto přináší hojnost ovoce, jen když v jarním mrazivém větru její květy nepomrznou. Když ji nikdo nevysadí, vyrazí jako plevel na pokraji vinic, podél příkopů, jako její nevlastní sestra trnka, a taky jako keř přináší své plody. Kupodivu vyroste někdy malé švestkové mrně i na zahradě toho, kdo je nezasadil. Odkud přišlo, kde se tam vzalo - kdo to ví: hospodář pojednou vidí, že se v koutě zahrady modrá zralá švestka…

Trhali a jedli jsme švestky, co hrdlo ráčilo. Nemusili jsme zpívat jako kdysi při vinobraní. Marci se úplně oddal požitku z chraplavého ovoce. Zdálo se, že zapomíná, proč jsme se tu s Ferkem sešli.

Musil jsem ho kopnout, abych ho na to upozornil. Teprve potom bez okolků přistoupil k věci.

»Zkrátka se budeš učit s námi, Ferkó! Tomáš říkal, žes mu to slíbil.«

»Právě že jsem neslíbil,« pokrčil rameny Ferkó Boda, »ale když mermomocí chcete… Ačkoliv nevím, k čemu mi to bude, nechci být člověk učený. Budu horníkem.«

»Když chceš být mermomocí horníkem,« pokračoval Marci, »ani pak ti nebude na škodu to, čemu se naučíš. Horník musí být dokonce chytřejší než páni, protože páni mají moc, tak ať má chudý člověk aspoň rozum.«

Tenhle moudrý výrok mě překvapil. Znělo to tak, jako by si ho Marci byl vybral z nějaké knihy. Ale o to teď nešlo. Hlavně že na Ferka zapůsobil.

»To je pravda,« řekl jenom a začal si pohvizdovat začátek Klapkova pochodu, který byl naším obvyklým znamením:

Slavné Komárno je už zabráno!

V témž okamžiku to za kamennou zdí v Římském parku zaharašilo a z křoví se vynořily tři hlavy.

Hlavy Zoliho Mátise, Bertíka Opála a Jirky Csuky.

Že je sem Ferkó zavolal, to byla nejjasnější odpovědi na to, zda chce zůstat v našem kroužku, zda chce s námi také nadále držet, i když byl od nás násilím odtržen.

Ferkó nemusil říci ani slovo, stejně jsme věděli, co teď přijde: že budeme jedním okem pozorovat hlídačovu chatrč a druhým okem mířit, aby švestky přeletovaly kamennou zeď a dopadaly do smeknutých čepic tří chlapců.

Byla to pěkná hra a byli jsme to odpoledne dokonale šťastni, poněvadž jsme cítili, že nás všech šest je zase nerozlučitelně spojeno. Jestliže mi některou chvíli probleskla hlavou otázka, co bude s puškami, nyní jsem tuhle myšlenku od sebe zaháněl. Hlavně že jsme zase spolu, společně už přemůžeme všechny těžkosti.

Starý dolman byl konečně spraven, nechť na něm zívalo sebevíc děr. Stačilo, aby ho vzala do rukou paní Bodová. Musili jsme přestat házet švestky přes plot, poněvadž přicházela Ferkova maminka se starým hlídačem. Ferkó už zatím několikrát slezl a my jsme mu podávali košíky s načesanými švestkami. Paní Bodová posbírala pak ještě to, co spadalo pod strom. Ovšemže jen švestky zdravé; ostatní zůstaly pro strejdu Lovcsányiho, aby je odnesl do sudu, který stál vedle hlídačovy chatrče. Ze švestek se totiž dělají nejen povidla, nýbrž i řízná pálenka, a proto jsou dobré i tehdy, když je ozobali ptáci, vyhlodali červi nebo načaly vosy. Postačilo přidat trochu švestek z vedlejšího stromu, a všechny tři koše byly plné. Koše jsme odvážili v chatrči, kde stála váha. Strejda Lovcsányi napsal cedulku, ale natolik paní Bodové důvěřoval, že jsme ani nemusili čekat, až se vrátí z kanceláře s razítkem, že zaplatila. Mohli jsme s koši odejít. Paní Bodovou jsme uklidnili, jen aby šla za švestky zaplatit. A my jsme si každý vzali koš švestek na ramena. To se nám to neslo, když jsme věděli, že za rohem parku poneseme každý koš ve dvou.

Tak se také stalo. Od železničního náspu opět zazněl první takt Klapkova pochodu a tři chlapci přeskočili plot, takřka se přes něj přenesli.

Šest nás neslo tři koše za ucha a Ferkó nás přitom pobízel, jen abychom jedli, máme-li ještě chuť. Ale teď už bychom za nic na světě nebyli snědli ani jedinou švestku, poněvadž jsme věděli, že si je paní Bodová koupila ze svých těžce vydělaných peněz, aby je odnosila na trh, tam je prodala a z toho mála, co na nich vydělá, aby živila sebe, Ferka a starého, práce neschopného honvéda. Snad… snad i strejdovi Bodovi někam něco posílá, nějakou cestou, ale na to jsme se už neodvážili vyptávat ani Ferka.

Když jsme dorazili k Bodovým, koše jsme složili ve sklepě a pak jsme odešli do kuchyně. Usadili jsme se u stolu před oknem. I nyní tam starý Gáspár Boda seděl u pece jako vždycky v zimě. Ale pec byla studená, zatímco venku byl vzduch stále ještě vlažný, i když už zářijové slunce zapadalo.

Ferkó chtěl užuž vyndat ze zásuvky velké rýsovací prkno, na které jsme loni narýsovali mlejnek, který jsme často hrávali, když vtom Bertík Opál položil na stůl balík, který dosud mačkal pod paží, novinový papír se sám od sebe otevřel - a byly tam knihy zabalené v modrém papíru a zbrusu nové sešity.

»A čí je tohle?« zeptal se Ferkó.

»Tvoje,« řekli jsme všichni najednou.

Ferkó se už zase chystal, že řekne něco odmítavého, ale viděli jsme, že se marně namáhá, ani hlásek mu nepřešel přes rty. Nebo aspoň že nenalézá vhodné slovo, kterým by zakryl své dojetí. Konečně se rukou pomalu přiblížil ke knihám. Jednu z nich k sobě přitáhl, potom druhou, mlčky v nich listoval. Najednou - i to jsme dobře viděli - oči se mu zalily slzami a Ferkó odloživ všechen stud klesl na stůl a hořce se rozvzlykal.

Co nás však ještě více dojalo, bylo to, že jsme náhle za zády zaslechli popotahování.

Gáspár Boda, bývalý honvéd-osmačtyřicátník, si v koutě u pece utíral oči.

KLÍČ

I rozvrh hodin jsme dali Ferkovi. Napínáčky jsme ho upevnili ze strany na příborníku, namísto loňského rozvrhu, který tam stále ještě honosně visel, jako by ho paní Bodová ve své kuchyni opatrovala jako pietní památku. Společně jsme se učili úkolům pro příští den. S pomocí Ferkovou jsme matematický úkol hravě vyřešili. Poznamenali jsme si ho na kousek papíru a doma postačilo jej prostě opsat.

To by teda bylo v pořádku. Jenom ten holubník a to, co je v něm! To kdyby nás netížilo! Když jsme šli kvečeru domů, neodvážili jsme se po holubníku ani zašilhat.

Jak jsme si tak vyšlapovali po Francouzském vršku, zřejmě nám všem tohle tanulo na mysli; proto to veliké mlčení. Konečně promluvil Spitzer:

»S těmi puškami musíme něco udělat.«

Bezděčně jsem se rozhlédl, nejde-li někdo za námi.

»Ale co?« zeptal se tlustý Mátis chvějícím se hlasem.

»Musíme pro ně nalézt jiné místo.«

Ano. Ale kde najdeme to jiné místo a jak je tam přeneseme?… To trápilo mne, a určitě i ostatní.

»Přece jen se musíme porozhlédnout ve sklepním domě.«

Tak jsme říkali rozpadávající se budově někdejšího francouzského hulána.

»Říkals, že ten dům dá tvůj otec strhnout, a pak budeme znovu v bryndě,« projevoval svou starost Mátis.

»Teď je to tak, že ho přece jenom nestrhnou,« prohlásil Marci.

Tohle nás všechny potěšilo, poněvadž je to přece jen nejlepší místo, jaké jsme mohli nalézt. Ale jak se tam dostaneme za tmavého večera? Představovali jsme si totiž, že zbraně je možno přestěhovat pouze večer.

»Můžeš přinést klíč?« zeptal se Jirka Csuka.

»To bude těžké,« zaškrábal se Marci za uchem.

Vtom však je přerušil Bertík Opál, odborník.

»To všechno nic není! Dobře rozžvýkáš kousek chlebové střídy, potom ho ještě v dlani uhněteš, a když pak bude měkký jako sklenářský tmel, vtlačíš do něho klíč od sklepního domu, pěkně obratně, abychom měli přesný otisk. Dáš ho do krabičky, aby se nepromáčkl, než mi ho přineseš. To ostatní nechte na mně.«

Nepochybovali jsme, že Bertík Opál vypiluje takový klíč, jaký bude chtít. Na kroužku má ty nejrůznější klíče, určitě bude mezi nimi i takový, který se dá přizpůsobit k zámku u sklepa; a kdyby se žádný nehodil, pak je tam u Spitzrů skládka starého železa, kde si lze opatřit opravdu všechno, čeho je zapotřebí. Vždyť odtud má i Bertík své pilníky. Jsou sice trochu opotřebované, ale přece jich lze s trochou trpělivosti ještě používat.

Tak jsme se o puškách jakžtakž dohodli a dalšími těžkostmi jsme se už zabývat nechtěli.

»Ferkó má zkrátka všechny knihy?« zeptal se Zoli Mátis.

»I knihy i sešity,« odvětil hrdě Bertík.

»Ale nemá herbář,« namítl jsem.

»To je pravda, herbář nemá.«

»Ale i ten potřebuje, ať má všechno. Jenomže takový herbář je dost drahý.«

»I ten bude,« ozval se teď nečekaně Jirka Csuka a vytáhl z kapsy zmačkanou modrou bankovku, jaké v těch dobách byly v oběhu.

»Kdes ji sebral?« tázali jsme se s údivem.

»Tím si hlavu nelamte!«

»Ale my si ji lámeme,« řekl Mátis nedůvěřivě.

»Když to tedy mermomocí chcete vědět, nesl jsem z nádraží zavazadlo. Včera jsem šel k rychlíku a měl jsem štěstí. Přijel Tonda Sugár s matkou. Měli dva velké kufry a kočár na ně nečekal.«

»Kdože?«

»Tonda Sugár.«

»Ten, co tě zpohlavkoval kvůli tomu cinkání?«

»No.«

»A to ses nestyděl?«

»Stud sem stud tam - potřebujeme herbář. A já už to věděl včera. Ostatně se mi to vyplatilo: nevláčel jsem se s tím kufrem zbůhdarma.«

A tak byl i herbář. A s Ferkem jsme mohli být každičký den, neboť jsme se scházeli jednou u jednoho, podruhé u druhého z nás a společně jsme dělali úkoly. Jenom k Mátisovým jsme nechodili. Otec Zoliho, předseda soudu, prohlásil, že syn uprchlého komunisty nesmí do jeho domu ani nohou vkročit. Naštěstí byl Ferkó dost chytrý, aby se proto nezlobil na Zoliho Mátise. Copak chudák Zoli za to mohl, že má jeho otec takové postavení a takovou autoritu, že se musí ustavičně obávat jak o své postavení, tak i o svou autoritu? Vlastně ani starý Mátis nebyl zlý člověk, byl jen trochu moc přísný. A i to vyplývalo z jeho postavení. Kdo má být přísný, ne-li předseda soudu? My jsme stáli na stanovisku, že musíme, pokud jen lze, odpouštět chyby dospělým, poněvadž jsou v postavení mnohem těžším než my děti. Co všechno jim například brání v tom, aby projevili svou dobrosrdečnost - člověku se to ani nechce domyslit až do konce.

Ferkó se ovšem úkolům naučil přesně a dobře. Neměli jsme s ním nejmenší starosti, spíše nám byl ku prospěchu. Domácí úkoly nám vypracoval vždycky už napřed. Slovíčka vyhledal ve slovníku. Naše schůzky vypadaly spíše tak, jako by on učil nás.

I tohle tedy šlo dobře - ale co pušky! Pušky nám nedopřávaly chvíli klidu a s výrobou toho klíče to šlo náramně pomalu. Je pravda, že se také naskytly nečekané těžkosti. Sklepní dům se totiž nezavíral na nějaký obyčejný klíč, nýbrž na klíč, který byl zhotoven už před sto lety a jaký Bertík Opál, milovník klíčů a zámků, ještě v životě neviděl. Ani ve skladišti Spitzrových nebylo možno najít žádný Vysloužilý rezavý klíč, z něhož by šel udělat tenhle. Ale Bertík neznal překážky. Když jednou slíbil, že ho zhotoví, tak ho zhotoví, kdyby dráteníci padali. Přinesl si domů kus železa potřebné velikosti a den co den ho řezal a piloval. Rez a železné piliny se mu zažraly do rukou do té míry, že kdykoli se k němu při hodině některý profesor přiblížil, musil je schovat pod lavici.

Když jsme se jednoho dne loudali po jezerním břehu domů, poprosil mě, abych mu po obědě přišel pomoci; klíč prý už je skoro úplně hotov, jenom do něho ještě potřebuje vyvrtat díru, a on sám ji nemůže vyvrtat, protože nemá svěrák. V kůlně našel jen starý chatrný ponk a marně se pokouší klíč do něho sevřít, pořád mu ujíždí.

Snad jsem ještě ani neřekl, že Bertík Opál bydlí v Římském parku. Zrovna uprostřed. Bertík je sirotek. Maminka mu umřela tak brzy, že se na ni už ani nepamatuje, a tatínek mu padl ve válce. Bertíka vychovávala jeho babička, vdova. Dědeček byl hraběcím lesníkem, ale to už je dávno. Na nějakém honu byl náhodou postřelen, stal se z něho mrzák, a aby ho odškodnili, udělali ho správcem velkého parku a uprostřed něho dostal byt ve starém domku natřeném na růžovo. Když dědeček umřel, nechali jeho vdovu v tom domku, neboť dědečkovo zaměstnání zdědil Bertíkův strýček -také invalida. Toho však nepotkalo neštěstí při lovu v lese: na Doberdu ho střepina granátu zasáhla do hlavy, a ať už to byla pravda nebo nebyla, říkalo se, že mu lebku nad čelem vyspravili zlatou destičkou. Jisté je tolik, že si vlasy pořád sčesával do čela, takže jeho obličej vypadal poněkud dětsky, a bylo mu jistě čtyřicet let. Vyprávělo se také, že má pod tou zlatou destičkou rozumu za tři. Ale my jsme to ještě nemohli posoudit, věděli jsme jenom, že je to mírný člověk a dobrák od kosti a že má nás děti upřímně rád.

Pro širší veřejnost býval Římský park otevřen jen v neděli odpoledne, ale já jsem nemusil vůbec nic říkat a vrátný mě pustil dovnitř kdykoliv, neboť věděl, že jdu k Bertíkovi.

Tenhle sad, ležící na rozsáhlém území, nenazývali lidé Římským parkem jen tak pronic zanic. Před půldruhým tisíciletím bylo na tom místě římské sídliště a dodnes se tu a tam pod krumpáči a rýči vynořují zbytky starých památek. Vpravo i vlevo od vchodu stály náhrobky s nápisy a zuráženými sloupy. Ba i socha s jednou rukou. Té soše chyběl i nos a uši, hlava byla vlastně jen pouhá koule. A taky jsme jí říkali kotrba. Nevím, jak ostatní - ale já jsem se jí bál. Obzvláště když se stalo, že jsem se zdržel u Bertíka do pozdního večera. Tehdy jsem se vždycky přibližoval k vratům s hlasitým hvízdáním, abych se nebál. Proto mi vrátný říkal Píšťalička. O tom se ovšem rychle dověděli moji kamarádi a také mi začali říkat Pišťalička. Kvůli něčemu takovému se člověk chvíli vzteká, ale pak se s tím smíří.

Tak jako ostatními částmi města, i tímhle parkem protékaly teplovodně potoky, které se tu a tam rozšiřovaly v jezírka. Na jezírkách plavaly labutě, břehy zdobily smuteční vrby. Stručně řečeno - ten park byl nádherný. Střídala se v něm hustá křovinatá místa se širokými mýtinami, nemluvě ani o růžových sadech a obrovských platanech, které byly tak mohutné, že by se na každý z nich byla hravě vešla celá třída II. B.

Jak říkám, té kotrby jsem se bál, jen když byla tma nebo aspoň přítmí, ale teď svítilo slunce, tak jsem se po ní ani neohlédl. Klusal jsem po cestičce vypolštářované listím podzimních stromů přímo k růžovému domku. Stará paní Opálová seděla před domem ve svém věčném čepci a něco zašívala.

»Ruku líbám,« pozdravil jsem ji. »Co Bertík?«

»Pěkně tě vítám, Tomášku. Venku piluje, ťuká kladívkem v kůlně. Ale na učení se ještě ani nepodíval…«

»Moc toho na zítřek nemáme,« odpověděl jsem, »však už to spolu probereme.«

Obešel jsem domek a skutečně jsem v kůlně našel Bertíka.

»Vždycky mi ujede, marně se ho snažím zaklínovat,« zlobil se. I na můj pozdrav mi zapomněl poděkovat. A hned mi začal poroučet, jako bych byl jeho učedník. »Pojď sem, zmáčkni mi ten svěrák. Už je opotřebovaný, ne a ne pořádně zabrat!«

Šel jsem tam, oběma rukama jsem ze všech sil točil železnou páčkou prostrčenou svěrákem a pak jsem se do ní opřel i břichem, aby líp svíral. Bertík poznal, že teď klíč drží dosti pevně. Uchopil vrtáček. I to byl docela obyčejný truhlářský kolovrátek s vrtákem na železo, sebraný na dvoře Spitzrových. Přiložil špičku nebozezu ke konci klíče a začal jím kroutit a kroutit. Měl neuvěřitelnou trpělivost: desetkrát, dvacetkrát, snad stokrát vyskočil nebozez z tvrdého železa, než se do něho zahryzl. Potom jím Bertík točil s úsilím ještě větším.

»Jen ať se dobře rozpálí,« řekl, »železo změkne a snadněji se poddá.«

Že se on sám rozpálil, to jsem viděl, poněvadž mu s čela a s konečků vlasů stékal v potůčcích pot. Chvílemi mu vlasy spadly přes oči; tu si je otřel zamazanýma rukama, a tak jeho obličej vypadal brzy jako obličej kominíka a jen pot v něm vyrýval brázdy.

»Nech už toho, teď zas budu kroutit já,« řekl jsem nakonec, neboť jsem se už nemohl koukat na to utrpení.

»Tak to zkus,« pokrčil rameny, »teď to půjde líp. Už zabral. A nedělej s tím žádné cavyky. Pořádně přitlač celým tělem, jinak s tím nic nesvedeš.«

Napjal jsem tedy břišní svaly a přitlačil jsem na nebozez. Byl to pocit, jako by mi tři lidi ze všech sil tlačili do břicha dřevěný hřib na látání punčoch, ale nedbal jsem toho a jenom jsem mačkal a točil kolovrátkem. Nešlo to. Buď jsem silně tlačil, a pak jsem nestačil otočit, nebo jsem ho povolil, a pak točil naprázdno.

»Ze začátku jen zlehka, a pak přitlač víc!« poučoval mě Bertík.

Konečně se mi to podařilo. Cítil jsem, že se stará špička nebozezu zavrtává a na konci klíče se objevují železné piliny. Úspěch mi dodal novou sílu. Opřel jsem se do kolovrátku a točil. Cítil jsem, jak i na mém čele vyvstává pot. Na okamžik jsem si tam sáhl, dlaní jsem si utřel čelo. Nedbal jsem, že se umažu, naopak jsem si myslel, že je to tak dokonce důstojnější.

Pracoval jsem, pokud jsem mohl, potom se znovu chopil vrtáku Bertík.

Šlo to s tím vysloužilým nástrojem strašlivě pomalu. Ale šlo to. Bertík si pilníkem označil na drátě, jak hluboko je třeba vyvrtat otvor do konce klíče. Ten drát chvílemi strkal na místo nebozezu a s uspokojením stále větším přikyvoval.

»Gutta cavat lapidem! (Kapka vyhloubí i kámen!) « zvolal nakonec napodobuje hlas pana profesora Kapusi. Tímhle latinským citátem nás pan profesor Kapusa často vybízel k pilnosti, ale z úst Bertíkových to neznělo jako pobídka, nýbrž spíš jako radostné zajásání nad úspěšně vykonanou prací. Dírka byla dostatečně hluboká.

Uvolnil svěrák a dvěma prsíy mi podržel před očima hotový klíč.

Údivem jsem oněměl… Ne, tohle je nemožné, že to vyrobil Bertík sám. Klíč měl tři zvláštní zuby a všechny byly navíc prohnuty takřka v podobě velkého S. Na konci zubů byly ještě zvláštní zářezy. To všechno se musilo udělat s milimetrovou přesností. A všechno podle formy vtlačené do střídky chleba!

Silná vůle a vytrvalost, řekl jsem si v duchu.

O síle vůle vždycky horovával Zoli Mátis. Tvrdil, že vůle všechno zmůže. Například i k tomu, aby si fakír mohl lehnout na prkno pobité hřeby nebo se dal na měsíc zakopat do země a tam v nehybnosti zůstal naživu, je zapotřebí silné vůle, cvičené po celá desetiletí. Podle Mátise se s tím má začít tak, že člověk například položí na stůl tři kremrole, nádherně posypané cukrem, potom ani nesní dá, ani neobědvá, ani nevečeří a pořád jen na ně kouká. Zpočátku mu tečou sliny. Později mu vyschne v krku. Pak ho začnou pálit oči a rozbolí ho lokty. (Tohle bolení loktů jsem nikdy nemohl pochopit, ale říkal to tak přesvědčivě, že jsme mu uvěřili.) Nakonec však již nepociťuje hlad, a ani kremrole ho nezajímají. A to je vítězství vůle. Nebo je také možné udělat to, že člověk jednoho dne zrána zdvihne nad hlavu pětikilové závaží. To opakuje každou hodinu třikrát. Příštího dne zdvihne závaží o deset dekagramů těžší nebo na ně zavěsí nějakou zátěž. Třetího dne zase deset dekagramů -a tak dále. Jestliže nikdy, ale nikdy nevynechá ani jeden den, ani jedinou hodinu, pak za deset let, čili za tři tisíce šest set padesát dní, dokáže zvednout tři sta šedesát pět kilogramů. A počítáme-li s počátečními pěti kilogramy a s přestupnými roky, ještě víc. Někdy do toho ovšem může přijít nemoc nebo něco jiného, s tím však nepočítejme. Ale těch tři sta šedesát pět kilogramů, to je jednou jisté.

Nevěřím, že by byl Zoli Mátis někdy tu teorii vyzkoušel, jinak by nebyl takový tlouštík a taková buchta. Ale u Bertíka - ať už tomu bylo jakkoliv - vůle dokázala pravý zázrak.

Nejraději bych byl klíč chytil, rozběhl se s ním na náměstí Kalvárie, kde si tou dobou hrávalo nejvíc studentů, a ukázal jim, co dovede Bertík Opál. Ale nešlo to: tohle mistrovské dílo bylo nutno uchovat v tajnosti.

»Kam s ním?« zeptal jsem se šeptaje samým dojetím, a teď už i strachem, neboť jsme to konec konců udělali my, že jsme vypilovali klíč k cizímu domu jako nějací lupiči. Poté nás přece jen uklidnilo, že máme poctivé úmysly, a i když nám vzorek klíče nepůjčil majitel sklepního domu, tak aspoň jeho prvorozený syn.

Bertík chvíli přemýšlel.

»Už to mám!« zvolal nahlas.

»Ven s tím!« řekl jsem naléhavě.

»Do slepého komína!«

»Ani nevím, co to je.«

»Však se to dovíš.«

Popadli jsme žebřík a odkradli jsme se s ním na konec domu. Babiččiny uši zakrýval tlustý čepec, neslyšela hluk našich kroků. Podepřeli jsme žebřík o požární zeď a vylezli jsme po něm. Bertík měl zvláštní klíč i ke dveřím od půdy. Otevřel - a vstoupili jsme na půdu, kde se válelo plno haraburdí. Nebylo to však harampátí takové, jaké na půdách obvykle bývá. Nepovalovaly se tu staré pytle, slamníky, kusy nábytku, síta, košíky, ale byly tu parohy, tesáky různých zvířat, drápy přibité na prkýnkách, s trámů visely zaprášené kůže divokých kanců, medvědů a jelenů, proti molům důkladně prosypané naftalínem. Bertíkův dědeček býval asi náruživým lovcem, protože i celý dům byl naplněn různými trofejemi, a ještě venku pod okapem se pyšnily jelení parohy.

Prošli jsme celou půdou po špičkách, aby naše kroky nezaslechla babička. A na protější požární zdi skutečně byl komín, postavený zvláštním způsobem tak, aby nepřevyšoval taškovou střechu. Nejpodivnější bylo to, že Bertík, když otevřel klíčem, zhotoveným k tomu účelu, krycí dvířka a trochu se nahnul, dosáhl až na jeho dno. Uvnitř byla samá saze, což potvrzovalo, že tudy kdysi procházel kouř. Dodnes jsem tu hádanku nevyřešil, k čemu vlastně tady ten komín byl. Určitě zbyl po někdejší přestavbě domu - ale proč tu zůstal? Báječně se však hodil k tomu, aby si tam Bertík schovával, co si schovat chtěl. Ukryl tam ten velký klíč a pak odtamtud vylovil plechovou krabici.

»Víš, co je v ní?« zeptal se.

»Odkud bych to věděl, když mi to neřekneš?«

Náš hovor nemohl nikdo slyšet, ale Bertík přesto šeptal:

»Klíč od hrajícího obrazu.«

»I tenhle jsi udělal ty?«

Bertík přikývl.

»Až přijdeš jednou v pátek odpoledne, kdy babička chodí na hřbitov, zahrajeme si.«

»Dobře,« řekl jsem dojat, »a co je tam ještě?«

»Pojď sem.«

Bertík poodešel o několik kroků k místu, kde štěrbinami ve střeše pronikal do šerého půdního prostoru proud slunečních paprsků, v nichž se jako perličky třpytila zrníčka prachu. Krabici jsme postavili právě tam, kam světlo dopadalo, a otevřeli jsme víko.

Kromě klíče k hrajícímu obrazu bylo v té krabici ještě mnoho jiných zázračných věciček. Ozubená kolečka z kapesních hodinek a budíků. Ocelové spirály, šrouby nejrozmanitějších velikostí, ocelove jazýčky foukací harmoniky, články z rozebrané kapesní lampičky, strakaté skleněné kuličky a cíněnky, drobné cívky, několik malých kuličkových ložisek, stočený ocelový drát…

»Co je tohleto?« otázal jsem se celý užaslý.

»To jsou součástky perpetua mobile,« odpověděl Bertík.

»Perpetuum mobile?… Myslil jsem, že chceš být zámečníkem. Ty jsi tedy také vynálezce?«

Bertík se povýšeně usmíval.

»Zámečník nedělá jen klíče a zámky. Dobře si zapamatuj: zámečnictví je základ technického rozvoje. Když mi nevěříš, mohu ti to dokázat. Tím začíná kniha, která se jmenuje Všeuměl.«

Byl jsem tak dojat, že jsem hezkou chvíli nemohl ze sebe vypravit ani slovo.

»No a řekni mi, Bertíku… kdy bude hotovo to perpetuum mobile?«

»Říkáš kdy? K tomu je věru ještě zapotřebí spousty času a vytrvalosti. Hlavně že tadyhle to je hotovo.«

»Kde?«

»Tady! Tady!«

A Bertík si ukazováčkem poklepal na čelo.

SKLEP

Zbraně se ovšem musily přepravit večer, ale tmy bylo zapotřebí i k tomu, abychom pro ně vybrali místo ve sklepním domě. Už zakrátko se naskytla vhodná příležitost. Na jeden večer totiž byl ohlášen film o ošetřování chrupu. Rozhodli jsme se, že všichni zmizíme z domova pod záminkou, že jdeme do kina, ale místo do biografu se podíváme do sklepního domu. Zoli Mátis však projevil jisté obavy - a nikoliv bezdůvodně: pan profesor Kapusa měl takový špatný zvyk, ať už jsme šli do muzea nebo na výlet, že nám následujícího dne uložil napsat o tom písemku. Právě proto jsme se rozhodli, že sestavíme komisi, jejíž povinností bude pečlivě se na film podívat a potom nám všem o něm podrobně referovat. Jenomže to nebylo tak jednoduché, dát takovou komisi dohromady. Ferkó jít nemohl, což je přirozené. Spitzra jsme zas nemohli postrádat ve sklepě, poněvadž právě on se v něm vyznal. Jirka Csuka je nejstatečnější, Bertík je zámečník, no a mne právě nedávno zvolili za strážce klíče. Zbýval pouze Zoli Mátis, jenomže on jediný z nás měl kapesní hodinky. A těch bude velmi zapotřebí, abychom mohli hospodařit s časem.

Choulostivou otázku jsme nakonec vyřešili tak, že komisi představoval Mátis sám a hodinky půjčil Jirkovi Csukovi na odpovědnost nás všech. Dohodli jsme se s ním, že na nás po biografu počká asi v půl deváté u Římského parku. Bylo vidět, že se Zoli milerád ujme toho poslání. Kapánek se bál nebezpečného dobrodružství.

Ne pohromadě a nikoliv touž cestou j sme se odebrali ke sklepnímu domu. Když přejel večerní rychlík a v rákosí za vinnými sklepy zazněl pětkrát po sobě počáteční takt Klapkova pochodu, v několika vteřinách jsme se srazili do houfu u paty bleskem rozčísnutého akátu, o němž se vyprávělo, že byl první z akátů přivezených ze zámoří. Už dávno a dávno uschl, ale zdá se, že ho z piety dosud neskáceli, jako by čekali, až ho sezobou červi a po červech pátrající datlové.

Když jsme se přesvědčili, že jsme všichni pohromadě, a když jsem dovolil, aby ohmatali klíč pod mou košilí, společně jsme vyrazili pod pláštěm tmy.

A zas jenom na pokyn Jirky Csuky jsme se rozdělili tak, aby dva šli po obou stranách poněkud opodál. Teď byli na křídlech on sám a Ferkó. V hlubokém úvalu jsme přešli železniční trať a tak jsme se přibližovali ke sklepnímu domu. Oni dva počkali po obou stranách pobořeného domu, než jsme otevřeli dveře. Já jsem podal klíč Bertíkovi. Ten ho ještě namazal kouskem sádla, které s sebou přinesl v pergamenovém papíru, aby se nerozpustilo, a potom ho zastrčil do starého zámku. Šel tam, jako když ho namaže, a téměř neslyšně se v něm dvakrát otočil. Teprve když jsme dveře pootevřeli, v pantech to zaskřípělo.

Pak se najednou otevřela obě křídla dveří. Vklouzli jsme dovnitř a přivřeli jsme za sebou. Nastala tma jako v pytli. To však trvalo jenom několik okamžiků.

»Můžeš!« pravil Bertík, když ohmatal dveře, jsou-li dobře zavřeny, a pak v ruce Jirky Csuky zaplanula sirka. Ferkó vyňal zpod kabátu hornický kahan svého otce. Oni dva věděli, jak se zapaluje.

Octli jsme se v prostorné místnosti, která byla asi dvanáct metrů široká a osm metrů hluboká od vchodu k otvoru do sklepa.

»Tady byla lisovna,« řekl Spitzer. »Takové místnosti bylo zapotřebí pro umístění obrovských lisů a kádí.«

Ale tato lisovna mohla být zároveň i předsíní vlastního bytu, neboť z ní vedly mohutné kamenné schody do prvního patra - totiž byly by vedly, ale tam se již všechno probořilo. Schody byly zataraseny hromadou trosek.

Dveře u sklepa už shnily a před námi černě zela klenutá díra, která vedla hluboko do nitra kopce, takže jsme nemohli dohlédnout jejího konce. Obešli jsme lisovnu kolem dokola. Byla celkem prázdná. Našli jsme pouze vysoustruhovaný podstavec lisu a hromadu obručí, rýč bez násady, těžkou železnou tyč, jakou do země vyvrtávali otvory pro kůly k révovým keřům. Místnost byla vydlážděna, tady se zbraně zakopat nedaly.

Vnikli jsme do sklepa. Při světle kahance jsme mohli zpozorovat, že jen dva tři metry za dveřmi byla klenba z cihel. Za ní působil už sklep dojmem přirozené jeskyně. Byla vydlabána do vápence a stála pevně i bez klenby. Na jedné straně byly ještě kantnýře, ale všechny už ztrouchnivělé; když jsme do nich kopli, rozsypaly se. Byl to dlouhý sklep, ale snadno se dal přehlédnout; ani tohle nebyla žádná vhodná skrýš pro pušky. Začali jsme se radit, že bychom se nějak mohli dostat nahoru do poschodí. Ještě jednou jsme zašli ke vchodům zasypaným hromadou trosek. Vypadalo to zcela beznadějně, že bychom si tudy mohli proklestit cestu.

Jirka Csuka už navrhoval, abychom přece jen hledali nějaké jiné místo, ale tu promluvil Spitzer:

»Počkejte. Na druhé straně sklepa jsem už dávno zpozoroval něco podezřelého. Pojďte za mnou.«

Teď převzal z rukou Ferkových lampu a chvatně zamířil do nitra sklepení. Kousek i běžel, no a my za ním.

»Podívejte se na to důkladně,« řekl, když jsme dosáhli největší hloubky sklepa. Prstem objel kousek horniny tvořící stěnu. »Vidíte tu něco?«

Ano, nebylo těžké to odhalit. Na tom místě bylo několik pořádných kamenů spojeno maltou.

»Tady bychom měli začít bourat,« řekl Spitzer.

»Máš pravdu, taky že to vybouráme,« zajásal Jirka Csuka.

»Ale jak?« projevil jsem obavy já.

»To už ponechte mně.«

A vzápětí uháněl Jirka zpátky dlouhým sklepením. Světlo kahance ho sledovalo jen krátce. Pak se Jirka ztratil ve tmě. Ale později jsme zahlédli, jak mu v ruce zaplanula sirka. Poté nová tma -a vtom již upaloval zpátky s těžkým, zrezivělým kusem železa. V druhé ruce přinášel starou lopatu bez násadce. Lopatu hodil na zem a okamžitě se s kusem železa vrhl do práce. Jeho ostrým koncem začal otloukat maltu. Ale Bertík ho chytil za ruku.

»Stůj! Co když sklep na nás spadne, až to vyndáš!?«

»Pro tenhle kus kamene…?« zasmál se Jirka a pracoval dál.

Tuhle obavu jsem i já považoval za směšnou. Ale v příští chvíli mě napadla jiná děsivá myšlenka. Loni jsme byli na studijním výletě v Ostřihomi a tam byly ve sklepě baziliky za kameny ve zdi rakve. Pravda, na těch kamenech byly nápisy.

»Poslyšte,« šeptal jsem stísněným hlasem. »Co když je za ním kostlivec?«

»No a když?« řekl Ferkó a pokrčil rameny. »Snad se ho nebojíš?«

Opravdu jsem se bál. Já jsem se kostlivce moc bál. Ale vzmužil jsem se, třebaže mi drkotaly zuby.

»Já? Kdepak bych se bál. Říkám to jen tak.«

Mezitím všechna malta kolem kamene opadala. Do štěrbiny, která tak vznikla, zarazil Jirka na jednom místě ten kus železa a začal jím páčit. Ale kámen se nepohnul. Zkusil týž kousek na menším kameni nad ním.

»Chopte se toho vy taky,« řekl, když znovu našel pro své páčidlo vhodnou štěrbinu. Všichni jsme se chopili těžkého železa.

»Hééj - rup!« zvolal Jirka.

Zatlačili jsme, a vtom už se kámen vyvrátil, jen taktak že jsme stačili uskočit, aby se nám nezřítil na nohy. Když se prach usadil, viděli jsme, že je za ním ještě jeden kámen. Jirka na něj zatloukl koncem železné palice.

»Za ním je dutina,« řekl.

Dobře jsme to slyšeli podle zvuku. Tu se Jirka rozmáchl - teď už ani nebylo zapotřebí takového úderu - a kámen se svalil do tmy na druhé straně zdi. Za ním tam zapadl Jirka až po pás, tak jsme ho musili strhnout zpátky. Tenhle výsledek nás překvapil do té míry, že jsme se chvíli nezmohli ani na slovo.

»Neříkal jsem to?« ozval se konečně Marci. »Věděl jsem na beton, že tu něco je.«

»Ale co?« zeptal jsem se zas pln obav.

Ještě jsme chvilku čekali, nebude-li se zeď dál drolit. Potom Ferkó zdvihl hornický kahan a posvítil jím do otvoru, který byl jen tak velký, že jím sotva mohlo prolézt dítě jako my.

Ferkó se protáhl natolik, aby si mohl kahanem posvítit. Tělem ucpal otvor a my jsme zůstali potmě.

»Zatlačte!« vzkřikl.

Chopili jsme se obou jeho nohou a protlačili jsme ho otvorem.

»Húúú! Tady je vám jeskyně…!«

Jeho hlas jako by křičel zpod peřin.

»Ještě zatlačte!«

Tlačili jsme ho -a vtom se kolem jeho nohou zase objevilo světlo. Tu se již Ferkó rukama dotkl země. Ještě okamžik, a vtáhl za sebou i nohy.

»Co tam vidíš?« zeptal se Bertík netrpělivě.

»Velikánskou jeskyni - jako naše třída.«

»Co je v ní?«

»Nic… Totiž… hele, nějaký veliký sud… a…«

»A?«

»Na stěně netopýři.«

»Vtlačte mě tam taky,« řekl Jirka Csuka a už lezl po břichu do otvoru. Ale já jsem ho netlačil, spíš jsem ho ještě popadl za kaťata.

»Počkej! Ty bys tam vlezl, to věřím, ale kdo zůstane poslední? A jak ten se tam dostane? A až polezeme ven, jak vyleze ten poslední?«

Tohle byl vskutku problém, jen co je pravda.

»Odpočítáme,« řekl Spitzer.

»Co?«

»To, kdo zbude poslední.«

A hned začal odpočítávat:

Inci binci jako binci škóca paní na lívanci z ceny beny ekce pece zebe z jater do pekelce trauf!

Zle pochodil, neboť poslední slovo padlo na něho. Musil tedy zůstat poslední. A to zas mělo tu výhodu, že byl Marci nej slabší z nás a nejsnadněji prolezl otvorem. Jirka Csuka tam napřed hodil železo a řekl, že si s ním pomůžeme; nedostaneme-li se odtamtud jinak, nanejvýš vydloubneme ještě jeden kámen. A už jsme ho tlačili dovnitř. Ferkó ho tahal. Jirka si už nemusil pomáhat rukama. Chytil se Ferka za krk a tak se spustil dolů. Stejným způsobem se tam dostal Bertík a potom já. Ani s Marcim Spitzrem nebylo žádné zvláštní trápení, jen trochu víc sáňkoval po břichu.

Když jsme byli všichni pohromadě, Ferkó zdvihl kahanec a rozhlédli jsme se kolem dokola. Byla to pravda, že na zdi viselo plno netopýrů, a také že v koutě stál obrovský sud.

»Tahle jeskyně musí mít někde východ,« řekl Bertík.

»Proč myslíš?«

»Jak jinak by tu mohli bydlet netopýři?«

Byla to správná poznámka. Všichni jsme koukali po stropě, ale otvor jsme v něm neobjevili. Mohl být ovšem skryt mezi výčnělky skal. Dál jsme už nepátrali a přistoupili jsme k sudu.

»Dejte pozor,« řekl Marci, »možná že je v tom sudě střelný prach. Nechoďte s tím kahanem tak blízko!«

Proč právě tady, pod bývalou vinicí, měl by být sud se střelným prachem? Tomu nevěřil nikdo z nás, ale přesto jsme byli opatrní. Jirka zabouchal na sud. Nezněl tak, jako kdyby byl prázdný.

»Měli bychom se podívat, co je v něm.«

Jirkovi jsme pomohli nahoru na sud. Oběma rukama uchopil velikou zátku, ale ta se ani nepohnula. Podali jsme mu železnou tyč, aby ji vyviklal. Dvakrát třikrát musil železem uhodit do zátky, než se uvolnila. Potom už šla snadno ven. Vstrčil prsty do otvoru.

»Necítím nic,« řekl.

»Teď by bylo dobře strčit tam nějakou hůl.«

Ale žádnou jsme neměli.

»Hoďme tam kamínek,« řekl Spitzer.

A už mu podával kamínek, který sebral se země. Jirka jej hodil do díry. Nic ani nezašplouchalo, ani nezadunělo na dně sudu. Kamínek asi dopadl do něčeho měkkého.

»Přece jen tam bude střelný prach,« mínil Marci.

Teď už jsme mu neodporovali. A přece bylo podivné, že ten sud spočívá na tlejících kantnýřích jako kterýkoliv obyčejný vinný sud vyrobený z dubového dřeva. Nahoře byla zátka a dole pípa. Ale ať už je to tak nebo onak, nemůžeme o tom dále uvažovat. Musíme hledat místo pro zbraně.

»Slez dolů, Jirko!« řekl jsem. »Čas letí.«

»Ale odkud se sem dostali ti netopýři?« mudroval dále Jirka nahoře na sudě.

»Teď už ty netopýry nech!« rozkřikl se na něho Ferkó.

Avšak Jirka nejen že neslezl, nýbrž se na sudě postavil. Jednoho z netopýrů přilepeného ke stěně uchopil za obě křídla a shodil ho dolů přes naše hlavy. Zděšeně jsme se přikrčili. Netopýr zakvičel. Jednou dvakrát obletěl jeskyni a pak náhle zaletěl do protějšího kouta. Tam zmizel ve tmě. Přispěchali jsme za ním s kahancem. K svému největšímu překvapení jsme tam nalezli kulatý otvor asi metr široký, jenž směřoval přímo dolů jako nějaká studna. Posvítili jsme si dovnitř kahancem, ale marná sláva, na dno jsme nedohlédli: světlo kahance se ztrácelo v hlubinách. Stoupli jsme si kolem otvoru a zase jsme si řekli, že tam hodíme kámen… A taky jsme to udělali. Kámen narážel na stěny a pak dopadl na dno - dobře jsme to slyšeli.

»Sem uložíme ty zbraně,« řekl Marci Spitzer rozhodně.

Nápad se nám zdál dobrý, jen Bertík měl zase námitku.

»Vždyť ani nevíme, jak hluboká je ta studna nebo co to je.«

»To se dá vypočítat,« mínil Jirka Csuka. »Dáme si pozor, za kolik vteřin kámen dopadne na dno.«

»A zrovna ty to dokážeš vypočítat?«

»Ne-li já, tedy to vypočítá Spitzer, když ani Spitzer, tak Zoli Mátis. Popřípadě mu pomůže tatínek, jenomže neřekneme, oč jde.«

Takhle to bylo přijatelnější. Jirka vytáhl Mátisovy hodinky, v blízkosti kahance je přidržel nad otvorem a Bertík přinesl kámen.

»Až řeknu >teď<!« řekl Marci a už začal počítat: »Jedna… dvě. tři - teď!«

Ale nedařilo se nám to. Bertík pustil kámen jednou příliš pozdě, pak zase příliš brzy.

»Počkej, dej sem ten kámen!« řekl Jirka netrpělivě.

V jedné ruce držel hodinky, v druhé kámen a čekal, až bude vteřinová ručička přesně na šedesátce. A také nahlas počítal:

»Jedna… dvě. tři. - teď!«

A na >teď< pustil hodinky a kámen mu zůstal v ruce.

Hodinky Zoliho Mátise! Zděšeně jsme vyskočili.

»Nešťastníku jeden, cos to provedl!«

Jirka nebyl žádná bábovka, ale teď se mu rty zkřivily a užuž jsme myslili, že začne brečet. Ale to se nestalo, Jirka se přemohl.

»Co teď?« zeptal se třaslavým hlasem.

Zkoušeli jsme všechno možné. Sundali jsme si šle, svázali jsme je, na konec jsme přidělali háček - v Jirkově kapse se háček vždycky našel. Ale bylo to marné. Kapesní hodinky nejsou ryba, nezaberou ani na kukuřičné zrno - vůbec na žádné vnadidlo. Všichni jsme se pokusili zalovit si: marná sláva, nedařilo se to. A ke všemu tam zařvaly i Spitzrovy kšandy. Ale to nebyl tak hrozný malér. Přece nebudou člověku doma číst levity kvůli nějakým šlím, to nejsou stříbrné hodinky. A ke všemu s dvojitým víčkem, jaké měl Zoli. Dostal je od kmotra, už když se narodil, ale s výhradou, že je bude nosit až od dvanácti let. Chudinka. Užil si jich sotva několik měsíců.

Z té příhody se Spitzrovými kšandami jsme měli přece jen tolik užitku, že jsme se dozvěděli, jak hluboká je ta jalová studna, jak ji nazval Jirka Csuka. Ta hloubka nebyla ani tak veliká, jak jsme počítali, když troje šle s jedním řemenem od kalhot dosáhly na dno. (Jirka Csuka neměl ani kšandy, ani řemen na kalhoty. Proto také si u tabule vždycky popotahoval kalhoty. Marci se zase obyčejně tahal za kabát, když mu to s odpovídáním nešlo, ale kabát s člověka obvykle nespadne.)

Déle jsme se už nemohli zdržovat. Hodinky jsme tam musili nechat a čekalo nás teď setkání s Mátisem, jenž už nás u Římského parku určitě netrpělivě vyhlížel. Kolik je hodin, to jsme teď nemohli vědět, ale že si musíme pospíšit, to jsme cítili. Chvatně jsme jeden druhého protlačili otvorem a potom jsme spojenými silami kameny zatlačili zase na původní místo.

Než jsme znovu otevřeli železná vrata, začali jsme si oprašovat šaty a boty, pokud to vůbec šlo. Musili jsme zahladit všechny stopy. Když jsme byli v nejlepším, pojednou jsme zaslechli, že zvenčí někdo klepe. Ve svém zděšení jsme strnuli; i vlastní dech bylo slyšet v tom hrobovém tichu. Klepání se opakovalo ještě několikrát, ale stále tišeji, nesměleji, z čehož jsme usoudili, že to neklepe nepřítel. Přesto jsme si netroufali zastrčit klíč do zámku a jenom jsme čekali. Poté konečně chraplavým a falešným hlasem zaznělo zvenčí:

Slavné Komárno je už zabráno…

Chudinka Zoli Mátis neuměl hvízdat. Jenom někdy, velmi ztěžka, takže vyplázl jazyk a svinul ho do trubičky, ale byl-li rozčilen, pak se mu ani to nedařilo. Co jiného měl dělat: zpíval.

Hned jsme věděli, že jsme se pěkně zdrželi s tím lovením hodinek, a chudáček Zoli si netroufal jít domů bez nich. Pustili jsme ho dovnitř a podrobně jsme mu vypravovali všechno, co se nám stalo. Na konec jsme nechali to, co nám bylo nejtěžší prozradit, že totiž hodinky spadly do jalové studny.

Když to Zoli uslyšel, začal plakat tak hořce, až to znělo celou prázdnou lisovnou. Sklep vracel ozvěnou ten vzlykot… Obklopili a těšili jsme ho, ale po pravdě řečeno jsme mu neuměli povědět nic chytrého: oháněli jsme se prázdnými slovy. Jen Bertík Opál neřekl nic, poodešel stranou, sedl si na schody vedoucí do hromady rozvalin, hlavu sevřel do dlaní a přemýšlel. Když nám došla řeč, vstal a rozhodnými kroky přišel blíž.

»Už to mám,« řekl. »Vím, jak ty hodinky odtamtud dostaneme. Pamatujete si, jak pan profesor Benedek Sekk vyzdvihl své hodinky velkou magnetickou podkovou? Tu podkovu si musíme opatřit z fyzikálního kabinetu. Stůj co stůj ji zítra musíme mít. A dnes, kdyby si všimli, že Zoli nemá hodinky, ať řekne…«

»No a co má říct?. Má něco nalhávat?«

»Nemusí se hned začít tím, aby lhal. Nějak se z toho vyseká. Musí to udělat kvůli nám všem. Musí to udělat ještě…« Rozvažoval, má-li to vyslovit, ale konečně to z něho vyletělo: ». ještě kvůli strejdovi Jánosi Bodovi, protože kvůli němu je především důležité, abychom zbraně dobře ukryli. Zavinili jsme to my, musíme to taky napravit…«

»Zkrátka…«

»Zkrátka ať řekne, že jsme s hodinkami při fyzice dělali pokusy a ukázalo se, že se zpožďují, a tak strejda Juránek slíbil, že je opraví.«

Tohle bylo dost přijatelné, poněvadž školník, strejda Juránek, skutečně se zabýval spravováním hodin - byl to jeho vedlejší výdělek.

»Správku zaplatí celá třída, i to může říci,« dodal Spitzer.

Viděli jsme, že ani tohle plně neuklidnilo Zoliho Mátise, ale nějakého stébla se přece jen musil zachytit.

Zdrceni jsme opouštěli sklepní dům. Je sice pravda, že se hledání tajného místa setkalo s úspěchem, ale ten případ s hodinkami nám důkladně zkazil radost.

ČETNÍK

Objevení jeskyně nás rozrušilo do té míry, že bychom byli s přenesením zbraní, upřímně řečeno, milerádi počkali. Byly to neobyčejné zážitky a měli bychom si o nich dříve důkladně pohovořit a strávit je.

Jednou zrána přišel Jirka Csuka do školy se zprávou, že byla u jeho bratra domovní prohlídka, a nejen u něho, ale i v několika dalších bytech havířů. A hledali u nich právě zbraně. Jirka hned k tomu dodal, že ani na jednom místě neměli holubník, takže se nedá zjistit, zdali prohlížejí i holubníky.

Ať už je prohlížejí nebo ne, dál už jsme čekat nemohli. Nešlo to. Ani kdybychom kvůli tomu večernímu výletu třeba všichni dostali výprask. A tak jsme se rozhodli, že odneseme do sklepního domu pušky i s holubníkem.

Musili jsme s tím počkat do sobotního večera. Věděli jsme totiž, že paní Bodová odchází z domova v sobotu odpoledne a nevrátí se, pokud tam budeme my. A taky jsme se dověděli, že toho vždycky v sobotu hodně napeče a nasmaží a pak se s velkým přikrytým košíkem vydává na cestu. Tušili jsme, že ty její cesty souvisí se zmizením strejdy Body, ale nikdy jsme se o tom Ferkovi nezmínili, ani jsme se ho na nic nevyptávali. Jednou se dokonce stalo, že jsme Ferka nenašli doma a marně jsme na něho čekali až do večera.

»Určitě nese tatínkovi jídlo nebo čisté prádlo,« řekl Mátis, »ale my nesmíme vědět, kam chodí. Nesmíme se ho na nic vyptávat.«

Zkrátka jsme počkali na sobotní večer, když paní Bodová nebyla doma a když se zešeřilo tak, že nás starý honvéd nemohl vidět kuchyňským oknem. Slyšet nás stejně nemohl, neboť byl silně nedoslýchavý. Snad by nebyl zpozoroval, ani kdyby se byl holubník zřítil i s holuby.

Nikdo z nás nedovedl nalézt vhodnou výmluvu pro náš pozdní návrat, ale co na tom, déle čekat nebylo možné, musili jsme všechno riskovat. V sobotu odpoledne jsme se v plném počtu sešli u Bodových. Učili jsme se až do setmění. Toho dne jsme měli písemku z matematiky. Příklady opsal Mátis a my jsme je dali Ferkovi. Ten je před námi vypočítal. Podle výsledku jsme poznali, že jsme všichni udělali chybu, s výjimkou Jirky Csuky, který nechtěl od Marciho doslova opisovat, tu chybu schválně vypustil, a právě proto udělal písemku na dobrou. Pan profesor Benedek Sekk se mohl udivit, kde to Jirka sebral. Stejně vždycky hovoříval o zázračném světě čísel -tak tady má ten zázrak.

Rozebrat Bodovic holubník nebylo jen tak snadné. Musili jsme k tomu použít slepičího žebříčku. Bylo potřebí veškeré Bertíkovy vynalézavosti, veškeré síly Jirky Csuky, ale dokonce i Mátisovy opatrnosti, aby se ten starý krám nerozsypal.

Konečně byl holubník na zemi. Obstoupili jsme ho jako nějakou rakev, vzali jej na ramena a pak se dal průvod na cestu.

Usoudili jsme, že bude nejsprávnější seběhnout pod zahradami nejkratší cestou k železniční trati a tam se dostat úvalem až ke sklepnímu domku. Tak jsme se hladce dostali až k trati. Spustili jsme se po náspu a pak jsme se svým břemenem chvátali příkopy vedoucími podél srázu. Už předtím jsme otvory v holubníku uzavřeli prkénkem, takže v něm holubi zůstali; přece jsme je nemohli připravit o domov. Teď byli holubi ve svém žaláři netrpěliví, lomozili, třepetali křídly. Jirka Csuka začal vrkat, aby je utišil, a já si myslím, že právě tím zavinil ten malér. Pojednou jsme totiž za sebou zaslechli těžké a rychlé kroky. Za chvíli na nás dopadlo světlo kapesní svítilny a uslyšeli jsme drsný hlas:

»Stát!«

Zastavili jsme se.

»Postavte tu bednu na zem!«

Položili jsme ji na zem a plni strachu jsme čekali.

Teprve když kapesní svítilna zhasla, v matném světle jsme spatřili, že před námi stojí četník a jeden člen takzvané národní gardy, na rameni stuhu v národních barvách; takoví členové národní gardy se v těch dobách procházívali podél železničních tratí a mostů, údajně proto, aby je nikdo nevyhodil do povětří.

»Co nesete v té bedně?«

Četník se shýbl a začal hýbat právě tím prknem, kterým jsme zavřeli otvory v holubníku.

»Probůh!« vykřikl Mátis. »Ať nám holubi neuletí!«

Podivili jsme se, že to byl zrovna Mátis, kdo se první zmohl na odpověď, třebaže jsme si mohli uvědomit, že četník není v domě předsedy soudu zjev tak strašlivý jako pro někoho jiného. Vždyť se Zoli jednou chlubil tím, že si jeho tatínek poslal četníka do trafiky pro cigarety.

Tenhle četník však nevěděl, s kým má tu čest. To by ještě tak chudákovi Zolimu scházelo, aby se četník o všem dověděl a donesl to jeho tatínkovi.

»Kde jste to ukradli?« rozkřikl se na nás drsně četník a příslušník národní gardy jakoby ozvěnou opakoval po něm:

»Kde jste to ukradli?«

Nyní se ozval Marci:

»Nikde jsme to neukradli, prosím uctivě, to je naše… a…«

»Co je to, a?… Když je to vaše, proč se s tím schováváte potmě?«

Nakonec to byl zase Bertík Opál, který nás vytrhl z bryndy. Aspoň se o to pokusil.

»Koupil to prosím můj strýček tadyhle na kopci a teď to neseme domů.«

»Kdo je tvůj strýček?«

»Můj. můj strýček je prosím Dénes Opál, račte vědět, správce Římského parku, toho znají všichni v městě.« A teď už se z něho slova jenjen hrnula. »Strýček objevil, že to jsou praví tibetští holubi-bubláci. Okamžitě je všechny koupil i s klecí, a kdybychom my teď jednoho z nich vypustili, rozhněval by se tak, že bych mu nesměl přijít na oči. Protože, račte vědět, on je člověk hrozně trpělivý, ale od té doby, co má na čele tu zlatou destičku, když je přiveden z míry, pak. pámbu chraň. pak je schopen všeho.«

Po těch slovech se i Spitzrovi otevřela ústa. Přispíšil Bertíkovi na pomoc.

»Ostatně ví o tom i pan hrabě, že chce strejda Dénes tyhle holuby rozmnožit v Římském parku, vždyť to je taková vzácnost, že je jich sotva několik v celé Evropě. V Americe vůbec nejsou.«

Já jsem jen otvíral ústa, co všechno ti tady ve svém strachu nesemelou dohromady. Dodnes nevím, zdali jsou v Tibetu vůbec holubi, anebo zda to Bertíka napadlo proto, že jsme se v poslední hodině zeměpisu učili zrovna o Tibetu. Ale určitě to zapůsobilo, že neseme tibetské holuby, a zřejmě i to, že se Marci odvolával přímo na hraběte. Jak jsem potmě postřehl, četník si začal popotahovat kníry. Na chvíli se zadumal a pak pravil:

»Odneste tedy tu kládu tamhle k strážnímu domku. Tam ji uschováme a já se ještě po věci poohlédnu. A jestli jste lhali, pak si mě nepřejte!«

Vpředu četník, vzadu člen národní gardy, každý s puškou přes rameno, mezi nimi my s holubníkem - tak jsme kráčeli k domku hradlaře. Těm dvěma se jejich pušky nesly lehce, ale zato naše tři pušky! Bylo to nejtěžší břemeno, jaké jsem kdy držel v ruce.

Železničář zrovna stál před strážním domkem se svou červenozelenou lampou. Četník s ním mluvil a potom jsme musili odnést holubník do skladiště, které nebylo větší než obyčejná komora. Bylo v něm několik zrezivělých kolejnic, kolejňáky, návěstní lampy a hromada starodávných signalizačních terčů, podobných obrovským pekařským lopatám. Když jsme holubník uložili, vypoklonkovali nás a hlídač zamkl dveře.

»Děti zatím zůstanou tady,« řekl četník členu národní gardy a pak odešel podle kolejí; zřejmě proto, aby vyhledal Bertíkova strýčka.

Člen národní gardy se začal bavit s železničářem o tom, že peníze pořád klesají a den ode dne je všechno dražší a dražší. V oněch dobách dospělí nemluvili o ničem jiném. Ve vlaku, na tržišti, před kostelem, všude se bědovalo kvůli drahotě. A nyní i tihle dva připomínali cenu vajec, sádla a mouky, jako by se nebylo nic stalo. A my jsme se tam chvěli strachem, jako by na nás už vrhala svůj stín šibenice… No dobrá. Možná že nás neoběsí, ale že všichni dostaneme z gymnasia vyhazov, když ty pušky v holubníku objeví, to je jednou jisté. Snad vyhodí dokonce i Zoliho Mátise, syna předsedy soudu. Tím může ztratit zaměstnání i jeho tatínek.

Popřípadě obrátí vzhůru nohama celý Francouzský vršek, poněvadž budou větřit ozbrojené spiknutí. Zkrátka a dobře, celý svět se může třeba zbořit, ale ti dva si tu vykládají o ceně vajec.

Zabrali se do hovoru tak důkladně, že si musili sednout na lavičku před strážním domkem. Na nás jako by byli zapomněli. Dlouho jsme se neodvažovali promluvit; nakonec se ozval Spitzer třaslavým hlasem:

»Kolik je hodin?«

Mátis se podíval na kapesní hodinky.

»Devět,« zašeptal nastavuje hodinky proti hradlařově lampě.

»Kdybychom mohli hned teď jít domů, stejně by už bylo pozdě…«

Pravda, ty hodinky! Hnedle bych byl zapomněl, že se nám nakonec podařilo vylovit je magnetem, ale ne tím, který byl ve fyzikálním kabinetě; přišli jsme na to, že by to byl podnik moc nebezpečný. Naproti tomu byl na dvoře Spitzrových mezi starým harampádím vysloužilý motor, který kdysi poháněl mlátičku. V každém z těch motorů starého typu byl důkladný magnet ve tvaru podkovy. S dovolením strejdy Spitzra tu podkovu Bertík odmontoval, ovšem pod záminkou, že ji potřebuje k fyzikálnímu pokusu.

Marci Spitzer a Jirka Csuka se na celé odpoledne zavřeli do sklepního domu a s podkovou a šňůrou se jim nakonec podařilo hodinky vylovit. A dopadlo to dobře, hodinkám se nic nestalo: natáhli je - a hodinky šly. Ale teď nám ty hodinky byly dobré jen k tomu, abychom si uvědomili, že jsme v pěkné kaši.

Člen národní gardy a železničář se ještě více zabrali do svých nářků. Byli bychom mohli utéci třeba všichni. Ale to bylo vyloučeno: přece jsme tam ty pušky nemohli nechat.

Něco jsme ovšem ještě mohli udělat. To napadlo zároveň Ferka i Marciho, neboť zvolali jakoby jedněmi ústy:

»Musíme četníka předběhnout!«

»Bertíku, musíme vyrozumět tvého strýčka…«

»Vždyť už je pozdě .«

»Kdepak pozdě! Dřív než se tam doškobrtá okolo Římského parku, my tam doběhneme zkratkou.«

»Pojď, Bertíku, poběžíme my dva,« řekl jsem.

»Všimnou si toho…«

»Ti tam nevědí, kolik je nás. A i kdyby ši toho všimli - nic jiného nám nezbývá.«

Nemohli jsme mařit čas dlouhým rozvažováním. Bertík a já jsme opatrně couvali, opatrně, po špičkách, aby pod námi nezaskřípěly kamínky. Hlavně když dorazíme k travnatému okraji příkopu. Příkop jsme přeskočili a pak jsme ze všech sil uháněli ke kamenné zdi Římského parku. Bertík mě na zeď vysadil, já jsem ho vytáhl za sebou - netrvalo to ani deset vteřin - a už jsme byli v parku. Pak hajdy dál, přes tmavé křoviny, přes paseku, okolo malých rybníčků, po břehu potoka. A rovnou do muzea.

V parku bylo i muzeum, které zřídil Dénes Opál ze staré koňské stáje, četník dříve musil požádat o vstup ve vrátnici a teprve potom se mohl odebrat do růžového domku; ale my jsme věděli, že touhle dobou zastihneme strejdu Dénese v muzeu. Kromě toho četník neběžel, a tak jsme získali náskok, třebaže jsme se vydali na cestu o hodně později.

Do muzea se stále ještě chodilo starými stájovými dveřmi. Do obou křídel dveří byly vyřezány veliké koňské hlavy, ale my jsme je teď potmě neviděli; jen když jsem hledal kliku, dotkl jsem se koňské tlamy a bezděčně jsem ucukl. Nakonec dveře otevřel Bertík. Byly tu většinou římské náhrobky, sloupy a úlomky soch. Na nejzazším konci velké místnosti svítila lampa na psacím stole Dénese Opála. Staré kameny a groteskní figury vrhaly na strop strašidelné stíny. O něco dále byly zbraně z dob tureckého panství, drátěná košile zavěšená na železné kostře, kalhoty a šišák. Na jednom pultě ležely lidské lebky, které se staly muzeálními předměty, protože na nich byly stopy po zásahu různých zbraní a kulek. Vedle stolu strejdy Dénese stála celá kostra. A nebál se tam, dokonce se tu cítil náramně dobře.

»Kdo je?« zvolal, když jsme vstoupili; místnost vracela ozvěnu jeho hlasu.

»To jsme my!« zvolal Bertík.

»Z toho nejsem tuze moudrý,« odvětil strýček se zlatým čelem.

»Já a Tomáš Simeon.«

»Stalo se něco?« zeptal se teď už tišeji, neboť podle zvuku našich kroků slyšel, že se k němu blížíme…

Zeptal se: »Stalo se něco?«, jako by byl tušil, že jsme se skutečně dostali do hrozné situace. Snad to dokonce vyčetl z našich tváří, protože už na ně padlo ostré světlo, jak na nás obrátil stolní lampu. Začal jsem se teď cítit kapánek nesvůj, třebaže ne tolik, jako když si na nás posvítil četník.

Nemohli jsme dlouho váhat; Bertík ihned začal mluvit.

»Strýčku Dénesi, prosím vás, moc pěkně vás prosím, kdyby sem přišel četník a ptal se, jestli jste koupil do klece tibetské holuby-bubláky, řekněte že ano, že jste je koupil. A kdyby se ptal, jestli jste nám uložil, abychom je sem dopravili, i na to odpovězte, že ano.«

Dénes Opál vstal a změřil si nás od hlavy k patě.

»Zbláznili jste se?«

»Nezbláznili,« spěchal jsem teď Bertíkovi na pomoc. »Nezbláznili jsme se, později vám všechno vysvětlíme, ale teď na to není čas. Až sem přijde četník, určitě mu to, prosím vás, řekněte!«

Strýček se zlatým čelem k nám přistoupil blíže, ruce nám položil na hlavu a řekl docela klidným hlasem:

»Prozatím tu není žádný četník. Jen mluvte klidně, chci vědět, oč běží. Přece na mně nechcete, abych přechovával kradené věci.«

»Ten holubník je ve strážním domku u trati a nesmějí ho otevřít, jinak je s námi konec!«

»Ukradli jste ho?«

»Kdepak ukradli, to si o nás, strýčku Dénesi, nemyslete!«

»Tak proč se bojíte?«

»Že. že holubi uletí,« zakoktal Bertík.

»Kdyby holubi uletěli, to by přece neznamenalo, že je s vámi konec. Zkrátka jste je ukradli!«

»Ne, neukradli! Mohl byste nám přece věřit,« zaprosil jsem téměř plačky.

»Odkud jste je vzali a kam jste je nesli tak pozdě večer?«

Na tolik otázek jsme nebyli připraveni. Skutečně jsem si musil myslit, že ta zlatá destička brání Bertíkovu strýčkovi v rychlém chápání. Copak nerozumí, že jsme ve velikém nebezpečí a potřebujeme pomoc?

»Přinesli jsme je od Bodových, Ferkových rodičů,« odpověděl teď zase Bertík celý zoufalý, »a chceme je schovat.«

»Holuby…?« Strýček Dénes pokrčil rameny. »S tím tedy nechci nic mít. Zvláště když nejste ke mně upřímní.«

Vtom se zvenčí ozvaly kroky, těžké kroky - zřejmě to byl četník.

Bertík naléhal už jako smyslů zbavený.

»Ano, holuby,« řekl vzlykaje a sepjal ruce, jako by se modlil. »Holuby a pušky.«

»Pušky?«

Dénes Opál poodstoupil a opřel se o stůl.

»Pušky od Bodových…?«

Ode dveří zaznělo rázné zaklepání.

»Rychle zmizte!« poručil nám přidušeným, ale rozhodným hlasem.

V mžiku jsme skočili mezi náhrobky. V jejich stínu jsme si lehli na břicho.

»Volno!« zvolal teď Dénes Opál.

Dveře se otevřely, vstoupil četník a dunivými kroky přešel ponurou místností.

Co z toho bude? Cítil jsem, jak se Bertík vedle mne třese. Já sám jsem měl nahnáno, ale něco mě přece jen ponoukalo, abych za náhrobky vykukoval a viděl setkání obou mužů. Stal jsem se svědkem něčeho podivného. Strejda Dénes nejenže uctivě nespěchal vstříc četníkovi, nýbrž naopak usedl ke stolu, když měl četník ještě ruku na klice. Na blížícího se četníka ani nepohlédl. Četníkovy kroky však, jak tak kráčel mezi náhrobky, starými zbraněmi, lebkami a pancíři, stávaly se stále váhavějšími. Když došel k psacímu stolu, smekl klobouk s kohoutím peřím, přitiskl ho ke kalhotám a stanul v pozoru. Teď vůbec nebyl tak velký pán, jako když mluvil s námi. Hned jsem si umínil, až budu velký, že budu s četníky a podobnými lidmi vždycky hovořit vsedě, za stolem.

Četník začal slovy >prosím uctivěc. Potom koktavě vysvětlil, jak se s námi setkal, jak nás odvedl k strážnímu domku. Všechno to líčil velmi podrobně, jako když podává hlášení svému představenému. Tak na něho zapůsobil ten psací stůl. Když došel až tam, že jsme holubník uložili do skladiště, strejda Dénes ho přerušil:

»Doufám, že tam jsou v bezpečí a ani jeden nemůže uletět!«

»Ovšemže ne,« odvětil četník, »postaral jsem se, aby byla klec dobře zavřena. A ani skladiště se nesmí otevřít dřív, než se vrátím.«

»No proto,« řekl teď mímějším tónem Bertíkův strýček, »protože kdyby se ztratili, už bych žádné takové exempláře nesehnal, a přece jsem se o nich zmínil i panu hraběti.«

»Kdepak by se ztratili prosím,« pospíšil si ho uklidnit četník, »jenomže… jaksi… neračte se zlobit, přece jen byl večer a mou povinností je -«

»Ovšemže je vaší povinností, abyste bděl nad veřejným pořádkem. Ale taky je přirozené, že nelze chytat holuby za dne, holubi nejsou husy ani slepice.«

Nakonec četník s tisíci omluvami odešel. Když za ním zapadly dveře, strejda Dénes na nás zavolal:

»Vylezte ven, vy darebáci!«

Vyhrabali jsme se ze své skrýše mezi tisíciletými kameny.

»Co je to za pušky?… Jak se tam dostaly… ?«

»Zítra vám všechno vysvětlím, strýčku Dénesi,« zalomil Bertík rukama. »Zítra všechno vysvětlíme, jenom nás teď už propusťte. Už nemáme ani minutu nazbyt,« dodal a rozběhl se. A já za ním.

Když jsme pak zase uháněli parkem, udýchán jsem se zeptal:

»Co bude s tebou, Bertíku, až se vrátíš domů? Za tohle jich pár slízneš!«

»Co naplat, nic jiného nám nezbývalo,« odvětil Bertík supaje. »Kdybychom se jen o chvíli zdrželi, byl by nařídil, abychom holubník přinesli, a to by teprve bylo zle…«

Mně už to bylo jedno, i kdybychom byli holubník přinesli a měli za sebou celou tu kalvárii s tím děsivým břemenem.

»Proč by mělo být zle?«

»Protože my můžeme ukrýt zbraně. Nás nanejvýš vyhodí ze školy, ale když je schovává dospělý, z toho kouká žalář, a snad i šibenice. Přece je stanné právo, ty naivko!«

Opravdu. Teprve teď mě napadlo, že je celé město plné plakátů vykřikujících červenými písmeny:

STANNÉ PRÁVO

Mnoho takových plakátů jsem vídal v minulých letech a dosud jsem jich příliš nedbal. Ani teď mi nebylo jasné, co ta slova znamenají; jen to jsem věděl, že je dospělí vyslovují s hrůzou…

Ale teď nebylo kdy se na ně vyptávat. Musili jsme utíkat, a taky že jsme utíkali, co nám nohy stačily.

Teprve u železničního náspu jsme tempo zpomalili a znovu jsme si po špičkách šmátravě vykračovali po kamenech. Naši přátelé se tam krčili na rohu hradlařova domku, tak jak jsme je opustili. Člen národní gardy stále ještě hovořil s železničářem o drahotě a zdálo se, že nynější ceny srovnávají s cenami předválečnými, neboť když jsme přišli, navzájem se překřikovali a zrovna se přeli o to, za jaké množství pšenice se za časů Františka Josefa daly koupit čižmy. Bylo zřejmé, že si nepovšimli ani našeho odchodu, ani našeho návratu.

Upokojili jsme chlapce, že jsme u strejdy Dénese všechno zařídili. Dokonce jsme se četníkovi s chutí posmívali, jak tam stál před psacím stolem jako beránek. O tom, že pro nás tanec teprve začíná, jsme se nezmínili.

»Kdo získá čas, má vyhráno,« říkával pan profesor Kapusa. Nejčastěji to říkal v latinské obměně: Habet tempus, habet vitam… Ale vzápětí to taky hned přeložil. kvůli těm slabším. Nyní to přísloví opakoval i Bertík, ale jen maďarsky, na latinské rčení se nezmohl.

Ještě dost dlouho jsme na četníka musili čekat. Konečně jsme uslyšeli, jak mu pod bagančaty vržou křemínky. Přišel se zapálenou cigaretou a jen tak procedil skrze zuby:

»Tu blbost si zase odneste.«

Ten drzoun Marci byl s to mu říci, že to není žádná blbost, ale že to jsou opravdoví holubi-bubláci. Jirka Csuka zas upadal do druhé krajnosti, že se užuž začínal nafukovat, a kdybych ho nebyl dloubl do žeber, jistě by se byl rozchechtal.

Za několik minut jsme znovu byli na cestě s holubníkem. Nesli jsme ho všichni, a přece kdybychom ho byli správně uchopili, i dva by na tu práci byli stačili. Teď jsme kvůli četníkovi musili zabočit k Římskému parku a se značnou zacházkou jsme došli ke sklepnímu domu. Naštěstí vyrostly před vraty polozbořené budovy akáty a akátové listí ještě neopadalo. Musili jsme předpokládat, že si nás četník nevšimne, kdyby se teď snad zatoulal až sem. Odemkli jsme dveře a havířský kahanec j sme zapálili teprve uvnitř, za zamčenými dveřmi.

Holubník se nevešel do toho úzkého otvoru. Proto jsme rozhodli, že Jirka Csuka a já prolezeme napřed, ostatní pak odstraní desku přibitou na zadní části holubníku a podají dovnitř zbraně zabalené do papíru.

Tak se také stalo. Vyvrátili jsme kámen uzavírající otvor, my dva jsme jím prolezli a vzali s sebou i kahanec. Po krátkém čekání nám začali podávat pušky. Dobře jsme udělali, že jsme je zabalili, poněvadž holubi papír důkladně znečistili; jen opatrně jsme se jich mohli dotýkat, obzvláště té první, která byla navrchu. Ale takových maličkostí jsme teď pramálo dbali.

Když byly pušky uvnitř, vlezl k nám i Ferkó. Spitzer, Mátis a Bertík Opál zůstali venku. My tři jsme se pustili do papírového obalu pušek, abychom ho trochu očistili, a potom jsme všechny tři svázali dohromady silným motouzem, který jsme s sebou přinesli. Jirka prohlásil, až budeme mít jednou volný čas a příležitost, že pušky vybalíme, znovu je promažeme olejem a zabalíme do čistého papíru. Pro dnešní večer toho bylo na mne prozatím až dost. Ani pomyslit j sem nechtěl na to, že se zakrátko s těmi krámy budeme znovu obírat.

Jakmile byly pušky svázány, stáhli jsme se k jalové studni - už jsme jí tak říkali všichni. Tam jsme ještě k balíku připevnili silný provaz, chopili jsme se ho a břímě jsme spustili do otvoru. Na balíku jsme na několika místech nechali věšátka, abychom jej mohli nějakou tou kotvou snadněji zachytit za ucha, kdybychom jednou přece jen chtěli pušky vytáhnout.

Jirka Csuka začal vysvětlovat, že na dně studně musí být po některé straně odbočka. Nebem peklem se zapřísahal, že tam je: on to přesně vypátral, když ty hodinky lovili magnetem.

… Ovšemže tu jsou ještě nějaké záhady, řekl jsem si v duchu, a bylo by třeba je vyjasnit, ale teď hlavně abychom se odtud co nejdříve dostali domů. Je tam sud plný střelného prachu nebo čeho.

Zrovna jsem hodil okem po tom sudu, když jsem náhle zaslechl svištění křídel. Otřásl jsem se, neboť jsem si myslil, že je to hejno netopýrů. Ale kdepak! Zvenčí jsem slyšel Mátisův zděšený výkřik:

»Běda, holubi uletěli!«

Ano. Já nevím, co tamti venku dělali, ale holubi vskutku ze svého domečku vyletěli a snad proto, že si povšimli světla pronikajícího otvorem, pomyslili si, že tamtudy vede cesta k úniku, a slétli se do téhle části jeskyně. Mihli se mi kolem samého ucha. Avšak když viděli, že se dostali do místa ještě těsnějšího, zoufale poletovali sem tam.

Co teď? Máme je honit? Kdybychom teď i nakrásně mohli ty holuby nějakým způsobem pochytat, vyžadovalo by to mnoho času. Neměli jsme jinou volbu než to, co navrhl Ferkó: abychom je tu nechali a přišli si pro ně, dřív než zahynou hladem. Pro všechny případy jsme obrátili kapsy naruby, aby z nich vypadaly drobečky, kdyby tam nějaké byly, ačkoliv bylo beznadějné, aby je v té tmě našli. My sami jsme se tím přece jen trochu uklidnili.

Prolezli jsme dírou a kámen jsme dali na jeho místo. Ve vnitřním menším prostoru je přece jen snadněji pochytáme.

Venku jsme se po krátké poradě shodli na tom, že Jirka s Ferkem odnesou holubník domů a uloží ho k patě sloupu, jako by jej shodil vítr. A co se stalo s holuby? Ti mohli ve svém zděšení odletět… Půjde-li všechno dobře, ještě se mohou dostat zpátky. K tomu postačí pomoci jim z jeskyně.

NÁŠ NOVÝ SPOJENEC

Příští den byla neděle a my jsme si nikde nesjednali schůzku. Čertví jak se to stalo, ale pojednou dopoledne, tak okolo jedenácté, jsme si uvědomili, že se všichni krčíme na břehu Kostnatého potoka a čekáme, vyskytne-li se nějaká kořist pro udičku Jirky Csuky. Možná že se to stalo tak, že jsme všichni brzy dopoledne byli posláni do kostela, kde jsme s velkou pozorností vyslechli kázání, každý podle svého náboženského vyznání, potom jsme začali rozjímat o tom, co jsme slyšeli, a to na nás zapůsobilo tak, že jsme ani nezpozorovali, kam nás nohy nesou. A donesly nás až sem, na břeh potoka proudícího zelným polem, kde Jirka Csuka v neděli dopoledne rybařil. Ale ať tak nebo onak, dost na tom, že jsme tu byli. Jirka by byl ovšem raději chytal ryby ve velkém rybníku, jenomže to bylo přísně zakázáno, a to by tak ještě bylo scházelo, aby jeho, syna panského rybáře, dopadli při podobném činu.

Tenhle potok měl opravdu velké koryto, ale jen u dna proudila voda dosahující ke kolenům. Pouze když rybáři vypustili vodu z rybníka, tu v něm zurčel a hučel proud. Tak si hučíval tenkrát, když sem v dobách bojů s Turky vypustili po útoku vodu z příkopů obklopujících hrad. Možná že tenkrát byla voda v Kostnatém potoku zbarvena krví. Snad právě z té doby pocházelo jeho jméno, ale také není vyloučeno, že ho lidé pojmenovali podle kostí vyházených z kuchyně, které v něm bylo možno leckde najít. Všelijaké to harampádí nebo staré hrnce, do něho naházené, voda totiž odplavila, ale kosti tam všude zůstaly trčet.

Zkrátka a dobře, tady Jirka chytával ryby. Upřímně řečeno, s žádným velkým výsledkem, zato s obdivuhodnou trpělivostí. I teď jsme musili hodně dlouho čekat a mlčet, abychom ryby neplašili, než se konečně vzdal svých nedělních nadějí. Potom jsme spočítali, kolik lepanců jsme dostali dohromady za to, že jsme se v sobotu večer dlouho zdrželi venku. Vyšlo nám jich přesně třináct.

Zoli Mátis řekl, že si kvůli tomu ještě nemusíme zoufat. Jeho tatínek, předseda soudu, vyprávěl o soudním přelíčení, v němž šest mladých dělníků dostalo dohromady třináct let žaláře za rozšiřování určitých letáků. To my jsme na tom přece jen lépe. A konečně i my sloužíme významné věci, vezmeme-li v úvahu, že se plahočíme a skrýváme se zbraněmi kvůli tatínkovi Ferka Body. Vždyť už tenkrát, když jsme sebrali odhozené pušky, jednali jsme na radu starého honvéda a posloužili jsme tím něčemu užitečnému.

Ale nyní jsme se nemohli zabývat teoretickými úvahami; teď bylo nejdůležitější vysvobodit holuby. A především znovu postavit holubník, neboť co by se stalo s chudáčky holuby, kdyby se vrátili domů a našli svůj domeček povalený na zemi. Snad by i odletěli hledat si jiný domov… A tak musil Jirka sebrat své nářadí, a abychom zase neztratili mnoho času a všichni přišli včas k obědu, poklusem jsme se hnali přes zelné pole k Francouzskému vršku.

Za dobrou čtvrthodinu jsme dorazili na dvůr Bodových. Ale sotva jsme otevřeli malá vrátka, stali jsme se svědky takové podívané, že jsme překvapením úplně strnuli. Paní Bodová sypala z košíčku kukuřičná zrna na zem a holubi - všichni holubi Bodových - je sezobávali. Poletovali, prali se o zrnka kukuřice, jako by se nechumelilo.

Náhle jsem měl pocit, že sním nebo že se mi o zážitcích včerejšího večera jen zdálo. Cožpak bylo všechno pouhý sen, ten četník, železničář i to muzeum?… Ne. Jako nelítostná skutečnost tam ležel na zemi holubník. Když nás paní Bodová spatřila, smutně řekla:

»Tak vidíte, děti, to ten ranní vítr smetl domeček těch chudáčků. Ještě že v tuhle dobu nemají mladé ani vajíčka. Pro útěchu jim dám pořádně nazobat. Pak bych se poohlédla po někom, kdo by mi ten holubník zase přidělal.«

My jsme samým údivem stále ještě nemohli promluvit, až Jirka Csuka pyšně vyskočil:

»Nic se tím netrapte, paní Bodová, my ho zase postavíme. Dáme ho na staré místo, že ho žádná vichřice nesmete.«

S pochybami naslouchala paní Bodová Jirkovi, ale my jsme ukázali, co dovedeme. Ferko přinesl bedničku s nářadím, kladivo, kleště, hřebíky. Znovu se uplatnil slepičí žebřík. Bylo něco málo po poledni a holubník stál na svém místě, kol dokola šťastně obletován holuby.

Vyslechli jsme jen pochvalná slova paní Bodové a pak jsme hned vzali nohy na ramena, aby byl každý z nás včas u oběda. Makové koláče, které nám paní Bodová vnutila za odměnu, zhltli jsme až po cestě, ale tak lačně, že jsme se chvíli ani k slovu nedostali. A byl to právě ten žrout Zoli Mátis, kdo na okamžik zanechal jídla, a ještě zpomalil kroky:

»Jak jenom se ti holubi mohli dostat z jeskyně?«

Myslím, že jsme si tím lámali hlavu všichni.

Jirka Csuka honem spolkl celý kus koláče, aby mohl něco říci, a potom k našemu překvapení s největší rozhodností odpověděl:

»Já už to vím, jenomže teď není čas na vysvětlování. Víte přece, že u nás obědváme dříve. Stejně snad už přijdu pozdě.«

Po těch slovech si zase nacpal do úst kus koláče.

»Ahoj,« řekl s plnými ústy.

Zabočil na cestičku, která vedla k jejich domu podél akátů kolem vinných sklepů. Domek rodičů Jirkových s rákosovou střechou byl ještě pořádný kus od konce města, až u ohbí rybníka…

Bylo mou čestnou povinností, abych se odpoledne s Bertíkem Opálem ukázal u strýčka se zlatým čelem. Bertík totiž ráno nedostal vyhubováno, strýček mu jen řekl: »Odpoledne sem pozvi svého kamaráda, já si pak s vámi už promluvím.«

Můj švagr si po nedělním obědě vždycky lehl a zakrátko usnul, na břichu sváteční číslo Pesti Napló. Má sestra Viola pak opatrně časopis vzala a uvelebila se s ním v houpací židli. Ale nikdy neuplynula ani půlhodina, a také v jejích rukou přestaly šustit listy časopisu: usnula stejně jako její manžel. Oba byli rádi, když jsem tiše z pokoje vyklouzl a nerušil svým šukáním jejich spánek.

V neděli odpoledne byl park přístupný veřejnosti. Dcera vrátného dělala návštěvám průvodkyni. Strejda Dénes nás tedy nepřijal v muzeu, nýbrž ve svém vlastním pokoji. V růžovém domě se z chodbičky vcházelo do kuchyně a potom do babiččina pokoje, kde bydlil i Bertík. Na konci chodbičky byly dveře do pokoje strejdy Dénese. Také stěny chodbičky byly ověšeny jeleními parohy a tesáky divokých kanců. Nade dveřmi pokoje strejdy Dénese se skvěly parohy dvanácteráka a byly tak velikánské, že jsem nic takového jakživ neviděl.

Uvnitř v pokoji visela velká olejomalba, představující scénu neobyčejně vzrušující. Na širé zasněžené pláni mezi jiskřícími hrudkami ledu obrovský lední medvěd svírá ve svých tlapách muže v kožichu s kožišinovou čepicí; jeho puška leží na zemi a medvěd zatíná zuby do lovcova hrdla. V pozadí jiný lovec už ze své pušky vypálil. Po výstřelu je vidět plamen, který dosahuje takřka až k medvědově šíji. A zase jiný medvěd udeřil svou těžkou tlapou právě na hlavu druhého lovce. Kdysi mě ten obraz strašně vzrušoval, ale teď už jsem se smířil s tím, že se nikdy v životě nedovím, zda měl medvěd ještě dost času v posledním okamžiku života prokousnout lovci hrdlo… Ano, hnedle bych byl zapomněl, že ve vzduchu letěla širočina, kterou v pozadí vymrštil nějaký Eskymák a která směřovala na krk druhého medvěda. Zkrátka a dobře, následující desetina vteřiny jako by měla rozhodnout o osudu dvou lovců a dvou medvědů, ale z obrazu se to zjistit nedalo.

Sotva jsme vešli do pokoje strejdy Dénese, cítil jsem, že také o tajemství mého osudu rozhodne příští vteřina. Ale nejenom vteřinu, plných deset minut nás strýček se zlatým čelem nechal čekat, než dokončil nějaký dopis nebo co.

»No a teď povídejte, co můžete uvést na svoji obhajobu,« řekl konečně zdvihnuv hlavu. Oba dva jsme mlčeli.

»Tak jen směle do toho. Ven s tím! Všechno vám odpustím, jen když budete upřímní.«

Ano, ale kde začít, uvažoval jsem, a kam až můžeme jít se svou upřímností? Že něco ze svých tajemství prozradit musíme, to je jisté. O puškách přece ví. Vtom slyším, jak Bertík zhluboka nabírá dech, jako by chtěl všechno naráz vyklopit, a začíná vyprávět.

Byl se mnou, zdá se, téhož názoru, že teď nejdál dojdeme s upřímností. Podrobně vyprávěl, jak jsme zbraně před rokem sebrali a jak jsme je ukryli do holubníku. Potom přešel na případ Ferkův, proč nechodí do školy. Vylíčil, jak jsme ho zastihli na vrcholku skály, ba i to, že jsme ho pro jeho zježené vlasy považovali za ježka. Takřka slovo za slovem vykládal, co říkal Ferkó o demonstraci horníků a o salvě z pušek. Napodoboval i jeho gesta. Když došlo na to, jak dal nadporučík povel k palbě, zrovna tak zdvihl ruku jako tenkrát Ferkó. Já jsem pak dodal, že se Ferkó učí s námi a že ho chceme jaksi vyzkoušet, poněvadž nemůže zůstat v učení pozadu, když je snad opravdu nejchytřejší z celé naší třídy. Myslil jsem si, že tenhle náš čin nám prospěje u Bertíkova strýčka, na jehož tváři nebylo vidět ani pobouření, ani podezření. Přesto však nám dal otázku, kterou jsme čekali:

»A kam jste včera večer dali ty pušky?«

Oba jsme mlčeli, poněvadž jsme se rozhodli na všechno odpovědět, jenom ne na tohle. Mlčeli jsme tedy jako zařezaní.

Pohled strýčka Dénese náhle zpřísněl.

»Chcete snad, aby si vás vzal na paškál pan profesor Kapusa nebo ředitel?«

Po těch slovech jsem se celý zachvěl, ale z Bertíkovy tváře vyzařoval naprostý klid. On věděl, že strýček není žádný žalobník. Proto se v následujícím okamžiku napřímil a odpověděl:

»Kam jsme pušky ukryli, to povědět nemůžeme. A neprozradíme to nikomu, ani kdyby nás vyslýchal sám pan ředitel. Nepřiznali bychom se, ani kdyby nám dali tužky mezi prsty a tak nám sevřeli ruce, i když si myslím, že není na světě nic bolestnějšího.«

»Tak to nepovíte…?«

Ani kouknout jsem se na něho neodvážil, poněvadž jsem myslil, že se teď strejda Dénes nakloní přes stůl a dá Bertíkovi pořádný pohlavek. A znovu jsem slyšel Bertíkův srdnatý hlas:

»Nemůžeme to povědět, protože pak byste nás, strýčku Dénesi, musil prozradit. Kdybyste nás neprozradil, bylo by to totéž, jako kdybyste sám zbraně skrýval, a na to je stanné právo.«

Strýček Dénes chvíli mlčel a potom se zeptal na něco, s čím jsem vůbec nepočítal.

»Jestlipak jste je aspoň pořádně schovali?«

Na tohle jsem už nadšeně odpověděl já:

»Schovali jsme je tak dobře, že je nikdo nenajde. Na to můžeme vzít jed!«

»A co když to někdo z vás vykecá? Podle přísloví ve dvou je rada, ve třech je zrada. Natož když o tom ví šest dětí!«

»Mezi námi není ani jeden, kdo by zradil,« zdůrazňoval jsem rozhodně.

»Nuže dobrá,« řekl strýček Dénes po krátké pauze. »Tak se tě zeptám na něco jiného: Kde je tatínek Ferka Body?«

Tahle otázka nás zarazila, poněvadž jsme nevěděli, proč se ptá. Chce nás snad zkoušet. ?

»Odkud bychom to měli vědět?« zeptal se Bertík.

»A i kdybychom to věděli,« dodal jsem já, »ani pak bychom to neprozradili.«

»Ale to se musíte dovědět a mně to prozradit.«

Strýček viděl náš úžas. Chvíli na nás pronikavě hleděl, poté se pousmál.

»No tak dobrá, upokojte se, nechci to povědět četníkúm.«

Naklonil se nad stůl, bradu si podepřel rukou.

»Teď vidím, že jste ve zkoušce dobře obstáli - umíte zachovat tajemství. A já zase svěřím jedno tajemství vám. Ale dejte si pozor, protože je to něco vážného… Chcete strejdovi Bodovi zachránit život?«

»Ano, chceme!« zvolali jsme jakoby jedněmi ústy.

»I vy sami si můžete představit, že není možné schovávat se po celý život. Zvláště v zemi tak malé, jako je ta naše. Čím dříve bude zjednán pořádek, tím méně to bude možné. Strejda János Boda musí ze země uprchnout, jinak na něho čeká dlouhý, předlouhý žalář; nebo něco ještě horšího. Ale takový útěk je nutno zorganizovat, on se nemůže vydat do velkého světa jen tak nazdařbůh. Když nepadne do rukou četníků dřív, jistě ho chytí na hranicích.«

»Ale kdo to zorganizuje a jak?« zeptal se Bertík udiven.

»Tohle ponechte mně. Teď se především musím dovědět, kde je.«

»To byste se musil zeptat paní Bodové,« řekl jsem.

»Tak by to věru bylo jednoduché,« opět se usmál strejda Dénes. »Jenomže já o tom nemohu promluvit s paní Bodovou, a nemůže o tom mluvit nikdo z těch, kdo mu mohou pomáhat. Paní Bodová o tom ani nesmí vědět, vlastně nesmí vědět, kdo všechno jejímu muži pomáhá.«

»Ovšem, protože ji pak budou vyslýchat,« poznamenal Bertík.

»Ano, máš pravdu.«

»Promluvíme tedy s Ferkem.«

»Řekněte mu, že je možno jeho tatínkovi pomoci jen tak, že ho už nikdy, nebo přinejmenším dlouhá léta, neuvidí, že ano? Jak to ale povíme tomu ubohému hochovi?«

»Ferkó je statečný a silný,« řekl jsem.

»Ani pak ho nemůžeme do toho tajemství zasvětit. On se nikdy nesmí dovědět, že se já zabývám záležitostí jeho otce, rozuměli jste? Ani on, ani kromě vás nikdo na celém světě. Rozuměli jste?«

»Rozuměli,« odpověděli jsme oba nadšeně.

»Pak tedy do toho! Musíme zjistit místo, kde se strejda Boda skrývá. O tom, že jsem vás tím pověřil já, nesmí vědět živá duše.«

»Ani živá duše, ani kdyby nám dali tužku mezi prsty,« řekl Bertík.

A já jsem si v duchu jeho slova opakoval.

Než jsme opustili pokoj strejdy Dénese, babička už nebyla doma, odpoledne odešla k zahradníkovým na kus nedělní řeči. Krátce potom odešel i strejda Dénes, aby se porozhlédl po muzeu a převzal klíče, až se bude zavírat.

My jsme se samým překvapením nedostali k slovu. Všechno možné jsme si představovali, jenom ne to, že s podobným pověřením opustíme místnost, do které jsme vstupovali s takovými obavami. Tíha našeho úkolu na nás spočívala tak těžce, že jsme se pod ní téměř prohýbali. Byli jsme naplněni hrdostí i strachem. Avšak nedali jsme jeden před druhým znát ani tu hrdost, ani strach. I naše plány jsme prozatím spřádali jen sami v sobě.

»Víš co?« řekl nakonec Bertík s důrazem, a já jsem si pomyslil, že mi předloží hotový plán; ale pak jsem ani sám nelitoval, když s humorem pokračoval: »Teď nám bude vyhrávat obraz svatého Františka.«

Po těch slovech se rozběhl na půdu a za několik minut se vrátil s klíčem k hrajícímu obrazu.

Nad babiččinou postelí byly dva obrazy. Jeden z nich vlastně ani nebyl obraz, nýbrž zežloutlá větvička myrty v rámečku pod sklem, kterou měla babička kdysi dávno při svatbě. Druhý byl obraz svatého Františka; štíhlou postavu s gloriolou obklopovali ptáčci, na ramenou světce seděli holubi, na klobouku pěnkavy a na vztažené paži kosi a datlové. Kol dokola poletovalo tolik ptáků, že si ho klidně mohli vzít a uletět s ním. Starý strojek skřípal, jak ho Bertík natahoval kleče na babiččině pěkně nastlané posteli. A když už dál natahovat nemohl, zaťukal pěstí na rám obrazu. Teprve potom zazněla nadpozemská hudba. Když si teď na ni vzpomínám, byla tichá a nelišila se od vzdálených tónů kolovrátku; ale tenkrát se mi zdálo, jako by z obrazu se zlatým rámem zněla ta nejkrásnější hudba, jakou jsem kdy slyšel.

DRUHÝ VÝCHOD

Ferkó, pokud nebyl zaneprázdněn na tržišti, objevoval se v hodinách volna na skále, na které jsme se setkali prvního dne vyučování. A my jsme pak za ním přibíhali. I tohle místo se hodilo k tomu, abychom mu přinesli úlohy na příští den. Spitzer a Mátis, které jsme tím pověřili, dokonce ho zkoušeli. Bylo v tom vždy cosi zábavného, neboť Spitzer přitom přesně napodoboval hlas a pohyby profesorů. Ale pokaždé se ukázalo, že si Ferkó z učení nechce dělat legraci. Na všechno, nač jsme se ho zeptali, odpovídal, jako když bičem mrská.

Tohle pondělí nám postačily stručné odpovědi, neboť jsme se všichni sotva mohli dočkat, až se budeme moci pustit do nejdůležitější otázky dne: jak se holubi dostali z jeskyně ven.

Na tuhle otázku nám měl odpovědět Jirka Csuka, který nás v neděli opustil s tím, že už všechno ví. Měl jsem za to, že to budou taky jen dohady, i když byl Jirka z nás ze všech nejvíc sebevědomý.

»Kluci, teď dejte pozor,« začal, a přestože klečel na skále, sáhl rukou do kapsy, »co jsem s pomocí magnetu vypátral: z jalové studny vede směrem jihozápadním ještě jedna chodba a její výška odpovídá asi výšce člověka. Jestli se dále zužuje, to zatím nevím, ale považuji za docela jisté, že jsme narazili na podzemní chodbu, a její druhý východ znám.«

»Druhý východ?« zvolali jsme všichni zaraženi.

»Ano, druhý východ. A ten není nikde jinde než naproti nám, na druhém břehu rybníka.«

»U lednice.«

»Přesně tam. Uhodli jste.«

U obecní lednice, kde se uskladňoval led pro jatky a nemocnici, skutečně byla na skalnatém břehu proláklina podobná jeskyni, ale nikdy bych si nebyl pomyslil, že by několik set metrů vedla pod zemí. Nebyla tak velká, abychom se do ní mohli vejít, a kterým směrem skutečně vede, dalo se vypátrat, jen když byla z rybníka vypuštěna voda. Pak ovšem zase rybáři nikoho nepustili na dno rybníka.

Já jsem o Jirkově domněnce silně pochyboval, ale Zoli Mátis po dlouhém přemítání přitakal:

»Jinak to ani není možné.« A pokračoval: »Budeme-li chytří a dovedeme-li zachovat tajemství, i my můžeme nakonec přijít té věci na kloub. Budeme slavní po celé vlasti, popřípadě i po celém světě, protože kdovíjaké geologické zajímavosti ta jeskyně skrývá. Já jsem se už rozhodl, po kom tu jeskyni pojmenujeme.«

»Po kom?« zeptala se většina z nás.

»Na tom teď nezáleží,« mávl Zoli Mátis rukou. »Teď jde o to, abychom objevili jeskyni celou.«

»Nejdřív se musíme přesvědčit, je-li tu skutečně druhý východ,« řekl Spitzer ukazuje k lednici.

»To je to nejjednodušší,« řekl na to Bertík Opál. »Do jalové studně hodíme kočku, a jestli tudy vyleze, pak vede jeskyně sem.«

»Kočku? Jsi ty ale chytrák,« kroutil hlavou Ferkó Boda, »co když je na dně jeskyně voda nebo dokonce pořádné jezero? Jak tudy kočka projde?«

»To je pravda,« uznal Bertík. »Tak tam hoďme kachnu.«

»Ale kde vezmeme kachnu?« zeptal jsem se.

Uznali, že i já mám pravdu - přece nemůžeme jen za tím účelem ukrást kachnu. A co když ta jeskyně vůbec nemá druhý východ? Pak bychom byli sprostí zloději. To by nám ještě scházelo, škobrtnout o takovou hloupost, když máme před sebou tak velké úkoly, dalo by se říci celostátního dosahu. A kachna káchá, snadno by nás mohla prozradit.

»Už to mám!« zvolal Zoli Mátis po dlouhém přemýšlení. »Do jalové studně pustíme labuť. Labuť přece není takový soukromý majetek jako kachna, ba když to vezmeme kolem dokola, je to pták boží, jenomže plave na grófském rybníku v Římském parku.«

Tenhle nápad jsme uznali za správný, ačkoli ani dostat labuť z parku není tak docela jednoduché.

»Má to ovšem i tu výhodu,« dodal Marci, »že labuť nekáchá jako kachna. Nanejvýš zazpívá, svou labutí píseň, ale k tomu by mohlo dojít jen na dně jeskyně.«

Jirku Csuku a Marciho Spitzra jsme pověřili, aby chytře navlekli tu operaci s labutí a její provedení. Mátis ten úkon nazval >operací< a tohle pojmenování se nám zdálo dobré, takže jsme je hned přijali za své.

Jirka s Marcim odešli ze školy rovnou domů, aby ten plán projednali. S nimi odešel i Mátis, aby jim v případě potřeby jako >vynálezce< labutí operace mohl pomoci - stejně mají kus cesty společné. Tak jsme s Bertíkem Opálem jen ve dvou zamířili k dolnímu městu.

U stavidla, kde se voda z rybníka pouští do Kostnatého potoka, jsme se zastavili. Byl bych se rád podíval na praménky vody, které vytryskují ze štěrbin splavu a s hukotem vrhají do hloubky bílou pěnu. Někdy tam připlavaly i rybky, viděli jsme je v průhledné vodě, jak oťukávají omšelá prkna stavidla, a potom jako by za nimi byly vytušily něco strašlivého, mrskly sebou a rychle odplavaly.

»Víš, Bertíku,« řekl jsem, »mně se ta celá věc nějak nezdá.«

»Jaká věc?«

»To, co říkal strejda Dénes a co nám uložil. Tuhle jsem se zrovna ptal švagra, co si myslí o komunismu. Div že mi jednu nevlepil. Popíchl jsem Zoliho Mátise, aby se na to zeptal tatínka. A vzápětí slízl dva pořádné pohlavky. Tvůj strýček jistě ví, že je strejda Boda vlastně komunista, proto ho přece stíhají; a nejenže nám nezakázal k nim chodit, dokonce nám uložil, abychom vyzvěděli, kde se strejda Boda skrývá. Chce mu pomoci k útěku. A teď dej pozor: podle mínění tatínka Zoliho Mátise, a snad i mého švagra, být komunistou je smrtelný hřích. I podle našeho ředitele je to smrtelný hřích, a snad i podle pana profesora Kapusi, ačkoliv teď už si tím nejsem tak docela jist. Tvůj strýček však straní komunistům. Pak buď má pravdu jeden, nebo druhý! Komu mám dát za pravdu například já? Dám-li za pravdu strejdovi Dénesovi, potom je můj švagr lump, dám-li za pravdu švagrovi, pak je lump tvůj strýček Dénes.«

»Můj strýček není žádný lump,« vyhrkl Bertík, »jak můžeš říkat něco takového?«

A už sevřel ruku v pěst.

»Neblázni,« okřikl jsem ho, »copak jsem řekl, že je lump? Je to jen úvaha! Člověk si musí myšlenky nějak srovnat v hlavě, než se pustí do podniku tak vážného.«

Bertík pokrčil rameny.

»Já to mám v hlavě srovnáno. Tím si hlavu nelámu, kdo je a kdo není lump, ale tolik vím, že můj strýček je muž čestný a poctivý; ten, kdo straní pronásledovaným a utiskovaným, může být vždycky jen čestný a poctivý člověk.«

V tom jsem dal Bertíkovi za pravdu a tohle pomyšlení mě poněkud uklidnilo, ačkoliv jsem byl ještě dalek toho, abych se s tím vším vyrovnal. Záviděl jsem Bertíkovi. Oč snadněji se postaví za nějakou věc ten, kdo není takový hloubal jako já, který nechce všechny příčiny a následky promyslit až do konce, kdo nechce pořád vědět, co se za věcmi skrývá.

»Můj strýček si užil až dost,« pokračoval Bertík. »Osmadvacet měsíců byl na frontě. Čtyřikrát byl raněn. Ví, co utrpení přináší válka, a ví i to, co nám strejda Boda nejednou řekl: že chudí nikdy nevedou válku, jen bohatí. Proto je můj strýček na straně chudých.«

Takhle jsme se přeli s Bertíkem, a ani toho dne jsme pro náš úkol nic neudělali, dokonce jsme ani nic kloudného nevymyslili, jak se dovědět o skrýši strejdy Body. Jenom jsme dospěli k tomu, že máme dvě možnosti: buď budeme sledovat paní Bodovou na její sobotní pouti, nebo to nějak chytře vyzvíme na Ferkovi.

Když jsem přišel domů, znovu jsem se zamyslil nad něčím, co mě důkladně zarmoutilo. Totiž nad tím, že my všichni, nás všech šest, jsme dobří přátelé, přátelé na život a na smrt. Myslím, že bychom všichni jeden pro druhého skočili do ohně, ale přesto už máme různá tajemství, která si navzájem nemůžeme povědět. Například Ferkovo tajemství o jeho otci, pak tajemství nás dvou, Bertíkovo a moje. A třeba i ti ostatní mají nějaké tajemství, buď své vlastní, nebo společné, o kterém já nemám nejmenší tušení. Je možné, aby takhle vypadalo opravdové a dokonalé přátelství? Nebo snad není v životě nic opravdového a dokonalého, a jen si to tak nalháváme? A když je to takové u nás, u dětí, zdalipak to není u dospělých ještě horší? Nebo je člověk odsouzen k tomu, aby si nasazoval masku i před nejlepšími kamarády? Copak si musíme něco navzájem nalhávat?

Takové myšlenky byly pro mne nejbolestnější, ubíjely ve mně víru v člověka, a já jsem v duchu začínal snít o takovém světě, kde by nikdo nemusil lhát, nikdo by se nemusil přetvařovat. Usilovně jsem o tom přemýšlel, strávil jsem tím mnoho času, abych takový svět vynašel. Svět, v němž není ani ve škole, ani na trhu, ani v kruhu přátel, prostě nikde nutno nic zapírat, nic zamlčovat, a hlavně nepovídat nic, co není pravda…

Příště jsme se k společnému studiu sešli u Csukových. Jen zřídka jsme chodili k nim, neboť jednak bydlili daleko, jednak tam některé z nás neradi pouštěli. O Jirkovi si rodiče myslili, že je uličník. Ale to nebyla pravda. Dospělí dělají tu chybu, že často soudí podle zevnějšku. Jirka byl pořád rozcuchaný, umolousaný, z kapsy mu čouhalo lýko, provázek a jiné cerepetičky, ale v podstatě to byl chlapec neobyčejně poctivý, dobromyslný, obětavý, spolehlivý. Co Jirka jednou slíbil, to splnil za každou cenu.

Rádi jsme chodívali k Csukovým, poněvadž jsme tam měli největší svobodu. Jirkův tatínek býval málokdy doma, a byl-li doma, nanejvýš rozprávěl o rybaření nebo o tom, co prožil ve válce, ale nikdy nám nedělal kázání. Ani paní Csuková nebyla moc přísná na pořádek v domě. Jestliže jsme při nějaké hře obrátili kuchyni nebo pokoj vzhůru nohama, trpělivě dala zas všechno do pořádku. A pokaždé nám upekla nějakou dobrotu: kukuřičnou placku, cmundu, turka, někdy dokonce i kaštany, ba vyznala se i v pražení kukuřice.

Ale toho dne jsme byli zticha, i když už jsme měli úlohy hotové. Čekali jsme na příležitost, aby Jirka a Marci Spitzer přednesli plán labutí operace. A ta chvíle nastala, když paní Csuková šla dojit. Csukovi měli totiž jednu strakatou kravku. Marci se ujal slova. Vstal a z připravených poznámek začal přednášet:

»Labutí operaci provedeme ve čtvrtek večer o půl osmé. Ve čtvrtek proto, že turecké lázně jsou v ten den otevřeny pro studenty, a my si od rodičů a ostatních vlivných činitelů vyprosíme, abychom se mohli jít vykoupat, a o půl osmé proto, že je k provedení akce zapotřebí tmy nebo aspoň přítmí. Ostatně tma nebude po celý večer, bude zrovna úplněk. A to se nám hodí, protože se labutě zdržují na místech nám známých. Labuť vybraná k našemu účelu se jmenuje Manci a my všichni ji známe podle tmavého kroužku na levém oku. Ulovit labuť dostanou na starost Bertík Opál a Jirka Csuka. Bertik Opál proto, že do Římského parku chodí nejraději a jeho přítomnost nevzbudí podezření, a Jirka Csuka proto, že má k dispozici vhodné prostředky, jak Manci lapit. Přesně řečeno, má velkou síť, kterou už napřed upevní na dlouhou tyč a na břehu jezírka ji ukryje v rákosí. Dopravou labutě do sklepního domku, stejně tak jako spuštěním do jalové studně se pověřují Tomáš Simeon a Ferenc Boda. Tomáš Simeon proto, že je strážcem a už se vyzná v otvírání železných vrat, Ferenc Boda zas proto, že má náležitou sílu, aby spustil Manci do studně, a to rovněž v síti uvázané na provazy. Dále mluví ve prospěch Ferka i to, že má hornický kahan. Zoltán Mátis a Márton Spitzer byli určeni k tomu, aby hlídali východ u lednice a v okamžiku, kdy se v něm labuť ukáže, aby ji chňapli za krk. Mátis proto, že může na svých hodinkách přesně zjistit okamžik, kdy se labuť objeví, Marci Spitzer pak proto, že dovede zacházet s provazem, kterým se sevře krk Manci, a že má dost rychlou ruku k tomu, aby provaz včas uvolnil, než by labuť mohla vypustit duši. Dále se vyzná ve vrhání lasa, kdyby se operace s provazem nezdařila. O půl osmé se všichni sejdou na místě činu. Opál s Csukou budou číhat v rákosí. Simeon a Boda budou ležet u kamenné zdi Římského parku, tam kde se větve vykotlané vrby sklánějí nad vodu. Mátis a Spitzer budou patrolovat kolem lednice a prozatím ani nebudou o sobě vědět - jako by se neznali. Labuť pak bude chycena v následujících pěti minutách a ve tři čtvrti na osm, když v kostele mnichů zazní zvon, ozve se u vrby známé zahvízdnutí a Jirka Csuka vyskočí z nakloněné větve nahoru na kamennou zeď. Převezme od Opála labuť zabalenou do sítě a na druhé straně zdi ji odevzdá do rukou Simeonových. Simeon a Boda poklusem odnesou Manci k vratům sklepního domu. Přitom se budou střídat, aby se nikdo z nich moc neunavil. Podle našeho pozorování je Manci v poslední době pěkně vypasená. Je třeba dbát toho, aby ve chvíli, kdy dorazí ke sklepnímu domu, měl labuť v rukou Ferkó, aby Tomáš mohl bez čekání otevřít dveře. Jakmile vstoupí do domu a zamknou, Boda odepne hornický kahan a Tomáš jej zapálí. Ostatní podrobnosti ponecháme jejich obratnosti. Hlavně aby byla Manci ve čtvrthodině na dně jalové studny. Do té doby zaujmou Spitzer a Mátis svá místa u otvoru, nastraží kličku a budou čekat na labuť. Po skončení práce pospíší k lednici i ostatní, ale budou dbát na to, aby tam došli po jednom a nevzbudili pozornost. Jestliže se labuť neukáže do devíti hodin, Mátise vystřídá Csuka, protože jeho pozdní návrat nezpůsobí takový malér, jako kdyby se vrátil pozdě Mátis. Labuť bude zpátky do Římského parku dopravena v pytli, který já, Marci Spitzer, napřed připravím pod rákosovou střechu lednice.«

Plán vypadal velmi slibně, byl propracován do všech podrobností, takže nebylo o jeho zdaru pochyb. Už napřed nás posedla pýcha. Marně si Mátis lámal hlavu - ve válečném plánu nenašel žádnou chybu. Když jsme se vraceli domů, řekl, že ať už měl lví podíl na těch nápadech Marci nebo Jirka, oba mají nesporné schopnosti vojevůdců. Škoda, že ani jeden z nich nehraje šachy, protože hra v šachy prý takové schopnosti ještě podporuje, jak se někde dočetl.

SETKÁNÍ V LESE

Bohužel jsme v onen čtvrtek tu labutí operaci nemohli provést. Pan profesor Kapusa totiž příští den ohlásil, že naše třída se sekundou A a zároveň s tercií půjde v sobotu společně k památníku turulské organizace.

(Turul - legendární pták z hunsko-maďarských pověstí, jemuž byla připisována zázračná moc. Starší Maďaři věřili, že Turul zplodil Emese, matku Almose, jenž prý přivedl Maďary do jejich nynější vlasti, Turulská organizace byla krajně reakční, fašistická. - Pozn. překl.)

Proto musil Zoli Mátis svou hodinu šermu, kterou měl mít v sobotu ve dvě hodiny, přeložit na čtvrtek večer. Zoli měl totiž celý měsíc dvakrát za týden hodinu šermu u nadporučíka Balázse Nagye z Igalu, právě u toho, který dal před časem střílet do horníků. O tom nadporučíkovi, a jak se to všechno událo, bude zmínka později. Prozatím jen tolik, že Zolimu nařídil ty hodiny šermu lékař proti otylosti, což jsme my považovali za hroznou hloupost. Zoli se dost a dost naběhal s námi, a jestliže po tom nezhubl, pak už ho to poskakování při šermu nevytrhne.

Co se tedy dalo dělat? K labutí operaci bylo třeba každého muže. Musili jsme ji odložit na příští čtvrtek. Úplněk se však bohužel odložit nedal, ale s tím se už nějak vypořádáme - říkali jsme si -snad bude dokonce líp, bude-li větší tma. Pro všechny případy musí Bertík Opál pravidelně hlídat, kde se labutě zdržují.

Sobotní výlet byl jako převážná většina školních výletů. Dvě stanice jsme jeli vlakem, potom jsme zaprášenou pěšinkou stoupali husím pochodem do kopců. Cestou jsme se bavili tím, že jsme si pořád šlapali na paty, a pak jsme se navzájem jen tiše, zato důrazně titulovali »ty troubo!« V lese jsme žvýkali hlohyně, trpké trnky a divoké hrušky. Pak jsme po sobě házeli ježky a žaludy. Až na šplhouny, kteří sbírali různé rostlinstvo a nerosty a svými otázkami útočili na profesory, co je tohle a co je ono. Na profesorech však bylo vidět, že je to vyptávání srdečně nudí. Dokonce ani nemohli na všechno odpovědět, neboť když se to tak vezme, ani profesorská hlava není kalendář nebo naučný slovník, aby znala kdejaký plevel. Naštěstí tam byl ještě Bursa, profesor přírodopisu; nebylo to jeho pravé jméno, ale my jsme mu tak říkali podle latinského názvu pastýřské mošny. Přinesl s sebou klíč k určování rostlin a dával ho těm nejzvědavějším dětem, aby samy určily jméno rostliny, na kterou se ptaly. Tak nemohl přijít do rozpaků, když někdy sám nepoznal uvadlou podzimní rostlinu, a dětem vzal chuť k vyptávání, poněvadž to už platilo jako zkouška.

S nerosty si to zase pěkně zavařil tercián Nyulai, jenž přinesl panu profesoru Kapusovi nějakou podezřelou věc. Pan profesor Kapusa ani nevyňal z úst cigaretu a řekl mu:

»Překousni to, takhle není vidět struktura.«

To bylo řehotu! Od té doby, kdykoliv jsme našli na zemi něco podivného, začali jsme pokřikovat: »Nyulai, překousni to!«

Nás šest už dávno zjistilo, že je dobře na své úkoly se pořádně připravit, ale držet se dál od profesorů, neboť všelijaké ty důvěrnosti nakonec k ničemu dobrému nevedou.

O polednách jsme dorazili k obrovskému, z kamene vytesanému bájeslovnému ptáku, symbolu turulské organizace. Tam jsme snědli to, co jsme s sebou měli k jídlu; pečlivě jsme přitom dbali, abychom po sobě nezanechali ani smítko, neboť kde upadl na zem třeba jen kousíček skořápky od vajíčka, tam se vzápětí objevil pan profesor Benedek Sekk, špičkou hole na ni ukázal a pachatele vyplísnil tak, že mu zašla i chuť k obědu.

Když jsme se najedli, zapili jsme oběd ze svých polních lahví, profesor Benedek Sekk si stoupl k podstavci památníku a měl k nám přednášku. Nikdy jsem nedovedl pochopit, jak může profesor matematiky tolik toho namluvit. Pravda, můj švagr jednou o něm říkal, že se chce stát poslancem. V těch dobách začali kněží náramně politizovat. A mnozí z dospělých říkali, že je to správné, jen mi nikdo nevysvětlil, proč je to správné.

Profesor Benedek Sekk začal svou řeč tím, že maďarský lid podle prastaré víry pochází z bájeslovného ptáka Turula, jenž byl vlastně totéž co Slunce, proto se musí psát s velkým T. To bylo pro nás zcela nepochopitelné. Ale těšilo mě, že začíná pravěkem. Tak se snad ani nedostane k proklínání komunismu. Tenkrát tím totiž končil každý, kdo někde na veřejnosti začal řečnit, a já jsem toho měl už plné zuby. Zpočátku mi to připadalo jenom nudné, ale od té doby, co jsem poznal případ strejdy Body, měl jsem to i za nespravedlivé.

Zmýlil jsem se však: neuplynulo ani pět minut, a už byl pan profesor Sekk tam, že víra v ptáka Turula bylo pohanství a pověra, před čímž maďarský národ zachránilo křesťanství. Ale už je tu nové pohanství… A co jiného to mohlo být než komunismus.

Další text jsme už znali. Ten jsem teď slyšet nechtěl, když ve mně živě žila vzpomínka na Ferkovu přednášku o salvě vystřelené do horníků, neboť hornické sídliště se svými věžemi, haldami, komíny a se svým kouřem tu bylo před námi a mé oči bezděčně pořád hledaly to místo, kde ási padali k zemi lidé smrtelně zranění kulkami.

Šťouchl jsem Bertíka Opála do žeber a oba jsme zahájili plánovitý ústup: jak jsme tak leželi na břichu a poslouchali profesorovu řeč, začali jsme se stahovat nazad, kam směřovaly naše nohy. Hlemýždím tempem jsme pokračovali, až jsme se konečně dostali ke keři obalenému červenými bobulemi. Potom jsme se sešinuli trochu doprava. Skryti za keřem jsme pak vstali a ustupovali tak dlouho, dokud jsme nezmizeli mezi stromy. Chvíli jsme ještě slyšeli hlas pana profesora Sekka, ale jen tak, jako když skrz kostelní zdi zaznívá kázání. Nakonec se i hlas ztratil v houštinách stromů na měkké podušce zčásti už spadaného listí.

Tu jsme si teprve oddechli a cítili se svobodni, i když ta svoboda mohla trvat jen tak dlouho, jak dlouho trvala řeč pana profesora.

Řídnoucím listovím probleskovalo slunce a tu a tam jsme mohli zahlédnout oblohu, jejíž blankytná modř je nejkrásnější, hledí-li na ni člověk skrz žloutnoucí listí. V hloubi lesa nevanul vítr, ani lísteček se nepohnul, měkká lesní mrť si ještě uchovala letní teplo. A všude hluboké ticho. Natáhli jsme se na zem a Bertík určitě myslil na totéž co já, že bychom teď, na tomto místě, mohli prodebatovat, jak provést úkol, který nám svěřil strejda Dénes. Bertík byl vždycky v takových věcech vynalézavý, byl jsem si jist, že už nějaký plán vymyslil, a s velkou zvědavostí jsem čekal, kdy spustí. Možná že on zas čekal, že já řeknu něco chytrého.

»Koukej, co je tamhle páteříků!« zvolal Bertík, když už se mu to mlčení zdálo dlouhé.

Skutečně, na tlející větvi před námi se hemžili tihle tečkovaní brouci s červenými krovkami. Vzali jsme dvě hůlky, ve spadalém listí jsme vyryli cestičku a začali jsme na ni shánět ty strakaté brouky. Tak nás poslouchali, že lezli už po dvou vedle sebe, a my jsme je mohli shánět jako domácí hovádka. Snad proto se těm krotkým zvířátkům u nás lidově říká >kravky boží<.

Dobrou chvíli jsme se tím bavili, pojednou jsme však nablízku zaslechli šramot. Oba jsme se ohlédli, dokonce jsme se přikrčili, neboť jsme myslili, že se k nám přiblížil zajíc nebo srnec. Opatrně jsme otočili hlavu tam, odkud jsme šramot zaslechli, ale dřív než jsme něco spatřili, tiše, ale jasně zazněl Klapkův pochod.

Posadili jsme se a k svému velkému údivu jsme asi na deset kroků od nás spatřili Ferka. Právě se vynořil za silným bukem. V ruce měl ohromnou lýkovou mošnu. Určitě nebyla lehká, protože měl pravé rameno vysoko zdviženo, jak se s ní vlekl.

»Co je s tebou? Jak ses sem dostal?«

»N áhodou jdu kol em.«

Shodil mošnu, sedl si k nám a pozoroval průvod páteříků.

»Ženete dobyteček?«

»No, no,« odvětil Bertík.

Taky Ferkó zvedl hůlku a začal brouky pošťuchovat.

»Hyjé, ty popleto, kam to lezeš!«

»Udělej jim cestu dál,« obrátil se potom na mne.

Já jsem třemi prsty vyryl do tlejícího listí ještě metr dlouhou rýhu a Bertík a Ferkó do ní sháněli brouky. Brali to náramně vážně, mne však rozčilovalo to, že čas uteče a zase nic neuděláme, třebaže máme tak dobrou příležitost, když jsme teď všichni tři pohromadě. Ostatně příchod Ferkův mi byl podezřelý. Nakonec jsem přišel na nápad, že pod spadalým listím a mechem vyhloubím tunel.

»Tadyhle je chlív,« řekl jsem, »sem je nažeňte.«

Můj plán se zdařil: červení brouci pěkně zalezli do tunelu a tím hra skončila.

»Zkrátka jsi šel taky na výlet,« poznamenal jsem.

»Ano, na výlet. Co by ne? Zakazuje mi to někdo?«

»To víš že ne,« přitakal jsem. Potěžkal jsem jeho mošnu. »Ta je ale pěkně těžká! Copak v ní neseš?«

Ferkó se lehce zarděl.

»O… oběd si nesu,« odpověděl, »přece nemohu být celý den o hladu.«

»Ale nabalil sis toho dost,« řekl teď Bertík, neboť i on už přišel na to, kam mířím.

Ferkó pokrčil rameny.

»Když jde člověk pěšky, tak mu vytráví. Na vlak jsem neměl, jdu tedy celou cestu pěšky.«

»A půjdeš ještě dál,« řekl jsem.

Ferkova tvář teď celá zrudla. Trochu od nás ucouvl.

»Když půjdu dál, tak holt půjdu dál. Do toho nikomu nic není.«

Vstal a uchopil mošnu. Nemohl jsem se na něho hněvat, že s námi mluvil tak stroze. Věděl jsem, že ve své hrdosti skrývá bolest a stud. Bolest, že nemůže být s námi na výletě, a stud, že se jako vyvržené, odstrčené dítě táhne za námi v skrytu lesa. Snad jen aby slyšel rámusení školáků, snad v naději, aby se tu mohl s námi, se svými nejvěrnějšími kamarády, tajně sejít a společně s námi tu shánět ty páteříky. Teď už jsem si byl jist nejen tím, že jde se svou těžkou mošnou lesem za důležitým posláním, ale i tím, že by byl tudy nešel, kdybychom my nebyli tábořili u turulského památníku.

»Ferkó!« volal jsem za ním. »Ferkó, budeš litovat, jestli nás tu necháš!«

I Bertík mi přispěl na pomoc:

»Ferkó! Pojď si ještě na chvíli sednout!«

Ferkó jistě slyšel, že náš hlas je prosebný. Zastavil se, ale neobrátil se k nám; na celé jeho postavě bylo vidět, že musí něco zatajit, a možná že už měl v očích slzy.

»Věříš, že jsme tvoji opravdoví přátelé?« zeptal jsem se.

»Věřím,« řekl se svěšenou hlavou, »tomu věřím.«

»Tak nám pověz, kam neseš tu těžkou mošnu. Kousek ti s ní pomůžeme. Když se dá Benedek Sekk do řečnění, pak toho hned tak nenechá.«

»Stejně to víte,« řekl tiše.

»Tatínkovi?«

Teď už se otočil tváří k nám.

»Neříkejte to nikomu, ani ostatním chlapcům.«

Po těch slovech nastalo ticho, vždyť jsme se vyptávali právě proto, abychom to někomu řekli. Ale můžeme to udělat, i když uvážíme, že ten někdo chce strejdovi Bodovi prokázat nejvyšší dobro?

»Máš to daleko?« zeptal jsem se po chvíli.

»Než se vrátím domů, bude večer,« odpověděl Ferkó a bylo vidět, že mu dělá dobře se o tom rozhovořit. »Kus cesty půjdu už asi za tmy.«

Bertíka teď napadla podivná otázka:

»A co až přijde zima, až bude všude sníh? A sněhu po kolena?«

Po těch slovech se Ferkó zřejmě zarazil.

»Zima?« odvětil za chvíli zamyšlen. »Zima je ještě daleko! Do té doby se může všelicos přihodit.«

»Jak to všelicos?« zeptal jsem se teď já.

Ferkó ještě jednou shodil mošnu a přisedl si k nám.

»Maminka říká, že si nesmíme zoufat, sami vidíte, že si nezoufá. Prostě říká, že se v minulých letech stalo všelicos. Přes noc se může všechno otočit. Copak si myslíte, že teď se svět netočí? Že se už nikdy neobrátí?«

Na tohle jsme neuměli odpovědět. Co už jsme my o tom mohli vědět? Jak jsme mohli tušit, kterým směrem a nakolik se musí svět otočit, aby strejda Boda mohl svobodně odejít z hor nebo vylézt z jeskyně? I to je možné, že se schovává v nějaké jeskyni. Avšak z toho, co říkal strejda Dénes, musili jsme přece usuzovat, že je ten den, den osvobození, ještě daleko.

Od té doby jsem se naučil, že tomu, kdo je vězněn nebo pronásledován, anebo kdo čeká na jejich návrat domů, každý východ slunce musí být příslibem osvobození - jinak by ani žít nemohl.

»Tak ti pomůžeme. Teď ti chvíli poneseme mošnu,« řekl Bertík, »a už pojď, abys tam byl co nejdřív.«

A hned jsme oba vyskočili.

»Ne, ne!« protestoval Ferkó. »Není třeba. Vždyť to ani není tak těžké, koukejte, jak to unesu sám.«

Také on vstal, zdvihl mošnu a přehodil si ji přes rameno. Levou rukou ji podepřel, pravou rukou ji přes záda popadl za ucho a vykročil. Ani se už neohlédl. Šel vyhýbaje se stromům a keřům. My jsme hleděli za ním, jako když nám tenkrát na tržišti s košem na rameni zmizel v davu, a v téhle chvíli Ferkó už podruhé jako by v našich očích vyrostl…

Před chvílí s námi sháněl brouky s červenými krovkami - a my jsme teď cítili, že už není dítě, že je člověk dospělý. Že už to není jen chlapec, který si s námi hraje, ale náš starší bratr. Že zná taková tajemství, jaká se dětským očím neodhalují. Byli jsme na něho hrdí, ale srdce se nám svíralo. Mlčky jsme se vraceli zpátky k památníku, odkud teď zněla píseň:

Své vlasti neochvějně buď věrný, Maďare: toť kolébka a jednou hrob, jež o tě dbá a pohřbí tě…

Zpátky jsme šli cestou, odkud zazníval zpěv, a nepozorovaně jsme se vmísili mezi studenty zpívající se smeknutými klobouky.

LABUTÍ OPERACE

Do labutí operace jsme se pustili až příští čtvrtek. Nebyl úplněk, avšak těžkosti, které tím vznikly, Bertík s Jirkou po jistých přípravách obratně překonali. Ta tma nám byla vlastně na prospěch. Mohli jsme pracovat klidněji. Nedlouho poté, co v kostele mnichů zaznělo večerní klekání, Jirka Csuka se objevil nahoře na kamenné zdi a podal nám do rukou labuť zabalenou do sítě. Podle plánu jsme s ní bez potíží došli do jeskyně, a jak jsme se dohodli, spustili jsme ji do jalové studně. Polekaná Manci mlčky všechno strpěla a jen pak nastal jakýsi zmatek, když se labuť na dně jámy zapletla do sítě. Zda nohou nebo krkem, to jsme nevěděli. Proto jsme se neodvážili škubat provazem. Jemnými pohyby, s malou ztrátou času se nám konečně podařilo ze sítě ji uvolnit. Že při té operaci nepošla, to jsme vytušili z toho, jak se potom otřepala. Ale Ferkó přesto navrhl, abychom na provaz přivázali hornický kahanec, spustili ho za ní a podívali se, zda se jí nic nestalo.

Chvíli to trvalo, než jsme síť uvolnili z provazu a uvázali k němu kahanec. Když jsme ho spustili dolů, labuť už na dně jalové studně nebyla. To nám zatím postačilo.

»Rychle tu lampu vytáhni,« řekl jsem Ferkovi, »co kdyby se Manci k tomu světlu vrátila.«

»Húúú! To tam ale musí být pořádný otvor!« podivil se Ferkó.

Přece však uposlechl mé rady a kahanec vytáhl.

Prolezli jsme dírou a kámen jsme zase jaksepatří dali na místo. Pečlivě jsme zamkli i železná vrata sklepního domu a pak jsme, pokud nám ještě stačily síly, uháněli, abychom byli co nejdříve u lednice. Jestliže si pospíšíme, možná že ještě uvidíme, až se labuť objeví.

Bertík s Jirkou číhali na rohu lednice, Spitzer s Mátisem tam stáli pohotově u otvoru těsně přitisknuti ke kamenům.

O kousek dále byl malinký skalnatý ostrůvek, který vyčníval z jezera, když nebyla velká voda. Dalo se na něj skočit z břehu. Tam jsme se s Ferkem usadili, abychom se všichni nemačkali u lednice.

Čekali jsme tu, dlouho jsme vyčkávali, ale ani Mátis, ani Spitzer se od otvoru nehnuli. Chvílemi přešla kolem nás po břehu

zamilovaná dvojice nebo procházející se stařík. Tu jsme se pokaždé přikrčili. Ale bylo to zbytečné, nikdo si nás ani nevšiml. Bylo ticho, jen drobné vlnky šplouchaly na pokraji kamenného ostrůvku.

»Jen trpělivost,« šeptal Ferkó, »labuť cape po suchu pomalu. A pak je v jeskyni tma, ta se odtamtud tak hned nevymotá.«

»Jak vlastně našli cestu ti holubi?« uvažoval jsem nahlas. »A jak vůbec přišli na tu jalovou studnu? Je to skoro neuvěřitelné.«

»Jaképak neuvěřitelné? A co takový poštovní holub, kterého vezou mnoho tisíc kilometrů v zamčené bedně, a on pak letí rovnou domů?«

»Pak ovšem má takové zvíře mnohem víc rozumu než člověk.«

»To zas ne,« namítl Ferkó, »protože to je jen pud. Ale člověk vynašel rádio, a tím se budou řídit letadla. Ba i hudbu jím mohou vysílat bez drátu.«

»Odkud to víš?«

»Četl jsem to v kalendáři.«

»Bylo by to ale něco, slyšet takové rádio…«

Byli jsme tak zabráni do hovoru, že na nás musil Jirka Csuka od lednice zasyčet. Hned jsme ztichli, ale marně jsme tam okouněli - po Manci nebylo vidu ani slechu. Užuž jsem o domněnce Jirky Csuky začínal pochybovat. A také mi bylo u vody v tom sychravém podzimním večeru zima.

»Není už pozdě?« zeptal jsem se poněkud nedočkavě.

»Jak by ne!« odvětil Ferkó. »Už odbilo devět.«

»To už bychom měli jít.«

»Tak holt půjdem.«

Vtom se v lednici něco pohnulo. Jirka se připlazil k otvoru a převzal od Marciho konec provazu.

V minutě jsme byli všichni tam na břehu pod akátem. Kromě Jirky Csuky, který zůstal na svém místě na číhané. Trochu nás to mrzelo, že se nám náš pokus nedaří. Ale ráno je ještě daleko, a nakonec je možné, že se labuť dostane na rybník až po východu slunce.

Vytáhli jsme z kapes plavky a vymáchali je v rybníku - nemohli jsme se přece vracet domů z tureckých lázní se suchými plavkami.

Rozloučili jsme se; šli jsme si domů lehnout, třebaže nás čekala noc neklidná a bezesná.

Sotva jsem se mohl dočkat jitra, abych si pohovořil s Jirkou. Jenom jsem tak zrakem přeměřil hladinu rybníka, abych se přesvědčil, že tam neplave labuť Manci, a už jsem se rozběhl do školy. Přišel jsem asi po půl osmé, a za chvíli tam byli i ostatní, kromě Jirky. Patrně po tom večerním bdění zaspal. Přihrnul se do třídy teprve v posledním okamžiku. Hned po něm vešel profesor přírodopisu Bursa.

Bylo to pro nás velké rozčarování; celé dopoledne nás to soužilo. A nejvíce Jirku, ale přesto pořád trval na svém, že existuje podzemní chodba a labuť že určitě zabloudila nebo ji potkala nějaká nehoda. Dokonce nás podezíral, že jsme ji možná praštili do volete nebo že jsme jí nějak jinak ublížili. Nadarmo jsem mu říkal, že jsme spustili kahan a jasně jsme viděli, že labuť ze dna jalové studně zmizela.

Zrovna ten týden jsem měl ve třídě službu já. Měl jsem za úkol utírat tabuli, proto jsem odcházel domů o několik minut později než ostatní. K obědu jsme měli rybu; dlouho jsem se s ní piplal. Potom jsem se pustil do kreslení mapy. Sotva jsem práci dokončil, zaslechl jsem známý signál. Vyběhl jsem do kuchyně k sestře Viole a požádal jsem ji o dovolení, abych se mohl projít po břehu rybníka, a už jsem uháněl na ulici. Na protějším chodníku lelkovali Bertík a Marci Spitzer. Přeběhl jsem k nim na druhou stranu ulice. Ani jsem ještě nebyl u nich, když už Bertík spustil:

»Manci plave na jezírku v Římském parku.«

»Zbláznil ses?«

»Sám jsem si to myslil. Nechtěl jsem věřit vlastním očím, ale je tam, na mou duši tam je, přece nejsem na hlavu padlý, abych nepoznal Manci. A i kdybych měl nějaké pochybnosti, je tu jasný důkaz: v ocasu jí chybí jedno péro, které mi zůstalo v ruce, když jsem ji včera chytal.«

Samým úžasem jsem se nezmohl na slovo, ale jaképak řeči, když už stejně byli v trapu - tak jsem se pustil za nimi. Nejdříve zazněl Klapkův pochod před domem Mátisových, potom jsme se hnali pro Jirku Csuku, nakonec pro Ferka. Neuplynulo ani půl hodiny a už jsme byli všichni v kůlně Bodových. Natáhli jsme se na seno, které na Francouzském vršku sklidil pro kozu ještě chudák strejda Boda.

I tentokrát shrnul naše dohady Jirka Csuka.

»Jestliže je labuť na jezírku, pak to znamená, že je druhý východ z jeskyně v Římském parku. A tohle my musíme vypátrat.«

Znovu začalo vyjednávání a spory kvůli tomu, jakým způsobem prohledat každé zákoutí v parku. Není to úkol snadný, poněvadž Římský park je velmi rozsáhlý; na několika místech jsou skalnaté holiny, tisícileté rozvaliny, otevřené jámy starodávných hrobů, nemluvíc o opuštěných vykopávkách.

Zoli Mátis si už vzal tužku a začal rýsovat plán k prozkoumání parku, což se nedá dělat jinak než jednotlivě, aby to nevzbudilo pozornost. Vtom však vstal Ferkó, ruce si založil v bok a rozhodným hlasem prohlásil:

»Já vám něco řeknu: buď odvahu máme, nebo nemáme. Jestli jsme zbabělí, pak přestaňme s dalším zkoumáním jeskyně, a když máme dost odvahy, spusťme se do jalové studny a najděme ten druhý východ zvnitřku. To bude nejjednodušší a nejpřirozenější. Kam se vešla Manci, tam se vejdeme i my, když si lehneme na břicho a trochu stáhneme ramena, ale je taky možné, že tam bude chodba, kterou projdeme jakoby nic. Odvážnému štěstí přeje.«

Kdo z nás by mu byl odporoval a vypadal jako zbabělec? Ani jeden. I Zoli Mátis začal tím, že se nebojí a že vleze všude, kam se vejde. Ovšem jestliže nám ostatním postačí otvor velký jako Manci, jemu ne. Později začal vykládat o nějakých plynech, které se hromadí v jeskyních, ale hned jsme ho zakřikli: když nepošla Manci, pak se ani nám nic nestane.

Brzy jsme se dohodli, že se do jalové studně můžeme spustit jen po žebříku, poněvadž po laně se bezpečně slézt nedá. Kde však vzít tak úzký a dlouhý žebřík, který by se k tomu hodil?

Bodovic žebříky nepřicházely v úvahu, ani slepičí, ani ten druhý; byly široké a krátké. Ostatně je ani nebylo možno odnést na delší dobu. U Csukových by se ještě našel vhodný žebřík, ale ani ten jsme nemohli na takovou dálku nepozorovaně přepravit. Ferkó navrhl, abychom podřízli v lese mladé štíhlé akáty a ve sklepním dome z nich vyrobili žebřík. I tenhle návrh jsme musili zavrhnout, poněvadž by to byla obzvláště zdlouhavá a piplavá práce. A ke všemu by nás mohl dopadnout lesník jako zloděje a to by pak mělo nedozírné následky.

Věděli jsme o jediném žebříku, který by našim cílům vyhovoval. Stál ve švestkovém sadě, vedle hlídačovy chajdy, opřený o strom. Byl to úzký lehký žebřík, trčel výše, než kam dosahovaly nejvyšší větve švestkových stromů. Od té doby, co byly stromy očesány, strejda Lovcsányi už nehlídal. A tak žebřík čekal v ovocném sadě, aby byl po ruce, až přijde čas k ořezávání a ošetřování stromů. Ale tahle doba byla ještě daleko, bylo nutno vyčkat, až všechny listy opadají a stromy budou spát svůj zimní sen.

Vzít si ten žebřík, to by ovšem taky mohlo vypadat jako obyčejná krádež. A to nám všem dělalo starosti. To není nic pro nás. Dlouho jsme uvažovali, jak tu obtíž překonat. S labutí jsme měli štěstí, poněvadž jsme s ní dosáhli cíle, a když provedla, co jsme od ní očekávali, sama se vrátila na své původní místo. Ale jak to bude s žebříkem? Nakonec Zoli Mátis, jenž určité právní znalosti pochytil od svého otce, vysvětlil svůj názor takto:

»Podle mého mínění žebřík ze švestkového sadu odnést musíme, neboť hned tak jiné řešení nenajdeme. Ale neodneseme ho jen tak beze všeho, musíme na dveře hlídačovy chatrče přilepit papír, na kterém bude napsáno asi tohle: V důležitém všenárodním zájmu jsme si na přechodnou dobu přisvojili žebřík, protože se bez něho neobejdeme. Jeho majitel a odpovědní zaměstnanci nechť se uklidní; až ho bude v švestkovém sadě zapotřebí, vrátí se na své místo. Sláva vlasti, sláva králi!«

Úžasem j sme otevřeli ústa.

»Co je to ten důležitý všenárodní zájem?«

»Copak to není všenárodní zájem, když objevíme jeskyni, v které snad nalezneme památky z dob římských nebo tureckých? Nebo narazíme na takovou světovou vzácnost, jako je třeba krápníková jeskyně v Aggteleku? Možná že v hloubi jeskyně najdeme drahocenný poklad, sám jsem četl v druhém svazku románu Život a krev, že se tu kdysi skrýval nekorunovaný král, když Napoleon obsadil Vídeň.«

»To je pravda,« potvrdil Bertík Opál, »ale co u všech čertů znamená to >sláva králi! < Co ten má s tím co dělat?«

Zoli pohrdavě mávl rukou.

»To je klamání tělem, což to nechápeš? V takovém případě je vždycky dobře trochu si zalhat. Přece víte, že je hrabě monarchista, a když se mu ten lístek dostane do rukou, bude si myslit, že jde o nějaké spiklence, kteří chtějí krále Karla dostat zpátky na trůn. Snad si nemyslíš, že by pro takový cíl litoval nějaký starý žebřík k česání ovoce!«

Pro samý úžas jsem nevěděl, kam se vrtnout; je to ale hlavička, tenhle tlustý Mátis! Bezvadně vyšpekuloval celou tu věc s národními poklady i s nekorunovaným králem Karlem IV. Naše svědomí se upokojilo a potom už zbývalo jen to snadnější: zmocnit se žebříku.

Rozhodli jsme se, že sestoupíme do hlubin jeskyně ve dne, neboť naše večerní výlety nikdy neskončily dobře. Ale přece jen bude nutno ten žebřík ukrást až večer. K tomu však nebude zapotřebí nás všech. Usoudili jsme, že bude lepší, když Mátis a Ferkó zůstanou doma. Mátis proto, že je pro něho nejtěžší se večer ztratit, a pokud jde o Ferka, bude líp, když se nezúčastní podniků tak nebezpečných. Na jeho domov nesmí padnout ani stín podezření. To by strejdovi Bodoví mohlo ještě přitížit.

Příští čtvrtek jsme se v tureckých lázních jen omočili; pak jsme na sebe hodili šaty a spěchali na místo činu.

Jirka Csuka a Bertík přelezli kamennou zeď Římského parku a tak se dostali do švestkového sadu, aby touž cestou přes park dopravili žebřík na místo. Musili jsme ho vynést z parku u toho vykotlaného stromu, u kterého nám odevzdali labuť, a tamodtud ho cestou již známou odvléci až ke sklepnímu domu.

Spitzrovým úkolem bylo hlídat na konci švestkového sadu a v případě nebezpečí dát znamení Klapkovým pochodem.

Já jsem stál připraven s klíčem před sklepním domem, abych ihned odemkl železná vrata, jakmile uslyším jejich kroky.

Všechno šlo jako po drátku.

V jedné hře, kterou jsme vynašli s mým švagrem, naučil jsem se měřit vzdálenosti na kroky. V duchu jsem teď vypočetl, kolik kroků musí udělat moji dva přátelé, než dojdou k hlídačově chajdě a než sem ten žebřík přinesou. Začal jsem počítat ty kroky. K tomu jsem připočetl i čas potřebný k přelezení dvou plotů a čas, který asi ztratili při zápolení se žebříkem. Nezmýlil jsem se o víc než o půl minuty -a již jsem uslyšel hluk kroků. Rychle jsem otevřel vrata, oni jimi prošli se žebříkem a vzápětí přišel i Marci Spitzer.

Teď jsme s sebou neměli hornický kahanec, a jak jsme za sebou zavřeli dveře, nastala uvnitř tma jako v pytli. Přesto jsme se se žebříkem dotápali až do sklepa a tam jsme ho postavili na stranu ke zdi. Nemusili jsme se obávat, že by sem do neděle, na kterou jsme určili sestup do jeskyně, někdo zabloudil.

Spitzer řekl, škoda, že jsme s sebou nevzali lampu. Bylo by dobře hned sestoupit aspoň na dno jalové studně. Ale Jirka Csuka ho zakřikl. Jednak by to byl podvod na kamarádech, kteří teď nejsou s námi, jednak by to bylo porušení společně sjednaného plánu. Tohle Marci uznal. Ani neměl za zlé to zakřiknutí, poněvadž hned začal vyprávět, že vlastně vystál velkou hrůzu, než Bertík s Jirkou vynesli žebřík ze švestkového sadu.

Náhle se totiž objevil pes strejdy Lovcsányiho. Přijde-li pes, znamená to, že za ním přijde i hlídač.

»Co jsem měl dělat? Dát znamení kvůli psovi? A kdyby hlídač přece jenom nepřišel, pak bych strhl poplach zbytečně a pronic zanic bych náš plán zmařil. Naštěstí jsem měl v kapse kus chleba. Ještě byl cítit sýrem, poněvadž mi zbyl z desetihodinové přestávky. Začal jsem jím lákat psa a odešel jsem právě tím směrem, odkud pes přišel. Myslil jsem si, když už máme tu smůlu, že sem zrovna teď přijde strejda Lovcsányi, tak ho nějakým způsobem pozdržím; ne-li jinak, tedy upadnu a budu předstírat, že jsem si vymkl kotník. Po strejdovi Lovcsányim nebylo naštěstí ani památky. Pes se patrně z vlastní píle občas vracíval na místo své letní služby. Ale i psa jsem musil nějak zaměstnat, aby nedohonil Ferka a Bertíka a ve švestkovém sadě neztropil velký randál. Když mě už omrzelo držet mu před nosem ten kus chleba páchnoucí sýrem, když jsem viděl, že chce pelášit dál, hodil jsem chléb před něho. Nemyslete si, že ho ten fajnovka snědl! Jenom k němu čichal a strkal do něho čumákem. Přesto měl tolik cti v těle, že se ho neodvážil tam nechat; co by to taky bylo za pořádek, aby hlídací pes pohrdl chlebem! Aspoň předstíral, že žere. Vzal ho mezi zuby, potom ho znovu pustil a jenom jedním okem se koukal, jestli tam ještě jsem. Já jsem se ovšem ani nepohnul, pokud jsem myslel, že se žebřík ještě nedostal přes kamennou zeď. Pak jsem nechal psa psem a mazal jsem si to rovnou až sem.«

Musili jsme uznat, že Spitzer jednal moudře, ale na pochvalná slova teď nebylo kdy. Vypoklonkoval jsem všechny, zamkl jsem dveře a pak každý chvátal svou cestou domů, abychom zas nemusili příští den o desetihodinové přestávce sčítat pohlavky.

Klíč prozatím nepřišel zpátky do slepého komína. Po dohodě s Bertíkem jsme ho ukryli do dutiny staré vrby rostoucí vedle kamenné zdi, aby byl snadněji po ruce.

JESKYNĚ

V neděli odpoledne se hrál velmi důležitý fotbalový zápas. Spojená tělocvičná jednota z Rábu hrála s místním klubem. Určitě se musilo počítat s naší porážkou; přesto však jsme na ten zápas čekali s velkým napětím. Zvláště Jirku Csuku zajímalo, jak se osvědčí náš brankář, který byl podle jeho názoru jeden z nejlepších brankářů v celé zemi a při tom zápase bude moci ukázat, co dokáže proti řadě znamenitých střelců. Ostatně Jirka si umínil, že za pět let bude on sám nejlepším brankářem v naší zemi, a v tom rozhodnutí ho nezviklala ani mičuda ze štětin, kterou dostal do břicha od koželužských učedníků.

To všechno uvádím proto, abych naznačil, jaká to od nás byla oběť, že jsme si odřekli fotbalový zápas, a času, který jsme si už hodně napřed k tomu účelu vyškemrali, využili k prozkoumání jeskyně.

S žebříkem jsme se natrápili až dost; byl tak dlouhý, že se za nic na světě nechtěl v tom těsném prostoru otočit. Také kus okraje jalové studně jsme musili otlouci čakanem, abychom tudy žebřík mohli spustit. Konečně byl na svém místě. Dosáhl přesně až na dno. Ještě půl metru ho nahoře vyčuhovalo. Sestup byl tedy pohodlný.

Chvilku jsme se radili, kdo z nás se má spustit první. Mátis navrhl, abychom losovali, poněvadž s určitým nebezpečím přece jen třeba počítat. Jirka Csuka naopak považoval za správnější, abychom se zeptali, zdali se někdo hlásí dobrovolně; kdo se hlásí, ať zvedne ruku.

Vzápětí jsme všichni zvedli ruce.

Jirka nato zlostně mávl rukou.

»Ne, takhle průzkum provést nemůžeme. Já převezmu velení a vyšlu Ferka Bodu jako prvního. Protože už byl v dolech a taky kahanec nosí on.«

»Kahanec musí držet pořád před sebou, protože kdyby tam byly jedovaté plyny…,« dal zase výraz svým obavám Mátis.

»Copak nechápeš, že tam nejsou žádné jedovaté plyny? Jinak by byla labuť chcípla!« obořil se na něho Bertík.

»Pravda, pravda!« poklepal si Mátis na čelo.

Ferkó, aby předešel další spor, sám začal sestupovat po žebříku. Mátis se opět zastyděl, a aby neupadl v podezření ze zbabělosti, hned se pustil za ním. Jako dalšímu pokynul Jirka mně, poté Spitzrovi a pak Bertíku Opáloví. On sám zůstal poslední, neboť i on byl už v dolech. A tak si nás dva zkušenější chlapci vzali mezi sebe.

»Nikam dál nechoď,« poroučel Jirka, »dokud nebudeme všichni dole.«

A Ferkó na nás počkal.

Jen taktak jsme se tam vedle pušek všichni vešli; byli jsme namačkáni jako herynci. A tak nám nezbylo nic jiného, než abychom se vypravili dál.

»Teď pojďme do chodby!« nařídil Jirka.

A hned všechno pojmenovával; tohle tedy byla chodba.

Ferkó se musil jen trochu přikrčit, Mátis zrovna tak. Spitzer a já vůbec ne. Tady neměl Jirka výhodu, že je o hlavu vyšší než my ostatní. Chodba mohla být asi metr široká. Jirka nařídil, abychom se stáhli k jedné stěně, aby naše postavy nevrhaly tak strašidelné stíny, a když Ferkó levou rukou trochu povystrčil kahanec, bylo světla dost pro všechny.

Pod nohama nám chrupaly kamínky.

»Tuhle chodbu vymeteme,« řekl Marci Spitzer, což znamenalo, že jsme se již ujali vlastnictví nad jeskyní. Přibližně vodorovně jsme kráčeli chodbou, která se později poněkud zúžila. Ferkó tu s kahanem v ruce zkoumal zeď.

»Vidím tu stopy po čakanu,« řekl. »Kdysi tu již chodili lidé.«

»Snad to byli pralidé,« řekl Mátis, poněvadž by byl býval náramně rád přišel na stopu něčeho mimořádného. Ale mně postačilo vědomí, že kromě nás neví o téhle jeskyni nikdo jiný.

»Tedy… tyhle stopy mají svůj původ nejmíň v železném věku,« mínil Spitzer, »protože se tu pracovalo řádným čakanem.«

Šli jsme dále. Chodba se opět rozšířila, dokonce se i zvýšila, takže se také Jirka Csuka mohl úplně narovnat. Ještě několik kroků -a už ani nataženou paží nedosáhl ke stropu. Naše chodba vedla do prostorné haly, v níž se světlo kahance doslova ztrácelo. Všichni jsme zírali na strop, jak je vysoko a kde je mu konec. Pojednou jsme zaslechli hlučné šplouchnutí.

»U všech všudy!« vykřikl Ferkó.

Šlápl do vody.

Marci vytáhl z kapsy hrst vánočních svíčiček.

»Myslil jsem, že se nám hodí.«

Zapálili jsme je. Každý dostal dvě. Teď už jsme viděli dobře: stáli jsme na prostranství tak velikém jako naše tělocvična, jenomže tohle bylo o hodně vyšší a spíš podlouhlé. Podobalo se tak trochu velkému chrámu. Půda se skláněla k jedné straně a tam bylo malé jezírko s perlící se, křišťálově čistou vodou.

»Húúú! Tady by se dalo jezdit na loďce!« zvolal Jirka Csuka.

Stáli jsme všichni na břehu jezírka a pozorovali jsme vodu, zdali v ní spatříme něco živého, ale neviděli jsme tam ani mech. Říkám to špatně, že jsme na břehu stáli všichni, protože Ferkó seděl opodál na kameni s vyzutými botami a vyléval z nich vodu. I punčochy si stáhl a kapesníkem si omotával nohu.

»Studí tě to?« zeptal se Mátis.

»Kdepak. Vždyť je tu teplá voda.«

Naráz jsme se všichni shýbli a prsty jsme smáčeli ve vodě. Byla skutečně vlažná, tak jako voda téměř ve všech potocích v městě.

»Tahle se tu vaří!« zvolal Bertík. »Nebo prosakuje mezi kameny z nějaké jiné skryté jeskyně.«

Hodil do vody kousek papíru. Pomalu, velmi pomalu plaval papír opačným směrem, než odkud jsme přišli. Bezděčně jsme sledovali cestu papíru vytrženého ze sešitu. Jezírko se pak natolik rozšířilo, že jsme se jen taktak vešli na břeh. Rameny jsme se otírali o třpytící se, mokrou vápencovou stěnu. List sešitu, plující hlemýždím tempem, nás vedl až k místu, kde se jeskyně zase úplně zúžila. Zde se pohyb papíru pojednou zrychlil. Ještě několik kroků - a narazili jsme na novou chodbu, kterou teď už jezerní voda tekla dál.

Tahle chodba byla ještě nižší než ta předešlá. I Spitzer se tu musil přikrčit. Ale aspoň zas byla širší než ta první, a velké štěstí také bylo, že se podle vody táhl dost daleko suchý břeh, na který jsme se těsně vešli. Teprve později se potok na dvou místech rozšířil natolik, že jsme se musili vrátit pro kameny. Nakladli jsme je pak na okraj potoka a tak jsme mohli pokračovat v cestě.

Asi po čtvrthodinovém pomalém pochodu jsme se dostali na místo, kde se chodba rozvětvovala dvěma směry: jedna část se poněkud svažovala a tou tekl potok dál, kdežto druhá dost příkře stoupala a byla suchá. Tou jsme se dali my a šli jsme vzhůru, ale chodba byla stále nižší, až jsme se octli na místě tak těsném, že jsme mohli postupovat jen po břiše. Později jsme se zas mohli postavit a tady jsme najednou objevili matné světlo. Ferkó obrátil kahanec dozadu, abychom lépe viděli, odkud to světlo přichází.

Chodba se poněkud zahnula a nyní vedla ještě příkřeji vzhůru. Za tímto ohybem jsme se dostali opět do širšího prostoru a do něho padalo světlo takovou mezerou, že jí mohl prolézt člověk. Přiblížili jsme se k tomu místu. Byl tam veliký kámen, kolem něhož jsme viděli stopy malty. Pravděpodobně vypadl ze svého místa teprve nedávno. Kdyby tu ta díra bývala už dříve, zřejmě by už byla bývala objevena. Ale kde jsme se to jenom octli? Kam vede tenhle druhý východ z jeskyně?

Jirka si přitiskl prst na ústa na znamení, že teď musíme být zticha, neboť zvenčí by někdo mohl zaslechnout naše hlasy. Odstrčil nás a po čtyřech se plazil k otvoru, odkud přicházelo světlo. Ale jen vystrčil hlavu na čerstvý vzduch, hned zase zalezl.

»Cos tam viděl?« ptali jsme se zvědavě.

»Čtyři nohy,« odvětil Jirka Csuka.

»Jaké čtyři nohy? Psí nebo ovčí?«

»Co tě vede - lidské! Dvou lidí: ženy a muže. Nohy visí z nějaké kamenné lavičky, kolébají se vedle sebe.«

»Nahé nohy?« zeptal se Mátis udiven.

»Kdepak nahé! Na jedněch jsou bílé punčochy a pěkné lakové střevíčky, na druhých kostkované punčochy a…«

»A co?«

»Pumpky s jelenicovými manžetami.« Chvíli přemýšlel. »Poslyš, Marci,« pokračoval potom, »jdi se tam podívat, mně jsou ty nohy nějak podezřelé.«

»Nejdřív bych se tam chtěl podívat já,« řekl jsem.

A vzápětí jsem proklouzl kolem velkého kamene. Skutečně se tam kolébaly čtyři nohy. A přesně takové, jak je Jirka popsal. Nebyl jsem si docela jist, čí jsou ty nohy, ale při pohledu na ně mě popadl vztek a rozhořčení. Zvlášť když jsem zaslechl tichý, dobře známý smích.

Stáhl j sem se zpátky, pokrčil j sem rameny a pustil j sem Spitzra na své místo. Marci jenom vystrčil nos a hned zase zalezl.

»To je určitě má sestra Vali a Tonda Sugár.«

»Jsi si tím jist?« zeptal jsem se, ačkoliv jsem mohl věřit vlastním očím.

»Jestli jsem si jist? Přece poznám Valiny paťaté nohy! Vždycky sedí tak, že dá oba palce k sobě, ať už má botky nebo ne.«

To je pravda, že takhle sedává, ale říkat, že má paťaté nohy! Byl bych Marcimu hned jednu vlepil. Vždyť jsem si ani představit nemohl nic krásnějšího, než jak si Vali dovede vykračovat v lakovkách s vysokými podpatky. Ale o vlastní sestře si může každý kluk říkat co chce. Ještě štěstí, že je to jeho sestra, jinak by byl něco slízl.

»Ale kde to vlastně sedí?« divil se Mátis. »Snad jsme se nedostali na dvůr Spitzrových?«

»Kdepak!« řekl Bertík a chytil se za hlavu jako ten, kdo vynalezl střelný prach, »ti dva sedí na obětním kameni! Ať jsem papež, nesedí-li tam! Vždyť tam vysedávají každou neděli odpoledne.«

Při vykopávkách se mezi rozvalinami našel plochý hladký kámen, veliký asi jako stůl pro dvanáct osob, který ležel na jiných dvou otesaných kamenech a připomínal velkou lavici. Proč byl nazván obětním kamenem, to dodnes nevím, možná že kdysi na něm přinášeli oběti, anebo se to o něm jen tak říkalo. Určitě to byla krásně uhlazená velká kamenná deska, která jistě dlouhou dobu sloužila k nějakému účelu.

»Nejlíp by bylo chytit Tondu Sugára za nohu,« řekl Jirka Csuka, »a pak ho stáhnout sem. Myslil by si, že ho čerti berou, a jistě by si to zasloužil.«

Od plic jsme se tomu zasmáli, ale provést se to nedalo, vždyť by Vali okamžitě začala volat o pomoc a naše jeskyně by byla odhalena, dřív než bychom ji prohlásili za svůj majetek.

To se podle Jirky Csuky mělo stát tak, že každou jednotlivou část jeskyně nazveme sami podle sebe. A ne-li právě podle sebe, tedy po někom, kdo je nám milý. Potvrdil to i Bertík Opál, jenž měj moc rád cestopisy objevitelů a četl romány o nich. Tohle vlastně dělá každý objevitel. Ba i hvězdáři, když objeví novou hvězdu, dají jí nejdříve jméno. Dokonce pojmenují jednotlivé krajiny na Slunci a na Měsíci.

Ještě jednou jsme musili projít jeskyní, abychom si ji důkladně prohlédli. Především bylo třeba prozkoumat ten druhý podzemní tunel, kterým odtékala jezerní voda a který jsme opustili kvůli tomuto východu. Proto jsme se vrátili až tam, kde se obě cesty rozdvojovaly, a nyní jsme se pokusili sledovat tok vody. Jenomže to nebylo tak jednoduché; chodba, kterou voda odtékala, byla totiž tak nízká, že jsme se musili buď úplně skrčit, nebo lézt po kolenou. A ani to nešlo, neboť sotva jsme ušli dva metry, břeh se zúžil na šíři dlaně a pak zmizel úplně.

»Vždyť je to teplá voda,« podotkl Marci, »zujme se, a hotovo!«

Udeřil hřebík na hlavičku. Bylo to docela přirozené, že jsme právě tohle měli udělat. Pradleny i v zimě postávají v potocích s teplou vodou, a my bychom měli být choulostivější? Ustoupili jsme na širší prostor a v minutě jsme se zuli. Všichni jsme dali boty i s punčochami do jednoho rance a kalhoty jsme si vyhrnuli, až kam to šlo.

Ani to nebylo tak špatné, dokonce jsme s opravdovým požitkem capali ve vlažné vodě. Zprvu nám voda sahala až po kolena, později ještě výše, takže jsme se mohli napřímit a pohodlně se pod klenbou procházet. Vlažná voda nás hřála celou cestu. Mátis řekl, že se od nynějška musíme chodit koupat sem, vždyť je to tu lepší než celé turecké lázně dohromady.

Potok byl stále hlubší, ale přesto jsme se v něm mohli brodit po obou krajích, jen Marci naříkal, že si namočil kalhoty. On byl totiž ze všech nejmenší, a ke všemu měl úzké kalhoty, které se nedaly vyhrnout dost vysoko. Na jednom místě jsme musili Marciho dokonce přenést. Až na tuhle malou nesnáz jsme pohodlně dorazili na konec potoka či vlastně až tam, kde teplá voda mizí v drobných dutinách mezi omletými, hladkými kameny.

»Kam jen asi teče dále?« dumal Mátis. »Je vůbec možné, že by ho země prostě pohltila?«

»Země ho nepohltí,« tvrdil Jirka, »pravděpodobně protéká zas jinou jeskyní.«

»Nebo vytéká na povrch,« dodal Ferkó. »Taky je možné, že se vlévá do Labutího jezera.«

To jsme si skutečně mohli představit, neboť Labutí jezero, kde i Manci sídlila, bylo na opačné straně kopečku, na jehož vrcholku vykopali ten obětní kámen. A ze dna jezera vystupovaly na hladinu perlivé bubliny veliké jako pěst.

S tím jsme se spokojili, protože teď nebyl čas na dohadování. Přebrodili jsme se potokem zpátky. Tam, kde se chodby dělí, vzali jsme si zase boty, ale i nadále jsme kráčeli ve vodě a tak jsme došli až k aule. Tu se však jezírko náhle prohloubilo a už jsme do něho nevstoupili. Na břehu jsme se obuli, zapálili zbytek svíčiček, no a teď už nezbývalo nic jiného než pojmenovat objevené podzemí. Za nejsprávnější jsme uznali losovat, kterou část podle koho nazvat…

Na šest cedulek jsme napsali šest objevených částí. První částí byla objevená jeskyně, v které jsme našli ten sud, potom jalová studna, chodba, tunel vedoucí k východu, jezírko a potok. Dohodli jsme se, že o aule nebudeme losovat, poněvadž by bylo nespravedlivé, aby část tak významná nesla jméno některého z nás, když máme na jejím objevu všichni stejnou zásluhu.

Po slosování dostaly části jeskyně následující pojmenování:

CSUKOVA HALA (Část u vchodu)

MÁTISOVA STUDNA (Jalová studna)

SIMEONOVA CHODBA (Tunel vedoucí do auly)

SPITZRŮV TUNEL (Odpotoka k obětnímu kameni)

BODŮV POTOK

OPÁLOVO JEZÍRKO

Nad tím posledním pojmenováním jsme se trochu zamyslili, poněvadž potomci by mohli dojít ke klamnému závěru, že jezírko kdysi opalizovalo, což nesouhlasí se skutečností. Ale nakonec jsme si řekli, co bychom se my s tím trápili. To je věc potomků, aby si lámali hlavu nad dávnými jmény, a zmýlí-li se, tak ať se zmýlí - potomci se obvykle stejně mýlí.

Mátis se ještě vytasil s chytrým nápadem: abychom aulu pojmenovali po Jiřím Klapkovi, jehož pochod jsme si přisvojili. Aspoň tohle si od nás zaslouží. Ostatně je možné, že se v téhle jeskyni po potlačení boje za svobodu skrývali právě ti hrdinští honvédi z Komárna. Možná že i ten sud se střelným prachem patřil jim. Proč by jim nebyl poskytl útočiště bývalý voják Napoleonův, jenž sklepní dům vystavěl a který snad již před námi tuhle jeskyni objevil. Kdybychom znali jeho jméno, i po něm bychom něco pojmenovali… Ale prozatím to musí postačit.

Aula se tedy stala Klapkovou síní, a tím jsme svou činnost toho dne ukončili. Ještě jsme se měli rozhodnout, kterým východem máme odejít, neboť tu byly dvě možnosti. Dohodli jsme se tak, že Bertík Opál a Ferkó opustí jeskyní novým východem a my ostatní tím starým. Bylo to nutné proto, abychom ve sklepě dali kámen na jeho místo. Jirka Csuka a já jsme doprovodili Bertíka a Ferka. Když jsme vykoukli, viděli jsme, že se pomalu stmívá. Čtyři nohy už nevisely z obětního kamene. Vysunuli jsme Bertíka a Ferka a potom jsme s vypětím sil přivalili zpátky vyviklaný kámen, aby se tudy nedostal do naší jeskyně někdo nepovolaný.

Když jsme se vrátili do Klapkovy síně, Spitzer držel v ruce nějakou zvířecí lebku. Dobře jsme ji prozkoumali a usoudili jsme, že to může být jen lebka kočičí. Jirka Csuka doporučil, abychom příště přinesli kůl, narazili na něj tu lebku a sami si dali jméno Kočičí kmen. Pro tenhle název jsme se však příliš nenadchli. Naštěstí dostal Mátis dobrý nápad.

»Kočka je v blízkém příbuzenství s tygrem,« řekl, »staňme se raději Tygřím kmenem.«

Tohle znělo už mnohem líp; návrh jsme přijali a pak jsme chvatně prošli Simeonovou chodbou, Mátisovou studní a Csukovou halou.

SPIKNUTÍ

Příští den jsme se všichni společně učili u nás. Jak jsem už řekl, švagr s mou sestrou měli jenom jednu místnost. Ten malý výklenek, kde jsem spal já, nebyl vhodný k učení. Proto když se nás šest sešlo, usadili jsme se v kuchyni. Byla pěkně prostorná, jenomže v ní bylo tma. Musili jsme tu svítit i za jasného dne. Ale zato jsme se zde cítili dobře, poněvadž se do kuchyně nevcházelo přímo z bytu, nýbrž z velké otevřené terasy. Když pak bylo umyto nádobí, nezdržela se tu ani Viola, ani paní Bócová, jež u nás uklízela a prala. Tahle velká kuchyně se hodila i k tomu, abychom si z ní udělali malý kuželník. Hrát jsme však mohli jen s malými kuželkami a s masivní gumovou koulí. Nyní nás však ani zdaleka nenapadlo, abychom si zahráli, dokonce jsme prohlásili, že nepadne jediné slovo o jeskyni, dokud nevypracujeme své úkoly.

Takto společně nám šlo učení mnohem snadněji. Bylo pro nás velkou výhodou, že se Ferkó vždycky napřed připravoval; ba i z maďarštiny, z dějepisu a ze zeměpisu vyčetl leccos ve volných dopolednech z knih, které mu Marci nanosil ze školní knihovny. O nich nám pak mnoho vyprávěl a profesoři nevycházeli z údivu, že dovedeme mluvit, když nás vyvolají, i o tom, co není v našich učebnicích. Proto jsme všichni dostali pochvalu. Dokonce i Jirka Csuka.

Když jsme byli s učením hotovi, otevřel jsem spodní zásuvku v příborníku a začal jsem z ní vybírat kuželky. Ale Mátis mě okřikl, abych s tím ještě počkal, a zatím si vsedě pilně potřepával ušním lalůčkem. Hned nás napadlo, že když se takhle tahá za ucho, určitě se z toho zase vyklube nějaký chytrý nápad.

»A teď dejte pozor,« ozval se konečně, »my se musíme stát spiklenci.«

Zaraženi jsme se na něho zahleděli.

»Jakými spiklenci?«

»Tedy… z těch, kdož mají jeskyni a v ní sud se střelným prachem, zbraně a pitnou vodu, jeskyni se dvěma východy - z takových se obvykle stávají spiklenci.«

»Ale proti komu se máme spiknout?« zeptal jsem se v pochybách.

Stejně jsme už měli až po krk toho trápení a starostí s jeskyní, se záležitostí strejdy Body, s puškami. Dost a dost jsme už zakusili strachu - a teď ještě spiknutí! To by nám tak scházelo!

»Jak to proti komu?« pohlédl na mne Mátis celý vyjevený.

»Spiknutí se vždycky ukuje proti někomu! Jinak by nemělo smysl!«

»To je pravda,« připustil Zoli. »Tak tedy pověz ty, proti komu se máme spiknout.«

»Já to mám povědět? To spiknutí jsem si přece nevyvzpomněl já!«

Bylo by mezi námi došlo k ostré hádce, kdyby nebyl zakročil Spitzer.

»Navrhuji, abychom se spikli proti Alfonsovi.«

»Kdo je to ten Alfons?« zeptali jsme se všichni najednou.

»To je pes pekařových!«

Pochopil jsem. Alfons jednou Marcimu Spitzrovi roztrhl kalhoty a Marci už víckrát navrhoval, abychom se psovi nějak pomstili. A teď se tu naskytla vhodná příležitost. Určitě spekuloval i na to, že je takové spiknutí nejméně nebezpečné. Ale my jsme ho usadili.

»Co si o nás vlastně myslíš - spiknout se proti nějakému psu!«

Padlo ještě několik návrhů, které ani nestojí za zmínku, až Zoli Mátis konečně vyklopil, co vlastně má na srdci.

»Když jsme tedy tak srdnatí, spikněme se proti nadporučíku Balázsovi Nagyovi.«

S tímhle jsem přece jenom nepočítal. Je možné, že celé to spiknutí jen proto vymyslil a čekal, až my tohle jméno vyslovíme. Víme, jak nenávidí hodiny šermu a jak se před námi stydí, že ho vyučuje právě ten, kdo dal střílet na horníky. Na ten dav, v němž byl Ferkův otec a bratr Jirky Csuky.

Zmlkli jsme, ale nikdo z nás neměl odvahu mu odporovat. Nebo spíše nikdo z nás se nechtěl zdát zbabělým.

»Tak dobrá,« řekl Jirka Csuka první a pak jsme jeden po druhém návrh schvalovali; ale tiše, protože ti, kdož kují spiknutí, nevykřikují.

Teď už zbývalo jen vymyslet, co proti nadporučíkovi podniknout. Podle mínění Bertíka Opála jsme mohli plán připravit dole v jeskyni. Ale Mátis řekl, že je zbytečné lézt dolů kvůli každé maličkosti. Že nás duch jeskyně pevně spojuje, a nechť jsme kdekoli, všude patříme k Tygřímu kmenu.

Jirka Csuka si popotáhl kalhoty, jak to dělával ve třídě, když byl vyvolán. Z toho jsme usoudili, že je dost rozčilený. Mluvil šeptem.

»Koželužští učedníci jednou natáhli provaz přes cestu jednomu pomocníku, když šel ke své nevěstě, poněvadž je často fackoval.«

Po jeho slovech nastalo ticho.

»Řekl jsem to jen jako příklad,« dodal, když viděl, že tím návrhem nejsme nadšeni.

»Něco takového Tygří kmen neudělá,« řekl Bertík Opál.

I já jsem měl plno obav.

»Nadporučík se většinou vracívá domů opilý. Mohl by zakopnout a rozbít si čelo. Popřípadě by na místě bylo po něm.«

Spitzer se hlasitě rozesmál. S údivem jsem se k němu otočil. Co je na tom k smíchu? Ale on už se zatím bavil vlastním plánem.

»Když je tedy opilý,« řekl, »nalejeme mu za krk vodu, aspoň vystřízliví.«

Tohle se nám líbilo už víc, rozveselilo nás to. Ale jak to navléci, abychom polili nadporučíka vodou?

Marci se jen potutelně usmíval. Najednou se mu ústa rozběhla od ucha k uchu.

»Je to docela jednoduché, jen spolehněte na mne.«

V tom okamžiku jsme zaslechli zaklapnutí vrátek. Zahleděli jsme se k zaskleným dveřím - a nechtěli jsme uvěřit vlastním očím:

K verandě se blížil pan profesor Kapusa a můj švagr. Naráz jsme otevřeli učebnice, jako by nešlo o nic jiného než o úkoly na příští den. Jedním uchem jsem už slyšel, že byl založen jakýsi nový spolek pro pomoc invalidům a válečným sirotkům a že v něm spolupracuje můj švagr s panem profesorem Kapusou; ale že by k nám náš třídní zavítal osobně, to mě ani ve snu nenapadlo.

Počítali jsme, že půjdou rovnou do pokoje a my se pak vytratíme. Ale nestalo se tak. Náhodou bylo krásné podzimní odpoledne. Sedli si do proutěných křesel na verandě a před sebe položili nějaké listiny.

Zapálili si velké doutníky, z čehož jsme usoudili, že nám hned tak brzy nechtějí vyklidit pole. Nedalo se nic dělat: musili jsme vyrazit z kuchyně před jejich očima. Přece jsme nemohli beze slova čučet v domácím vězení až do večera.

V čele kráčel Marci. Našlapoval tak tiše, že ho oba mužové postřehli, teprve když byl v jejich bezprostřední blízkosti. Tam se hluboce uklonil.

»Laudetur Jesus Christus (pochválen buď Ježíš Kristus) …«

Všichni jsme následovali jeho příklad. Ani jeden z nás nebyl katolík, ale podle předpisu jsme tak musili zdravit.

»In aeternum (až na věky) …,« procedil pan profesor Kapusa jen tak kolem svého doutníku, ale hned v příštím okamžiku vyňal doutník z úst.

»Tak vida, tady je ta celá slavná chasa…«

Tohle >slavná chasa< říkával často, tak často, že to už nic neznamenalo. Myslili jsme, že nás ani nezastaví. Ale vtom si všiml Ferka, který šel přede mnou. Já jsem jako domácí pán kráčel poslední.

»Počkat! Co ty, Bodo? Jak ty ses sem dostal?«

Stáli jsme tu v řadě tváří v tvář svému profesoru, jeden vedle druhého. Na paži jsem cítil, že se Ferkó třese jako sulc.

»Já,« koktal, »já jsem jen přišel k Tomášovi.«

»Hm. I knihy máš s sebou…!«

»Ma. mám,« koktal Ferkó.

»I sešity máš, jak vidím.«

»Mám.«

»No tak mi ukaž ty sešity.«

Znělo to tak, jako bychom byli ve škole.

Ferkó vyndal sešity zpod paže. Matematiku, maďarštinu, latinu. I mapy.

Pan profesor Kapusa hodně dlouho obracel sešity, přičemž bafal ze svého doutníku. S výmluvným pohledem položil jeden ze sešitů před švagra.

Nakonec se opřel o loket a pohledem nás všechny polaskal. Ano, dobře to povídám: polaskal, poněvadž pan profesor Kapusa uměl svým pohledem laskat i sekat. Nakonec spočinul zrakem na Ferkovi Bodovi.

»Ty se zkrátka učíš dál.«

Ferkó sklopil hlavu a zamumlal:

»Ano, pane profesore, neračte se zlobit. Ale my jsme se už předtím s hochy učili společně… Nezdržuju je v učení…«

»I herbář máš.«

»Mám,« řekl Ferkó, »i ten mám.«

»Hm…«

Pan profesor Kapusa chvíli pokyvoval hlavou. Tak to dělával, když dostal správnou odpověď. A vyňal svůj notes. Onu záhadnou knížečku, do které jsme si už tolikrát přáli nahlédnout. Teď prolistoval deníkovou část a krátce v ní zapátral s tužkou v ruce. Potom přelistoval zpátky k rozvrhu hodin. I tohle jsme dobře viděli. Málokdy jsme měli příležitost spatřit jeho ruku tak zblízka, když se probíral v notesu. Nakonec si něco poznamenal do kalendáře.

»Poslechni, Ferkó, v pátek v osm hodin přijď ke mně do bytu. Ovšem jen když budeš chtít, protože ti teď nemohu poroučet. Nejsi snad jinak zaměstnán?«

»Nejsem,« pospíšil si Ferkó s odpovědí,.»jen když je trh, musím pomáhat mamince.«

»Tak dobrá.«

Pan profesor Kapusa zavřel notes a vrátil Ferkovi jeho sešity. Poklepal mu na rameno a pak nám pokynul, že můžeme odejít.

POŽEHNÁNÍ Z NEBES

Balázs Nagy z Igalu bydlel v horním městě. V osamělém domku na konci města. Před domem byla zahrada, kde kdysi rostly květiny, ale to bylo ještě za časů nadporučíkových rodičů. Od té doby, co obýval dům sám, zarostla zahrada plevelem. Nad malou brankou byly ještě železné oblouky pro růžovou besídku, ale růže od kořene vyhynuly a místo nich zarostla besídka svlačcem a jiným popínavým býlím. Teď tam žloutly, hnědly a tlely zvadlé listy těch neužitečných rostlin.

Byl mokrý, studený podzimní večer. V dolním městě ležela mlha, a z velké části i nad městem horním, ale tady kolem vrchu Kalvárie byl vzduch čistý, a jako by mu ta vlhkost dokonce dodávala lesk. Shromáždili jsme se u druhého zastavení křížové cesty. Bylo nás jen pět, neboť Zoli Mátis se právě v té době cvičil u nadporučíka v šermu. Tak jsme mohli být bez obav, že Balázs Nagy není doma, a svůj plán budeme moci provést nerušené.

Já jsem přišel poslední, poněvadž mě švagr, zrovna když jsem se chystal odejít, poslal pro cigarety. Ale ještě po mém příchodu jsme chvíli čekali, zdali mlha nevystoupí až sem. Marně. Čas kvapil -musili jsme se dát do práce.

Spitzer a já jsme vystoupili nahoru na Kalvárii až ke kapličce, pod kterou byla krypta. Při vchodu do krypty jsme schovali vědro hned vedle železných dveří. Vědro jsme si vzali ze smetiště. Nemělo žádné dno, ale Bertík do něho vyřízl kus plechu, ten jsme zalili asfaltem, a tak se vědro stalo vhodným pro naše účely.

Já jsem zůstal u kapličky, kde jsem měl hlídat. Taky Bertík a Ferkó zaujali svá stanoviště. Vlastní čin měli provést Jirka Csuka a Spitzer. Jejich úkolem bylo sestoupit ke kaluži na úpatí vrchu, kaM chodí kachny, vědro naplnit blátivou, hnijící vodou a pak je odnést k zahradním vrátkům.

Jirka Csuka vylezl nahoru na vrátka a s pomocí železného háku, na jakém se udí vepřová kýta, upevnil nad vrátka vědro vrchovatě naplněné tou hnijící vodou, a to tak, aby dno viselo uvnitř vrátek.

Celá ta operace netrvala dlouho. My na hlídce jsme neviděli živáčka, nemuseli jsme hlásit nebezpečí. Když bylo vědro na svém místě, všichni chlapci přišli ke kapličce. Tam jsme chtěli vyčkat příchod nadporučíka. V té tmě jsme toho odtud moc neviděli, ale doufali jsme, že uslyšíme zařinčení vědra a vyšplouchnutí vody, nadporučíkovo klení nebo jeho zoufalé výkřiky, až se mu voda vylije za krk. Vědro bylo totiž zavěšeno tak obratně, že dveře otvírající se dovnitř zdvihnou dno a voda se vylije na toho, kdo je otevře.

Avšak mlha se zvedala stále výš. Zakrátko jsme už neviděli ani na dvacet kroků. Tak jsme se odvážili sejít níže, k pátému, čtvrtému, druhému a nakonec až k prvnímu zastavení. I tady jsme musili ještě dlouho čekat. Neslyšeli, neviděli jsme okolo domu žádný pohyb.

Nadporučík nechodil v stejnokroji. Nedlouho poté, co zahřměly pušky před ředitelstvím dolů, byl demobilizován. Tehdy si natáhl odrané kalhoty, jak je zanechal na začátku války, pruhovaný kabát, který nosil, když nastal pcdzim, krátký převlečník - a stal se z něho zrovna takový darmošlap, jakým byl před válkou. Ani řádné zaměstnání neměl, živil se hodinami šermu a měl nějaký podíl na tureckých lázních. Zdědil to po rodičích zrovna tak jako dům. Už to nebyl muž, jenž šířil strach, spíš jako by se teď on sám něčeho obával. Potloukal se po ulicích šouraje se při zdi, zatímco ostatní poctiví lidé konali svou práci.

Věděli jsme, že se v mlze šíří zvuk ještě líp než v čistém vzduchu. Aspoň j sme se to dočetli v románě Noci na Temži, který nám všem půjčil Bertík Opál. Proto jsme mlčeli, a když jsme přece promluvili, pak jenom šeptem, jeden druhému do ucha. Pojednou však, jak tak čekáme, zaslechli jsme tichou, přerývanou písničku:

Slavné Komárno je už zabráno…

»Tohle je Zoli Mátis,« řekli jsme takřka jedněmi ústy.

Bertík mu zpěv několikrát zopakoval - a v příští minutě se z mlhy vynořila Zoliho kulaťoučká postava.

»Co se děje? Kdepak je nadporučík?« zeptal se Marci netrpělivě.

»Hnedle tu bude. Hodina šermu už skončila,« odvětil Mátis, »ale prozatím ve sklípku U piaristů popíjí své obligátní třikrát tři deci vína.«

»A kde ty se tu bereš?«

»Já také chci být při tom, až přijde. Naštěstí mě naši poslali k ševci pro boty.«

Skutečně k sobě tiskl pod paží čerstvě podražené šinágle zabalené v novinovém papíře.

»Tak pojď blíž a mluv tiše,« poručil mu Jirka, »ale uděláš nejlíp, když budeš mlčet.«

Zatímco jsme tu čekali, mohl nadporučík už dávno vypít i šestkrát tři deci. Byl jsem už hrozně netrpělivý, neboť jsem se obával, že zase bude zle s opožděným návratem domů. Ale pojednou kdosi začal zpívat podroušeným hlasem a k našemu největšímu překvapení spustil tuhle:

Z nebe anděl vychází…

Jirka Csuka se rozchechtal. Opravdu to bylo směšné, že se opilý nadporučík vrací domů právě s touhle písničkou. Ale ještě více jsme se podivili tomu, co potom následovalo. Kroky opilého muže se v mlze stále přibližovaly, a když byl od nás vzdálen už jen asi třicet kroků, spustil hlasitě píseň, pro jejíž jediný verš četníci v těch dobách hned zatýkali:

Již vzhůru, psanci této země…

Strnuli jsme. Nadporučíkova postava se už černě rýsovala v mlze. Náhle se zastavila, přestala zpívat a hlasitě začala hovořit sama se sebou.

»Cože? Že má snad někdo námitky proti ní? Jen ať se ozve, kdo má nějaké námitky! Že je zakázáno ji zpívat? Mně to zakázáno není! Já jsem dal střílet na dělníky! Mně je dovoleno všechno! Já jsem si to vysloužil! Rozumíte!?«

»Zbláznil se!« zašeptal Bertík Opál.

»Kdepak by se zbláznil. Ten se jen namazal.«

»Ale mluví sám k sobě!«

»Hádá se, a nemá s kým.«

Nadporučík se ještě jasněji vynořil z mlhy. Pod paží držel šermířskou kuklu. Oháněl se šavlí a sekal jí do mlhy.

»Kdo má něco proti mně? Ať tasí šavli!«

Jirka Csuka se zase začal chechtat.

»Pst! Buď zticha!« uklidňoval jsem ho.

Balázs Nagy z Igalu teď znovu spustil vánoční písničku a my jsme už dobře viděli, jak se blíží k zahradním vrátkům. Položil ruku na kliku a strčil do dveří.

V tom okamžiku se vědro zvrátilo a špinavá voda se mu vylila za krk. Zděšeně zařval a ucouvl dozadu.

»Kdo je? Kdo je to tady!!?« křičel z plna hrdla.

»Kdo je tu?« opakoval ještě jednou.

Dobře jsme viděli, jak sáhl do kapsy a vytáhl z ní revolver.

»Rošťáci! Rošťáci! Komunisti!« ječel - a v příštím okamžiku se z pistole v jeho ruce zablesklo. Přikrčili jsme se za kapličkou. Krátce za sebou třesklo šest výstřelů.

Když jsem uslyšel poslední výstřel, už jsem to natíral od kapličky. Rozhlédl jsem se. Neviděl jsem nikoho ze svých kamarádů. Spustil jsem se po druhé straně kopce a poté velikou oklikou, vedlejšími uličkami jsem se dostal domů.

Švagr nebyl naštěstí doma. Viola byla v kuchyni. Než vyšla, srdce mi už tak nebušilo. Nahlas jsem si četl úlohu ze zeměpisu skloněn nad knihou, s tváří v dlaních, aby nebylo vidět můj rozrušený obličej.

ZPRÁVA O PSANCÍCH

Měl jsem ošklivé sny. Teprve příští den jsem se uklidnil, ve škole, když jsem všechny tři kamarády našel v pořádku. Marci vypravoval, že utíkal společně s Ferkem, ani jeho tedy nic nepotrefilo. Přesto se stalo malé nedopatření: Zoli Mátis se tak polekal, že ztratil jednu nově podraženou botu. Matka ho ovšem ihned poslala zpátky v doprovodu služky. Ale Zoli si netroufal říci, kde se toulal, a tak jenom chodili sem a tam po nejkratší cestě vedoucí od jejich domu k ševcovské dílně. Chodili ovšem nadarmo. Nakonec se oba s prázdnýma rukama vrátili domů plačky, neboť malá děvečka tušila, že ani ona nebude ušetřena hněvu předsedy soudu, vrátí-li se s nepořízenou. Naštěstí její paní svému choti neřekla, že jsou chudší o jednu podraženou botu, beztak má starostí až nad hlavu. V těch dobách se lidi stejně pořád soudili a udávali. Po dlouhé válce to v zemi vypadalo jako v domě, kde je všechno vzhůru nohama, kde není nic na svém místě.

Toho dne bylo druhou hodinu zase náboženství. Venku fičel studený vítr a pleskal déšť. Protější břeh rybníka se i teď ztrácel v mlze. Nějakou chvíli jsme okouněli po chodbě, ale asi v polovině hodiny nás to omrzelo a sešli jsme po schodech dolů. Na školním dvoře byla malá kulatá dřevěná stavba, pod kterou v dřívějších dobách, býval zvon. Vyprávělo se, že jím před válkou školník zvoníval na začátku a na konci každé hodiny. Malý zvonek však odstranili, když se po celé zemi sbírala měd k lití děl. Stavení se šindelovou střechou se hodilo k tomu, aby nám poskytlo útočiště před deštěm. Tak jsme aspoň v hodině volna nemusili čichat pach školy.

I s kuličkami se tu dalo hrát, ačkoliv sem chvílemi stříkl déšť. Ale teď jsme se nepustili do hry, všichni jsme mlčeli. I když jsme si vyměnili několik tichých slov, dlouho jsme nemluvili o svých vlastních starostech.

»To jste se důkladně vystrašili, že jo!« řekl pojednou zcela nečekaně Jirka Csuka.

Neodpověděl mu ani j eden z nás.

»Přece jsme s Ferkem ujednali, že dnes odpoledne budeme tam u sklepního domu.«

Ano, bylo to tak. Než jsme se dali do práce u nadporučíkova domu, dohodli jsme se, že ještě týž den prozkoumáme sud. Konečně už jednou musíme zjistit, zdali je v něm střelný prach nebo co vlastně. Spitzer ne a ne si dát vymluvit, že v něm nemůže být nic jiného než víno, ať už to v něm po vhození kamínku zašplíchne nebo ne. Určitě jsme špatně slyšeli.

»To se ukáže,« řekl Bertík Opál s povýšeným klidem.

»Ale jak se to ukáže?«

»Tak, že si z něho trošku nabereme. Ať už je tam střelný prach, víno, nebo něco jiného.«

»Ale čím?«

»To už nechte na mně,« mávl rukou Bertík.

Nemohli jsme pochybovat o tom, že kdo dovedl vyrobit tak podivuhodný klíč, s kterým jsme odemkli staletý zámek, najde jistě i způsob, jak vzít vzorek z obsahu záhadného sudu.

Z úleku minulého večera jsme se náhle vzpamatovali. Už o tom nepadlo jediné slovo. Do konce prázdné hodiny jsme už jen hádali, co asi je v tom sudě, a lámali si hlavu tím, jaký nástroj Bertík vyrobí k odhalení té záhady. Ale Bertík se neprojevil.

Ten nástroj jsme poznali až na místě samém. A zblízka, teprve když za námi zapadly dveře sklepního domu. Nebyl to žádný zázrak: Bertík upevnil na dlouhou tyč kyblík, do něhož se namáčejí štětky. Provedl to opravdu obratně, upevnil na ten kyblík drátěný košíček.

Jako obvykle jsme vnikli do přední části jeskyně, kterou jsme už nazývali Csukovou halou. Při naší poslední návštěvě jsme vyřešili, jak otvor do jeskyně uzavřít i zevnitř. Musili jsme totiž počítat s tím, že jednou z nějakého důvodu přece jen přijde do sklepního domu někdo od Spitzrových. Sklepní klenba byla dost hluboká a tmavá, dost nestejnorodá, aby si tak snadno nepovšimli, že bylo s jediným kamenem trochu hnuto. Ale musili jsme přece jen zabránit tomu, aby tam vnikalo světlo. Čert nikdy nespí…

Bertík a Jirka Csuka vylezli na sud. Ferkó s kahancem stál trochu opodál, aby nedošlo k výbuchu, kdybychom skutečně narazili na střelný prach. Jirka kamenem vyrazil zátku, Bertík pak otvorem pustil dolů kyblíček. Spustil tyčku tak asi na dvě pídě. Potom ji uvolnil - a tyčka se zastavila.

»Přece jenom je tam dole něco pevného,« mínil Jirka Csuka.

»Mám to ponořit?« zeptal se Bertík.

»Jen to ponoř!« řekl Marci Spitzer netrpělivě. »Neboj se, nevyletíš do povětří!«

Bertík tyčku lehce přimáčkl a ta se tak náhle ponořila, že sotva stačil zachytit její konec. Divže ji sud nepohltil. Byli jsme čím dál tím zvědavější.

»No tak to už vytáhni!«

Opatrně tyč vytahoval, oběma rukama, jako když vytahuje vědro ze studně. Pak pozorně vyzdvihl kyblík a hned mi ho dal do ruky. Byla v něm nějaká tekutina, jenom na povrchu plavaly škraloupy.

Spitzer i Mátis se ve své zvědavosti tak prudce naklonili, že do sebe drcli hlavou. Zasykli, popadli se za čelo, a já jsem měl zatím dost času se podívat a očichat obsah kyblíku. Opravdu, voněl po víně. Teď jsem ho přistrčil blíž k světlu. Bylo v něm zlatohnědé, čisté víno. Jemné škraloupy plavající po povrchu jsem odstranil a kyblík jsem přidržel Ferkovi:

»Ochutnej.«

»Ale co to bylo na povrchu?« zeptal se Ferkó nedůvěřivě.

Často jsem slýchával, že velmi stará vína pokrývá v sudě tenká blána. Ten prázdný prostor na dvě pídě od otvoru mohl pak vzniknout tím, že během tak dlouhé doby víno vyschlo, vypařilo se skrz dýhy sudu.

Ferkó ještě váhal a jen čichal ke kyblíku. Vtom Jirka Csuka seskočil se sudu.

»Netroufáte si je ochutnat? Sem s ním!«

Vzal z Ferkových rukou nádobku i s tyčí a hned ji zdvihl k ústům. Ochutnávání mu šlo těžko, poněvadž nosem narážel na tyčku. Ale nakonec se mu to podařilo, když hlavu zvrátil dozadu. Slyšeli jsme, jak nápoj srká a potom jak zamlaskal.

»To je něco!« zvolal a již znovu zdvihal nádobku k ústům.

»Pozor!« zakřikl ho Mátis. »Nevíš, že z takového stoletého vína postačí pár kapek, aby se člověk opil?«

»To jsou povídačky!« usadil ho Jirka. »Dědeček říkal, že víno nikdy nebude silnější, než jaké je na první Velký pátek. Potom je rok od roku slabší. Troufal bych si ho vypít půl litru!«

Skutečně si přihnul tak, že se na Ferka dostal sotva lok. Musil načerpat ještě jednu dávku, abychom mohli všichni ochutnat.

Nebyl tedy v naší jeskyni sud se střelným prachem, a upřímně řečeno, ne že by nám to způsobilo zklamání, spíše nás to uklidnilo. Bertíka zneklidňovala jen otázka, komu vlastně patří ten sud vína. Že je ta jeskyně národním majetkem, to je v pořádku, ale s vínem je to jiná věc.

»Čí by bylo? No přece Spitzrových,« konstatoval Mátis, jenž se v právních záležitostech z nás ze všech nejlíp vyznal. Nebo aspoň tomu tak mělo být, když byl jeho otec soudcem. Avšak Marci protestoval.

»Můj otec koupil jenom sklep. Přesně ke zdi, skrz kterou jsme prolezli. Tahle část patří už k jeskyni. Ale jeskyni bylo možno objevit i od druhého východu, a kdyby se sem byl někdo dostal přes Bodovu studni, ani tušit nemohl, že ho od sklepa odděluje pouhá zeď.«

»To je pravda,« připustil Mátis. »Tak čí je pak ten sud vína?«

»Co kdo najde, to mu patří!« zajásal Jirka Csuka. »Dejte mi ještě cucnout!«

»Pendrek dostaneš!«

Bertík Opál zastrčil kyblík s tyčkou pod sud.

»To by tak hrálo, aby ses mi tu ještě opil. Jdi a zaklepni do sudu zátku.«

»Když to víno patří nám, co s ním uděláme?« zeptal jsem se.

Na to neuměl nikdo odpovědět. V tichu jsme dlouho přemýšleli, až si Jirka Csuka náhle plácl na koleno.

»To se ukáže. Teď si tím hlavu nelamte. A pojďme dolů.«

Vyskočil - a v příštím okamžiku se již spouštěl po žebříku dolů, aniž dbal na to, že ho dole přijme černá tma. Jako by se těmi několika doušky byl rozkurážil. Ferkó šel za ním s kahancem. Pak jsme je následovali my ostatní - komu by se také bylo chtělo zůstat potmě sám!

Venku už bylo chladné počasí, ale v Klapkově síni nás uvítalo příjemné teplo. Dřepli jsme si na břehu jezírka.

»Kdyby tu aspoň byly ryby,« povzdychl si Jirka.

»Ještě to tak! Pak bys tu byl pečenej vařenej,« zasmál se Bertík.

»Co kdybychom sem nasadili ryby?«

»To by se musily něčím krmit. Z čeho by byly živy?«

»Nosili bychom jim potravu.«

»Hloupost! Copak si myslíte, že ryby mohou žít potmě?«

»Na dně moře je taky tma!«

Tak jsme se živě bavili a jen Ferkó mlčel s pohledem upřeným na vodu, tam, kde se zrcadlilo světlo hornického kahance. Jeho zamlklost byla nám všem nápadná. A tak i naše nálada poklesla.

»Trápí tě něco, Ferkó?« zeptal se tlustý Mátis, jehož prvního dojal kamarádův žal.

Ferkó zdvihl hlavu. Známým pohybem ustoupil dozadu. Už jsme myslili, že nás chce ve svém rozhořčení zase napadnout. Očekávali jsme, že odsekne >co je ti do toho!< nebo něco takového. Ale ne, dobře jsme viděli, jak se mu oči zaleskly slzami. Opět se od nás odvrátil a tiše začal:

»Nastane zima. V lese bude chladno. Možná že napadne moc sněhu. Jak dobře by bylo tatínkovi a ostatním v takové teplé jeskyni. Napadne-li sníh, ani mu nebudeme moci donést jídlo, protože by je naše stopy vyzradily.«

Pohlédl jsem na Bertíka a on se zas významně podíval na mne.

Mnohokrát jsme si umiňovali, že se Ferka na jeho tajemství vyptáme, ale nikdy jsme nevěděli, jak začít; obávali jsme se, že ho svými prvními slovy navždycky zastrašíme. Teď přišla ta chvíle sama od sebe. Cítili jsme, že začíná doznávat skrýši strejdy Body. A to se také stalo.

»Tak on je v lese?« zeptal se Mátis, a teď i jemu se do očí vkrádaly slzy.

»Ano, v lese,« odvětil Ferkó. »Co byste to nemohli vědět! Stejně už máme tolik společných tajemství, že jistě zachováte i tohle, když dokážete zachovat ta ostatní. Dost toho skrýváme před ostatními, tak aspoň mezi sebou buďme upřímní. Nemám pravdu?«

»Máš,« řekl Marci.

»A kdo by se stal zrádcem, strašlivě by to odpykal,« dodal Jirka.

Bertík a já jsme nemohli odtrhnout zrak od vodní hladiny.

»Tedy můj tatínek,« řekl Ferkó tiše a rozhlédl se kolem, třebaže tu nemohl být nikdo cizí, kdo by naslouchal, »můj tatínek se skrývá v horách.«

»Jen tak v lese?… Bez přístřeší?« zeptal se Mátis s údivem.

»Ne tak docela bez přístřeší. Spí v chatrči uhlířů. Také jim při práci pomáhá, nehrozí-li nebezpečí, není-li třeba počítat s tím, že je nablízku někdo cizí. Hrozí-li však nebezpečí, schovává se v lese. A není tam jediný. Ještě dva cizí muži sdílejí s ním jeho osud. Jeden tam přišel z Pešti, druhý odněkud z Velké maďarské nížiny.«

»Co je to za uhlíře?« podivoval se Mátis, poněvadž o něčem takovém ještě neslyšel, že v horách někdo pálí uhlí.

On měl ovšem na mysli kamenné uhlí. Ale já jsem dobře věděl, oč jde. Naše vesnice byla na úpatí Bakoňského lesa. Bydlili jsme vedle krčmy a nesčíslněkrát jsem vídal vozy přijíždějící z hor, naplněné pytli s dřevěným uhlím a zastavující před krčmou, kde se pak jejich majitelé zahřívali vínem nebo kořalkou. Nejednou jsem otce požádal, aby mi vyprávěl, jak se vyrábí dřevěné uhlí. Dověděl jsem se, že se dřevo naskládá do milířů a pak se zahází silnou vrstvou země. Jenom na vršku milíře ponechají takový otvor, aby pod ním mohli dříví zapálit. Celé dlouhé dny pak ty podivné kupy kouří, později už z nich ani kouř nevychází a pouze se nad nimi chvěje vzduch od unikajících plynů. Nakonec oheň úplně vyhasne. Potom uhlíři ty milíře rozeberou - a větve silné jako ruka jsou tam zuhelnatělé. Postačí slabě do nich ťuknout a rozpadnou se na kousky. Tak se vyrábí dřevěné uhlí. Uhlíři je nasypou do pytlů, pytle naloží na vůz, po strmých cestách sjíždějí dolů a objíždějí vesnici, župu po župě, dokud hospodyně všechno zboží neskoupí do svých žehliček.

Tohle všechno jsem vypravoval chlapcům a Ferkó přikyvoval, že to říkám správně.

»Tak je to, ale když napadne moc sněhu, zanechají práce v lese a vrátí se z hor ke svým rodinám. Ale co se pak stane s mým tatínkem a s druhými dvěma? Zmrznou tam! Vždyť když už tam nahoře nebudou žádní uhlíři, kouř vzbudí podezření. Nanejvýše by si mohli topit v noci.«

Vím to jistě, že jsme si v té chvíli všichni myslili, že bychom měli ty tři uprchlíky, Ferkova otce a druhé dva, přivést sem do jeskyně, ale nikdo to nevyslovil. Neodvážili jsme se to říci nahlas.

»Víte co?« zvolal pojednou Jirka Csuka.

Myslili jsme, že se teď Jirka vytasí s nějakým skvělým nápadem, jak se sem ti uprchlíci dostanou. Ale ne. Napadlo ho něco docela jiného.

»Už jsem se rozhodl, co uděláme s tím vínem.«

»A co?«

»Dáme je těm pronásledovaným. Oni ho potřebují nejvíc, aby je zahřálo, až začne mrznout.«

Touhle myšlenkou jsme byli nadšeni. Ale jak vzít víno ze sudu a jak je dopravit na místo, kde se zdržují uhlíři?

»Jak ho dostaneme ven? To je docela snadné!« řekl Jirka Csuka. »Spitzer přinese gumovou rourku, u nich se najde všechno, jeden její konec zapustíme do vína, z druhého konce vysajeme vzduch, a když konec hadice bude níž než hladina vína, samo ze sudu vyteče.«

»Podle zákona o spojených nádobách,« dodal k tomu Mátis.

»Ať už vyteče podle jakéhokoliv zákona, ale vyteče i bez tvého rozumování. Naplníme jím konev na mléko a Ferkó ji odnese zároveň s potravinami. Bude-li to těžké, pomůžeme mu až k lesu nebo ještě dál.«

»Bylo by dobré vzít na to hned dvě konve,« řekl teď Bertík Opál. »Zaslouží si ho i ti dobrosrdeční uhlíři.«

»Máš pravdu,« schválil jsem mu jeho nápad, »uhlíři mají rádi víno. Už jsem povídal, že jejich první cesta po návratu z hor vedla do hospody. Teď zbývá jen otázka, v které nejbližší době půjde Ferkó do hor.«

Ferkovo hrdlo bylo ještě sevřeno dojetím. Říkal skoro šeptem:

»Já… teprve příští neděli, protože tuhle sobotu ponese jídlo maminka. Kapka vína by se jim určitě hodila, ale kdovíco se ještě do té doby stane…«

NÁŠ TŘÍDNÍ

A opravdu se stalo všelicos.

V pátek jsme se sotva mohli dočkat, až skončí první hodina. Měli jsme štěstí, že následující hodinu bylo náboženství. Jakmile zazvonilo, seběhli jsme po schodech a pak východem pro psa Jakaba hajdy rovnou na starý hřbitov. Dohodli jsme se, že se sejdeme na konci Floriánova plácku. Jindy jsme se Floriánovu plácku a okolním ulicím pokud možno vyhýbali, poněvadž tam bydlil pan profesor Kapusa; není sice nic zvláštního na tom, že se člověk na ulici setká se svým třídním profesorem, ale přece jenom je lepší se s ním nesetkat. Když pak člověku příští den něco nejde, hned má na talíři: »No jo, na flinkání, na to je čas, ale na učení ne.« V době, kdy jsme v prázdné hodině vypadli ze dvora ústavu, musili jsme být moc opatrní. Avšak nyní jsme hleděli tváří v tvář všemu nebezpečí, jen abychom se co nejdříve dozvěděli, co má pan profesor Kapusa za lubem s Ferkem. Proto jsme šli na konec plácku, abychom nic nepromeškali. Na dolním konci bylo hasičské skladiště a pod jeho vrata jsme se uchýlili, Mátis, Jirka Csuka a já. Bertík se Spitzrem pozorovali od Kalvárie druhý konec ulice. Myslili jsme, že Ferkó ještě nemohl odejít od profesora Kapusi, jinak by na nás určitě čekal na skále.

Stáli jsme tu dobrou čtvrthodinu. Jednou ten, podruhé onen vykukoval zpod vrat. Konečně se otevřelo železné mřížoví dveří pana profesora Kapusi, vedoucích do ulice, a jimi vyšel Ferkó, pod paží knihy a sešity, svázané řemenem. Tak se k nám přibližoval, zrovna jako když v minulém školním roce chodíval ze školy. My jsme se stáhli zpátky, a teprve když přišel před hasičské skladiště, Jirka Csuka vyhlédl a uchopil ho za ruku. Ferkó se leknutím roztřásl. Ohlédl se, jako kdyby se za ním díval pan profesor Kapusa. Nebo někdo jiný z domu.

»Tak co bylo?« zeptal se Jirka netrpělivě.

»Pojďte za mnou, všechno vám povím.«

Obešli jsme hasičské skladiště. Za budovou bylo malé prostranství, kde hasiči cvičívali. Byla na něm velká studna a sloup s několika věšáky, trčící k obloze, na který rozvěšovali mokré hadice. Ještě tam byl kus prkenného plotu, který nesloužil k ničemu jinému, než aby jej hasiči při cvičení přelézali s hadicemi a zase přes něj skákali zpátky. Za tím plotem jsme se schovali a opřeli jsme se o něj zády, abychom byli ukryti před studeným větrem. Naopak se nám dostala trocha z vlažného tepla slunečních paprsků pozdního podzimu, i když jen skrz řídký, lehký opar. Taky Bertík a Spitzer Ferka patrně zahlédli, jak vyšel z domku Kapusových, neboť sotva jsme se zády opřeli o dřevěný plot, i oni sem dorazili celí uřícení, protože musili udělat nemalou zacházku.

»Vyzkoušel tě?« zajímal jsem se už celý netrpělivý.

»Vyzkoušel.«

»Z čeho?«

»Skoro z celé dosavadní látky.«

»A uměls?«

»Uměl.«

»Všechno?«

»Říkal, kdyby to byla zkouška, že bych ze všech předmětů dostal výbornou.«

»Nic jiného?«

»Ale ano. Říkal, že něco musíme prubnout.«

»Něco prubnout«, to bylo obvyklé rčení pana profesora Kapusi. Když tohle řekl, pak jistě dobře ví, co podniknout ve Ferkově zájmu.

»Moc hodný člověk je ten náš tříďák,« řekl Mátis dojat a radostí se div nerozplakal.

Jirka Csuka se na něho obořil:

»Jen aby ses nerozbrečel jako stará bába, ty budulínku.«

Ale marně se Jirka vytahoval - i jemu se hlas třásl štěstím. V tu chvíli jsme byli radostí celí bez sebe.

Marci se neuměl přemoci, začal si notovat, skákal jako hříbě, nakonec odběhl ke sloupu a s opičí obratností po něm vyšplhal. A i tam si ještě prozpěvoval - ale náhle mu hlas uvízl v hrdle. Z té výše zřejmě viděl k domu Kapusových, neboť pojednou vykřikl:

»Pan profesor jde!«

Myslil jsem, že se zřítí po hlavě, jak rychle slézal. Z dvoumetrové výšky pak seskočil a dal se do běhu; my ostatní za ním. Ferkó uháněl s námi až k starému hřbitovu a neměli j sme ani tolik času, abychom se s ním rozloučili.

Ovšemže musil přijít pan profesor Kapusa, vždyť měl příští hodinu. A právě při ní se stalo ještě něco, co nás potěšilo.

Ze tří hochů, které vyvolal hned na začátku hodiny, ani jeden neuměl odříkat to, co jsme měli znát zpaměti. Jen koktali před katedrou a přešlapovali z nohy na nohu.

»No tak vidíte, jací jste lajdáci!« řekl pan profesor Kapusa. »Deset veršů jsem vám uložil, a nic z toho neznáte. Na takové děti rodiče zbytečně vyhazují peníze. Znám jednoho chlapce, který nemůže chodit do školy a studuje soukromě. Nedostává úkoly z hodiny na hodinu, nikdo s ním neprobírá každý verš jako já s vámi, a přesto odříká látku jako když bičem mrská. Kéž bych ho mohl postavit sem před celou třídu a ukázat vám, co dokáže vůle a pilnost. No, a teď se kliďte na svá místa…«

Potom následovalo nové peskování. Ale nás pět především zajímalo to, co profesor říkal o tom žáku, který se učí soukromě.

Pomrkávali jsme po sobě. Jirkovi Csukovi se samou blažeností rozběhla ústa od ucha k uchu. Zvláště když se nedostal ani do druhé skupiny vyvolané k tabuli.

Nepomyslili jsme si, že naši radost tak rychle vystřídá žal.

Když vyvolávání skončilo a pan profesor Kapusa začal vykládat o nepravidelných slovesech, někdo zaklepal na dveře. Vstoupil školnik a přinesl až ke katedře dopis. Pan profesor Kapusa mu pokynul, že může odejít, potom si nasadil brejle a se zachmuřenou tváří začal dopis číst. Když ho přečetl, pohlédl přes ně na třídu:

»Zoltán Mátis ke mně!«

Mátis vytlačil z lavice své měkké tělo a se zlým tušením zvolna kráčel ke katedře.

»Hejbej se, hejbej se!« povzbuzoval ho náš třídní, ale jakmile se Zoli octl mezi lavicemi, rozmyslil se.

»Ostatně… běž zpátky a seber své knihy.«

Mátis se vrátil a začal skládat sešity, knihy, tužky.

»Ať ti pomůže soused.«

Dva byli hned pohotově.

»No a teď jdi do úřadu k tatínkovi. Píše, že tě potřebuje v důležité věci. Ale nebudou-li tě tam potřebovat, pospěš si zpátky, ať zbytečně nepromarníš celou hodinu. Rozuměls?«

»Prosím ano, pane profesore.«

Mátis na nás pohlédl s vyděšenou tváří a pak se vybatolil ze třídy.

Ostatní nepřikládali události žádný význam, přece se může přihodit, že si někoho táta vyžádá ze školy v důležité rodinné věci. Ale my čtyři, dobří přátelé, jsme tušili, že se stalo něco nebezpečného.

Mátis se nevrátil ani na příští hodinu. Nevrátil se za celé dopoledne a chyběl ve škole dokonce i příští den, v sobotu.

Kamarádi mě vybízeli, abych k nim došel a dověděl se, co se děje. Avšak já jsem si netroufal vzít ten úkol na sebe. Moc dobře jsem si pamatoval těch pár facek, které Zoli dostal od otce tam před besídkou, ještě teď jsem v duchu slyšel, jak zachrastily manžety předsedy soudu a jak to pláclo. Mátisova otce, toho vzteklého mužíčka, jsem se vždycky bál; teď mě kromě toho ještě mučilo zlé tušení.

NÁŠ NEŠŤASTNÝ NEPŘÍTEL

Celé sobotní odpoledne jsem procivěl doma. Večer došlo ještě k něčemu podivnému, co mě do hloubi duše rozrušilo.

Jak už jsem říkal, švagr si rád přihnul. Zvlášť měl rád čaj s rumem. Uvedl jsem i to, jak takový čaj vypadal. Byl mu spíše záminkou, jak se dostat k rumu. V poslední době si často pozval k tomu podivnému čajování hosta a většinou to byl nadporučík Balázs Nagy z Igalu. Viola se proto na něho hrozně zlobila a já jsem se zase styděl. Ke dvěma třem koflíkům čaje v několika hodinách spotřebovali litr jamajského rumu, a prázdných lahví ozdobených štítkem s palmovou snítkou na polici ve špižírně stále přibývalo.

Toho večera jsem si šel brzy lehnout, poněvadž mě bolela hlava a škrábalo mě v krku. Viola měla strach, že jsem onemocněl. Požádal jsem ji, aby nechala dveře mého kumbálku aspoň na prst otevřené. Ještě se mi nechtělo spát. Vzal jsem si knihu ke čtení, ale nebyla to kniha moc zábavná; po několika stránkách jsem usnul a pak jsem ve snu dále trpěl dojemným, přesto však únavným vyprávěním o černošských dětičkách obrácených na víru.

Měl jsem dojem, že jsem spal dobrých několik hodin, když mě probudil hlučný rozhovor. Můj švagr se asi zrovna dostal na konec nějakého humorného příběhu, neboť se po jeho slovech ozval hlučný smích. Podle smíchu jsem poznal nadporučíka a zjistil jsem, že se láhev s rumem skoro vyprázdnila. Po krátkém odmlčení řekl švagr vážnějším hlasem:

»Co je to, Violo, ty se nesměješ? Ty se nesměješ ničemu?«

»Mně do smíchu není,« odvětila Viola. Její hlas byl poněkud příkrý.

»Ach tak!« Můj švagr si trpce vzdychl. »No nevadí, Balázsi, i ve dvou se můžeme bavit, viď?«

»No ovšem, ovšem,« přitakal nadporučík, »ačkoliv mě trochu rmoutí, že milostivá paní Viola, jak se zdá, nemá z mé přítomnosti žádnou radost.«

Pojednou se jeho hlas stal ještě chraplavějším a po té spoustě rumu host ještě víc pletl jazykem.

»Vůbec se tomu nedivím. Ani není čemu se divit. Já jsem dal střílet na komunisty -«

»Nech už toho, prosím tě,« přerušil ho švagr, ale nadporučík se nedal umlčet.

»Ano, já jsem dal střílet na komunisty a tvoje paní mi to nemůže zapomenout. Neodpustí mi! Jak by mi mohla odpustit právě ona, když mě proto všichni nenávidí! Ani cítit mě nemohou. Kdekdo se mne štítí jako kata. Dali mi rozkaz, abych střílel. Já jsem dal rozkaz ke střelbě a páni se tak zbavili strachu. Páni zůstali pány v dolech a všude. Páni zůstali čistí, krev ulpěla na mých rukou a ti, jejichž moc jsem zachránil, s hnusem mi podávají ruku. Protože mít moc, to je dobré, to je fajnové. Ale dát střílet do davu bezbranných lidí, nevinné ženy a starce zešedivělé v poctivé práci posílat na smrt, to je něco příšerného, ohavného, to se mezi pány nenosí. Takovému se musí člověk vyhýbat jako prašivému psu. A taky že se vyhýbají. Copak nevidíš, jak se mne v kasinu straní? Ani kibicovat si netroufám u karetního stolku, protože kam si přisednu, tam mají hned zkažený celý večer. Jako bych byl placený vrah. A čím mi zaplatili? Za několik týdnů mi svlíkli mundúr. U vojska už mě nepotřebovali. Mouřenín vykonal své, mouřenín může jít. Potom mi nedali ani bídné zaměstnání na radnici, ani na panství nebo třeba i u financů nebo bůhvíkde. Když už se páni dolů za mne stydí, mohli mě poslat někam jinam. Mají své doly i na druhém konci země. Tolik bych si přece zasloužil. Ale nejde to: tady jsem uvázán svou mizernou chajdou a tím kouskem hubené půdy. No a těmi hodinami šermu. Aspoň ty že mám, že mladé pány učím rytířskosti. Ale ani tam, kde dávám mladým pánům hodiny, neposadí si mě ke stolu. Jsem služebník, kterému se platí… A pak jsou tu ty ulice! Ulice, kde mě každý zná. Bojím se ulic, ne že by na mne na nějakém temném místě střelili, ale vašich pohledů se bojím, hrůzných, pohrdavých pohledů.«

»To se ti zdá!« snažil se ho uklidnit můj švagr. »Dělal jsi to, co bylo tvou povinností. Mohls dělat něco jiného?«

»Ne… nemohl. ale…«

»Tak už se tím netrap a přestaň si vymýšlet. My už ti nějak určitě pomůžeme. V tom máš pravdu. Něco musíme udělat…«

»Vymýšlet?« začal znovu Balázs Nagy z Igalu. »Nic si nevymýšlím. Víš, co se mi stalo? Nikomu jsem to nepověděl, ale teď to řeknu. Konečně někomu to říci musím. Tuhle jsem se stal obětí ničemného útoku. Jen si to poslechni! Poslechněte si to i vy, milostivá paní! Vylili na mne pomeje. tak jak vám to tu říkám. Před mým vlastním domem mi vylili za krk nějakou odpornou smradlavou tekutinu. Chápeš? Nestřelili po mně, ani mi do zad nevrazili kudlu. Ne, tolik si mě neváží, ale polili mě pomejemi!… To jako projev veřejného mínění! Mínění pánů stejně jako proletářů. Shnilou vodou mě poctili. To jsem si vysloužil. Byl to důmyslný a chytrý nápad, ať už si ho vymyslel kdokoliv. A měl pravdu. Ale počkej! Každý dostane, co mu patří. Já močku, jiný kulku. Co se vleče, neuteče. Spravedlnosti bude učiněno zadost…«

Zuby mi drkotaly, jak jsem mu naslouchal. Byl to nejpříšernější projev, jaký jsem kdy slyšel.

»Ovšemže bude spravedlnosti učiněno zadost,« snažil se švagr překroutit smysl nadporučíkových slov. »Chytnou ty lumpy za krk a dají jim co proto.«

»Možná že je chytí,« připustil nadporučík. »Četníci po nich pilně pátrají, ale nemysli si, že chtějí napravit křivdu na mně spáchanou, ti i v tomhle větří nějaké spiknutí. Mně močku, jinému kulku, však už rozumíš…«

Violu napadlo, co kdybych se probudil, a snad měla těch řečí i ona dost. Vešla ke mně a zavřela za sebou dveře.

»Jsi vzhůru, Tomáši?«

Neodpověděl jsem. Hlavu jsem schoval pod peřinu, už když jsem zaslechl blížící se kroky. Ať si myslí, že spím, že jsem nic neslyšel.

DUNAJSKÝ PLAVČÍK

Měl jsem neklidný spánek, a třebaže byla neděle, vstal jsem časně. Neměl jsem trpělivost čekat do jedenácti, až najdu Jirku Csuku na břehu Kostnatého potoka. Někomu jsem musil vylíčit svůj podivný zážitek. Nejraději bych byl šel k Mátisovi, poněvadž on měl pro něco takového nejvíce citu. Ale k domu Mátisových jsem se neopovážil ani přiblížit. Větřil jsem tamodtud nebezpečí, které mě dřív nebo později stejně dostihne. Proč to ještě uspíšit?

Oblekl jsem si sváteční šaty, nasnídal jsem se a s míčem v ruce jsem vypadl na ulici, jako bych si chtěl házet na malém rynku u mlýna. Ale na Mlýnském rynku jsem se nezastavil a zamířil jsem rovnou k Spitzrovým. Jak jsem se tak blížil k jejich domu, stále více se mne zmocňovala jakási nepochopitelná úzkost. Jako by mi i tam hrozilo nebezpečí. Už jsem byl od domu, co by kamenem dohodil, když jsem přišel na kořen věci. Musil jsem si přiznat, že se bojím Vali. Ano, jednoho jitra, na začátku léta to bylo, taky jsem touhle dobou šel k Spitzrovým a v malé zahrádce jsem našel Vali: sušila si na sluníčku rozpuštěné vlasy. Předtím bych nebyl nikdy uvěřil, že copy napevno spletené skrývají takovou záplavu vlasů. Vlnité černé kadeře zaplavovaly jí ramena a splývaly až k bokům. Pouze obličej zůstal volný. Jak tak na mne pohlédla, připadalo mi, že jí oči září jako nějaké šperky. Ne, doopravdy, takhle nemohou nikomu svítit oči. V tomhle je určitě nějaké čarodějnictví. A tolik, tolik černých vlasů!

Od té doby jsem často před sebou vídal ten obraz, jak Vali sedí na zahrádce s rozpuštěnými vlasy, a vždycky mě to naplňovalo strachem. Bál jsme se ho, a přesto jsem si ho znovu a znovu úporně vybavoval. Byla to divná hra, strašidelná, jako když si člověk hraje s ohněm.

Potom se k tomu od jisté doby připojoval zvláštní velmi bolestný pocit, který se mne stále znovu zmocňoval vedle mnoha jiných starostí. Jednoho dne, když jsme se vraceli ze školy, Marci Spitzer řekl, provdá-li se Vali za Tondu Sugára, že jí ustřihnou vlasy, ostřihají ji dohola. Tak to vyžaduje ortodoxní víra. Tenkrát jsem si netroufal vyptat se Marciho na podrobnosti. Jenom jsem cítil, že blednu. Okolo Vali se hromadilo stále více tajemství. Jediné slovo jsem se neodvážil říci Marcimu, dokud jsme nedošli k našemu domku, a i tam jsem se s ním jenom rozloučil.

Později mě trápil bezmocný vztek. Dokonce i vlasy jí ostřihají kvůli tomu mizerovi Tondovi Sugárovi a potom jí jistě dají na hlavu nějakou vyšisovanou paruku. Umínil jsem si, že tohle manželství překazím za každou cenu. Vali musí pochopit, že se nemůže provdat za Tondu Sugára! Blíže jsem Tondu Sugára neznal, jenom jsem viděl, jak chodí po ulici, jak se obléká, jak mluví s lidmi. Ale byl jsem si jist, že je ohavník. Musím to dokázat, aby to Vali pochopila. Kéž bych se něco na něho dověděl! Jak se mám před Vali postavit jen tak, s tou hloupostí, že mu vidím na tváři, co je to za člověka! Vysměje se mi. K smrti mě zraní svým nesnesitelným, bezstarostným smíchem. A ten je krutější než rána nožem.

Ano, teď bych si měl před ni stoupnout a povědět jí, co mi leží na srdci. Jenomže k tomu jsem neměl odvahu. Ještě než jsem se dostal k jejich domu, přešel jsem na druhý chodník a chvátal jsem dál s tváří obrácenou ke zdi, aby si mě nikdo nevšiml, kdyby náhodou vyhlédl z jejich dvora, a nezavolal mě dovnitř.

V Římském parku, dřív než jsem došel k domu Opálových, musil jsem přejít dva můstky, které byly postaveny nad hadovitě se vinoucím potůčkem, z něhož vystupovala pára. Na druhém můstku jsem našel Bertíka, jak leží na břichu křížem přes most. Na jedné straně dosahoval k hladině vody špičkou své boty, na druhé špičkou nosu. V ústech držel skleněnou, na tři pídě dlouhou rourku - nevím, kde ji splašil - a s nafouklými tvářemi do ní foukal, až kolem ní voda bublala. Ani si nevšiml, že jsem se k němu přikradl.

»Co to děláš, Bertíku?« zeptal jsem se s údivem.

Bertík se mé otázce ani mému příchodu vůbec nepodivil; pohlédl na mne a jenom na tu chvíli, co mi odpovídal, vyňal rourku z úst:

»Dělám sopky na dně mořském.«

Svlekl jsem si zimník, obráceně jsem ho rozprostřel na most a sám jsem si vedle něho lehl na břicho. Skutečně: tam, kde Bertík rourkou vyfoukl na dně vody jemný písek, vznikl - bůhvíjak - malý kopeček s otvorem uprostřed. Vypadal zrovna tak, jak se zobrazují sopky, uprostřed s kráterem. Nejzajímavější bylo to, že když dal rourku pryč, ta podmořská sopka stále ještě kouřila. Chvíli jsem pozoroval, jak to dělá, pak jsem si skleněnou trubičku vypůjčil a taky jsem to zkusil. Po několika pokusech se to i mně podařilo.

Byla to skvostná hra, byli bychom tak strávili třeba celé dopoledne, kdybychom si oba nebyli měli povědět tolik důležitého. Já i Bertík. Nakonec navrhl on, abychom toho hraní nechali, oblekli si kabáty a odešli kousek dál od domu. Byla to zbytečná opatrnost, neboť i tady bychom byli musili přímo křičet, aby nás někdo z domu uslyšel. Ale přesto jsem ho poslechl, a tak jsme odešli k Labutímu jezeru. Tam na pokraji zežloutlého rákosiště začal Bertík vykládat:

»Už vím, jak chce strejda Dénes pomoct Ferkovu tatínkovi k útěku.«

»No a jak?«

»Parníkem.«

»Parníkem?« užasl jsem; vůbec jsem tomu nerozuměl.

»Znáš mého bratislavského strýčka?«

»Ano, znám.«

Skutečně jsem ho jednou viděl. Ten člověk měl takovou hlavu, že na ni nikdy nezapomenu. Byla docela holá a šíje byla přímým pokračováním hřbetu; vypadalo to, jako by ani krk neměl. Ale i tvář měl jakoby plochou, nos mu sotva přečníval čelo. Zkrátka a dobře, byla to hranatá hlava, jakou kreslívají neobratné dětské ručky.

»Toho, s kým strýček Dénes hrával pod dubem šachy?«

»Toho… ostatně, hrají šachy pořád. Když je tady, ustavičně hrají. Ve dne v parku nebo v muzeu, když už je chladno. V noci v pokoji. Teď hráli taky skoro až do rána.«

»On je tady?«

»Ano.«

»To je bratr tvého strýčka Dénese?«

»Kdepak bratr!«

»Přece jsi řekl, že je tvůj strýček.«

»Ano, ale je to strýček ze strany matčiny. Oni jsou vlastně švagři.«

»Málokdy bývá u vás.«

»Málokdy. Jen když tu někde nablízku jejich parník kotví na Dunaji.«

»Tak on je matrós?«

»Ano.«

»Kapitán?«

»Ne, kapitán ne. Jen kormidelník jedné rakouské vlečné lodi.«

Mohl na mně vidět, že tohle povolání nepovažuji za příliš úctyhodné, neboť strýčka ihned vzal v ochranu, ačkoliv jsem neřekl jediné slovo.

»Ty si myslíš, že je to jen tak dělat kormidelníka na vlečné lodi?«

»To si nemyslím.«

»No proto! Takový kormidelník to má mnohem těžší než kormidělník na velké lodi. Tak například ve čtrnáctém roce se nějaká srbská vlečná loď utrhla, a protože její kormidelník ztratil duchapřítomnost, narazila na skálu. Rozbila se napadrť a spousta kukuřice vzala zasvé v Dunaj i.«

»To víš od něho?«

»Ovšemže od něho… však ti o tom budu jednou vyprávět podrobně, jak se to přihodilo; dnes na to nemáme kdy.«

»Tak pověz, co ses dověděl.«

»Všechno.«

»Jak to >všechno<?«

»Vyslechl jsem je v slepém komíně. Když přitisknu na slepý komín ucho, slyším, o čem se hovoří v pokoji strýčka Dénese.«

Bertík ztišil hlas ještě víc, ačkoliv nebyl nikdo nablízku. V celém parku snad nebylo kromě nás živé duše.

»Strejda János Boda a dva jeho společníci budou za čtrnáct dnů v Komárně u jistých Domových. V pondělí časně zrána pošle pro ně můj bratislavský strýček nějaké děvče, jmenuje se Manci.«

»Zrovna tak jako ta labuť!«

»Ano, jako ta labuť. No a to děvče je někam odvede. Ostatní je už věc mého bratislavského strýčka.«

»Snad už i jiným takhle pomohli k útěku,« řekl jsem s úžasem.

»Docela určitě. I tohle jsem postřehl z jejich hovoru.«

Najednou mě něco napadlo.

»Vždyť ale mluvíš hlouposti! Jak může vědět tvůj strýček Dénes, že my mu do té doby prozradíme skrýši uprchlíků?«

»Zřejmě nám důvěřuje,« pokrčil Bertík rameny.

»Ale pak -«

»Ano, musíme mu povědět, že jsou u uhlířů.«

»Ale kdo tam pro ně půjde? Kdo je dovede k těm Dómovým?«

»Na to strýček Dénes odpověděl, to že už je jeho věc.«

Mlčel jsem a všecek jsem se chvěl. V tom okamžiku bych se snad nebyl zmohl na jediné slovo. Cítil jsem, že to, co se děje okolo nás, už není žádná hra. Že to je věc vážná, smrtelně vážná. Bertík, který se s tou myšlenkou mnohem líp vyrovnal, poklepal mi na rameno.

»No tak. Hlavu vzhůru, brachu! Teď se nesmíme lekat.«

Konečně jsem se vzmužil.

»Kdy mu to tedy řekneme?« zeptal jsem se třaslavým hlasem. »Ještě dnes?«

»Možná že ještě dnes, ale možná až zítra. Ještě ti řeknu přesně kdy. Ale v každém případě půjdeme k strýčkovi Dénesovi společně, bude-li třeba.«

Za tuhle jeho rozhodnost jsem byl Bertíkovi vděčný. Cítil jsem, že mi v té svízelné věci stojí po boku člověk silnější než já.

»Dobrá,« řekl jsem, »udělám, jak budeš chtít.«

Než jsme se rozešli, vypověděl jsem Bertíkovi všechno, co jsem prožil v noci. Nadporučíkovu řeč jsem opakoval skoro slovo za slovem. K mému překvapení to na Bertíka nezapůsobilo tak jako na mne. Nakonec ohrnul nos a řekl:

»Takové řečičky nemám rád. Nepřítel je nepřítel, a takové kňourání ať si nechá!«

HANKA

Po mši j sme se opět sešli na břehu Kostnatého potoka, kde Jirka Csuka vysedával ještě tak pozdě na podzim a tetelil se zimou se svým dlouhým rybářským prutem v ruce. Já ani nevím, zdali se touhle dobou dají chytat ryby. Jisté ovšem je, že Jirka zase nechytil nic. Ale už to bylo užitečné, že jsme se až na Zoliho Mátise všichni sešli. A právě to jsme teď měli vypátrat, co že se vlastně stalo s chudáčkem Zolim Mátisem. Jistě to má nějaký vážný důvod, že ho už celé dva dny tak přísně hlídají. Moji kamarádi nejdřív udeřili na mne. Proč prý jsem k Mátisovým podle jejich pověření nešel. Ale nakonec musili uznat, že to bylo nemožné. Že k tomu bylo zapotřebí veliké srdnatosti, ba že se to mohlo stát i nebezpečným. Jestli totiž přišli na naše společné tajemství, proč bych měl předsedovi soudu umožnit, aby i mne vyslýchal? Hoši uznali, že by to byla neschůdná cesta. Bylo třeba vymyslit něco jiného. Naštěstí měl Marci skvělý nápad, a my všichni jsme jej hned po jeho prvních slovech přijali: musíme vyzpovídat Hanku, slovenskou služku Mátisových.

I tenhle úkol svěřili mně, poněvadž není možné, aby se nás všech pět najednou sesypalo na tu ubohou, nic netušící děvečku. Jen by se tím polekala. Nejdříve jsme se dohodli, že ten úkol vykonáme společně se Spitzrem, vždyť to byl jeho nápad, ale Jirka Csuka prohlásil, že by se té věci rád osobně zúčastnil. Proto ho Bertík Opál hned začal podezírat, že se mu malá Hanka líbí. Ale postačil jediný přísný postranní pohled - a bylo po podezírání.

Dobře jsme věděli, kdy se můžeme s Hankou sejít. Měla vycházku v neděli odpoledne. Tu se vždycky procházívala na břehu jezera v té spoustě bohatých sukní, v upjatém živůtku, ve žlutém pleteném šátku, v barevných papučích. Služky se procházívaly jen od lednice až k okraji města, na druhou, stinnější stranu, kde by se mohly setkat se svými pány, tam se neodvažovaly. Větší děvčata doprovázeli vojáci nebo jiní mládenci, ale Hanka chodila po kamenitém jezerním břehu jen s dvěma přítelkyněmi stejného věku, které byly oblečeny jako ona. Držely se v podpaží a povídaly si, povídaly ustavičně, třeba i dvě najednou. Z jejich hovoru jsem nerozuměl jedinému slovu a vždycky jsem se divil, jak jen toho mohou tolik nabrebentit.

S Jirkou Csukou jsme stáli u lednice. Dvě Hančiny přítelkyně se tam procházely, už když jsme přišli. Hanku jsme spatřili teprve později, jak utíká od starého mlýna. Zpod žlutého šátku visely a sem tam poskakovaly dva dlouhé copy propletené stuhami a ještě žlutší než její šátek.

»Ta má ale krásné vlasy!« zvolal bezděčně Jirka Csuka.

Jako bychom sem byli přišli opravdu jen proto, abychom obdivovali procházející se služebná děvčata. Pohlédl jsem na Jirku -a on náhle zčervenal jako rak.

»Řekl jsem to jen z legrace,« pokoušel se teď všechno obrátit v žert, »myslil jsem si, jen si mě podezřívejte a vysmívejte se mi, když vám to dělá dobře.«

»Proč bych se ti vysmíval?« řekl jsem. »Je tak krásná, že bys takovou ztěžka našel mezi nóbl slečinkami.«

»Krásná tedy je,« připustil Jirka, »to je pravda.«

»Mohl by sis ji namluvit. Ty už jsi dost velký. Tobě by se nevysmála.«

»Tobě by se snad vysmála?«

»Mně?… Mně by se určitě vysmála, ale já si s něčím takovým nic nezačnu.«

Cítil jsem, že moje slova znějí vážně a smutně. Ale Jirka nemohl tušit, že přitom myslím na Vali. Nikdo nemohl tušit, že mám plnou hlavu té dívky na vdávání.

Hanka přiběhla rovnou mezi ta dvě děvčata, chytila je pod paží a hned začala mluvit a mluvit, jako když bičem mrská. Kdovíco všechno jim nenapovídala! Měli jsme dojem, že jim vypravuje o případu Zoliho Mátise, a podle modulace jejího hlasu jsme usoudili, že se stalo něco mimořádného.

V určité vzdálenosti jsme je sledovali po břehu až k místu, kde začínal mladý akátový lesík. Neodvážili jsme se je hned oslovit. Tam jsme se zastavili a čekali jsme, až se otočí. Stejně jsme věděli, že půjdou jen k lednici. A opravdu. Než se pak ještě jednou prošly sem a tam, dodali jsme si odvahu - vlastně jsem si ji musil dodat já, poněvadž Jirka prohlásil, on že děvče oslovit nemůže, že by si to mohlo špatně vykládat. Zrovna když se na pokraji lesa zase chtěly otočit, oslovil jsem ji:

»Hanko!«

»Prosím, mladý pane.«

Bylá tak ochotná, že pustila ruce obou svých kamarádek a přiblížila se k nám na několik kroků.

»Rád bych se vás na něco zeptal, nebudete-li se zlobit.«

Vyčkal jsem, až dojde k nám, a potom jsem pokračoval:

»Povězte mi, co je se Zolim.«

Hanka spráskla ruce.

»Jej, radši se ani neptejte!«

»Ale my jsme sem přišli právě proto, abychom se na to zeptali.«

Něco zavolala na obě děvčata slovensky, poté mě vzala za ruku a odvedla mě hlouběji do lesíka. Jirka se šoural za námi se sklopenýma očima.

»Dobře jsem věděla, že jste tu proto, ale nikdo nesmí vidět, že s vámi mluvím. Zkrátka a dobře, chudinka mladej pán včera skoro celý den klečel a dneska sedí v zatemněném pokoji a k obědu dostal jen talíř polévky, nic víc.«

»Ale co se vlastně stalo?« naléhal jsem na děvče netrpělivě.

»Ta bota,« zakoktala Hanka a už vyndávala svůj kapesník, aby utřela slzy, které jí vyhrkly z očí.

»Nenašli ji?«

»Právě že ji našli. Přinesl ji k nám nějaký četník. Byl u všech ševců, než se dověděl, komu patří.«

»Četník?« uslyšel jsem konečně Jirkův zděšený hlas.

»Ano, četník, a našli ji na místě, kde potupili toho nadporučíka.«

»Co mu udělali?« pokusil jsem se chytračit; sám jsem nevěděl, kde jsem k tomu sebral odvahu.

»Copak to nevíte? Polili ho nějakým neřádem. A četníci, kteří po tom pátrali, našli tu botu právě tam.«

Právě tam ji najít nemohli, našli ji nanejvýš někde nablízku. Ale tahle myšlenka mě moc neupokojila.

»V tom to tedy je!«

»V tom,« připustila teď Hanka už vzlykajíc, »a od té doby pan předseda ustavičně chudinku vyslýchá.«

»O čem ho vyslýchá?« tázal jsem se dychtivě a zděšeně.

»To já nevím,« pokrčila rameny Hanka, »já vím jen to, že když milostpán vejde k němu, Zolíček začne hned hlasitě plakat.«

Děvče samo teď pohroužilo tvář do dlaní a rozplakalo se. Nevím, kde vzal Jirka odvahu, ale v té chvíli zdvihl ruku, zarudlou, rozpukanou větrem a vodou při rybaření, a lehce pohladil Hančiny zlatožluté vlasy.

»Neplačte, Hanko,« zamumlal.

Ale nám dvěma bylo víc zapotřebí útěchy. Hanka si ještě jednou otřela oči a pak se vrátila ke svým kamarádkám.

I mně bylo těžko u srdce, ale Jirkovi jistě dvojnásob. Se svěšenými hlavami jsme se loudali akátovým lesíkem ke stromu s holými kořeny, kde podle ujednání měli čekat chlapci. Nazývali jsme ho >strom s holými kořeny< proto, že vlny z jezera narážející na břeh podemlely pod stromem všechnu zem. Teď jsme u toho stromu našli chlapce a vypověděli jsme jim, co jsme se dověděli od Hanky -vlastně jsem to pověděl já sám. Jirka byl hluboce pohroužen do myšlenek.

FILMOVÝ SKEČ

Ten den večer dávali filmový skeč. To znamenalo, že z hlavního města přijeli herci, kteří hráli ve filmu, a ty výstupy, které se odehrávají v pokoji nebo v menších místnostech, předvedli osobně; ostatní scény pokračovaly na plátně. Tentokrát předváděli film Jde žitným lánem a již na vylepené reklamě bylo vidět, jaký je ten filmový skeč. V levém dolním rohu obrazu byla okázalá panská komnata, kde herečka zrovna vyklouzla z náruče nějakého důstojníka, s rukou na klice dveří. Tohle se udalo zřejmě na jevišti. Potom následovala dvě obrovsky zvětšená filmová okénka; na jednom z nich táž herečka utíká pod stromy velikého parku, na druhém se brodí žitným lánem, ozářeným sluncem. Po pravici kytice chrp, po levici vlčí máky a kopretiny…

Celé město žilo ve znamení filmového skeče. My studenti ovšem smíme do biografu jen s dovolením svého třídního. Podle mínění profesorského sboru však ten film nepřispíval ani k naší vlastenecké, ani k morální výchově.

Sám jsem dřepěl v našem pokoji u svého stolečku pod palmou a snažil se své starosti zapudit četbou nějaké indiánky. Byla to tenká žlutá knížečka a já jsem byl už na konci ušlechtilých činů Old Wawerlyho. Četl jsem zrovna, jak byla znovu zakopána válečná sekyra, což bývá obyčejně konec většiny takových žlutých knížek, když jsem pod svým oknem náhle uslyšel umdlený plačtivý hlas:

Slavné Komárno je už zabráno…

Hned jsem poznal, že to může být jen Mátis, náš ubohý Zoli Mátis. Popadl jsem kabát a horempádem jsem se hnal ven. Přesto jsem pečlivě zhasil světlo a zamkl dveře.

Stál tam naproti u elektrického sloupu, i v slabém světle pouliční lampy, které na něho dopadalo, jsem viděl, že je bledý a jakoby pohublý. Rty měl rozpukané a hlas se mu třásl, když začal mluvit.

»Okamžitě běžte a řekněte jim, aby uprchli.«

»Kdo?«

»Ferkův tatínek a ti druzí dva.«

»Co se stalo?« zeptal jsem se stejně roztřeseným hlasem, jako hovořil on.

»Zradil jsem je…«

»Zradil? Ale komu?«

»Tatínkovi,« řekl teď už vzlykaje. »Nemohu za to. Vyslýchal mě. A můj tatínek se vyzná ve vyslýcháním

»No ne! A co ještě jsi zradil?«

»I to, že jsme toho nadporučíka spořádali my.«

»To nám tak scházelo…«

»Odpusťte mi to,« vzlykal Zoli dál. »Kdybyste věděli, co jsem musil vytrpět… Nejdříve ze mne vytáhl, co jsme provedli nadporučíkovi… Potom proč jsme to udělali. Proč jsme se mu chtěli pomstít. Tak došlo na uprchlíky.«

»A jeskyně…?« Sotva jsem mohl to slovo vyslovit.

»O jeskyni jsem zatím neřekl ani slovo. A nikdy neřeknu. To raději umřu. Ano, to je teď má povinnost. Vzpomínejte na mne v dobrém a nehněvejte se. Sbohem, Tomáši…«

Po těch slovech se dal na útěk.

Musil jsem se za ním pustit, abych ho dostihl na břehu jezera.

»Co chceš provést!? Zbláznil ses?«

»Pusť mě! Pusť. Skočím do jezera! Musím to udělat.«

Jak jsem už řekl, Zoli Mátis byl těžký případ, ale přitom byl slaboch. Teď po dvoudenním utrpení se to projevilo ještě víc. Dalo to práci, ale přece jen se mi podařilo odtrhnout ho od zábradlí. Něco jsem pochytil z hmatů džiu-džitsu. Zvrátil jsem mu ruku dozadu a popostrčil ho před sebou.

»Kam mě vedeš?« zeptal se vzpíraje se nohama.

»Domů…!«

»Ne! Nepůjdu domů za nic na světě!«

»A půjdeš!. Jak ses dostal ven?«

»Rodiče odešli na filmový skeč. Jen Hanka je doma, ona mě pustila.«

»Teď jí já řeknu, aby tě zavřela…«

»Ne, ne! Radši mě odveď do jeskyně,« bědoval Zoli, »nechci domů!«

»Jeskyni teď potřebujeme k jinému účelu.«

»Pro uprchlíky?. Pro ně, že ano. dobře. Ale co když je zradím.«

»Nezradíš! Vzmuž se! Tvůj otec se spokojí tím, cos mu řekl.«

»Pusť mě!« Teď už nemluvil plačtivým hlasem. »V pořádku, půjdu domů. A ty můžeš být klidný. Jeskyni neprozradím…«

»Určitě.?«

»Docela určitě. Můžete být klidni.«

»To jsem od tebe čekal,« řekl jsem i já poněkud uspokojen.

Slabost Zoliho jako by mi dodala sílu i odvahu. Proto jsem mohl být tak rozhodný. Přesto jsem ho doprovodil až k vratům. Pro jistotu jsem Hanku vyzval, aby ho zavřela do jeho pokoje a za nic na světě ho nepouštěla ven. I já bych ji byl moc rád pohladil po rusých vlasech jako odpoledne Jirka, že k nám byla tak hodná. Ale neměl jsem k tomu odvahu. Jakmile za mnou zapadla vrátka z těžkého dubového dřeva, dal jsem se do běhu a nezastavil jsem se dřív než u té vykotlané vrby, vedle níž se nejlíp dalo přelézt přes kamennou zeď do Římského parku.

Usoudil jsem, že bude správnější dostat se tudy k domu Opálových než vykládat vrátnému, co pohledávám u Opálových tak pozdě v noci. Ostatně je to takhle lepší, když o mé cestě nebude vědět nikdo cizí.

V parku jsem běžel ještě rychleji, poněvadž mě trochu popoháněl strach. V pokoji, kde spal Bertík a babička, bylo už tma, ale za oknem strejdy Dénese bylo světlo. Po špičkách jsem se přikradl k oknu a přes batistovou záclonu jsem nahlédl dovnitř. Se vším bych byl počítal, jenom ne s tím, co jsem tam spatřil. Strejda Dénes a

Bertík seděli proti sobě u malého stolečku a hráli šachy. Strýček se zlatým čelem tuhle hru zřejmě tak miloval, že mu byl dobrý i Bertík, když neměl jiného partnera. Určitě se vzdal královny nebo obou věží! I to mě náhle napadlo, jak docela jiný člověk je tenhle strejda Dénes než předseda soudu, a přesto oba dva stejně rádi hrají šachy. Je to podivná hra. Onen Arab, který ji vymyslil, pobláznil s ní celý svět. Ale teď se mi to hodilo, že byly šachy vynalezeny. Aspoň si Bertík nešel lehnout, jinak jsem se mohl octnout v úzkých.

Ale jak mám dát Bertíkovi znamení, aby neupozornilo i jeho strýčka? Tady se nedá jen prostě zapískat náš pochod. Pozdě večer je v němém parku každé zapísknutí podezřelé. Po krátkém uvažování jsem přišel na to, že zahvízdám jako kos, ale kapánek do toho přidám z Klapkova pochodu. Vyčkal jsem, až bude na tahu strejda Dénes. Doufal jsem, že se v tu chvíli hlouběji pohrouží do myšlenek a nebude mu nápadné, že v pozdní podzimní noci slyší hvízdat kosa.

Nejdříve jsem hvízdal jen tiše, pak jsem zvolna hlas zesiloval. Přitom jsem ustavičně pozoroval Bertíkovu tvář.

Můj pokus se setkal s plným úspěchem. Jakmile jsem zanotoval známou melodii, kamarád zbystřil pozornost. Potom začal na židli poposedávat. Pohlédl na okno, pak na svého strýčka. Teď už jsem mohl klidně přestat dávat znamení. Po krátkém čekáni Bertík vstal a něco povídal. Zřejmě použil nejpochopitelnější záminky, aby se dostal na chvíli ven. Strýček Dénes jen přikývl a nadále studoval situaci na šachovnici.

V příštím okamžiku jsem už za sebou uslyšel Bertíkovy kroky.

»Co se stalo?« zeptal se, když mě na několik kroků odtáhl od okna.

»Všechno možné,« odvětil jsem a podrobně jsem mu vylíčil podivnou návštěvu Zoliho Mátise i to, jak prozradil potupu nadporučíka a skrýši uprchlíků, že se chtěl vrhnout do rybníka a jak jsem ho odvedl domů. Jakmile jsem vše dopověděl, Bertík prohlásil:

»Všechno musíme povědět strýčkovi Dénesovi.«

Po těch slovech jsem se uklidnil, poněvadž jsem vlastně kvůli tomu přišel. Chce-li psancům pomoci, pak ať jedná hned teď, blíží se dvanáctá hodina. Stejně jsem cítil, že to, co teď bude následovat, je nad naše síly.

Nebyl čas k dlouhému váhání. Vešel jsem do domu společně s Bertíkem. Tiše jsme prošli chodbou, abychom neprobudili babičku, a vstoupili jsme do pokoje strýčka Dénese.

Strejda Dénes se domníval, že se Bertík vrací sám. Teprve na můj pozdrav vzhlédl od šachovnice.

»Helemese, malý Simeon! Kde se tu bereš tak pozdě?«

»Musíme referovat o tom, čím jsme byli pověřeni,« odpověděl jsem sebrav všechnu svou odvahu.

»Výborně. Už dávno na to čekám. Sedněte si, děti.«

Považovali jsme to za rozkaz a sedli jsme si. Pak jsem začal mluvit já. Za chvíli pokračoval Bertík. Tak jsme si navzájem pomáhali a všechno jsme vypověděli, i když ne docela přesně; ani jsme přitom vždycky nezachovávali časovou posloupnost. Strejda Dénes se však přece jen dověděl všechno, co vědět musil. Také se ovšem na leccos sám zeptal. Zvláště když jsme začali hovořit o jeskyni. Tenhle náš objev ho zřejmě velice překvapil. Přesně se nás vyptal na všechny podrobnosti: na dvojí východ, vinný sud, jalovou studni, Klapkovu síň i na teplotu vody. Potom se zeptal, jak vypadá klenba té j eskyně, j aké kameny j sme tam našli…

Když se dověděl všechno, co chtěl, vstal a poklepal nám na ramena:

»No tak, děti, teď už já sám převezmu řízení věcí, či spíše velení nad vámi. Nic jiného nezbývá, chcete-li se dostat z bryndy. Ten cirkus s nadporučíkem byla velká hloupost, to je pravda. Ale nelekejte se. I když o tom ví předseda soudu, nebudete z toho mít žádnou mrzutost, přece do toho nenamočí své vlastní dítě. Hlavně abyste i nadále zachovávali tajemství. Kdybyste něco vybrebtali, i já bych se dostal do bryndy, a se mnou by to dopadlo mnohem hůř než s vámi.«

Zapálil si cigaretu, chvíli mlčel a pak se otočil na mne.

»Simeone, ty teď půjdeš pěkně domů, abys byl doma, až skončí filmový skeč. Abys ve svém švagrovi nevzbudil podezření. Ale Bertík bude mít ještě dnes v noci nějakou práci. A nebude to práce malá. Ale když už to dopadlo tak, nezbývá než chlapsky vytrvat. Žádná ospalost a žádná zbabělost. Kudy ses dostal do parku?« pokračoval a znovu se na mne zadíval.

»Přes… přes plot,« přiznal jsem se, neboť jsem si umínil, že budu k tomuhle člověku zcela upřímný.

»Přes plot. to by šlo,« pokyvoval hlavou.

K mému velkému překvapení mi poručil:

»A teď seber své sakypaky a zase se vrať přes plot. Rozuměls?«

»Ano,« odpověděl jsem s vojenskou řízností.

Uklonil jsem se, srazil jsem paty. Tím jsem chtěl naznačit, že chápu vážnost chvíle v plné míře. Učinil jsem předepsaný obral čelem vzad a vykročil jsem levou nohou.

TELEGRAM

Po všem tom rozčilení jsem upadl do spánku tak tvrdého, že ráno měla Viola co dělat, aby mě probudila. Říkal jsem: »No dobrá, dobrá, už vstávám,« ale ona si nedala pokoj tak dlouho, dokud jsem aspoň jednou nohou nebyl z postele venku. Potom - bůhsámví jak se to stalo - sotva odešla uchystat snídani, já jsem znovu vlezl pod duchnu. Když mě podruhé vyburcovala, stejně už bylo pozdě. Umyl jsem se, naházel jsem na sebe šaty, obrátil do sebe čaj a chléb s máslem jsem ukusoval po cestě. Byl už první ranní mrazík. Na břehu rybníka jsem si všiml, že jsou kaluže potaženy škraloupem. Kéž by byl led aspoň tak tlustý, abych po něm mohl rybník přebruslit. O tom jsem však prozatím jen marně snil. Se ztěžklým dechem jsem se tedy pustil oklikou.

Do budovy našeho gymnasia jsem dorazil, zrovna když zvonilo. Vyběhl jsem po schodech. K mému největšímu překvapení nebyla ve třídě ani noha. Co se to stalo?. Kabáty visely na věšácích, knihy byly v lavicích, ale nikde nikdo. I já jsem si svlekl kabát, knihy jsem hodil do škamen a znovu jsem vyrazil na chodbu. Tam jsem se od školníka dověděl, že byl z nějakého důvodu změněn rozvrh hodin. Teď je hodina zpěvu. Vřítil jsem se do zpěvní síně a jen taktak jsem vběhl dovnitř před tátou Notou, jak jsme přezdívali učiteli zpěvu.

Hned jsem objevil něco, co mě uklidnilo: Zoli Mátis seděl na svém místě. I já jsem zaujal své obvyklé místo. Vánoce byly přede dveřmi. Táta Nota zapsal do třídnice povinné hlášení, sedl si k harmoniu a spustil Z nebe anděl.

Když tak seděl u harmonia zády k třídě, obvykle jsme si hráli na telegrafisty. Dnes jsme ještě nebyli ani uprostřed písně, a já už jsem dostal list vytržený ze sešitu a složený přesně tak, jak se na poště skládají telegramy. Hned jsem poznal rukopis Bertíka Opála:

TELEGRAM

V NOCI BDĚL JSEM JAKO NYNÍ STOP UPRCHLÍCI JSOU V JESKYNI STOP ČASNĚJI VSTAŇ TY OSPALO STOP ZOLIMU SE NIC NESTALO STOP

Ke hře patří i to, že jsme text telegramu psali ve verších. Tyhle verše - na jaké se Bertík Opál zmohl - byly krátké, ale jadrné. Všechno jsem z nich pochopil. Jeho strýček ho po mém odchodu určitě poslal k Ferkovi Bodovi. Možná že se oba dva vydali do studené a temné noci. Uprchlíky vyrozuměli o hrozícím nebezpečí a o tom, že strýček Dénes připravil jejich útěk.

Od té chvíle jsem z té vánoční písně neslyšel zhola nic. Celou hodinu jsem se pokoušel představit si události té noci: jak Bertík přeběhl parkem, jak přeskočil kamennou zeď. Z dutiny vrby určitě vyndal klíč od sklepního domu a potom se rozběhl rovnou k Bodovým. Bodovi chodí brzy spát. Zdalipak se Ferkó na jeho zapískání probudil? Není taky vyloučeno, že Bertík prostě vzbudil paní Bodovou, poněvadž to byl příkaz strejdy Dénese, a všechno jí vypověděl. Jenom tak to bylo možné… Ferkó naházel na sebe šaty a pak se oba hoši pustili do tmavé noci. Nejméně dvě až dvě a půl hodiny musili jít tou dlouhou cestou, než dorazili k boudám uhlířů, a skoro stejně dlouho, aby se vrátili společně s uprchlíky. Zpáteční cesta však byla určitě o něco kratší, poněvadž šli celou cestu s kopce.

Ke sklepnímu domu dorazili jistě až za svítání. Ve svých myšlenkách jsem je sledoval až do okamžiku, kdy uprchlíci stanuli na úzkém příčli žebříku - a vtom zazvonilo.

Pondělní hodina náboženství zůstala naštěstí nezměněna. Sotva v devět hodin zazněl zvonek, už jsme zaslechli Ferkovo zahvízdnutí z vršku skály. Tentokrát jsme nevylezli na skálu, zavolali jsme Ferka dolů. Myslili jsme, že tam budeme ve větším bezpečí. Konečně jsme zas byli pohromadě - všech šest! Ferkó s Bertíkem pověděli, co se udalo v noci. Do mých představ se vloudila jen ta chyba, že nešli do hor oni dva, nýbrž že pro uprchlíky šla sama paní Bodová.

Když jsme se všechno dověděli, zavládlo hluboké ticho.

Všichni jsme cítili vážnost toho, co se stalo, a vědomí, že jsou uprchlíci v jeskyni, vzbudilo v nás kromě hrdosti i velký strach… Nakonec přerušil ticho Jirka Csuka slovy zcela nečekanými:

»Ani jsme se k tomu nedostali, abychom jim přinesli trochu toho vína.«

»Vždyť to víno je tam, všechno patří jim,« řekl Marci.

»To je pravda,« připustil Jirka.

Bylo to jen takové povídání, abychom nějak zahnali to němé ticho. Chvíli se hovořilo o tom, jak budou víno ze sudu vysávat, když se budou chtít napít. Budou-li vůbec moci z něho pít a vědí-li vůbec, co v tom sudě je, neboť podle Bertíka na sud jenom mrkli. Zdalipak vědí, že patří jim? Po takovém jalovém povídání Ferkó zhluboka povzdechl a řekl:

»Snad už nikdy tatínka neuvidím. Nikdo nemůže vědět, kdy budou utíkat dál. Možná že už zítra nebudou v jeskyni.«

Jak jsme mohli nalézt utěšující slova na Ferkův smutek? Je sice pravda, že chceme jeho tatínka vysvobodit, ale jaká to je svoboda, která trhá otce od rodiny?

Marci se jen stěží zmohl na odpověď:

»Kdo získá čas, získá i život!«

Opakoval si oblíbené úsloví pana profesora Kapusi, utíraje si přitom nos.

Pokusil se to říci také latinsky, ale s tím nepořídil.

Bertík mu pomohl z rozpaků. Poplácal Ferka po zádech.

»Nebuď smutný, chlapče. Teď tvého tatínka odvezou na dně vlečného člunu, ale brzo přijde čas, kdy se vítězně vrátí domů stoje na přídi parníku. Parník bude vyzdoben tisíci praporky a všichni budou zpívat…!«

Ani ponětí jsme neměli, co je to příď a záď, ale mluvilo se o parníku, tak bylo každé Bertíkovo slovo svaté. Vždyť jsme teď už o něm věděli nejen to, že má celou kupu knih pojednávajících o mořeplavcích, o objevování všech světadílů a o pirátech, nýbrž i to, že je j eho strýček kormidelníkem.

Také Ferkovi zazářily oči po těch krásných slovech.

Myslili jsme si, že se konečně můžeme nerušené těšit z výsledku své práce. Ale v té chvíli se oči Zoliho Mátise zaleskly slzami.

»Proto ještě není můj tatínek špatný člověk. Nevěřte tomu, je jenom přísný, protože musí být přísný. Myslíte si, že prozradil skrýši uprchlíků? Neprozradil! Ze mne to vymačkal, ale neprozradil to nikomu, vím to docela určitě, přísahat bych na to mohl.«

Potom - nevím, co najednou toho tichého hocha posedlo -ustoupil, jako by se chtěl záměrně od nás odlišit, zády se opřel o skálu a tamodtud křičel ze všech sil:

»Jestli řeknete, že je tatínek zlý člověk, pak nejste moji kamarádi!«

Nikdo to neřekl, a ani jsme si o něm neudělali úsudek. Teď jsme jen viděli, kolik bludů, kolik pletich je v životě, i mezi námi dětmi, a oč těžší je asi postavení lidí dospělých.

Předseda soudu soudí zřejmě jménem nějaké spravedlnosti. O té spravedlnosti se nám v posledních měsících něco navykládali, ale čím víc o ní mluvili, tím méně nám byla jasná. Zato spravedlnost strejdy Body byla stále zářivější.

Hluboce jsem prociťoval velké duševní utrpení Zoliho Mátise. Nejraději bych se byl rozbrečel zároveň s ním. Zmohl se totiž jenom na ta hlasitě vykřikovaná slova, pak znovu svěsil hlavu a rozplakal se.

VALI

Vědomí, že teď už nemáme žádnou jinou starost než poslouchat pokyny strýčka se zlatým čelem, nás všechny uklidnilo. A byli jsme hrdí na to, že jsme strážci takového tajemství, na němž závisí život lidí, jejich štěstí nebo zkáza. Myslím, že není na celém světě mučidlo, které by nás přinutilo to tajemství vyzradit. Příští týden jsme se scházeli tu u jednoho, tu u druhého z nás, ale Zoli Mátis nemohl být s námi, neboť teď musil o každé minutě referovat svému otci. Na těch našich schůzkách však nepadlo jediné slovo ani o jeskyni, ani o dalším osudu uprchlíků. Jirka Csuka prohlásil, že zbytečné žvanění a dohadování není důstojné mužů. Bertík totiž přišel prozatím s jediným důležitým vzkazem od svého strýčka. Podle něho nemáme v těchto dnech žádnou jinou povinnost než se učit, pilně se učit. Nespokojit se s denními úkoly, ale učit se dopředu, neboť mohou přijít dny, kdy nás bude zapotřebí. Budeme-li pak umět úkoly jako když bičem mrská, nikdo nás nebude podezírat. Což teprve bude-li nás pět mezi nejlepšími ve třídě!?… Toho týdne byl Jirka Csuka dvakrát vyvolán a odpovídal tak, že profesoři nechtěli věřit vlastním uším. A to vůbec nemluvím o jeho matematické kompozici. Benedek Sekk mu skoro celou hodinu stál za zády, poněvadž nechtěl uvěřit, že neopisuje. My ostatní jsme to už i předtím jakžtakž kouleli, ale co se stalo s Jirkou, to byl opravdový zázrak.

Ještě něco se přihodilo toho týdne, něco, co nás naplnilo velkou radostí. Jednou večer jsem se totiž stal svědkem rozhovoru svého švagra s Violou jako tenkrát, když nadporučík učinil to smutné doznání. Švagr se toho večera vrátil z kasina pozdě a zase si oba myslili, že spím. Jistě měl v sobě několik sklenek, že mu bylo tak do řeči.

»Ten profesor Kapusa je ale divný patron,« řekl, sotva si dal kabát na věšák, »představ si, vzal si osud toho Ferka, co chodil k Tomášovi, tak k srdci, že ho chce dát v Pešti zapsat jako privatistu.«

»Teď? Vždyť už jsou hnedle vánoce!«

»Říká, že zná víc než kdokoliv z jeho žáků ve třídě.«

»A kdo to bude platit? Kapusa má dost starostí s vlastní rodinou.«

»Právě to ti chci říci. Od nynějška hraje s námi taroky jen tak, že polovinu výhry věnuje každý na jeho učení.«

»A ostatní souhlasí?« zeptala se Viola s údivem.

»Proč ne?« zasmál se švagr. »Ani to není tak špatné. Zahrajeme si, a navíc uděláme dobrý skutek. Jako nóbl páni…«

Teď se i Viola rozesmála. Krátce, ale pronikavě, a jakoby trochu vítězně.

Zřejmě to tak viděl i švagr.

»Co je? Co se směješ?« zeptal se náhle. »Že je otec toho kluka komunista?… No ať si je! Copak ten chudák za to může?«

Odmlčeli se.

Věděl jsem, že ti páni, kteří v kasinu hrají karty, potřebovali takový dobrý skutek, aby utišili svědomí. Snad se jim dokonce hodilo, že šlo právě o syna komunisty; myslili si možná, že vezmou-li někoho oni do ochrany, z toho komunista nebude. Ale tím jsem si hlavu nelámal, pro mne bylo důležité to, že je Ferkův osud v dobrých rukou. Proto tedy říkal pan profesor Kapusa: »Však se už o něco pokusíme.«

Příští den jsme se sešli u nás, a když jsme byli s učením hotovi, rozešli jsme se. Jen Marci tu zůstal pod záminkou, že si ode mne obkreslí list akantu, s kterým jsme se nimrali celou poslední hodinu.

(Z řeckého akanthos, česky paznehtník. V řeckém stavitelství končí hlavice korintského sloupu stylizovanými listy akantu. - Pozn. překl.)

Jeden z jeho mladších bratrů projevil totiž už ve věku tří let nesporný sklon k umění a vybarvil mu list akantu rybízovou zavařeninou. Místo štětce použil holicí štětky strejdy Spitzra.

List jsme rychle obkreslili, vybarvili, ale tentokrát nikoli rybízovou zavařeninou, nýbrž indickou červení. Ostatním jsem nepověděl, co jsem večer slyšel o Ferkovi, ale teď jsem to vyprávěl Marcimu. Když jsme byli hotovi s malováním, vytasil se zase on se svým tajemstvím.

»Dnes večer bychom měli důležitou práci,« začal záhadně.

Neměl jsem chuť pouštět se zase do nějakého nebezpečného podniku, proto jsem se mrzutě zeptal:

»A co by to mělo být?«

»Schováme se v Sugárovic zahradě pod oknem a vyslechneme, co si povídají.«

»Kdo?«

»Rodiče Tondy Sugára a naši.«

»Dnes tam jdou?«

»Ano, je to něco jako námluvy.«

»Vali půjde taky?« zeptal jsem se se stísněným srdcem.

»Jakpak by nešla! Vždyť vezou na trh její kůži!«

A já k tomu musím ještě vyslechnout ten rozhovor! To bych byl radši nevímco…!

»A musí to vůbec být?«

»Musí,« potvrdil Marci zachmuřen. »Až ti řeknu proč, sám uznáš, že se večer, ať se děje co děje, musíme vkrást do Sugárovic zahrady.«

»A co se stalo?«

»Ještě se nestalo nic. Ale může se stát něco náramně nebezpečného. Zaslechl jsem, že Sugárovi žádají sklepní dům jako věno.«

»Sklepní dům?«

»Ano, sklepní dům!«

»Ale vždyť je to jen ruina.«

»Sami víme nejlíp, že to jsou dobré sklepy, a obchodníkovi s vínem na tom záleží. Dům si už postaví. Zkrátka a dobře, nebudeme-li na stráži, starý Sugár si sklepy prohlédne. Teď už chápeš?«

»Chápu,« přitakal jsem zdrcen.

»Tak v půl sedmé u můstku. Něco si vymysli, abys tam mohl být včas. To je teď ze všeho nej důl ežitěj ší.«

Musil jsem uznat, že má Marci pravdu.

Viole jsem prostě řekl, že rodiče Marciho nebudou večer doma a že bychom si u nich zatím chtěli promítat obrázky z laterny magiky. A nebyla to lež, poněvadž jsme se s Marcim dohodli, že si vyslechneme jen to podstatné, pak se vrátíme k nim - už jen proto, abychom měli alibi - a dětem uděláme představení s laternou magikou.

V půl sedmé jsme oba byli u můstku. Páry vystupující z potoka nás zahalily před všetečnými pohledy. Ten můstek byl blízko švestkového sadu, postavili jej Sugárovi a nikdo jiný ho ani nepoužíval, protože vedl jen do jejích zahrady. Průčelí domu bylo v Mlýnské ulici, ale dlouhá zahrada se svažovala až k potoku. Tak jsme si ujednali, že projdeme zahradními vrátky, a kdyby byla zavřena, přelezeme plot a k domu se dostaneme odzadu. Na konci zahrady bylo malé stavení, kterému Sugárovi říkali lázeňský dům. Na břehu potoka měli i jiní zámožní lidé takové lázeňské domy, poněvadž v létě vodu zadrželi, takže se v ní dalo dobře plavat.

Počítali j sme s tím, že se v případě nutnosti - kdyby se řekněme v zahradě něco hnulo - schováme za ten domek. Popřípadě tam vyčkáme, až bude sedm hodin, na kdy byli Spitzrovi ohlášeni.

Sotva jsme se však přiblížili k zahradním vrátkům, náhle jsme zaslechli zahvízdnutí. Zrovna jako by byl kos zahvízdal… Ale kos, a v téhle době? Několik dní předtím jsem se i já pod Bertíkovým oknem pokoušel napodobit kosa, ale ať tu teď zapískal kdokoliv, dokázal to mnohem líp. Že by si z nás chtěl dělat blázny?

Ne. Už v příštím okamžiku jsme věděli, že to bylo znamení, zrovna jako naše znamení tolikrát používané, poněvadž se v domě Sugárových otevřela dvířka a prosvitla jimi záře. Pak se blížily kroky.

Rychle jsme se vrátili zpátky k potoku a sklouzli jsme do řečiště, v němž nyní tekl jenom tenký proud vody. Ale v chladném počasí byla pára z něho tím hustší, takže jsme v ní byli pěkně schováni. Musili jsme dokonce povylézt, abychom přece jenom něco viděli. Kroky byly stále hlučnější a v blížící se postavě jsme poznali Tondu Sugára. Bez klobouku, s kabátem přehozeným přes ramena šel po zarostlé cestě…

Když stanul u zahradních vrátek - sotva jsme vlastnímu zraku mohli uvěřit - za lázeňským domkem vyskočilo nějaké děvče. Odzadu objalo Tondu a dlaněmi mu zakrylo oči. Tonda nehádal, kdo to je, ale náhle se otočil a uchopil děvče do náručí.

»Co to že j si přišla. ?«

»Vím, žes mě nečekal,« řeklo děvče, »a že se teď vidíme naposledy…«

»Ne naposledy,« slyšeli jsme rozpačitý hlas Tondy Sugára. »Pochop přece,« zapřísahal se mládenec, »i potom tě budu mít rád. Otec mě sice může přinutit, abych si vzal tu husičku, protože potřebuje sklepy na Francouzském vršku, ale k tomu, abych tě neměl rád, k tomu mě nemůže přinutit nikdo.«

»Mne by sis stejně nemohl vzít,« ozval se smutný ženský hlas. »Takovou holku ty si vzít nemůžeš.«

»Teď ne, ale kdovíco ještě přinese budoucnost!« řekl Tonda bez přesvědčení. »Jedno však vím určitě, že mně budeš i potom nejmilejší na světě.«

»Pojedu pryč, aby ti bylo rozloučení lehčí,« povzdychla si dívka, ale ani její hlas nezněl zvlášť přesvědčivě. Cítili jsme, že to říká jen proto, že se sluší něco takového říci.

»Do Pešti?« zasmál se Tonda Sugár. »V Pešti se můžeme scházet ještě pohodlněji.«

»Zabiju ho!« zasyčel Marci vedle mne.

Pevně jsem se mu zavěsil do paže, aby neprovedl nějakou hloupost.

A znovu jsme zaslechli dívčin hlas:

»No tak už jdi, hnedle tu bude tvá nevěsta… na námluvách!« dodala štiplavě se uchichtávajíc.

Pak nastalo ticho a teprve za chvíli jsme slyšeli šeptání, ale slovům jsme už nerozuměli. Potom se k můstku blížily drobné lehké krůčky. Jak dívka vstoupila na most, na okamžik se z páry jasně vynořila její postava. Spatřili jsme v mlze jenom její obrysy, ale oba jsme ji poznali.

Byla to Tekla, tanečnice v hostinci U zelené žáby, kterou jsme sice nikdy neviděli tančit, ale vídali jsme ji na ulici a slýchali jsme o ní všelijaké klepy. Na hlavě měla velkou hučku a vždycky si ji stahovala přes oči; nešlo mi do hlavy, jak potom může vidět. Ještě k tomu nosila fialový závoj! A sukni měla tak úzkou, že mohla dělat krůčky j ako ptáček.

»Ničema jeden!« zasykl Marci. Náhle mě popadl za ruku a prudce mnou trhl. »Pojď«

»Kam?«

»O to se nestarej, honem!«

Vyskočili jsme z řečiště, přeběhli jsme můstek. Mihli jsme se kolem Tekly. Do nosu nás udeřila ostrá vůně její voňavky.

»Pojď,« zadrmolil Spitzer, »nevšímej si té žáby.«

Musili jsme obejít švestkový sad a Římský park, abychom dosáhli cíle své cesty.

»Musíme je předběhnout na nároží Mlýnské ulice.«

»Koho?«

»Vali a mé rodiče.«

»Co chceš dělat?«

»Nechci, aby se Vali stala manželkou toho lumpa. A že se jí nestane, za to ti ručím. Já jsem prvorozený syn…!«

Poslední větu vyslovil s velkým sebevědomím. Na mne ta slova mocně zapůsobila, poněvadž jsem jejich závažnost znal z pohádek a z bible.

»Máš pravdu,« připustil jsem, »utíkejme! Ale co chceš udělat?«

»To nech na mně,« kasal se zase Marci.

Zrovna jsme doběhli na nároží Mlýnské ulice a už jsme slyšeli klapání kroků rodiny Spitzrovy. Za několik vteřin se objevili ve světle lucerny na nároží. Strejda Spitzer měl černý kabát, tvrdý klobouk, šálu z bílého hedvábí. Šel zavěšen do manželky a dcery. Také maminka Marciho měla klobouk se závojem, jaký jsem na ní vídal jen zřídka. Okamžitě jsem postřehl, že Vali nevisí přes záda dva její copy. Nemohl jsem se dost vynadivit, jak se ta spousta vlasů vejde pod ten sváteční klobouk.

»Já půjdu pryč,« zašeptal jsem Marcimu.

»Tak jen jdi, když se bojíš,« odpověděl mi, »stejně je to moje věc.«

Nešel jsem daleko, jenom k mlýnu. Sotva deset kroků ode mne se odehrával ten rodinný výstup.

»Počkejte!« zvolal Marci a předstoupil před ně. »Kam jdete?«

»Však to dobře víš, osle jeden,« odpověděl strejda Spitzer a odmítavě pokynul svému synovi holí se stříbrnou rukojetí, která se mu volně kolébala v ruce, jak byl zavěšen do obou žen.

»Vraťte se!«

Marci stál před nimi s rukama založenýma v bok.

»Zbláznil ses?!« rozkřikl se teď otec ztráceje trpělivost.

»Já jsem se nezbláznil,« odpověděl Marci, »ale z vás ze všech si dělá blázny mladý pan Sugár. A zvlášť z tebe!« obrátil se hlučně k Vali.

»Bože na nebesích! Co se stalo s tím dítětem!? Něco se s ním určitě stalo!« vzpamatovala se paní Spitzrová.

To Marcimu zřejmě ještě dodalo odvahu. Rozpřáhl před nimi obě paže, takže by byli musili sejít z chodníku do bláta dosahujícího až po kotníky, kdyby chtěli jít dál.

»Právem prvorozeného syna protestuji proti tomu manželství!«

Nevím, odkud sebral ta slova, docela určitě je někde vyčetl, ale já jsem se hned musil dát do smíchu. Ten nával smíchu však netrval dlouho, poněvadž se teď strejda Spitzer už vzpamatoval, vysvobodil obě ruce ze sevření dvou žen a vlepil Marcimu takový pohlavek, že hoch zavrávoral, až se octl skoro u mlýna. Teprve tam se vzpamatoval.

»Nedej se, Marci,« zašeptal jsem mu.

Marci teď hlasitě plakal, ale přesto si znovu před ně stoupl. Naštěstí tudy nikdo nešel.

»Nedovolím to! Pochopte přece, že je to lump! Teď jsem na vlastní uši slyšel, že slíbil věrnost jiné dívce.«

Vali zavzlykla.

Nejraději bych se byl k ní rozběhl a sevřel do náručí tu ubohou, potupenou dívku. Ale neudělal jsem to. Raději jsem opatrně ucouvl.

»Co to mluvíš?« zaslechl jsem teď opět slova strejdy Spitzra. »Rozmysli si, co mluvíš, hlupáku!«

»Vím, co mluvím…«

»Komu slíbil věrnost… ?«

»Tekle, té krasotince od Zelené žáby, když už to chcete vědět,« vzlykal Marci.

V té chvíli už maminka držela Vali na prsou.

»I svědka mohu přivést!«

Marci se opravdu nezalekl ničeho. Ještě to tak, abych musil dosvědčit, jak byla Vali podvedena! Ustoupil jsem o několik kroků a skryl jsem se do trouchnivějícího mlýnského kola. Dobře jsem znal tu skrýši. Tady jsme se houpávali s Ferkem, když jsem mu vysvětloval, že se musí učit s námi. Tady už nebylo slovům rozumět. Ale mohl jsem se přesvědčit o tom, že rodina Marciho nešla dál cestou vedoucí k Sugárovým.

Marci zvítězil - uklidňoval jsem se. Ale mé uklidnění netrvalo dlouho. Hned v následující minutě jsem pocítil Valino strašné zahanbení, její bolest, a nejraději bych se byl rozplakal.

BOUDA NA KOLEČKÁCH

Nebyl jsem v jeskyni, když se odtamtud uprchlíci vydali na dalekou cestu. Strejda Dénes to zařídil tak, aby je dvě děti dovedly k východu pod obětním kamenem. Z několika důvodů padla volba na Bertíka a k ruce jsme mu dali Ferka, aby se mohl s tatínkem rozloučit.

Ani bych neuměl podrobně vylíčit, jak se v sobotu časně zrána dostali do budovy muzea, jak se Ferkó rozloučil s tatínkem. Po té události jsme už nepromluvili ani o jeskyni, ani o uprchlících. Strejda Dénes dal rozkaz a my jsme se ho přísně drželi. Slíbil, bude-li jeskyně objevena, že jednotlivé části zůstanou pojmenovány tak, jak jsme je my pokřtili. Ale s tím je nutno počkat. Jeskyni můžeme potřebovat. A možná že i ty tři pušky, které jsme tam uschovali.

Já vím určitě, že ty tři uprchlíky odvezl z Římského parku a z města zavřený stěhovací vůz. V té staré káře právě odváželi z muzea nějaké sochy. A taky na to si vzpomínám, že toho dne napadl první sníh. V hustých vločkách padal od božího rána, a když jsme vyšli ze školy, do polou lýtek jsme šlapali v kyprém, svěžím sněhu. Ostatní se hned u školních vrat začali koulovat, ale my jsme šli rovnou k Římskému parku, abychom ještě spatřili kodrcající káru, anebo jestliže už odjela, aspoň její stopy ve sněhu. Neuplynulo ani deset minut a už jsme šlapali sníh v dolním městě. Ani jsme nemusili dojít až ke vchodu do parku. Když jsme dorazili k tržišti, spatřili jsme tam kodrcat stěhovací vůz. Nechtěli jsme ho doprovázet přes celé město, před četnickou strážnicí, před kasárnami…

»Pojďte za mnou,« zvolal Jirka Csuka a zabočil doleva do Diamantové ulice. Tudy jsme byli za chviličku u Kostnatého potoka. V korytě potoka se první sníh neudržel. Na kamenité půdě se nám snadněji klusalo. Tu a tam zašplíchlo bláto ve šlépějích našich kroků, ale co nám mohlo vadit, když naše boty byly samé bláto; čerstvý sníh všechno očistí, dřív než se dostaneme domů.

Za městem Kostnatý potok křížil cestu vedoucí do Komárna. Tady jsme zalezli pod most a čekali jsme.

Čekali jsme tak dlouho, že jsme se už začali obávat, zdali je něco nepotkalo… Také Zoli Mátis, který chtěl svou slabost odčinit tím, že převzal stráž, neochvějně stál v padajícím sněhu. Nakonec přiběhl dolů k nám, či spíše se k nám ve svém rozčilení vřítil.

»Už jedou!«

Tak jsme se v korytě potoka vzdálili asi na dvacet kroků od můstku. Usadili jsme se na vyčnívající kameny, jako bychom tu i nyní chytali štiky, a tady jsme číhali.

Nejprve se objevili hubení koníci se zkřiveným hřbetem. Na kluzké cestě neobratnými kroky kráčeli s nohama poněkud roztaženýma a kočí s dlouhým knírem, v kožichu, ani je moc nepobízel. Jako by měl starost jen o to, aby mu padající sníh neuhasil dýmku bez víčka. Za jeho zády se valil stěhovací vůz, ta stará bouda na kolečkách. Něco v ní hrozně rachotilo. Snad nějaká ta socha narážela na bok vozu nebo žilkovaný kousek nějakého římského sloupu se na dně vozu koulel sem a tam.

Dunivě drkotal vůz přes dřevěný můstek. Potom. kočí jistě zatáhl za opratě, protože odtud šli koně už trochu rychleji. Za chvíli jsme ho z koryta potoka již neviděli.

Tu nás Jirka Csuka odvedl nahoru na silnici.

»Pojďte, už nehrozí nebezpečí.«

V témž okamžiku, když jsme vylezli na násep, i na druhé straně silnice se ukázala čepice s ušima a pod ní milý, smutný obličej Ferka Body.

»Vy jste tady?«

»Ty jsi tady?«

I my jsme mohli odpovědět jen otázkou.

»Přišel jsem, abych ještě naposledy zahlédl ten vůz.«

Zastavil se uprostřed silnice a díval se, díval tam, kde se vůz ztrácel v nekonečném zasněženém lánu. Drkotání už nebylo slyšet. Pod tou spoustou sněhu krajina jako by oněměla. A Ferkó stále jen vyhlížel ten ustavičně se zmenšující tmavý bod skrz záclonu padajícího sněhu, dokud se neztratil v té nesmírné bílé záplavě.