Miloš Švácha

Puma ze Sierry

PROLOG

Mexiko je stará a dobrá země. Ještě než začaly jeho psané dějiny, oplývalo žírnou půdou, bohatými lesy plnými zvěře, vodami, které se hemžily rybami a patřily všem – a přece nikomu. Na prériích sis mohl nalovit divoké zvěře, v řekách nachytat ryby. Žily tu kočovným životem indiánské kmeny, ba prérie často ožila voláním Apačů, přicházejících ze severních lovišť. I zde, na tomto pahorku, stál možná někdy indiánský náčelník a vyhlížel zvěř či nepřítele.

Jednoho dne sem přišli lidé, kteří se připlavili od východu po nesmírné vodní pláni. Nazvali zemi Novým Španělskem a rozdělili na díly, panství, která patřila klášterům a světským pánům. A tak dobyvační španělští markýzové dostali lénem jednotlivé kraje i s lesy, zvěří, vodami a lidmi. Honili zvířata i Indiány, prodávali je, kupovali, někdy prohrávali v kartách.

Indiáni jim v potu tváře dolovali ve starých dolech zlato a na břehu Ria Grande del Norte jim rostla rýže a pásl se jejich dobytek. Krajina postupně dostávala novou tvář, přibývalo polí a luk.

Přešlo panství Španělů, nastala éra Mexičanů, jejich světlých kněží a měšťanů, velkostatkářů a obchodníků. Přišla doba cizích naftových společností. Život v krajích ovládly banky, povolující hacendadům úvěr na bavlnu z příští sklizně.

Velkostatkáři, hacendados, pěstovali stále více bavlny a dobytka. Potřebovali k tomu ovšem hodně půdy a dělníků, peónů. Hráli ji proto indiánským majitelům, drobným hospodářům, zabírali ji i indiánským vesnicím, které ji až dosud obdělávaly společně. Z Indiánů se stávali peóni, chudí bezzemci, poddaní haciend.

A tak tady na Laguně žili peóni, potomci dávných obyvatelů kraje a jeho bílých dobyvatelů. Řekneme-li, že žili nuzně, nic jsme vlastně neřekli. Proto tu docházelo často ke vzpourám a revolucím, které vedlo jen zoufalství. Také tady na Laguně začala roku 1910 mexická revoluce, která alespoň na čas smetla majitele haciend a vrátila peónům to, po čem tak horoucně toužili – půdu.

1

HACIENDA SANTA CATALINA

Veliké slunce zapadalo za hřebeny temně rudých hor Sierry Madre. V měkkém podvečerním světle se prohloubily dálky rovin a pouští a na vyvýšenině poblíž zasvítily pod nízkými paprsky bílé zdi velkého domu, jednopatrového paláce s portálem.

Rozlehlý zámek s mnoha hospodářskými budovami se rozkládal na příkrém ostrohu nevysokého protáhlého hřebene, za ním se táhly na míle daleko ohrady pro dobytek. Ve vyschlém kamenitém korytu pod svahem vyvěrala průzračná říčka, tvořila nehluboký rybníček a o kousek dále se opět ztrácela v písku pouště.

Palác stál nehnutě, obklopen čtvercem mocných bílých zdí se střílnami a vížkami na rozích. V kotlině opodál se krčilo několik desítek nízkých peónských domků uplácaných z hlíny, koleni se proháněly houfy ušmudlaných dětí.

Zeny nosily vodu v hliněných džbánech na hlavách a pokřikovaly na sebe hlubokými hlasy, jiné se hrbily u kamenných díží a mlely kukuřičnou mouku. Muži posedávali u ohňů živených kukuřičnou slámou, klidně pokuřovali zahaleni v pokrývky a pozorovali práci žen.

Pusté rozeklané výběžky Sierry Madre pomalu sametově zmodraly a bledé nebe zkrvavělo.

Z pouště se náhle přihnali k bráně dva uřícení jezdci. Hloučky peónů se rozšuměly. Rurales, četníci!

dálce bylo vidět sloupy šedého prachu. Blížila se velká tlupa neznámých mužů.

Život indiánské vesnice chystající se poklidně k spánku ani na okamžik nezměnil svou tvářnost, a přece všichni bedlivě pozorovali blížící se hlouček. Už viděli jednotlivé koně a mohli spočítat jezdce.

V jejich čele jel vysoký četnický strážmistr a za ním zemdleně běžel vyčerpaný, prachem a krví zčernalý muž spoutaný na

rukou. Byl velmi unaven, takřka v bezvědomí a jen zoufalé vypětí posledních sil jej udržovalo na nejistých nohou.

Peóni pokuřovali u svých malých ohňů a tvářili se netečně. Věděli dobře, že muž, kterého četníci přivedli v poutech, je peón Augustin Arango, jeden z nich, nájemce kousku půdy, která kdysi dávno patřila jeho předkům a nyní náležela donu Pablu Martinezovi, vládci zámku na kopci.

Jezdci se přehnali tichou vesnicí jako apokalyptické zjevení a dusot kopyt jejich koní rychle zanikl v bráně.

Stařík Avila seděl blízko zápraží svého nízkého domku s několika přáteli, zádumčivě hleděl do ohně a neslyšně pohyboval scvrklými rty, něco si šeptal.

„Ubohý Arango,“ vzdychl kdosi z hloučku u ohně.

„Proč ubohý?“ zeptal se bručivě Avila. Chtěl ještě něco dodat, ale tu si všiml chromého Antonia, který se tu pojednou objevil, a odmlčel se v polovině slova.“Zkusil to už potřetí,“ řekl José Morelos, peón, který se zúčastnil posledního povstání v Chihuahue.

Jeho pohled zalétl k vysokým horám, jež se táhly po obzoru. Jejich ostré štíty čněly vysoko, tam někde žili bandidos, bratři orlů, napadající čas od času bohaté sýpky a vozy haciend.

„Hory jsou svobodné,“ dodal zvolna José.

Neznatelně přikývli, ale nikdo z nich nepromluvil. Mysleli na peóna Aranga, na jeho nezkrotnou touhu po volnosti, která ho už potřetí dohnala k útěku z puebla. Všichni pracovali jako on na panských polích, na půdě, která jim kdysi patřila, mlčeli a tajně uvažovali o pomstě, k níž se zatím nikdy neodhodlali.

Zbývala ještě slabá jiskřička naděje. Don Pablo Martinez jim nedávno uchvátil i poslední zbytky půdy, ale neměl k tomuto činu, jak věděli, zákonitý podklad.

Před několika lety kořistnicky využil porážky poslední revoluce, bezohledně zabral zadluženým hospodářům a indiánským vesnicím pastviny a pole a připojil je ke svým nepřehledným latifundiím. Diktátor Porfirio Díaz mu však držení nových pozemků ještě písemně nepotvrdil, stále váhal. Tak alespoň zněly kusé zprávy z města. Do puebla se občas dostaly prostřednictvím arrieros, vodičů mezků v karavanách, procházejících kolem Gogojita.

Vtom se nad pueblem ozval klinkající hlas zvonku zavěšeného na jedné z věží haciendy na kopci.

Peóni zvedli hlavy, neklidně hleděli k zámku.

Zvon je zval na haciendu, proti jeho chvílemi slábnoucímu a zase naléhavě se zesilujícímu klinkání, které k nim donášel slabý východní větřík, nebylo odmluvy.

Trousili se v malých skupinkách, když však docházeli k bráně zámku, skoro už běželi. Don Pánfilo, správce haciendy, stál před portálem ve vysokých jezdeckých botách a s bičíkem v ruce. Úsečně udílel rozkazy, viděli, jak je zachmuřen.

Utvořili mlčenlivý tmavý půlkruh, s uctivě smeknutými sombrery v rukou zaraženě čekali. Jako stádo tupých beranů, myslel si podmračený don Pánfilo.

Mlčeli, nedívali se na sebe. Dobře věděli, co bude za chvíli následovat. Tělesné tresty udílel obvykle sám don Pánfilo, vrchní administrátor haciendy, neomezeně vládnoucí jménem markýze Pabla Martineze všem pueblům daleko široko. Říkalo se, že markýz Pablo není zlý, alespoň nikdo z nich jej neviděl udeřit člověka. Několikrát k němu dokonce poslali své zástupce na jeho sídelní haciendu El Centro, ležící třicet mil k jihu, ale těm se nikdy nepodařilo proniknout až k pánovi. Vždycky se vrátili zamlklí, s krvavými pruhy na zádech.

Ze sklepa paláce přivlékli rozedraného vězně, několik světel a pochodní spoře ozařovalo nádvoří.

Don Pánfilo, sporý, podsaditý čtyřicátník, pevně rozkročil své krátké nohy a několikrát lehce přejel nahá záda Augustina Aranga, jako by je hladil bičíkem. Už zadoufali, že se nad ubožákem smiloval a půjde jen o symbolický trest, jaké administrátor někdy udílel, byl-li v dobré náladě. Ale don Pánfilo pojednou stiskl rty, ozvalo se ostré šlehnutí a na kůži peóna vyskočil rudý pruh.

Znovu a znovu dopadaly mlaskavé rány na nehybné tělo visící v poutech nízko nad zemí, vyvalila se krev. Nehybný čtverhran peónů tiše a zasmušile zíral na smutné divadlo.

Konečně se don Pánfilo unavil, jeho ruka neměla už potřebný švih. Všiml si toho, nespokojeně zaklel, protože se mu zdálo, že před peóny ukázal nemístnou slabost.

Odhodil karabáč a odešel do haciendy.

Zmožen bičováním, poručil si bohatou večeři: quesadillas, tortillu plněnou masem, šunkou, sýrem a dýňovým květem, přismahlou na rozpáleném tuku. Pak enchiladas, ruládu z tortilly, nadívanou krocaním masem a zeleninou, dušenou na rajských jablcích prokládaných cibulí.

Popíjel zvolna pulque a spokojeně rozprávěl se svou ženou, doňou Rosou, o událostech dne, ani se nezmíniv o nedávné exekuci. Jak tu seděl s červenou, lesknoucí se tváří, v rozhalené košili, chřupaje tortillu, připomínal spíše domáckého sedláka než obávaného pána velké haciendy.

Peóni se zatím pomalu rozcházeli. Mířili tiše do svého puebla, které jejich předkové nazvali Gogojito a jež bylo mnohem starší než zámek na kopci.

Jejich pradědové je kdysi dávno, možná před tisíci lety, postavili ze země spečené sluncem, potravou jim byla od věků kukuřice a nápojem voda z ponorné říčky. Oblékali se do obleků z vlny, kterou vlastnoručně předli, a jejich sandály byly z kůže vlastních volů. A věděli také, že všechna okolní půda patřila kdysi indiánskému pueblu a že ji obdělávali společně. Krvavé slunce už dávno zapadlo. Bylo ticho, pueblo spalo, jen kojoti vyli daleko v poušti.

Druhého dne byl zbitý peón Arango poslán, aby čerpal vodu z hluboké tůně do nádrží na pastvinách.

Tu neděli po zbičování Augustina Aranga, oráče na statcích dona Pabla, skoro nikdo z puebla nepracoval. Panovalo velké vedro, slunce přímo žhnulo, jen tu a tam bylo vidět někoho na kouscích kamenité půdy, o kterou hacienda nestála.

Odpoledne se měl konat veřejný kohoutí zápas na udusaném prostranství za krčmou „U rozkoše života“, která patřila rovněž donu Pablu Martinezovi.

V jednu hodinu se písčitý plácek počal plnit zevlujícími peóny. Mlčky čekali, pokuřovali kukuřičné cigarety, žízniví odcházeli na skok do výčepu, z něhož páchla pulque a čpěl tabákový dým.

Slunce oslnivě pálilo a sebemenší závan větru zvedal mračna jemného šedého prachu. Občas se ozvalo zahýkání osla a chrochtání volně pobíhajících vepřů.

José Morelos seděl netečně na chodníku u vyschlé strouhy a myslel na přítele Augustina Aranga.

Už dávno byl nemocný, často plival krev. Bičování mu zřejmě dodalo a čerpání vody ve sluneční výhni zlomilo jeho síly nadobro.

Hodinu po východu slunce vydechl uprostřed své početné rodiny naposledy. Kvílivý nářek jeho nešťastné ženy a dětí dosud zněl Josému drásavě v uších. U smrtelné postele slíbil Arangovi, že se otcovsky postará o jeho děti, prvorozeného Dorotea, dcery Marianu a Martinu a nej mladší hošíky, Hipolita a Antonia.

Ruch v místech, kde se měl konat kohoutí zápas, pojednou ustal. Dva kohoutci nastoupili do arény.

José se těžce zvedl a mlčky přistoupil blíže. I když byl smutný, přece jen v něm zvítězila stará hráčská vášeň. Nikdy nevynechal jediný kohoutí zápas v Gogojitu.

Kohoutci proti sobě vyletěli jako dva rozkurážení bojovníci, ale navzájem se ve vzduchu minuli a opět přistáli na zemi.

Jeden z nich se přitom převrátil a protivník mu duchapřítomně vletěl na záda. Chvíli byli do sebe pevně zakousnuti, zmítali se, a už se objevila první krev.

Ozvaly se pochvalné a povzbudivé výkřiky, muži se zřejmě mezi sebou vsadili. Kohoutci byli už v plné ráži, strkali se, chytali, škrábali a bušili se zobáky do hlavy a slabin.

Přistřižená křídla jim nebránila v tom, aby proti sobě nevzlétli, prudce se nesrazili ve vzduchu a na okamžik nesplynuli v jedno dvouhlavé tělo se dvěma zuřivými zobáky a sekajícími pařáty.

Vzduchem poletovalo peří a na zemi se tvořily kapičky krve a jemného prachu. Některý z kohoutů byl patrně raněn, ale statečně bojoval dál.

Starý Avila chodil rozčileně od jednoho muže k druhému, něco jim tajně šeptal. Ale neposlouchali ho, byli rozpáleni bojem, jeho slova došla jen k jejich uším. Kohouti proti sobě opět vyrazili, prudce útočili zobáky a ostruhami, šermovali, bodali, sekali, obraceli se, vyletovali; blížil se vrcholný okamžik zápasu.

Konečně se staříkovi dostalo sluchu, shlukli se kolem něho a rázem byli vyléčeni ze svého diváckého nadšení. Vrtěli hlavami a mračili se.

Co mezi sebou mají? myslel si José Morelos, ale nepřistoupil ke kamarádům. Asi jim Avila vypráví o posledních chvílích ubohého Augustina, napadlo ho. Ale ne, to už přece všichni dávno vědí.

Kohoutci se zatím rozběsnili. Byli bojem a prolitou krví rozdrážděni až k nepříčetnosti, doráželi na sebe bez ustání, zřejmě oba chtěli zápas co nejrychleji rozhodnout.

José Morelos se přišoural blíže.

„Co je, amigo?“

„Zle, zle je,“ tiše bědoval stařík Avila, „Díaz dal všechnu naši půdu donu Pablovi.“

„To není možné!“ vyhrkl José nevěřícně.

„Všechno je pryč, pozemky, naše domy, všechno!“

„Carramba, z čeho budeme živi?“ zabručel José Morelos.

„Och, na to se nikdo neptá,“ řekl Avila.

José sevřel čelisti, až mu vystoupily silné lícní kosti. „Pes, pes Díaz!“ drtil nenávistně mezi zuby.

Myslel na vládce země, presidenta a diktátora Porfiria Díaze. Před lety se zmocnil vlády a od té doby odměnil své věrné milióny akrů dobré půdy, rozdával velká panství a léna, haciendy a koncese, jen aby upevnil svou osobní moc. I José proti němu kdysi bojoval v nezdařeném povstání. Ted se Díaz mstil, bral peónům poslední možnost k obživě.

„Vždyť říkali, že se Díaz bojí, pořád se nemohl odhodlat.“

„Už asi nemá strach,“ zašeptal stařík Avila.

„Tady máte vaši revoluci,“ pronesl ironicky donašeč Antonio, ale nikdo ho neposlouchal.

„Kdo přinesl zprávu?“ zeptal se José Morelos. Tajně ještě doufal, že jde o planou pověst, kterou don Pánfilo lstivě rozšířil, aby je postrašil a oklamal jako už několikrát.

„Spěšný posel,“ odpověděl stařík Avila zasmušile, „včera přijel. Dovezl vlastnoruční list od dona Pabla. Tomu prý psal sám president Díaz.“

Peóni smutně mlčeli.

„Viděl ho někdo?“ nevěřil ještě José. „Myslím posla.“

„Několik lidí… List četl i písař dona Pánfila, měl ho ve vlastních rukou.“José Morelos písaře, mladého Raúla, dobře znal. Byl to chlapec z Gogojita. Naučil se ve městě číst a psát, tajně stál na jejich straně a často jim prozrazoval věci, které měly před nimi zůstat utajeny.

„Díaz je velký pán,“ vzdychl starý Avila, „těm je dovoleno všechno. Don Pablo Martinez s ním bojoval proti nám, dostane tedy odměnu za své služby, takový je v Mexiku odedávna zvyk…“

Kohouti ještě urputně zápasili, ale většina mužů jim už nevěnovala nejmenší pozornost.

„Nic nám už nepatří,“ zašeptal José Morelos sklesle, „ještě můj děd vyprávěl, jak celá krajina náležela našim předkům. Není tomu ani tak dávno, snad sto let…“

„Tys toho asi někdy měl,“ sykl Antonio, „jsi od přírody žebrák a žebrákem zůstaneš.“

José chvíli mlčel, uvažoval, zda podlézavý Antonio stojí za odpověď.

„Jsem chudý,“ pravil tiše, „ale ne jen svou vlastní vinou, rozumíš!“

„Kdo má podle tebe vinu? Nikdo nemá vinu,“ odporoval Antonio, „země není úrodná, poušť nám ji užírá.“

„Všichni dřeme od rána do noci…“

José Morelos si uvědomil marnost dalších slov, zmlkl.

„Bůh to chce,“ vzdychl Antonio.

Peóni mlčeli, nikdo na něho nepohlédl.

Jeden z kohoutků náhle klesl jako podťat, dodělával v prachu.

Vítěz stál u něho, postříkán krví a trochu pootočen, jako by svému soku už nevěnoval pozornost. Jakmile však sebou poražený škubl a pokusil se namáhavě vstát, zasadil mu ještě několik přesných ran.

Majitel poraženého šlápl svému matadorovi na krk, aby rychleji vykrvácel a už se netrápil.

Šťastný vlastník vítěze zatím odnášel své zvíře, pozorně a něžně mu prohlížel hlavu i tělo, zda snad nemá někde záludnou ránu, kterou by bylo třeba rychle ošetřit.

Peóni se zamlkle rozešli, ani nečekali na další zápasy.

José Morelos šel v myšlenkách domů, kousek měl společnou cestu se starým Avilou.

„Augustin Arango má už všechno za sebou,“ vzdychl stařík,“kdo by to byl řekl? Měl ještě dost času na umírání. Znal jsem ho od malička, byl mnohem mladší než já. Nás staré by si měla smrt vybírat.“

José mlčel, tiše přemýšlel, jak splní slavnostní slib, který dal umírajícímu příteli.

„Co Manuela? Jak se jí daří?“ vzpomněl si náhle Avila.

„Ještě nic,“ řekl José, „nic.“

„Bude to jistě chlapec. Chceš přece chlapce?“

„Celkem je to jedno,“ zabručel José Morelos, „dítě jako dítě.“

„Vlastně taky pravda,“ souhlasil stařík, „děvče pro radost, hoch pro oporu rodičů ve stáří. Och, kdybych byl mladý…“

Mlčky šli dále a stejně mlčky se také rozloučili.

José Morelos se loudal domů a myslel na svou ženu. Dá mu páté dítě, Augustin Arango jich měl také pět. Deset dětí! Jistě to bude hoch, co jiného. Ale co ho čeká, do jakého světa se narodí?

Bude mít stejný osud jako jeho otec? Je správné mít děti, aby byly otroky druhých a trpěly už od malička hladem?

Přišel domů, ale na prahu jej zarazila sousedka.

José si tedy rozdělal oheň z kukuřičné slámy blízko chaty, popíjel pulque, neklidně kouřil. Chtěl zapomenout na zprávu, kterou slyšel na kohoutím zápase, na všechny starosti, ale nešlo to.

Nechtěl myslet na mrtvého Augustina Aranga, ale stále se mu zjevoval před očima, jednou jako chlapec při rozpustilých hrách, pak na svatební hostině, nakonec jako bojovník v revoluční armádě, kdy stáli nedaleko Chihuahuy.

Potom se mu všechno pomíchalo, nastal vlahý večer, přišla noc. Až k ránu usnul hlubokým spánkem, zmožen nápojem a chladem.

Na rozbřesku dne se mu narodil syn, jak si přál. Dal mu jméno Augustin. Po svém příteli.

2

ARRIEREM V TORREÓNU

José Morelos jel na své staré mule domů pln radosti. Sledoval tok čisté říčky, která chvílemi mizela mezi kameny a nakonec vtekla do podzemí a už se neukázala.

V dálce se objevilo známé návrší a shluk hliněných domů s plochými střechami – pueblo Gogojito.

Dnes nesl znamenitou novinu. Potkal ve městě dobrého známého, slovo dalo slovo, přítel ho doporučil patronovi, který hledal nového arriera, vodiče mezků v karavanách. José se zřejmě seňorovi na první pohled zalíbil, hned ho přijal na zkoušku.

Na vyprahlé půdě se popásaly hladové kozy, mezi skalami zahlédl houf výrostků. José pronikavě hvízdl, jeden z hochů se zastavil, chvíli pátravě hleděl a rozběhl se k němu.

„Strýčku José, strýčku José!“ volal už z dálky nadšeně, „kde jsi byl? Daleko? Jedeš domů?“

José s úsměvem přikývl a zahleděl se pozorně na zadýchaného chlapce, na jeho bujné červené vlasy, bystré odvážné oči a sporé tělo, v němž se tajila hbitost a síla.

„Byl jsi v Torreónu?“ dychtivě se vyptával hoch. „Jaké je to v městě? Dobré? Prý jsou tam domy až do oblak.“

„Moc se ptáš, Doroteo,“ řekl José.

„Tedy byl. Vezmeš mne někdy s sebou? Ano?“ škemral Doroteo, „už jsem dost velký. Kolikrát jsi mi sliboval, až budu velký… Chtěl bych vědět, jak to tam vypadá.“

José Morelos si vzpomněl na chlapcova otce, Augustina Aranga. Byl by jistě pyšný na svého prvorozeného, od mládí jej vychovával v samostatného a odvážného hocha.

Když bylo Doroteovi deset let, otec mu zemřel a Doroteo se stal hlavou rodiny. Dnes, ve čtrnácti, ovládal koně jako rozený charro, krotitel a pastevec koní. Nedal na sebe od nikoho ani sáhnout, byl nespoutaný a divoký, pravý Arango.

„Však se brzy dočkáš, Doroteo,“ odbyl ho dobromyslně.

„Já vím, brzy… Tohle mi říkáš pořád, strýčku. Proč si děláš ze mne jen legraci?“

José Morelos přátelsky na chlapce zamrkal.“Nedělám si legraci, Doroteo, jak bych mohl?“ řekl vážně. „Chtěl bys být pomocníkem arriera?“

Doroteo vzrušením vydechl, oči se mu rozsvítily. Jak by ne! Byl to jeho dávný sen.

Povolání arrieros se mu líbilo, dopravovali v karavanách zboží na velké vzdálenosti přes širé pouště a prérie, viděli města a daleké kraje, přinášeli lidem v pueblu novinky a vůbec byli velmi důležití. Vždycky se mu zdálo, že na nich ulpěl dech neznámých dálek.

„Pomocníkem? Ale,“ hlas se Doroteovi zadrhl, „u koho bych dělal pomocníka, strýčku? Nikoho neznám.“

„U mne přece.“

Doroteo si radostí poskočil.

Kamarádi, kteří zatím přiběhli a se zájmem sledovali rozmluvu, hleděli po něm závistivě.

„Zítra musím zase odjet do Torreónu,“ řekl José Morelos, „mám moc naspěch. Železo se musí kout, dokud je žhavé. Promluvím s tvou matkou. Když bude souhlasit, zkusím to s tebou na pár měsíců. Ale nevím, co mi řekne.“

„Ne, nemusíš, strýčku,“ řekl Doroteo rychle, „odpočiň si, promluvím s maminkou sám, umím to s ní líp.“

„Dobrá,“ svoloval dobromyslně José, „ale musíš si trochu přivstat. Odjíždím už ve tři hodiny ráno… ještě za šera.“

Když přišel Doroteo Arango domů, pojedl tortillu a několik placek si tajně svázal do uzlíčku.

Matka byla někde na poli stejně jako obě sestry, Mariana a Martina. Jen oba mladší bratři, Hipolit a Antonio, si hráli na prašném dvorku ve stínu mesquitového stromu, na kterém se sušila kukuřice.

Doroteo si vzal několik provazů a odběhl.

Vzpomněl si, že matka nemá doma už ani kousek dříví, opatřovat topivo byl vždycky jeho úkol. Chodíval na ně tajně, protože všechny stromy v okolí i ve skalách patřily haciendě. Byly pečlivě spočítány a správce don Pánfilo neváhal nařídit přísné domovní prohlídky v celém pueblu, když se ztratil třeba jediný vzrostlejší kmen. Konečně spatřil Torreón! Bože, co tam bylo velkých a krásných staveb. Viděl nejen domy z pálené hlíny a s plochými střechami, ale i z kamene a z cihel, s věžičkami a vznešeným sloupovím, o několika vysokých patrech, se stinnými patii.

Doroteo se vrátil domů až po týdnu a pln nadšení, které mu zářilo z očí. Až dosud neměl ani tušení, že jsou na světě tak krásná místa. Myslíval si, že všude je šedivo a pusto jako v rodném pueblu.

Vyděšená matka mu začala trpce vyčítat jeho splašený kousek, vždyť jí nic neřekl a město bylo tak daleko, něco se mu mohlo v poušti přihodit a stal by se potravou supům. Ale když místo odpovědi hrdě vytáhl vydělané stříbrné peso, které mu dal strýc José, vyhrkly jí slzy.

Doroteo rozpačitě přešlapoval, nevrle bručel, neviděl nikdy rád, když matka plakala. Zastíral dojetí přehnanou drsností, kterou už odkoukal od dospělých mužů.

„Kde je strýc José?“ zeptala se matka, „měl by mít rozum! Půjdu za ním a pořádně mu vycinkám,“ zlobila se.

„Strýc zůstal v Torreónu, maminko,“ odpověděl Doroteo, „jede s velkou karavanou dál do hor a potom k Riu Grande, to je široká řeka na severu. Za nic nemůže, to já sám…“

A vyprávěl, jak se všechno přihodilo, jak se hrozně bál, že ho matka nepustí, a on tak chtěl do světa, proto odešel tajně ještě před rozbřeskem, aby se vyhnul jejím nářkům.

„Nejsem už dítě, maminko,“ dodal.

„Že nejsi dítě? To vím, Doroteo,“ vzdychla matka už mírněji a pohlédla na něho závojem vysychajících slz. „Ještě že ses přiznal. Muž nesmí nikdy lhát, pamatuj si.“

Celý otec, pomyslela si teskně, jako by mu z oka vypadl, i tu odvážnou neprozřetelnost má asi po něm.

Ještě chvíli hartusila, ale potom zmlkla. Poprvé si s překvapením všimla, jak Doroteo zmužněl.

„Budu s ním smět jezdit?“ zaškemral, protože vycítil, jak matka změkla. „Strýc José říkal, že ze mne bude dobrý arriero a ten tomu rozumí. Ale to musím začít už od mlada, protože se mám moc učit.“

„Strýc je starý blázen! Toho tak poslouchej… Nedávno ses ještě chlubil, že chceš být krotitelem koní,“ namítla už se smíchem, „nevíš, co bys vlastně chtěl. Tak je to!“

„Mohu se stát obojím najednou,“ nedal se, „všechno se ml může v životě dobře hodit.“

„A hleďme! Panem markýzem bys snad nechtěl být?“ odbyla ho, „panáček je nějak moc chytrý, když se načichal cizího vzduchu. Otec byl chudý peón, měl by ses, synku, taky držet půdy, jediné naší živitelky.“

„Nějakou bychom nejdřív museli mít. Ale peón má pořád jen hlad a bídu, tak je to!“

Zamrazilo ji, zděsila se jeho dospělého tónu.

„Jak to mluvíš, Doroteo! Co tě jen napadlo? Buřičstvím se nic nespraví, pamatuj si, vzpomeň na otce!“

Jistě něco zaslechl od strýce Josého, pomyslela si, plete mu hlavu. José Morelos je známý rebelant, nic ho nepoučilo. Ale až don Pánfilo přijde na jeho spády, pořádně ho skřípne jako chudáka Augustina, pak bude mluvit jinak, i když mu nepřeje nic zlého a musí mu být vděčná až do hrobu za jeho pomoc.

„Tak nesmíš mluvit!“ naléhala, „ani mluvit, ani myslet, Doroteo! Nebo na nás všechny přivoláš velké neštěstí, od kterého nás neochrání ani Panenka Maria Guadalupská!“

Doroteo pohodil hlavou,

„Až dorostu, dám se stejně k bandidos,“ vyhrkl vzpurně, protože ho matčina beznadějná pokora pobuřovala. „Půjdu do hor k donu Ignaciovi. Ano, znám cestu i jejich tajná hesla.“

„Pane Bože, chraň nás od všeho zlého!“ pokřižovala se v úleku a chvíli nevěděla, jestli se má smát jeho dospělým řečem nebo plakat, „vždyť tě chytí rurales dřív, než překročíš poušť! A don Ignacio na tebe určitě čeká, to ano, docela určitě!“

Don Ignacio Parra, alespoň se tak vyprávělo po celém kraji, byl slavný bandido, který sídlil se svou tlupou ve vzdálených horách Sierry Madre. Uchýlil se tam do vysokých neproniknutelných skal hned po porážce revoluce v Chihuahui, občas odtud konal náhlé výpady do rovin, ale v tato místa nikdy nezabrousil.

„Četníci?“ sykl Doroteo posměšně a ohrnul rty, „ti pupkáči? Nechytí mě, kdyby dělali nevímco. Jsou moc tlustí a pohodlní. Až budu velký, určitě jim uteču.“

„Doroteo, Doroteo,“ vzdychla přemoženě matka, „ty máš ale nápady! Je vidět, že jsi ještě moc mladý a hloupý. Takové věci se nikdy neříkají nahlas, ani doma ne, pamatuj si. Naparování ještě nikomu moc neprospělo, nakonec byl jen ostatním lidem k smíchu.“

Doroteo se nasupil, neodpověděl.

Arrieros dopravovali zboží po linkách dlouhých několik set mil kolem řeky Rio Grande del Norte. Doroteo se stal pomocníkem strýce Josého, všichni v karavaně ho měli rádi pro jeho odvahu a obratnost. Poznával cizí kraje a lidi, byl pilný a úslužný, jeho vážnost v Gogojitu stoupla, dospívající dívky se po něm začaly častěji otáčet.

Jednou spatřil v Torreónu malé rodeo, vzrušující scéna se mu dlouho vybavovala v paměti.

Houf rozjařených arrierů vyhnal v pravé poledne na náměstí statného býčka, který utekl z místních jatek, a pustil se do nepřipraveného býčího zápasu.

Muži mávali horlivě starými pokrývkami a šavlemi, kroutili překvapenému zvířeti ocas, dráždili je tyčemi.

Býk se vždycky v pudu sebeobrany rozběhl za některým ze svých trapičů, ale ten unikl do dveří blízkého domu a hra začala nanovo.

Po hodinovém zápase konečně býčka utýrali, rozřezali jeho tuhé maso a na ohních upekli, vyprávějíce si nejpodivuhodnější příběhy.

Doroteo vylíčil příhodu barvitými slovy a nezapomněl připojit nenápadnou zmínku o vlastní účasti, ačkoli tehdy jen přihlížel s očima navrch hlavy.

„Až si vydělám nějaké peníze,“ chlubil se Marianě, „koupím si koně a vyhraji všechna rodea do dálky tisíce mil.“

„Och,“ divila se malá Mariana upřímně.

„Tak tedy do pěti set mil,“ slevoval velkoryse, „to určitě. A vždycky vám něco přivezu.“

Doroteo si brzy pořídil vlastní mulu a stal se samostatným arrierem. Když pobýval občas doma, rád pozoroval krocení mustangů v ohradách na pastvinách haciendy.

Od té doby, co uviděl velké rodeo v Chihuahue, opravdově toužil stát se hrdinou, miláčkem krásných paní a nadšených davů, které vždycky svým matadorům uspořádají vřelé ovace. Chtěl být slavným charrem, krotitelem divokých koní. Honáci z haciendy znali jeho touhu, často si ho proto dobírali.

„Doroteo, nechceš si zajezdit?“ volávali posměšně, „právě jsme dostali báječný kus… starou krávu.“

Stiskl rty a mlčel. Věděl, že dosáhne svého, bude-li vytrvalý, víc než vytrvalý. Na svých cestách světem s překvapením poznával, že život indiánského peóna může být bohatší, nesedí-li jen doma v pueblu. Nikdy mu nespadlo nic do klína zadarmo, o všechno musel perně bojovat.

Ale toužil být arrierem – a stal se jím. Bude-li chtít víc, co mu v tom může na světě zabránit?

Často jezdíval domů společně se strýcem Josém. Světem protřelý muž mu vyprávěl o svých cestách, o bojích o Chihuahui, o donu Ignaciovi, kterého znával jako kapitána revolučních vojsk.

„A… don Ignacio… by tě také poznal, strýčku, kdyby se s tebou náhodou setkal?“ zeptal se ho jednou Doroteo.

José Morelos se usmál spíše očima než ústy, dlouho neodpovídal, jako by na něco příjemného vzpomínal.

„Nevím, chlapče, těžká otázka,“ vzdychl posléze, „je to už hezká řádka let a takový kapitán zná moc lidí. Asi by se na mne už nepamatoval, čas běží a lidská paměť stárne.“

„Kolik jsi měl hvězdiček?“ zajímal se Doroteo vážně, „měli jste přece hvězdičky?“

„Dost, Doroteo, dost,“ usmál se strýc José, „zvlášť když mě někdo vzal polenem přes hlavu.“

Chlapec se nerozveselil, strýc také zvážněl.

„Býval jsem poručíkem, hochu, míval na starosti celý oddíl. Jednou jsem velel dokonce rotě, když padl náš velitel, nějaký kapitán Gomarra… Tvůj otec ho také znával.“

Blížili se ke Gogojitu, pomalu jeli kolem ohrad s napolo divokými koňmi, mustangy.

Doroteo pojednou zastavil mulu, toužebně na ně hleděl.

Široko daleko nebyl nikdo z charros. Strýc dostal chuť ho poškádlit.

„Nu, Doroteo, běž si zajezdit…“

Jistě to nemyslel vážně, ani nevěděl, jak ho to napadlo.

Hoch na něho pohlédl zvláštním pohledem, mlčky slezl s muly

i přehoupl se přes ohradu. Obratně roztočil laso a po několika pokusech chytil mladého mustanga.

„To jsem tedy zvědav, chlapče,“ zabručel strýc José uznale a šel mu pomoci nasednout.

Jen ho vysadil na mustanga, začal tanec. Divoký kůň vyhodil, postavil se na přední nohy, hned vzápětí rozvlnil hřbet a uskočil stranou jako podrážděná kočka.

Náhle se rozběhl tryskem, rázem se zastavil, vrývaje přední kopyta do měkké země. Doroteo ani nevěděl, jakým zázrakem se držel na jeho hřbetě, podvědomě vyrovnával pohyby zvířete.

„Výborně,“ volal strýc rozjařeně, „jsi pašák, Doroteo, vždycky jsem to říkal. Ale teď pojd dolů, stačí. Musíme domů.“

Kůň jako by se náhle rozhodl, že se zbaví nepříjemného břemene jiným, účinnějším způsobem. Rozběhl se divoce pastvinou a za chvíli zmizel s mladým jezdcem v dálce.

„Rozbije se v nejbližší rokli, nešťastník!“ zabědoval strýc José a začal mít o Dorotea opravdu strach. Chvíli napjatě čekal, ale mladý charro se nevracel.

Už si pohledem vybíral mustanga, kterého si chytí, aby se rozjel za nerozvážným jezdcem, když tu se v dáli objevil kůň. Rychle se přibližoval a starý José si hluboce oddychl.

„Panenka Maria Guadalupská mu pomohla,“ zabručel ulehčeně, když rozeznal Dorotea.

Za několik minut stál mladý jezdec před ním. Mustang se leskl potem, byl zchvácen jízdou i neznámým pocitem pokoření, poslouchal svého pána na každý pokyn, jako by spolu jezdili odedávna.

Doroteo ani nehnul brvou, když ho strýc José uznale poplácal po zádech. Byl ještě jako omámen divokou jízdou i prvním vítězstvím, pyšný sám na sebe, ale nedával nic znát.

Už se viděl na velkém rodeu, kde se mu samozřejmě podařilo zvítězit před zraky jásajících davů a získat si srdce všech seňorit.

3

ÚTĚK DO SIERRY

Slunce se pomalu sklánělo k nejvyšším vrcholkům Sierry, stíny kaktusů podél kamenité cesty se prodlužovaly.

Doroteo Arango jel zvolna domů z daleké cesty. Byl ve městě s nákladem, domů si vezl také několik balíčků. Mula namáhavě klopýtala a Doroteo slezl, šel vedle ní a snil.

Na svých dlouhých pochodech liduprázdnou krajinou vždycky rád popouštěl uzdu bujné fantazii, sníval o tom, čím jednou bude, co v životě významného udělá a jak se proslaví. Bolela ho chudoba matky a ostatních peónů v Gogojitu. Pravda, sestra Mariana už od svých dvanácti let vydělávala na haciendě, aby mohli zaplatit vysoký nájem z kamenitých pastvin, ale výsledky jejich celodenní dřiny byly stále mizivé.

Don Pánfilo, správce haciendy, byl na peníze jako sup na maso, hned jim hrozil, že si vezme pastvinu zpátky a všichni budou muset pracovat na polích velkostatku od rána do večera a zadarmo.

Tentokrát jel domů Doroteo s veselou myslí.

V kapse ho hřála tři pesos, která vydělal. Těšil se, jak se matka zaraduje, až jí je ukáže. Vždyť to bylo celé jmění! A jakou radost budou mít obě sestry i malí bratři. Och, Doroteo je přece jen pašák, pomyslí si.

„Hej!“ ozval se pojednou hlas.

Doroteo zastavil mulu, vzhlédl.

Starý Avila pomalu slézal s drolící se stráně vyprahlé dlouhým suchem a chytal se sporých keříčků. Došel k němu, objal ho kolem pasu a druhou rukou poplácal Dorotea po zádech.

„Co jsem o tobě slyšel,“ začal stařík potěšené, „pomalu se stáváš slavným, hochu! A rosteš jako z vody, podívejme se, opravdu! Tvůj tatík, kdyby byl živ, by z tebe měl radost.“

Doroteo se usmál. Nedávno získal několik cen na malém rodeu v Torreónu, a to měl ještě vypůjčeného koně.

Rozpačitě popohnal mulu.

„Kdo ti o tom vyprávěl, padre?“ zajímal se.

„Ptej se zelené travičky, kdo ji zaléval,“ usmíval se stařík bezzubými ústy.

„To nic, padre! Náhodou mi všechno vyšlo.“

Avila zabručel.

„Náhodou? Pěkné náhody tě potkávají, synu, jsi asi dítě Štěstěny,“ popichoval dobromyslně, „kdyby takové náhody přicházely často, nebylo by věru špatně na světě. A co před měsícem v Oru a předtím dokonce v Chihuahui? To nebylo nic? Eh, ty chytráku! Jsi skromný, to tě šlechtí, jestli se nestavíš jen tak na oko.“

Doroteo se potěšeně zazubil.

„Mít jednou vlastního koně, padre, to bych těm nafintěným městským panákům teprve ukázal, jak umíme v Gogojitu jezdit. Jsou jako pápěrky, jen oblek je na nich pěkný,“

„Budeš ho mít, synku, budeš, na to spolehni,“ těšil ho staroch, „koně, vlastní vysoké boty, víš, ty se stříbrnými ostruhami, úzké jezdecké kalhoty, protkávaný kabátek, velké sombrero se zlatou šňůrou, jako má don Pánfilo, Bůh ho netrestej, darebáka! Všechno budeš mít, to mi věř.“

Rozmlouvajíce došli až na pahorek, odkud měli Gogojito jako na dlani. Doroteo zavadil pohledem o haciendu nad pueblem, úsměv mu náhle vymizel z tváře, vzdychl.

„Máte už zaplacen letošní nájem z pastvin?“ zeptal se znenadání stařík Avila.

Doroteo zavrtěl hlavou.

„Nevím. Asi ne. Proč?“

„Jen tak, jen tak,“ zadrmolil stařík, ale bylo vidět, že se snaží utajit něco vážného.

„Ještě jsme přece nesklidili,“ řekl Doroteo znepokojeně, „nemohou tedy nic chtít, nemají právo.“

„Chm… právo! Co je právo,“ vzdychl Avila.

Doroteo poplácal šedivou mulu, chvíli kráčel mlčky vedle ní, hlavou se mu honily znepokojivé myšlenky.

Když odjížděl posledně z domova, rozlétly se pueblem poplašné zprávy, že don Pánfilo bude letos chtít nájemné dříve než jindy, markýz Pablo Martinez prý tak nařídil. Ale podobných zvěstí se rozšířilo už v minulosti několik, vždycky se ukázaly být liché. Doroteo tehdy klidně odjel, pustil věc docela z hlavy.

„Právo je přece právo,“ vyhrkl svárlivě, „musí být nějaké, padre, musí.“

Avila kývl.

„Je, ale jejich! Čím dál horší. Hodíš jim do tlamy peníze, už z tebe ždímají nové. Tak věci chodí na světě, to je právo. Přišla zlá doba na peóny, synku! A bude ještě horší, dej na má slova, když…,“ nedopověděl.

„Co když?“

„Ale nic, jen tak,“ mávl rukou starý peón.

Doroteo se zastavil, v jeho tváři se objevil nový výraz, jaký u něho Avila ještě nikdy nespatřil.

„Přemýšlel jsem o všem tak trochu, mám ted dost času,“ řekl pomalu, protahuje každé slovo, jak odpozoroval od dospělých, „zdá se mi, že by to bylo nejlepší… Bít je!“

„Bít? chm, bít,“ přikývl hořce Avila a položil mu ruku na rameno. „Kde a čím, nechceš mi prozradit? Tak je to, hochu!“

„Něco by se snad už našlo,“ řekl záhadně Doroteo, „i lidé, kteří mají všeho po krk.“

„Ale, ale?“ podivil se stařík, jako by myslel na něco zcela jiného. „Počkej,“ vzpomněl si, „mám tu schováno trochu dříví. Pomůžeš mi s ním?“

„Tobě vždycky, padre,“ zabručel Doroteo zklamán, že starý Avila přešel jeho rebelantské řeči bez povšimnutí.

Naložil malou otýpku chrastí na mulu, ohlédla se po něm moudrýma očima. Pobídl ji, jeli zvolna klesající stezkou k pueblu.

„Jen aby nás nepotkal někdo z hlídačů,“ strachoval se stařík, „nebo nedej Bože, aby nás tak zahlédl sám don Pánfilo!“

Sotva Doroteo otevřel dveře rodné chýše, zastavil se zaraženě hned na prahu.

Jak přijel na dvorek, zdálo se mu, že se něco zlého přihodilo, padla na něho temná předtucha. Matka stála u ohniště se svěšenýma rukama. Jak uslyšela vrznout dveře, polekaně se otočila.

„Doroteo, dobře, žes přijel…“

Dále se nedostala, tiše se rozplakala.

„Madre, co se stalo?“ zeptal se Doroteo znepokojeně.

Dlouho z ní nevypáčil slovo, mlčela.

„Byl tu úředník z haciendy,“ řekla šeptem sestra Martina.

„Táák?“ protáhl, „co chtěl?“ Vzpomněl si hned na starého Avilu, jeho podivnou zamlklost.

„Máš přijít do kanceláře… Chtěl na nás nájemné… Hrozil vystěhováním, datum prý už dávno prošlo…“

Doroteo stál jako solný sloup.

„Jaké datum? Co pořád mají! Vždycky jsme přece platili nájem až koncem roku, po sklizni.“

„Nové nařízení,“ hlesla Martina, „chodili po celém pueblu, vyhrožovali. Všichni musí a nikdo nemá peníze.“

Ani si neodpočinul, vyšel z domu. Zapálil si cigaretu, chvíli kouřil, uklidňoval se.

Kdyby byl v kanceláři haciendy ještě písař Raúl, šel by nejdříve za ním. Ale ten tam už dávno neseděl, don Pánfilo ho vyhodil, když přišel na to, že prozrazuje peónům tajné služební záležitosti. Dokonce prý ho dal krvavě zbičovat. Doroteo odhodlaně vykročil, začal stoupat po mírném návrší k haciendě.

„Co chceš?“ zastavil ho strážný v bráně.

Když mu vysvětlil, oč běží, nevrle ho pobídl dále.

„Počkej! Zbraň náhodou nemáš, co?“ zeptal se ještě podezíravě.

„Ne, kde bych ji vzal,“ zabručel Doroteo.

Přece jen ho důkladně prohledal.

Když Doroteo vešel do známé místnosti, kam chodil jen nerad jako všichni peóni, poznal, že má smůlu. Za stolem účetního se rozvaloval sám don Pánfilo, líně kouřil a popíjel pulque.

„Neseš peníze?“ uvítal ho úšklebkem.

Doroteo přešlápl, sklonil pohled.

„Nemám.“

„Co tedy chceš?“ rozkřikl se administrátor, „nařídil jsem přece přísně, aby sem bez peněz nikdo nelezl. Slzy na mne dávno neplatí!“

Doroteo mu pohlédl zamračeně do očí.

„Nepláču, pane!“

„Tím hůř pro tebe!“ rozchechtal se don Pánfilo, „tys přece Doroteo Arango, syn toho rebela, co? Už si vzpomínám, pěkný ptáček!“

Vstal, hřmotně k němu přistoupil, zabořil mu rukojeť bičíku pod bradu, zadíval se mu zblízka do očí.

Doroteo vydržel jeho vyzývavý pohled.

„Slyšel jsem, že roznášíš řeči proti panu markýzovi, rebeluješ,“ začal administrátor, „ale dej si na mě pozor! Všechno vím, nic mi neujde! Radím ti dobře.“

Doroteo zaraženě mlčel, administrátor ho znenadání hrubě odstrčil, div neupadl.

„Peníze nemáš, ale jezdíš si drze na mule jako pán. Zítra ji hezky dovedeš!“

Chlapec těžce polkl.

„Mulu nedám!“

„Že nedáš? Ale ano, ještě rád dáš.“

V očích dona Pánfila nebezpečně blýsklo.

„A když nedáš po dobrém, tvoje chyba. Potom se musíte vystěhovat! Celá rodina! A hned…“

„Proč?“ rozkřikl se Doroteo zoufale. Rozkročil se, zaťal pěsti hotov k ráně, stál tu celý zrudlý hněvem a pokořením. „Chata patří nám, celé rodině…“

„Nic není vaše!“ vyštěkl don Pánfilo, „léta jste platili míň než určil pan markýz, teď jsme na váš podvod přišli. Jste zadluženi po uši, jako celá vesnice.“

„Ale…“

Administrátor udeřil pěstí do stolu.

„Už ani slovo, nebo tě dám zbičovat. Zítra dovedeš mulu a staneš se oráčem na haciendě. Všechno odpracuješ!“

Doroteo stál jako bleskem zasažen, nerozhodně přešlapoval, v očích mu vyskočily slzy hořkosti a lítostivého vzdoru.

„Jezdit jako arriero, flákat se po kraji, roznášet buřičské řeči, na to tě užije,“ posmíval se don Pánfilo. „Měl jsem s tebou dlouho trpělivost, už mi došla. Ven!“

Doroteo se vypotácel z paláce, přišel domů jako ve snách, s nikým nemluvil.

Ráno Doroteo vstal dříve než obvykle, ale matka už byla vzhůru. Stála u ohniště, chystala snídani.

„Madre,“ vzdychl.

„Vím, chlapče, nemusíš mi nic říkat.“

„Chtěl mulu.“

Kývla smutně hlavou. „Pověděl nám úředník.“

Složila žilnaté ruce na zahnědlou desku hrubě řezaného stolu, který tu stál od nepaměti. Doroteo si sedl naproti ní, sevřel její prsty ve své dlani, upřeně na ni hleděl.

„Ale proč? Co jsem mu udělal?“

„Popouzelo ho, chlapče, žes jezdil na mule. Myslí si, že tím dáváš nedobrý příklad ostatním.“

„To je jim podobné! Závidí, chce, abychom se jen hrbili. Mohli bychom se všichni vystěhovat,“ navrhl náhle Doroteo, „celá rodina, tajně. Odejdeme do puebla Durango, ano, madre? Je dvacet mil odtud, nikdo nás tam nepozná.“

Zavrtěla smutně hlavou.

„Don Pánfilo má dlouhé prsty. Našel by nás snadno i tak daleko. Bylo by to potom ještě horší… jako tenkrát s tvým otcem, dej mu Pánbůh lehké odpočinutí.“

„Nechci dělat oráče!“ vyhrkl prudce Doroteo, kterého rozjitřila vzpomínka na otce i matčina pokora, „jako arriero mohu vydělat daleko víc, dřív splatit dluh a potom všichni odejdeme.“

„Gogojito je náš domov,“ pravila matka vážně, „naši předkové tu žili od nepaměti, nikdy své pueblo neopustili. Stará pověst vypráví, že kdo sám odejde,“ dodala s podivným leskem v očích, „toho stihne strašné neštěstí a zahyne v osamocenosti. Bojím se o tebe, Doroteo.“

Po zádech mu přejelo zamrazení. „Ale naši předkové měli půdu,“ vzdychl, „to bylo něco jiného.“

„Měli, Doroteo. Ale nikdy by sami neodešli za lepším a snadnějším živobytím, vím to. Raději by zemřeli. Tady všude leží v zemi jejich kosti.“

Syn mlčel, matčino obvinění a hrozba ho zamrzely. Neodešel by přece z Gogojita sám od sebe, kdyby ho uživilo a nebyl tu don Pánfilo.

Škoda že strýc José Morelos není doma, pomyslel si smutně. Jistě by mu poradil, snad i pomohl. Není tak bázlivý jako matka, vždycky mu připomínal otce, dával za vzor.

Och, kdyby žil otec, povzdechl si zhluboka, všechno by bylo určitě docela jiné. Všechno!

Pracovali od rána do noci, matka v kuchyni haciendy, obě děvčata na polích, i oba malí bratři pomáhali na pastvinách. Doroteovi se přece jen poštěstilo, stal se pomocníkem charros, krotil divoké koně, zajížděl je, zvykal na ohlávku a lidskou ruku.

Život na volné prérii se mu líbil. Když letěl na zdivočelém koni jako pták, zapomínal na všechny trampoty.

Ale don Pánfilo se brzy doslechl, jak se plní jeho nařízení, dal do krve zbičovat předáka a Doroteo dostal také několik ran holí. Musel potom pracovat jako oráč a správce mu pohrozil tuhým vězením, poruší-li opět jeho příkaz.

Doroteo se potil za pluhem, tesknil, jeho zrak často zalétal k horám daleké Sierry. Zdálo se mu, že leží blíže než jindy, až se mu tajil dech marnou touhou.

Stále častěji myslel na útěk do hor, kde sídlil legendární bandido don Ignacio Parra. Jednoho dne se vytratil z domova, neřeknuv nikomu ani slovo.

Ale po několika mílích narazil na jízdní hlídku, která ho přivedla v poutech do haciendy. Rozzuřený don Pánfilo ho zbičoval tak, že upadl do hlubokého bezvědomí.

Od té chvíle myslel Doroteo jen na útěk. Uzavřel se do sebe, doma sotva utrousil slovo, jinak s nikým nemluvil. Věděl, že je stále hlídán, proto tím pečlivěji promýšlel svůj plán.

Nová příležitost se mu naskytla asi za měsíc, kdy ho poslali orat vzdálená pole. Oráči raději přespávali venku zahaleni v pokrývkách, protože do puebla bylo tak daleko, že se nevyplatilo chodit domů.

Večer předstíral zranění a předák ho poslal do puebla k ošetření. Sotva rodina usnula, vzal Doroteo raneček tajně nastřádaných kukuřičných placek a zmizel jako duch.

Šel rovnou k horám, vyhýbaje se pastvinám a cestám. Když se začalo rozednívat, měl za sebou patnáct mil a hleděl na malé pueblo na dně nehlubokého údolí.

Přiblížil se k nehybné tůni, doplnil své skrovné zásoby vody a potom zabočil do pustého pásma ostnatého křoví a prastarých kaktusů, kterým se každý raději vyhnul.

Věděl, že ho nyní čeká nejtěžší kus cesty. Bude muset vydržet dva dny bez vody, protože rurales hlídali každý pramen, každou studánku. Otec Doroteovi často vyprávěl o svých marných útěcích, mimoděk mu dal mnohou cennou radu, která mu nyní přišla vhod.

V nejpalčivějším poledním žáru si trochu odpočinul v prohlubině pod starým trnitým keřem. Dokonce si chvilku i pospal.

Chtěl se znovu vydat na cestu, když tu se maně otočil a spatřil patnáct kroků od sebe hlídku nehnuté sedící na koni. Muž v roztrhané a zašpiněné uniformě četníka cosi upřeně pozoroval. Za okamžik však pobodl koně a tiše zmizel.

Doroteo dlouho trpělivě čekal, bál se nástrahy, bedlivě zkoumal okolí.

Konečně se znovu zvedl, vydal se na další cestu. Ušel mnoho mil a opět zvolna nabýval klidu a jistoty, že je v liduprázdné končině, kde se už nemůže srazit s četníkem.

Právě obezřetně přecházel úžlabinku, kterou předtím dlouho bedlivě pozoroval, když jeho uši zachytily nepříjemný zvuk.

Kulka!

Hvízdla mu těsně kolem hlavy a zašustila v nedalekém křoví. Dal se do prudkého běhu, měnil často směr, prodíral se trnitým houštím nedbaje ran. Ztratil sombrero, kalhoty i košili měl samý cár, supěl, srdce se mu mohlo rozskočit, ale pachtil se dále.

Šaty se mu začaly nepříjemně lepit na propocené tělo, chvěl se, zdálo se mu, že každou chvíli padne a už nevstane.

Konečně se zastavil, aby zjistil, kde zůstali pronásledovatelé. Ale kromě své krve bušící ve spáncích neslyšel nic.

Náhle se mu zdálo, že je zaslechl, dokonce blízko, tak blízko, že rozeznával jejich dech. Znovu se dal na překotný útěk. Cítil, že je na konci svých sil, ale vzchopil se a prchal dále.

Nevěděl, jak dlouho běžel. Pojednou se zastavil, padl vysílením na zem, dlouho ležel jako mrtvý.

Zatím se slunce pomalu sunulo k rozeklaným vrcholkům Sierry Madre, zářícím nyní všemi odstíny rudé barvy. Hory se mu zdály být mnohem blíže než ráno.

Před ním se prostíralo skoro souvislé pásmo trnitého křoví, věkovitých kaktusů a vražedných espadas, mečovitých rostlin, které dlouhými skříženými bodáky drásaly kůži po celém těle. Proti obzoru se tyčily osamělé „španělské bajonety“, kaktusy, které si mnohý nezkušený poutník mohl snadno splést s člověkem.

Zaradoval se. Věděl, že rurales jen neradi sestupují s koní, zvláště v krajinách tak pustých a neschůdných. Vážili si svých uniforem víc než rozkazu chytit uprchlíka.

Odvážně se vnořil do kaktusového pole. Zdálo se mu, že teprve nyní zpřetrhal všechny nitky s ostatním světem.

Slunce už docela zapadlo a Doroteo byl svým nebezpečným putováním tak unaven, že nohy pod ním slabostí klesaly. Vrhl se na pokrývku a okamžitě usnul hlubokým spánkem.

Probudil se jako rozlámaný, když už slunce stálo vysoko na obloze. Vypil poslední vodu ze staré otcovy polní láhve, snědl rozdrobenou tortillu a znovu se vydal na pochod. Postupoval pomalu, často si nyní musel prosekávat cestu mačetou.

K poledni dosáhl prvních výběžků Sierry, ale byl tak unaven, že se díval na blízké hory skoro netečně. Celé dopoledne nepožil ani kapičku vody, rozpraskaná ústa ho pálila.

V náhlém záchvatu beznaděje se rozhodl, že si vodu opatří stůj co stůj. Byla všude, kam se podíval, ovšem zakleta do schránky tvrdé jako mahagonové dřevo, do kaktusů.

S vypětím všech sil vyhrabal nejbližší vhodný kaktus a pracně jej navrtal v jeho střední části. Vložil rostlinu mezi dva kameny a na obou koncích ji zapálil. Po chvíli počala kapat z otvoru šťáva nahořklé chuti. Opatrně ji vysával.

Obával se, že slabý proužek dýmu prozradí nepřátelům jeho úkryt, číhavě vyčkával.

Ale bylo mrtvolné ticho, nic se nehýbalo, zřejmě se četníkům dávno ztratil. Pomalu se uklidnil.

Rozhodl se, že přejde asi o jednu míli dále a bude kousek opakovat.

Obezřetně se plížil křovinami, posedlý neklidem, že jej přece jen někdo pozoruje.

Několikrát se zastavil, ale nespatřil nic podezřelého. Opět našel vhodný kaktus a připravil jej k vyždímání.

Když nastavil dlaň, aby zachytil vzácnou tekutinu, měl pojednou pocit, že někdo stojí za ním.

Bleskurychle se otočil, voda vyšplíchla na zem, ale nikoho nespatřil. Přece jen se mu však zdálo, že za vzdálenějším keřem zahlédl docela nepatrný pohyb. Klidně opět nastavil dlaň, jako by nic nezpozoroval. Už už chtěl v příštím okamžiku zmizet za nejbližším křovím, když tu na něho nenadále padl stín.

Obrátil se a s úžasem hleděl na neznámého muže.

Cizinec na něho mířil puškou, ale jeho pohled nebyl nepřátelský, spíše zvědavý. Doroteo si ho rychle prohlédl. Ne, nebyl to četník, ani nikdo z náhončích rurales, to poznal hned.

Chvíli se tiše, bez pohybu pozorovali. Neznámý přitom nepronesl ani slovo. Jen spustil pušku trochu níže, už na Dorotea nemířil. Patrně si všiml, že není ozbrojen.

Pojednou ukázal na zem, Doroteo pochopil. Z kaktusu pomalu odkapávala voda a žíznivě se vpíjela do písku.

Doroteo se rozpačitě obrátil, nastavil dlaně. Muž mlčky stál a čekal, dokud šťáva nepřestala prýštit.

Potom neurčitým posunkem ukázal před sebe. Nebyl to ani rozkaz, ani přátelské vyzvání, ale Doroteo se hned poslušně zvedl, vydal se naznačeným směrem.

duchu se divil sám sobě. Nebyl se svými silami u konce, mohl se dát znovu na útěk, ale nepokládal jej za nutný. Spoléhal na svůj pud, vnitřní hlas, který mu ve chvílích ohrožení často poradil. Ten nyní mlčel, Doroteo byl klidný, necítil nebezpečí.

Šel za cizincem a muž ho zřejmě příliš nehlídal. Oba se setkali poprvé, ale jednali tak, jako by se znali celá léta.

Doroteovi se vzmáhalo blahé tušení, které v něm budilo radost. Nenáleží-li cizinec k četníkům, kdo jiný by se potloukal v těchto nehostinných krajinách než…

Mířili do hor, nebylo už pochyb. Neznámý pojednou ostře zahvízdal, hned se mu ozvala vzdálená odpověď.

4

U DONA IGNACIA

Na malé náhorní planině se Doroteův průvodce zastavil, mlčky mu zavázal oči. Doroteo neodporoval. Znal ten zvyk, věděl už, kam jej mlčenlivý společník vede.čas od času si vyměnil několik slov s neviditelnou hlídkou a pokračovali dále. Značně se už zešeřilo, ale neznámý se pohyboval na úzkých horských stezkách naprosto bezpečně. V Doroteovi sílil spokojený pocit. Konečně se tedy dočkal, don Pánfilo na něho nemůže.

Co dělá matka a sestry, napadlo ho, zdalipak klidně spí? Nebo vzpomínají na Dorotea? To spíše. Bojí se o něho, určitě mají strach. Lekal se myšlenky, že matka pláče nejistotou a zoufalstvím, jistě si myslí, že ho rurales zastřelili a zahrabali v poušti.

„Zastav se,“ řekl mu v té chvíli průvodce a Doroteo cítil, jak mu rozvazuje šátek.

Zvědavě se rozhlédl.

Spatřil strmou soutěsku vysoko v horách, blízko se černal vchod do velké jeskyně, kterým by snadno projel jezdec na koni. Plameny pochodní ozařovaly celé prostranství.

Opodál viděl v přítmí přístřešky pro koně i obytné chýše. Bandidos se zřejmě za dlouhá léta pohodlně zabydleli, u dvou ohňů zpozoroval několik desítek temných postav.

„Pojď se mnou,“ vyzval ho bandido a kráčel ke vchodu jeskyně. „Tady se posaď a čekej,“ ukázal mu na nízký balvan.

Doroteo nenápadně pokukoval po muži na hlídce, líbilo se mu, jak tu stál s dlouhou puškou a sombrerem nedbale posunutým do týlu.

Nečekal dlouho. Jeho známý se pojednou vynořil z jeskyně a pozval ho pokynem ruky dovnitř.

„Pane kapitáne, můj zajatec,“ slyšel Doroteo zvučný hlas svého průvodce. „Vlastně ani nevím, jestli je to opravdový zajatec.“

Muž, kterého zvěd nazval kapitánem, byl vysoké, hřmotné postavy. Doroteo mu neviděl do tváře, kapitán stál zády ke světlu z několika pochodní. Všiml si však jeho bujného vousu a kudrnatých vlasů, které se mu vlnily až za ušima.

„Kdo jsi?“ zeptal se kapitán.

Doroteo nebojácně odpověděl.

Zatímco pokračoval výslech, jeden z vojáků přinesl džbán vody a teplou tortillu.

„Říkáš, že jsi z Gogojita?“ zahlaholil přísně kapitán a chtěl, aby Doroteo vypočetl jména obyvatel puebla.

Při některých pokynul hlavou, jako by je dobře znal.

„José Morelos?“ zarazil ho pojednou.“Můj druhý otec, pane kapitáne,“ řekl Doroteo odvážně, „jestli jste sám kapitán Ignacio Parra, pak se na něho musíte pamatovat z bojů o Chihuahuu, kde bojoval i můj tatínek.“

Kapitán se nahlas rozesmál, přikývl, odvážná odpověď se mu zřejmě zalíbila.

„Jak jsi přišel na boje o Chihuahuu, chlapče?“ zeptal se vážně. „Ze sebe to jistě nemáš.“

„Strýc mi o nich hodně vyprávěl, když jsme spolu jezdili po pouštích jako arrieros. Býval poručíkem ve vašich oddílech. Mluvil také o kapitánu Gomarrovi…“

„Hleďme, hleďme!“ bručel velitel bandidos nespokojeně, „tvůj strýc byl pořádný žvanil, jak vidím!“

„Věděl, komu smí vyprávět, seňore,“ řekl Doroteo pyšně, „můj otec býval také poručík, snad jste ho znal…“

Doroteo nadsazoval, jeho otec nikdy nebyl důstojníkem, věděl to dobře, ale v náhlé touze blýsknout se před velitelem, který ho tak pěkně přijímal, mu vychloubačná slova ujela, ani nevěděl jak. Hned ho zamrzela, ale zpět je vzít nemohl.

„Říkáš, že se jmenoval Augustin Arango… ten tvůj otec? Mhm…,“ vůdce bandidos krátce přemýšlel, pak zavrtěl hlavou, „nevzpomínám si, že bych to jméno někdy slyšel… Ale Gogojito znám dobře.“

Doroteo sklonil hlavu. „Mého otce ubičoval před několika lety don Pánfilo, správce haciendy.“

Kapitán vzdychl, položil mu ruku na rameno.

„Pamatuji se na ten smutný případ. Dona Pánfila máme dlouho na mušce.“ Odmlčel se. „Jestli jsi tedy, Doroteo, opravdu hledal kapitána Parru, jsi u nás na správné adrese…“

Podal mu ruku a svěřil ho do péče průvodce, který Dorotea přivedl do hor.

V dalších týdnech se Doroteo z různých nahodilých narážek dověděl o svém veliteli mnohé z jeho života, ačkoli bandidos jen neradi mluvili o svých osudech.

Nechtělo se mu věřit, že býval také peónem, kterého mocná rodina Terrazzasů připravila o chudá pole a pastviny. Kapitán se mu zdál nesmírně vzdělaný, uměl psát, znal svět.

Ale Ignacio Parra býval opravdu peón. Nesnesitelný život a jeho hrdá, vzpurná povaha jej vyhnaly nejdříve do povstaleckých oddílů a potom do vysokých hor. Ze Sierry Madre přepadal už léta karavany a baronská stáda, po činu vždy mizel jako pára nad hrncem. Bral si jen svůj díl, rozdávaje peónům plnými hrstmi. Kolovaly o něm desítky pověstí a balad.

Doroteo, znamenitý jezdce, zúčastnil se brzy několika menších výprav do nížiny jako hlídka či spojka, ale na větší akce ho s sebou ještě nebrali. Mrzelo ho to, i když nedával na sobě nic znát.

Banditos mu však důvěřovali, to dobře věděl, přijali ho mezi sebe jako vlastního. Co si mohl přát lepšího? Všiml si už, že na nejdůležitější přepady vysílal kapitán Parra jen nejzkušenější jezdce a střelce, kteří měli kraj v malíčku.

Po čase si Doroteo přece jen dodal odvahy a předstoupil před dona Ignacia. Chce bít rurales, přepadat haciendy, být užitečný, ne jen nečinně sedět v horách.

Kapitán Parra ho vážně pozoroval.

„Dobrá,“ řekl po chvíli, „mám pro tebe úkol.“

Doroteo se napřímil, v očích mu radostně blýsklo.

„Jen se neraduj předčasně,“ varoval ho kapitán Parra, „nic lehkého jsem si pro tebe nevymyslel.“

„Tím líp,“ vyhrkl Doroteo.

„Hm, ty se cítíš,“ zabručel vůdce bandidos, „no dobrá, tak poslouchej! Za tři dny se vypravíš do Chihuahuy. Nečeká tě boj, ale něco mnohem těžšího. Budeš nám podávat zprávy přímo z nepřátelského obklíčení. Co tomu říkáš?“

Doroteo ztuhl v pozoru.

„Přijímám, kapitáne!“

„Bodejť,“ usmál se don Ignacio Parra, „vždyť je to vlastně můj rozkaz. Teď počkej.“

Kapitán si sedl na kámen a začal psát na malý lístek zprávu pro příjemce ve městě.

Doroteo ho žádostivě pozoroval. Sám neuměl psát, jen trochu slabikovat jednotlivá písmenka, ale umiňoval si, že se tomuto umění musí co nejdříve naučit.

„Tento list doneseš seňoru Icazovi,“ vzhlédl don Ignacio, „má lékárnu nedaleko hlavního náměstí. Kdyby tě někdo zastavil, najde jen lékařský recepis. Řekneš, že jdeš pro léky.“

„Rozumím, kapitáne,“ vyhrkl Doroteo.

„Každé dopoledne budeš dělat poslíčka, potom jsi volný. Čeká tě vlastně příjemná práce.“

Don Ignacio si ho zkoumavě prohlížel.

„Budeš chodit po krčmách a tržištích Chihuahuy, hlavně do míst, kde se shromažďují pasáci dobytka. Pulque jim rozváže“jazyky, dostaneš z nich všechno o dopravě a přesunech stád a obilí. Dobře si všímej lidí, jejich nálady, co mluví, jak se tváří. Sám žij střídmě, nepij a ženám se vyhýbej jako úhlavnímu nepříteli.“

„Rozkaz,“ řekl Doroteo.

„Výborně,“ odpověděl kapitán Parra spokojeně, „vidím, žes pochopil, není to ostatně nic těžkého. Zprávy budeš dodávat jen donu Icazovi. Majitel obchodu s ovocem Francisco Montes je do našich věcí také zasvěcen. Tady máš jeho adresu, je to moudrý člověk, dá ti cenné rady. Zapamatoval sis všechno dobře?“

Když Doroteo Arango opakoval všechny příkazy do nejmenších podrobností a nic nepopletl, don Ignacio se na něho zadíval s neskrývaným uznáním. Tenhle chlapec není marný, opravdu, pomyslel si vůdce bandidos, neměli jsme špatnou trefu.

Když Doroteo přijel do Chihuahuy, vyhledal nejdříve dům na předměstí, kde měl od nynějška bydlet.

Francisco Montes, to jméno mu nic neříkalo. Stálo na pestrém firemním štítě krámku, v němž se prodávalo ovoce a zelenina, přeslabikoval si je pozorně.

„Hledám dona Franciska,“ řekl ušpiněnému výrostkovi, který lelkoval před obchodem a hlídal vyložené ovoce.

„Patron je na dvorku,“ ledabyle odpověděl hoch a vrhl na něho pátravý pohled.

Zelinář právě rozbíjel staré bedny od ovoce, stál k němu zády, Doroteo sebou překvapeně trhl. Vtom se obchodník otočil, oba na sebe chvíli němě hleděli, jako by nevěřili svým očím.

„Doroteo!“ vyhrkl zelinář vyjeveně, „chlapče, to je překvapení! Je to možné? Kde ses tu vzal?“

„Padre!“

Doroteův údiv nebyl o nic menší. Před ním nestál nikdo jiný než otcovský přítel José Morelos.

„Co tu děláš, José?“

„To by byla dlouhá historie, milý hochu,“ poplácal ho strýc radostně po zádech, „ale nikdo nás nemusí slyšet, co si povídáme, ne? Pojďme radši dovnitř.“José ho vzal srdečně za rameno a vedl pohostinně do domu. Tlustá teta Manuela se vyvalila ze své kuchyně, chvíli stála jako solný sloup, pak spráskla ruce a se slzami v očích ho počala bouřlivě objímat a líbat.

„Doroteo, jsi to opravdu ty?“

„Teto Manuelo,“ usmíval se Doroteo, „jsem… jak vidíš.“

„Živ a zdráv! Vždyť říkali, že…“

Hlas se jí zadrhl, začala ho znovu líbat, nevěděla, zda se má ze samé radosti smát nebo plakat.

„Četníci Tě prý zastřelili v poušti… Ale lidé toho hned napovídají, že?“

Doroteo byl rád, že vidí po dlouhé době zase známé tváře. Teta Manuela mu horlivě snesla všemožné dobroty, tacos, chřupavé tortilly a ovšem pulque k zahnání žízně.

„Ach, synku, cos to jen provedl! Byl u nás jeden známý z Gogojita, všichni v pueblu tě mají za mrtvého. Rurales tě prý zahrabali v písku, sami se tím chlubili. Asi proto, aby je don Pánfilo za tebou nehonil, tohle je jim tak podobné…“

Doroteo posmutněl, vzpomněl si na matku a sourozence.

„Co dělají doma, teto Manuelo?“

„To víš, oplakávají tě. Proč jsi nedal o sobě tak dlouho vědět, ty darebo? Ani zprávu nepošle, tajnůstkář jeden! Ale dobří lidé jim pomáhají a tak snad… To víš, jsme dlouho pryč a sami se musíme skrývat, protože…,“ nedomluvila.

Strýc José ji přerušil, chtěl si s Doroteem pohovořit o samotě, poslal ženu do krámu.

„Don Ignacio tě tedy pověřil,“ řekl, když ho v malé kuchyňce pozorně vyslechl, „myslel jsem si to, hned jak jsem tě uviděl…“

„Jsem taky moc rád, že jsme se setkali, strýčku José,“ vyhrkl Doroteo, „alespoň mi poradíš, nikoho tu neznám.“

„Dobrá, v pořádku,“ zarazil ho José Morelos, „co tu budeš dělat, s kým se chceš stýkat, tvoje věc, chlapče! Taky o tom s nikým nemluv, rozumíš? Tady i stěny mívají uši. Rurales mají přisluhovače všude, ani bys často neřekl…“

Doroteo kývl, stejný rozkaz mu přece dal i kapitán Parra.

„Budeš bydlet střídavě u nás a u seňora Icazy,“ pokračoval strýc José Morelos vážně, „pro tebe jsem vždycky jen Francisco Montes, trhovec a zelinář. Nikdy jsme se v Gogojitu ani jinde neviděli, rozumíš! Neznáme se, nic o sobě nevíme, jasné?“Doroteo přisvědčil s plnými ústy.

„Tak… ted si můžeme promluvit jako přátelé,“ změnil tón strýc José, „jistě se divíš, co? Pověsil jsem povolání arriera na hřebíček, ano, ale ne tak docela. Občas si zajedu i do Gogojita. Tam si všichni myslí, že se toulám v dalekém světě a já je při tom klidně nechávám. Je to tak lepší. Donu Pánfilovi jsem se vyplatil z dluhů, je na mne krátký…“

„Mluvil jsem o tobě jednou s donem Ignaciem, strýčku,“ vyhrkl náhle Doroteo, aby se také pochlubil novinkou.

José Morelos zneklidněl.

„Ale tos neměl, hochu, ach, kdepak! Chyba, velká chyba! Správný bandido nikdy nehovoří o svých přátelích, pamatuj si. S nikým! Ani se svými nejbližšími lidmi.“

„Tenkrát jsem ještě nic netušil, zrovna jsem přišel do hor,“ omlouval se pokorně Doroteo, „tak se na mne už nezlob, strýčku! Don Ignacio mě potom stejně poučil.“

„Vynadat ti měl!“ zabručel strýc José, „nu, smažme to, jsi o zkušenost bohatší. Měl by sis možná dát nějaké jméno. Když máš takovou práci, lepší je zamést za sebou všechny stopy.“

Doroteo se usmál. „Mám už jiné.“

„Tak? A jaké?“ nepodivil se strýc.

„Francisco Villa.“

Strýc rozevřel údivem oči, pak propukl v řehot.

„Pancho Villa?“ opakoval rozjařeně, „dobré, Doroteo, vlastně Pancho! Výborný nápad. Jen tak dál!“

Viděl, jak se Doroteo dotčeně mračí, zvážněl.

„Ne, nesměju se ti, jako že je Pán nade mnou. Snad ani sám nevíš, jak je tohle jméno slavné, synku! Pancho Villa byl kdysi velký bandido, uměl pořádně prohnat pány statkáře. Škoda že už je dobrých třicet let pod drnem.“

„Já vím,“ řekl Doroteo, „však se o něm dodnes zpívají písničky. Znám jich několik.“

José Morelos kývl.

„Písní se o něm zpívá opravdu hodně. Odvážný chlapík to byl, nikoho se nebál a měl vždycky z pekla štěstí. Bohatým bral a chudým dával, proto ho mají dodnes všichni rádi. Eh,“ uplivl si hořce, „kdyby tak dnes žil Pancho Villa…“

Doroteo mlčel. „Však jsem tu já,“ vylétlo z něho.

„Ty?“Strýc se nerozesmál, jak Doroteo očekával. Poklepal mu uznale na rameno a kývl hlavou.

„Což o to, ale jsi ještě trochu mladý.“

Doroteo se zakabonil, neodpověděl.

„Dobrá,“ chlácholil I10 jeho otcovský přítel, „nic ve zlém, chlapče! Když mi bylo dvacet, taky jsem tak mluvil. U nás v Mexiku se vůbec moc mluví, národní zvyk.“

„Ale já takový nejsem, padre,“ bránil se Doroteo rozmrzele, „opravdu! Myslím všechno vážně.“

„Dobře, moc dobře,“ zabručel strýc José smířlivě, „ani nevíš, jak mě to těší.“

Seňor Icaza seděl za pultem své lékárny a tlachal s několika přáteli, když Doroteo plaše vešel.

„Co chceš?“ zavrčel nepřátelsky.

Chlapec inu podal mlčky lístek, seňor Icaza si rozvážně nasadil brýle, pomalu četl.

„Dobrá,“ zamumlal a jeho hlas nezněl ani o poznání laskavěji než před chvílí, „nevidíš, že mám důležité jednání,“ obořil se na Dorotea, „přijď si pro ty léky k večeru, připravím je. Ten váš doktor je ale mazal, nemohu to po něm ani přečíst.“

Doroteo vypadl jako opařený. Don Ignacio se mýlil, pomyslel si v první chvíli zmateně. Ale potom se uklidnil, adresa byla určitě správná, i popis lékárníka se přesně shodoval.

Bez cíle bloumal Chihuahuou, dával si dobrý pozor, aby ve spleti uliček nezabloudil.

Město bylo veliké, díval se zvědavě do výkladů, procházel se po širokých ulicích, minul několik továren, na jejichž nádvořích se hemžilo mezi vysokými budovami množství dělníků.

Zapadl do krčmy, poručil si pulque a zvědavě pozoroval návštěvníky. Byli mezi nimi i cizinci, poznal je podle evropských oděvů a povýšeného jednání. V hluku a kouři, ve výparech zpocených těl co chvíli vyšlehoval podnapilý smích a rozjařené výkřiky, to honáci z venkovských haciend utráceli těžce vydělané peníze.

K večeru se Doroteo vrátil, chvíli nerozhodně přecházel před lékárnou. Když přes okno výkladu zjistil, že seňor Icaza je v obchodě sám, odhodlal se vstoupit.“Čekám na tebe už několik hodin,“ uvítal ho lékárník nevrle, „kde se potloukáš?“

Doroteo cosi zmateně zabručel. Seňor Icaza přivřel pronikavé oči a zadíval se na něho dlouhým, neuhýbajícím pohledem. Doroteo jej klidně vydržel, nesklopil zrak, lékárník uznale kývl.

„Budeš u mne poslíčkem,“ řekl stroze, „práce máš na pár hodin, každé odpoledne jsi volný.“

„Co budu dělat?“ odvážil se Doroteo.

„Počkej, nepřerušuj mne! Zajdeš vždycky na nádraží, potom na poštu a po ordinacích doktorů rozneseš léky. Plat dostaneš jako ostatní, ale musíš se chopit práce, jinak…“

Lékárník sevřel mohutnou pěst, zamával jí výhružně Doroteovi pod nosem, ten si s úžasem všiml jeho silných svalů.

„Nikdo nesmí poznat, co jsi zač. Víc o tobě nevím, rozumíš! Když se dostaneš do úzkých, musíš si pomoci sám, mě do ničeho nezatahuj, nemuselo by se ti to vyplatit!“

Doroteovi, nyní vlastně Panchu Villovi, se zablýsklo v očích, pomyslel si něco o zbabělcích. Ale potom si vzpomněl, co mu říkal strýc José Morelos i don Ignacio.

„Rozumím, patrone!“ kývl, „don Ignacio mi dal přesné rozkazy. Člověk v naší situaci…“

Seňor Icaza kývl, hned však výstražně vztyčil prst.

„Nežvaň! Moc mluvíš, tvá největší chyba, co? Jméno, které jsi vyslovil, nesmí mezi námi už nikdy padnout! Ani jinde! Mlč, pozoruj a spoléhej se sám na sebe.“

Po práci se Doroteo, vlastně Pancho Villa, potloukal městem se sombrerem staženým hluboko do čela.

Bylo mu v cizím městě úzko a smutno, vzpomínal na volnou prérii kolem rodného Gogojita, na matku, které poslal tajně vzkaz, že je naživu a daleko ve světě, na sestry Marianu a Martinu, malé bratry Hipolita a Antonia. V duchu stále viděl roviny za pueblem, divoké koně na pastvinách, matčinu hliněnou chatrč krytou slámou a kusy dřeva.

Pravda, v Chihuahui se mohl obdivovat krásným stavbám, nádherným předmětům ve výkladech obchodů, které ho lákaly bohatým výběrem.

Ale což si poslíček seňora Icazy směl dovolit skvostné kožené jezdecké kalhoty, tepaný pás, vysoké jezdecké boty se stříbrnými ostruhami, široké vyšívané sombrero či hedvábný šátek, za který se nemusela stydět ani dcera dona Pánfila? Anebo dvanáctiranný Coltův revolver, dlouhou štíhlou karabinu, nádherné sedlo a všechno ostatní?

Ovšem že nemohl. Nějaké peníze sice měl, ale každý by si mohl na prstech jedné ruky spočítat, kde je takový prostý poslíček Pancho asi získal. Nepochybně někomu ukradl!

Anebo, seňores, mohlo napadnout leckoho, podívejme se, kdo vlastně je, tenhle Pancho Villa! Vypadá jako pasák dobytka, ne, tohle není městský hoch. Kdo vlastně jsi, porco dio?

Jistě špeh dona Ignacia! Beztoho se tomu ďáblovi, který má oči všude, zase jednou povedl parádní kousek, který odnesla stáda dona Terrazzase, největšího barona v provincii Chihuahua.

Proto pozor, Panchito!

Ve starém španělském paláci nedaleko hlavního náměstí zřídil podnikavý hostinský velkou tančírnu. Pancho sem rád chodil, žádostivě pozoroval páry v kole.

Na podlaze vydlážděné barevnými dlaždicemi rozjařeně podupávali zarostlí jezdci z prérií, tančili jotu s mlčenlivými dívkami. Pouzdra pistolí jim pleskala o boky, když vytáčeli valčíky i tradiční mexické tance, fandango, madrileňo a rumbu.

Děvčata hleděla na podlahu, s nikým nepromluvila, nebyla ještě provdána. Neobratně se pohybovala za svými partnery, záda ohnutá od celodenního mytí nádobí.

Kdepak, Pancho nedal najevo, že se mu některé dívky líbí. Raději pozorně naslouchal, co si povídají podnapilí charros u vedlejšího stolu, byly to opravdu zajímavé zvěsti.

Potom vycházíval do noci, dověděl se toho pro dnešek dost. Honáci z haciendy Santa Monica poženou za týden dobytek k železniční trati. Hezký kus cesty, několik desítek mil pouští a liduprázdným územím! Taková zpráva může dona Ignacia zajímat.

Nešel nikdy hned domů. Zabočil do spleti postranních uliček, využíval stínů, kličkoval.

Když se přesvědčil, že ho nikdo nesleduje, zamířil zadem k domu seňora Icazy. Zpráva byla čerstvá, musela hned pryč!

Jen Pancho odešel, jen dozněly jeho kroky v tiché noci, vyjel ze zadních vrat lékárníkova domu podomek Eusebio.

Mířil k horám, dával si na čas, rámusil, polohlasem nadával. Každý přece věděl, že seňor Icaza udržoval čilé obchodní styky s babkami kořenářkami v celém okrese. Ale že by musel honit svého nebohého podomka v noci z teplé postele, ne, to se přece nedělá.

5

NOCI V CHICHUAHUI

Zakrátko Pancho Villa věděl, co potřeboval znát. Kde se shromažďovali pastevci toho i onoho velkomožného pána, jaká byla letos úroda, kde jsou plná skladiště obilí, jak to vypadá s dobytkem a leccos zajímavého. Možná že by o mnohé zprávy měli zájem i četníci, ale ti se plahočili v pustých končinách na úpatí hor a marně pátrali po donu Ignaciovi.

Pancho zapadal do krčem, záhy si získal pověst veselého a pohostinného člověka, který neodmítne bratra v nouzi. A protože krčem byl v Chihuahue velký počet, bylo jeho působiště téměř nevyčerpatelné. Mnohé měly veselá a zajímavá jména jako „Radostné slzy agáve“, „Letím jako pták“, „Přítel malých peónů“, „Růže na poušti“ a Pancho se často rozveselil už při pohledu na jejich barevný vývěsní štít.

Vchod do pulquerií tvořilo obvykle několik pohyblivých prken, praktické zařízení pro rozjařené hosty, kteří se potáceli na čerstvý vzduch. Nemuseli se zbytečně zdržovat hledáním kliky, drcli čelem do prkének a byli venku.

Toho dne však neměl Pancho náladu. Svíravý, neklidný pocit se mu rozléval hrudí. Popíjel pulque víc než obvykle, ale hryzavá úzkost nepomíjela, spíše sílila.

Pancho vyšel do rušných ulic Chihuahuy, snažil se setřást neklid rychlým pohybem, procházel se sem a tam.

Ale i na vzduchu na něho všechno padalo, i obloha byla náhle nízká, mraky jako by se ploužily skoro při zemi.

Běžel k lékárně, vpadl udýchaně dovnitř. Seňor Icaza byl náhodou sám, vykládal si karty, popíjel.

„Musím hned domů,“ vyhrkl Pancho, „sestra Mariana mě nutně potřebuje.“Seňor Icaza se ničemu nedivil. Od rána pil pulque, splachoval neznámý žal a byl mírně na měkko.

..Vzkázala ti snad něco?“ zeptal se a hleděl krví podlitýma očima někam nad Panchova ramena.

„Ne,“ odpověděl, „ale vím to docela určitě.“

„Mhm,“ udělal seňor Icaza a o čemsi důležitém přemýšlel, alespoň to tak vypadalo.

„Jdi tedy, co stojíš?“ pravil náhle, „když sestra potřebuje pomoc, bratr musí přispěchat, i kdyby byl za devatero horami. Bránit čest našich sester je přece svatou povinností každého Mexičana.“

Seňor Icaza důstojně domluvil a vrátil se kolébavě ke své sklence pulque. Pancho zadrmolil poděkování a vyrazil ze dveří. V několika minutách byl připraven na dalekou cestu.

Lékárník za ním vyšel na dvůr.

,,Vezmi si mého koně. A kam vlastně jedeš, Pancho?“ zeptal se, kývaje se na nepříliš pevných nohou.

„Domů. Do Gogojita.“

„Co patří tomu prokletému Pablu Martinezovi? Dobře se tedy podívej na jeho stáda, když už tam jednou budeš,“ bručel seňor Icaza, „všechno se nám může někdy hodit…!

Pancho jel skoro bez zastávky dva dny a dvě noci, vyhýbal se cestám i vesnicím, nespatřila ho živá duše.

V nočních tmách se připlížil ke Gogojitu. Dlouho pozoroval rodnou chýši, slepenou z hlíny dávnými předky.

V očích měl slzy, bylo mu líto matky a sourozenců, tak dlouho ji nechával ve smrtelných úzkostech, ani o sobě nedal vědět. |ak nuzně tu žijí, plahočí se na kamenitých políčkách pro kousek kukuřice, on tam ve městě si dopřává samá dobrá jídla. Kdyby je alespoň don Pánfilo nechal konečně na pokoji.

Ležel bez hnutí několik hodin na kraji kukuřičného pole, až za svítání se uvnitř chatrče něco pohnulo. Vyšla matčina sehnutá postava, poznal by ji mezi všemi ženami Mexika.

„Madre!“ zavolal tiše.

Dojetí mu sevřelo hrdlo, ležel, nemohl se hnout. Viděl, jak se lekla. Zastavila se a nehybně naslouchala.

Skokem byl u ní. Dušeně vykřikla a táhla ho dovnitř chaty. Pevně ho objala, začala tiše plakat.

„Doroteo, Doroteo! Už jsme si všichni mysleli, že jsi… Máš hlad? Jistě máš, viď, co se tak hloupě ptám. Na, jez.“

Starala se o něho, jako by byl maličký, snad mu dávala poslední kukuřičnou placku schovanou pro nejmenší děti na zítřek. Sousta mu pojednou zhořkla v ústech.

„Madre!“ vyhrkl a líbal matce ruku.

Zaplavila ho vřelá vlna vděčnosti, nesmírná, horoucí vlna lásky a úcty. Když byl doma, vzpomněl si, starala se vždycky o něho, ani si nevšímal, že si možná utrhovala od úst.

„Kde jsi teď, Doroteo? Co pořád děláš? Živíš se poctivě, ano? Odpověz podle pravdy.“

Hlas se jí chvěl, na poslední slova položila zvláštní důraz, visela mu úpěnlivě na rtech.

„Poctivě, neboj se, maminko,“ odpověděl chraptivě. Ne, nemohl jí přece říci pravdu. „Pracuji jako charro u jednoho moc bohatého pána. Mám se dobře. To víš, musím se skrývat, nikdo se nesmí dovědět, že jsem u vás. I jméno mám jiné. Pancho.“

Zase plakala, viděl to i v polotmě. Asi se jí dotklo, že zapřel své poctivé jméno Arangů.

Vytáhl hrst zlatých pesos, které dostal od dona Ignacia. Škubla rukou, jako by ji uštkl had.

„Kdes to vzal, Doroteo?“

„Vydělal,“ řekl zadrhnutým hlasem, protože mu bylo líto, že ho podezírá z nekalých činů, „chtěl jsem vám je poslat už dávno, ale nenašel jsem posla. Víš, byl jsem až v El Pasu, můj pán jezdí na rodea, doprovázím ho všude, starám se mu o koně.“

„Vždyť to není v Mexiku.“

„El Paso?“ zeptal se rozpačitě, „no není, leží v Americe, ale je tam celkem dobře.“

Z kouta se ozval překvapený výkřik, Martina mu visela na krku, líbala ho, plakala radostí.

„Kde je Mariana?“ rozpomněl se náhle Pancho. Už nebyl Doroteo, jeho hlas zněl přísně, dospěle.

„V haciendě…“

„Teď, v noci?“

„Ano, totiž…“

Pancho se vzrušil, oči mu plály.,

,Nespí doma? Co tam dělá?“

„Ne, není v haciendě… byla v haciendě… ale už…“

„Madre!“ Panchův hlas byl chraptivý. „Kde je Mariana? Chci vědět, kde je teď?“

Matce se třásla brada, chvíli nebyla mocna slova.

„Jak bych ti řekla… Měla se vdávat… a každá dívka, jak víš, musí… Ale ne, ještě nemůžeš vědět, jaká jsou práva našich pánů… A don Pánfilo… Nesnesla to, zabila se…“

Rozplakala se. Pancho stál uprostřed odcházející noci, nehnuté hleděl, klidný, zlý, strašlivý. Tedy don Pánfilo! Co tušil, stalo se teď hroznou pravdou, ale bylo to vlastně už dávno pravda.

Pohnul se a tu se na něho obě pověsily, matka i Martina, přidali se i jeho bratři probuzení hlukem zápasu.

„Ne, nechoď pryč, Doroteo! Zůstaň s námi, neodcházej právě teď!“

Matka plakala, skučela zoufalstvím, protože věděla, co její Doroteo udělá, musí udělat, ale oni ho přitom chytí a umučí.

Vytrhl se jim a vyběhl ven.

Domů už se nevrátil. Druhého dne našli sloužící mrtvolu dona Pánfila v jeho krásné zahradě blízko schodů, kterými sestupoval přímo ze své ložnice do bazénu naplněného průzračnou vodou.

Byla jasná mexická noc.

Žluté měsíční světlo oblévalo zarudlé, jakoby lehce nadýchnuté hory v dálce zahalené namodralým oparem. Pancho Villa byl opět několik týdnů v Chihuahui, pomalu se uklidnil, začal pozvolna zapomínat.

Dvě hodiny po půlnoci. Okno podivně zadrnčelo do ticha. Pancho se zvedl na svém loži, poslouchal. Ne, to nebyl vítr, někdo zaťukal smluvené znamení. Teď zase!

„Pancho!“ šeptal naléhavý hlas.

Lékárníkův poslíček vyskočil z lože a otevřel dveře své komůrky. Podomek Eusebio, který se k němu vždycky choval odměřeně a neodpověděl ani na pozdrav, vpadl zadýchaně dovnitř.

„Jdou po tobě, musíš pryč!“

„Kdo?“ zeptal se rozespale.

„Rurales, četníci, kdo jiný. Posílá mě don Ignacio, abych tě varoval. Víš, ta věc se správcem z Gogojita.“

Za půl hodiny opustil Pancho Villa pohostinnou Chihuahuu a zmizel v poušti blízko Sierry Madre.

Don Ignacio byl nejen dobrý vůdce, ale i kamarád, všichni ho měli svým drsným způsobem rádi.

Tlupa byla přísně organizována do několika velkých oddílů. Velitelem jednoho z nich se časem stal Pancho Villa. Musel se nyní pilně starat o tolik věcí: potraviny a pušky, náboje a koně, seno a sedla. Jeho úkolem rovněž bylo vědět o všem, co se v kraji dělo, co chystali rurales, jaká je nálada mezi peóny.

Občas podnikali trestné výpravy na bohatá stáda haciend a ukořistěný dobytek převáděli přes hranice do Spojených států, vyměňovali jej za zbraně a střelivo. Tento černý mezinárodní obchod tu kvetl odjakživa, ale Pancho se postaral se svými

přáteli o jeho nebývalý rozkvět. Sám rád často přecházel přes Rio Grande del Norte do El Pasa a Douglasu, kde se mohl nerušeně pohybovat.

Kdyby ho byl potkal někdo z jeho známých z Gogojita, musel by si povšimnout, jak Pancho vyrostl a zesílil, pokud by ho ovšem vůbec poznal.

Bylo mu dvaadvacet, měl menší robustní postavu, nazrzlé rozcuchané vlasy, nechával si růst knírek. Přes svou zavalitost byl mrštný jako lasice a nevypočitatelný jako tvář pouště.

Před započetím výpravy se obvykle nikomu nesvěřoval se svými plány, ani svým pobočníkům, jen don Ignacio o nich věděl. Když se oddíl utábořil v poušti nebo v horách, Pancho rozestavěl stráže, ale sám odešel z tábora spat neznámo kam.

Toho roku bylo v celé východní části provincie Chihuahua velké sucho. Pravidelné lijavce nepřišly a vítr a slunce vysušily půdu, která v jemných prachových částicích nasycovala vzduch.

Lidé a zvířata měli hlad. Země žárem pukala, pole byla jedna velká sušina, spálené pastviny se ničím nelišily od pouště. Peóni s bázní očekávali nadcházející podzim.

Pánům hacendadům bylo ovšem hej! Měli bohaté zásoby z minulých sklizní, obilím vykrmovali dobytek. Oddíly dona Ignacia se rozmnožovaly den ode dne, hlad vyháněl lidi do hor.

Zprávy, které od nich Pancho slýchával, násobily jeho horečnou činnost. Týdně podnikal několik velkých výprav na sýpky haciend a rurales po něm usilovně pátrali jako po škodné, byla dokonce vypsána vysoká odměna na jeho hlavu.

Dvakrát ho jeho ostražitost zachránila před atentátem. Také výpad na haciendu Santa Monica nařídil Pancho jednoho dne bez velkých porad a zcela neočekávaně.

Přihnali se na ni v noci a nenarazili na vážnější odpor. Správce haciendy několikrát vystřelil a zabil jednoho z Villových jezdců. Bez odkladu ho pověsili.

Ráno našli peóni z puebla pod haciendou vozy plné obilí a kukuřice.

Rozebrali si je bez váhání a ti odvážnější si šli ještě nabrat do otevřených sýpek. Nikdo jim nebránil, Villovy hlídky je vodily a horlivě ukazovaly, kde co leží.

Pancho pátral v okolí haciendy, sám, jak bylo jeho zvykem. Nic mu neuniklo, získával tak nejlepší přehled o situaci. Dostal se až na okraj velkého agávového pole.

Ohromné smaragdové růžice lemovaly pastviny a pole, bránily poušti v postupu. Agáve byla suchem také postižena, ale netrpěla jím tolik jako zvířata a lidé.

Villa zastavil koně a pozoroval štíhlý, svítivě zelený peň, srdce rostliny, který obklopovaly vysoké ochranné listy.

Agáve jako by dobře věděla, co si svými metrovými listy tak obratně chrání. Ale lidé její tajemství také znali. Nařezávali peň, chytali prýštící šťávu do tykví a zpracovávali ji v lahodný nápoj, čerstvá nezkvašená medovina měla osvěžující chuť, zvláště přidalo-li se trochu šťávy kaktusového plodu.

Pancho pojednou zpozorněl. Zaslechl lidský hlas, tiché pobrukování a pozpěvování.

Skryt za vysokou agáve zpozoroval dívku, postupující od jedné rostliny ke druhé. Seřezávala jejich pně a rány přikrývala listy kukuřice, aby je ochránila před hmyzem.

Pancho hleděl okouzleně, ani nedýchal. Děvče bylo krásné, štíhlé, obratné, ne, takovou ještě nepoznal.

Dívka ho už zřejmě spatřila, ale pracovala dále, jako by byla sama. Popojel blíže a dvorně pozdravil.

„Co děláš?“ zeptal se zbytečně.

„Vidíte, seňore.“

Opravdu, viděl. Nařezávala agáve, aby jí odňala šťávu, která se za čas po zkvašení v nádobách z kravské kůže promění z čiré medoviny v ohavně páchnoucí pulque.

„Komu patří tyhle agáve?“

„Haciendě Santa Monica,“ odpověděla udiveně, „komu jinému.“

Chvíli přemýšlel, nevěděl, jak pokračovat v rozhovoru. „Kolik dávají denně?“ zajímal se.

„Tři až čtyři litry, seňore.“

„Tak? Myslím, že dost, co?“

„Vynášely i pět litrů, ale teď je sucho,“ povzdechla si.

„A pořádné horko.“ Pancho sňal sombrero, utřel si čelo, opět je nasadil. „Jak dlouho tady nepršelo?“

„Tři měsíce nespadla ani kapka.“

Díval se na její čistou bílou pleť, černé vlasy, jiskřivé oči, za nimiž cítil ohýnky smíchu. Musel jí být trochu směšný, jak tu stál a neobratně se vyptával.

„Bydlíš v haciendě?“

„Já?“ usmála se udiveně. „Kdepak, žiji s matkou v pueblu.“

„A otec?“

„Zemřel, když jsem byla ještě mladá. Vlastně jsem ho ani nepoznala.“

Pancho přitáhl uzdu neklidnému koni. „Jak se jmenuješ?“

Pokrčila rameny, odpověděla až za hodnou chvíli: „Suz.“

Náhle jako by nevěděla, co počít s rukama. „Rurales tu budou co nevidět, seňore. Snad byste měl…“

„Vím,“ řekl Pancho, „přijdou, jen co odtáhneme.“

Zasmála se, v temných očích jí svitlo pohrdáním. „Zatím sem nejdou, čekají asi na posily.“

Zamračil se, ví toho nějak mnoho, pomyslel si.

„Jak jsi na tohle přišla, Suz?“

„Tak,“ pohodila hlavou, „znám je.“ Upřela na něho velké oči, trochu je přivřela. „Vás taky poznávám, seňore.“

„Ty víš, kdo jsem?“ zeptal se nedůvěřivě.

Přikývla. „Alespoň si myslím. Říkají vám Pancho Villa. Jistě se nemýlím.“

Hlasitě se zasmál, jako by řekla bůhvíjaký vtip, tvářil se pochybovačně, snažil se ji zmást.

„Ano, poznala jsem vás,“ trvala na svém. „Jste Pancho Villa.“

„Ale, ale,“ řekl domlouvavě. I když se mu v nitru ozýval varující hlas, líbila se mu stále více. „Suz!“ prohodil chraptivě.

„Ano, seňore?“

„Jak často sem chodíš?“ vysoukal ze sebe pomalu.

„Dvakrát denně.“

„Občas jezdím kolem. Myslím, že tě tady někdy uvidím. Co říkáš?“

Usmála se. „Ale co rurales?“

Pozoroval ji přivřenýma očima. Kdepak, tahle ho nezradí, pomyslel si.

„Copak se už starají i o krásné dívky?“

Zavrtěla hlavou. „O dívky ne, ale o vás.“

Otevřená odpověď se mu líbila. Je smělá, napadlo ho a v srdci mu klíčila naděje. Přijde-li podruhé, nebude jí to asi nepříjemné.

„Čekej na mne, Suz. Je možné, že pojedeme brzy okolo.“

Odhalila velké bílé zuby v růžové dásni, neřekla nic.

Pancho dvorně smekl sombrero, jak vídával ve městě, zamával jím na pozdrav a pobodl neklidného koně.

6

VELKÉ INDIÁNSKÉ POVSTÁNÍ

Smrt dona Ignacia při jednom z náhlých nočních přepadů ochromila na čas všechny jeho oddíly. Rozpadly se na dvě samostatné části, velitelem jedné z nich byl zvolen Pancho Villa V té době pronikly k nim do hor zprávy o neklidu v rovinách,množily se noční hladové přepady sýpek, správcové haciend se už neodvažovali bez ozbrojeného doprovodu do puebel.

V oddílech Pancha Villy byli vedle peónů i lidé z měst, kteří uměli číst a psát, sledovali i noviny. Pancho jako všichni obyvatelé rovin příliš nevěřil mužům, kteří měli mrštný jazyk a byli vzdělanější než on sám. Připadali mu jako klepavé ženy. Obvykle mlčíval, promluvil zřídkakdy, často ted myslíval na Suz, sběračku agáve z haciendy Santa Monica, několikrát za ní i tajně zajel doprovázen svým pobočníkem Fierrem, chlapcem, kterého si vybral po pečlivých úvahách.

Ale když se rozhořely večerní ohně, nepozorovaně poslouchal, co si jeho muži vyprávějí. Že se peónům daří špatně, nemusel mu nikdo vykládat. Kdo je tím vinen, věděl stejně dobře jako ostatní. Avšak tihle lidé povídali u táboráků věci, které slyšel poprvé.

Mluvili o vládě Porfiria Díaze, presidenta a diktátora mexické země, který vládne již přes třicet let. Jaký div, říkali, že se udržel tak dlouho u moci ten intrikán, ten ďábel, vyděrač, lotr spřažený jistě se samotným Belzebubem, když se před ním v průběhu padesáti let vystřídali na panovnickém křesle dva císařové, jeden suverén a přes padesát presidentů, nikdo si ani nepamatuje jejich jména.

„Padesát, slyšíš, Fierro?“ prohodil Pancho Villa polohlasem k pobočníkovi, „co ti lidé plácají? To by jeden nevládl ani rok. A Martinezové panují nad Gogojitem snad už století a za tu dobu vzali peónům skoro všechnu půdu.“

„Nevím, veliteli,“ odpověděl Fierro tiše, „nerozumím tomu.“

Ovšem, říkali muži kolem ohně, jak to ten pes Díaz dělá? Postavil silné vojsko a policii, bohatství země prodal cizincům, aby měl peníze k potlačování naší svobody. Pravda, za těch skoro čtyřicet let Díazovy vlády se postavilo v Mexiku hodně továren, železnic, dolů, ale komu všechno patří? Cizincům a několika mexickým boháčům, kteří se hluboce stydí, že jsou také Mexičané.

Ale to není všechno. Indiáni, původní obyvatelé země, byli nalákáni do měst, odtrženi od svého tisíciletého spojení s půdou. Rád jejich života byl porušen, změněn, zničen. Všude na ně číhá nejistota. Dříve měli strach jen z neúrody, teď trpce poznali, co je nezaměstnanost, bída a hlad. Neúroda nebývala tak zlá, protože později přišla zase dobrá léta a hlad se překonal. Nezaměstnanost je horší, proti ní nezná Indián obranu.“Zastřelit je všechny!“ mumlal Fierro, „tím hůř pro Díaze, protože sám má ve svých žilách indiánskou krev.“

„Říká se to o něm,“ zabručel Pancho Villa, „ale má i krev bílých a ta v něm zvítězila. Proto si cizinci v naší zemi tak troufají. Jejich naftové společnosti se rozlézají po celém Mexiku, zmocní se každé půdy, která se jim zalíbí.“

„Postřílet a bude pokoj,“ rozčiloval se pobočník.

„Ne tak zhurta, Fierro,“ uklidňoval ho Pancho, „ještě se dočkáš.“

Sám nevěděl, co si o všech řečech má myslet. Nebyl zvyklý věřit tomu, co si nemohl vlastníma rukama ohmatat, pohladit, očichat, ochutnat. Mužové u večerních táboráků mluvili o mnoha věcech, které neznal, o lidech, které nikdy neviděl, o místech, kde ještě nebyl. Ale věděl, že v jednom mají jistě pravdu. Nespravedlnost vládne Mexikem!

Nikdy o ní příliš nepřemýšlel, byla tak zřejmá. Bojoval proti ní, pokud mu síly stačily. Lidé v pueblech mají hlad a tam, v nedaleké haciendě, jsou plné sýpky.

Peóni do nich navozili kukuřici a obilí, které sklidili na polích zavlažovaných vlastním potem. Děti pláčí hlady. Hle, není věc jasná? Jdi a přines kukuřici ze sýpek, rozdej ji! Matky upekou kukuřičné placky a děti už nebudou mít hlad.

A Pancho Villa chodil tedy do panských sýpek a krmil hladové. •

Muži u večerních ohňů mluvili čím dál tím více o jednom muži, o Francisku Maderovi.

I Pancho Villa slyšíval toto jméno. Ano, Madero, sám syn z bohaté statkářské rodiny, hlásal volební právo pro všechny utlačované, peónům měla být vrácena jejich půda. Prý o tom vydal i knížku.

Pancho se usmíval. „Slyšíš, Fierro? Chtějí bojovat knížkami místo puškou a pistolí.“

Ani volební právo tady v horách nikoho nevzrušovalo, mnozí ani nevěděli, co to slovo znamená a k čemu je dobré.

Ale půda, pole, pastviny, země, to bylo něco jiného. Vezmeš hroudu do ruky, je sypká a teplá, jak ji hřálo celý den slunce. Rozemneš ji, rozpadne se na prášek. Zaseješ do ní kukuřici, zavlažíš vodou, zrno vzejde, dá úrodu, život.

Madero je boháč, myslíval si Pancho, bohatý člověk zůstane vždycky stejný. Slibuje peónům půdu, aby za ním šli. Ale až bude u moci, obklopí se vojskem a policií, zapomene na sliby. Běž za ním, vysměje se ti, dá tě zmrskat, když budeš příliš žadonit. Páni jsou vždycky stejní.

„Ale co jeho plán ze San Luis Potosí?“ ptával se jeho pobočník, „je to prý dobrý plán a myslí ho vážně.“

„Vějička, Fierro,“ vzdychl Pancho Villa, „nic než vějička. Rozdělí pozemky mezi své oblíbence a generály, tak se to u nás vždycky dělalo. Hlavně nezapomene na své příbuzné. Díazova rodina vládne už dlouho, proč by nemohli přijít zase Maderové se svými strýci a bratranci?“

„Pravda,“ přisvědčil Fierro, který svého velitele obdivoval.

Pancho Villa tiše pokyvoval hlavou. Mezi vznešenou společnost se nebude nikdy tlačit. Proč taky? Nerozumí jí a ona nepochopí jeho. Bude tedy bandido, třeba až do konce svého života. Plných panských sýpek je ostatně všude dost a hory jsou vysoké a svobodné. Bude-li ho Suz opravdu chtít, půjde za ním i sem.

Jednoho dne přijel k Panchovi posel z daleka. Představil se jako vyslanec Abrahama Gonzálese.

Villa se upřímně podivil.

„Koho zastupujete?“ zeptal se.

„Abrahama Gonzálese,“ opakoval trpělivě posel.

Nedal najevo, že je překvapen tím, když Villa nezná jednoho z nejbližších přátel Franciska Madera, dobrého, vzdělaného pána, kterému vedle přemýšlivosti nechybí ani odvaha a ráznost.

„Nevím, kdo to je, opravdu,“ vrtěl Pancho rozpačitě hlavou, „nikdy jsem jeho jméno neslyšel.“

„Abraham Gonzáles byl Maderem pověřen organizací povstaleckých oddílů,“ začal mu vysvětlovat vyslanec. „Diktátor Díaz si proti sobě poštval i obyvatelstvo měst, všichni jsou rozhořčeni vzrůstající drahotou, očekávají činy. Maderův plán ze San Luis Potosí je přijímán v celé zemi s nadějemi a velkým nadšením.“

„Také jsem o něm cosi zaslechl,“ přerušil ho Pancho Villa ne příliš taktně.

Posel skousl rty, zabručel. Pomyslel si něco o tom, že tenhle velitel bandidos má vskutku svérázné jednání.

„Náš vůdce Francisko Madero poslal své posly k velitelům všech ozbrojených oddílů v horách. Postupně se sejdou na jeho haciendě, i vás zve, pane plukovníku.“

Pancho Villa na něho upřel přemítavý pohled. Na haciendu? Není v tom léčka? „Nejsem plukovník!“ Vyslanec se usmál.

„Zatím nejste, ovšem. Ale přijmete-li naši] nabídku, kdoví? Organizujeme totiž nové prapory a pluky, samozřejmě v přísné tajnosti, potřebujeme pro ně zkušené velitele.“ A udal místo a čas schůzky, Pancho jen neurčitě slíbil. Ve smluvený den však přijel. Abraham Gonzáles ho přátelsky přivítal, Pancho hned z prvních slov poznal, že hostitel ví o jeho úspěších a velmi si jich váží. Přes jeho mládí jej zřejmě pokládal za nadějného bojovníka.

Zasedli ke stolu, jedli, popíjeli.

„Myslím, že leccos není zapotřebí příliš zdůrazňovat,“ řekl Abraham Gonzáles jasným, klidným hlasem, „ale jsou věci, které musí být řečeny, i když jsou samozřejmé.“

Pohlédl upřeně na Villu, jeho mírné oči odhalovaly společníka.

„Proč jste přijal mé pozvání?“

„Proč?“ Pancho se začal usmívat. „Vy jste mne pozval, seňore, měl byste mluvit sám…“

„Dobrá,“ Abraham Gonzáles se rovněž usmál, „máte vlastně pravdu. Ale přece jen bych chtěl slyšet váš názor.“

„Víc než deset let bojuji,“ protáhl Pancho Villa nedůtklivě, protože se mu zdálo, že je průhledně vyslýchán, „v horách i v pouštích, ve městech i na venkově. Otec mého otce míval trochu půdy, naše rodina už jen hlad a bídu. Bičovali nás za každou maličkost, proto jsem utekl do hor a bojoval.“

Odmlčel se, upřeně pohlížel na své velké ruce s rozpraskanými dlaněmi.

„Snad není třeba o tom mluvit, opravdu! Půjdu s každým, kdo bude tvrdě bít pány…“

„Dobře,“ pravil Abraham Gonzáles, „velmi dobře. A ještě něco… máte rodinu? Ženu? Děti?“

Pancho se zarděl. „Ne, zatím ne, ale…“

Gonzáles chápavě přikývl.

„Rozumím. I to je důležité, vojenský život příliš nepodporuje mladá manželství. Třeba si odříkat, velmi odříkat.“

Trochu mu bylo ve Villově přítomnosti nevolno, připadal si nejistý, provinilý.

Před ním seděl jeden z těch prostých peónů, kterých jeho rodina zaměstnávala celé stovky. Abraham Gonzáles sám netrpěl nikdy hladem a nouzí, připojil se k revoluci z vroucího, čistého smyslu pro spravedlnost. Někdy se mu zdálo, že musí smýt svou vinu, vykoupit se službou, nelekající se opravdové oběti.

Rozhovořil se o diktátoru Díazovi, temném duchu Mexika, o plánech Franciska Madera, jeho volání do zbraně a plánu ze San Luis Potosí. Mluvil obšírně, protože si všiml, že Pancho Villa mnoho věcí nezná, ani nemůže znát. Zmínil se také o tom, že v čele revolučních vojsk je mladý Pascal Orozco. Nakonec vyzval Villu, aby se k nim připojil.

„Už jsem řekl,“ pravil Pancho důrazně, „půjdu s každým, kdo zbaví pány jejich moci a dá peónům půdu.“

Abraham Gonzáles na něho upřel moudré šedé oči, povstal, mlčky, upřímně ho objal.

Slunce zapadalo za vyrudlé vrcholky Sierry Madre, kolem malé haciendy hlídkoval oddíl Villových bandidos pod velením Fierra, ale neměl důvod k zásahu. Když Pancho k večeru odjížděl, měl v kapse dekret kapitána vojsk revoluce.

Povstání vypuklo z drobných srážek na mnoha místech současně. Na jihu země se zvedl indiánský lid vedený Emilianem Zapatou, na severu pod Panchem Villou. Žádali „tierra y libertad“, půdu a svobodu.

Řada míst byla již v rukou povstalců, kterým velel Pancho. Přerušili železnice a silnice, peóni vykonávali spravedlnost. Bez milosti dopadaly jejich rány. Viseli správcové haciend, viseli velitelé četnických hlídek, Villovi vojáci byli neúprosní.

Pancho měl plno nových starostí, nejedl, nespal. Musel rychle zajistit dobyté území, jmenovat velitele měst, zajistit vojsku přístřeší, střelivo, zásoby, peníze. Vysílal výzvědné hlídky na všechny strany, přemýšlel o dalších taženích.

Francisco Madero mu posílal uklidňující dopisy. Všechno postupovalo dobře, Díaz se nezmohl na viditelný odpor, vojenští velitelé od něho odpadli jako pijavice od mrtvoly.

Provedou státní převrat klidně a spořádaně, bez výstřelků a zbytečného prolévání krve, naléhal Madero. Villa musí chránit občanské svobody a civilní obyvatelstvo. Dopadené nepřátele revoluce nesmí dorados zabíjet bez náležitého soudu.

Pancho Villa se nad jeho vzkazy ušklíbal.

„Mám šetřit nepřítele, aby mi zítra skočil na krk? Smím trestat dorados za to, že jsou důslední?“

Maderův posel se ošíval.

„Nikoli, pane kapitáne! Musíme ovšem chránit válečné zajatce. Jsou na to zákony uznávané v celém civilizovaném světě. Chceme revoluci zachovat čistý štít před veřejným míněním ostatních zemí, které na nás hledí se zájmem a porozuměním.“

„Co to znamená?“ neovládl se už Pancho, „tomu dobře nerozumím! Co je veřejné mínění? Neznám to slovo, nikdy jsem je neslyšel! Když mlčelo k bídě našich peónů, musí teď mlčet laky! Dlouho jsme čekali na svou příležitost, teď musíme bít pány, zničit jejich moc, dát peónům půdu. Kdo se nám protiví, je náš nepřítel!“

Kurýr vůdce revoluce se útrpně usmíval.

„Pomalu, pane kapitáne, neukvapujte se ve svých úsudcích. Hněv je špatný rádce a nenávist teprve. Mnoho věcí není ještě vyjasněno. Musíme být svrchovaně obezřetní. Vedení revolučních vojsk dobře ví, co dělá, když radí k umírněnosti a rozvaze.“

Villa se zamračil.

„Ach tak, seňor Pascal Orozco? Syn velkostatkáře, markýz. Nu ovšem, už chápu, leccos je mi jasné. To je mi povedená revoluce!“

„Plní jen přání Franciska Madera, pane kapitáne!“ odsekl posel, „jste příliš prudký, rád křivdíte, necháváte se unášet řevnivostí a povrchním úsudkem, už jsme si toho často všimli. Omlouvá vás jen neznalost poměrů a mládí.“

„Všichni jste stejní!“ vybuchl Villa, „tváříte se jako upřímní přátelé, ale myslíte jen na sebe, na svou kapsu!“

Jen slova vyřkl, Pancho zalitoval, že se nechal strhnout hněvem.

„Nepřišel jsem diskutovat o vašich pocitech, pane kapitáne!“ řekl vyslanec varovně, „přinesl jsem vám rozkazy nejvyššího velení! Musíte je poslechnout, nechcete-li před válečný soud!“

Pancho div nepukl vzteky. Má snad respektovat nezralé panáčky, stát před nimi v pozoru a bez námitek přijímat jejich nápady? Ne, jeho názor mu nikdo nevezme! A dá si na ně pozor, moc dobrý pozor!

„Dobrá,“ zabručel smířlivě, „snad máte nakonec pravdu. Neznám ty pány dobře, ale dokud táhnou s námi v jedné řadě, jsem jejich přítel.“

Posel se v duchu ušklíbl jeho naivní povýšenosti.

Villa seděl proti němu v bavlněných kalhotách, staré zašpiněné košili a blůze, s širokým sombrerem na hlavě, do čela mu spadaly rozcuchané vlasy. Vyslanec cítil, jak ho podezíravě pozoroval přivřenýma očima. Mírně se otřásl. Ten muž musí být strašný nepřítel, nadarmo mu neříkají Puma de la Sierra, Puma ze Sierry.

„Ano, všichni jsme přáteli,“ navázal smírně, „revoluce teprve začíná, kapitáne, hodně lidí kolísá, musíme je získat. Ještě budete mít dost příležitostí bít nepřítele, obávám se, že až příliš mnoho příležitostí. Někdy vám to bude až nemilé.“

Vyslanec se náhle odmlčel a poslouchal nenadálý hluk zvenčí. Ve městě se strhl křik, bezpochyby zase někoho vytáhli z úkrytu a vedli jej na popravu.

Zamračil se, nabral dech.

„Připravujeme soustředěný útok na Chihuahuu, kapitáne! Zúčastníte se také. Zanecháte zde malou posádku a neprodleně vytáhnete k Fresnu, kde se shromažďují naše vojska.“

„Aha,“ zabručel Villa nerudně.

Nelíbil se mu panovačný tón, vůbec se mu nezamlouvalo, že má poslouchat neznámé lidi. Jejich rozkazům nerozuměl, cíl jejich vojenských plánů mu stále unikal.

„Kolik máme vojáků?“ zeptal se trochu ostřeji, než bylo zapotřebí.

„Šestnáct tisíc.“

Villa údivem zamžikal.

„Proti nám stojí nejméně padesát tisíc vládních. Jsou dobře ozbrojeni, mají děla a kulomety.“

„Sám jste říkal, že musíme jednat,“ mínil kurýr.

„Ano, ale nemůžeme jít hlavou proti zdi. Nemáme dost sil k otevřenému střetnutí. Musíme protivníka ničit v menších překvapujících bitvách. Hlavně v noci.“

„Noční boj je ovšem nevýhodný,“ namítl vyslanec.

„Jak pro koho! Co možná nejméně ztrát, to musí být naše heslo,“ rozohnil se Pancho Villa, „zvláště teď, když generál Navarro rozbil naše oddíly pod Cerro Prietto.“

Posel vzdychl. Co má dělat s tímto tvrdohlavým beranem, který zřejmě neovládá ani základní pravidla boje?

„Naši velitelé mají válečné školy, kapitáne. Musíme jim věřit. Ostatně Pascal Orozco znovu dobyl Mal Pasa.“

„Velký úspěch,“ zabručel Pancho ironicky, ačkoli ho zpráva příjemně překvapila.

Vyslanec si ho nevšímal, pokračoval: „Výsledky se už projevily. V našich řadách bojují i cizinci, stále přicházejí další. Víte, co to znamená? Začínají nám věřit.“

„Boj vždycky přitahuje dobrodruhy,“ poznamenal Villa.

„O ne, nejsou to dobrodruzi, spíše velcí idealisté. Dáváme si na ně ostatně pozor, vybíráme si. Italský generál Garibaldi je jedním z nich. Už se například pokusil dobýt Casas Grandes.“

„Pokusil?“ ušklíbl se Pancho Villa, „to tedy znamená, že byl nakonec odražen.“

„Ovšem, byl prozatím odražen. Nejste spravedlivý,“ řekl posel pokojně, „ve velké válce, kterou nyní začínáme, něco takového není příliš důležité. V drobných akcích se válečné štěstí rychle střídá. Hlavně že máme iniciativu.“

„Ale jaký to mělo všechno smysl?“ nedal se Pancho, „stačilo přece zaútočit na Ciudad Juárez, nepřítel by nás tady nečekal, musel by se vzdát bez boje po prvních výstřelech. Tohle by byla iniciativa podle mého gusta…“

„Kapitáne,“ vzdychl vyslanec, „je vidět, že nejste diplomat.“

„Proč?“ vzplál Villa.

„Město leží přímo na hranicích, mohlo by dojít k mezinárodní zápletce, Američané na vhodnou příležitost jen čekají. Stačilo by, kdyby pár granátů přeletělo na jejich území. Americké banky už začínají jednat, samozřejmě skrytě, zákeřně, pokoutně, ale mají všude vlivné lidi. Francisco Madero si je toho plně vědom a radí k opatrnosti.“

„Banky nebanky,“ odsekl Villa uraženě, „musíme zničit jejich moc, vyrvat jim doly, naftu a plantáže. Potom změknou. Olupují peóny stejně bezohledně jako naši velkostatkáři.“

Posel vůdce revoluce přikývl.

„Máte pravdu. Seňor Madero zastává stejný názor, ale je dnes v sázce příliš mnoho. Díaz stále cítí podporu v americkém presidentu Taftovi. Delikátní záležitost mezinárodní politiky…“

„Ale přece jen…,“ pokusil se Pancho.

„Nepřerušujte mne laskavě a poslouchejte! Velké americké loďstvo leží před naším přístavem Vera Cruz… Víte, co má na palubě? Námořní pěchotu, pane kapitáne! Dvacet tisíc mužů v plné zbroji. Proto musíme dobýt nejdříve Chihuahuu, zmocnit se tak klíče k celé zemi.“

„Ciudad Juárez je dnes přece jen důležitější!“ zvolal Pancho Villa tvrdohlavě, „a víte proč? Protože přes Rio Grande můžeme získat od amerických podloudníků zbraně a střelivo. Není to příliš čistý obchod, ale ve válce je dovoleno všechno.“

Kurýr pokrčil rameny.

„Nejvyšší velení ví, co dělá. Počítejte s tím!“

7

Y UNA TIERRA!

Pancho Villa přitáhl k Fresnu, hned se odebral do hlavního stanu.

Pánové v přiléhavých uniformách plných zlata a řádových stužek na prsou stáli kolem velkého stolu, ostrými tužkami zakreslovali na mapě směry dalších operací.

Nevzali ho vůbec na vědomí, jen několik mladších důstojníků mu přátelsky kývlo na pozdrav. Vrchní velitel Pascal Orozco, který právě soustředěně referoval, malý, úhledný generál šviháckého zjevu, mu však nevěnoval jediný pohled.

Villa poslouchal jejich řeči, mlčel, přemítal.

Chladné přijetí ho neurazilo, skoro s ním počítal, kurýr jistě referoval. Ale že nedbali jeho dobře míněných rad a houževnatě trvali na nesmyslném útoku proti mocně opevněné Chihuahui, ho hluboce zarmucovalo.

Kolik lidí zbytečně padne! Dusil v sobě hořkost a vztek. Kdyby tu byla aspoň jedna jediná známá tvář, zatoužil náhle.

Konečně si ho povšimli, sám Pascal Orozco k němu znenadání obrátil svou hlavu.

„Co říkáte, kapitáne Villo, plánu vrchního velení?“ zeptal.se shovívavě, zřejmě očekávaje lakonické přitakání.

„Mohu mluvit přímo?“ opáčil Pancho.

„Ovšem, samozřejmě, kapitáne, jen mluvte bez obalu,“ zpozorněl generál Orozco.

Klidně a rozvážně začal Pancho Villa rozbíjet plán vrchního velitele, kousek po kousku rozplétal souvislosti, nacházel chyby.

Jeho námitky vycházely z prostého rozumu, mluvil střízlivě a přesvědčivě. Dobře viděl, jak většina důstojníků zpozorněla, naslouchala s porozuměním a nakonec kývala.

Jen několik nejstarších generálů a plukovníků s pergamenovými tvářemi zachovávalo strnulou vážnost, nebralo ho vůbec na vědomí. Skončil rázným návrhem, aby nepřítel byl ničen v malých bitvách, sám by chtěl oblehnout Ciudad Juárez. Domluvil, udělalo se výmluvné ticho.“Víte ovšem, kapitáne, že vůdce revoluce Madero uzavřel s Díazem příměří?“ otázal se Orozco chladně.

„Moji zvědové mi něco podobného také donesli,“ odpověděl stejným tónem Pancho Villa. „Vím jen to, že diktátor Díaz podniká všechno k tomu, aby odvrátil větší útok našich vojsk, v klidu soustředil své pluky a potom nás rozdrtil v jediném střetnutí. Pánové, pamatujme, že čas pracuje spíše pro něho…“

Všiml si, jak někteří důstojníci chmurně přikývli. Pascal Orozco zrudl nevolí.

„Co si dovolujete, kapitáne!“ vyjel zhurta.

„Splnil jsem jen vaše přání, pane generále,“ odpověděl neohroženě Pancho. „Nemyslím si, že je vhodná doba k přemlouvání nepřítele. Zdá se mi, že rozumí jen síle našich zbraní a ničemu jinému.“

„Ale, ale,“ uštěpačně prohodil Orozco. „Vyjednáváním ušetříme mnoho životů. Víme, že naši lidé v minulosti hodně trpěli, zvláště peóni. Jsme humanisty. Nesmí strádat ještě více… a naší vinou.“

Vrchní velitel dobře cítil chlad kolem sebe, většina důstojníků pravděpodobně jeho plán neschvalovala.

Ale mlčeli by, kdyby nebyl přišel se svými námitkami tento kapitán. Nebezpečný člověk! Musí si na něho dát dobrý pozor. Vypadá jako prosťáček, ale takoví jsou nejhorší.

Villa se nepokrytě ušklíbl, jak měl ve zvyku, když se mu něco příliš nelíbilo.

„Lidé trpěli už tolik, že je nic nepřekvapí, pane generále! Chtějí bojovat, protože dobře cítí, že přišla jejich chvíle. A naši nepřátelé to vědí také. Proč tedy ty ohledy? Nejsou k ničemu!“

Chtěl ještě prohodit něco hodně uštěpačného o důstojnících, kteří nikdy v životě nepoznali hlad a bídu, ale vtom vešel Abraham Gonzáles, Maderův hlavní poradce, týž, který ho před několika měsíci na své haciendě získal pro vojska revoluce.

Přinesl nejnovější zprávy, všichni ho vzrušeně obstoupili. Diktátor Díaz sám náhle brutálně porušil úmluvu o dočasném příměří, jeho vojska na několika místech zahájila překvapující útok.

Pascal Orozco si hryzl v rozpacích rty. Prosťáček Villa měl tedy pravdu, on sám se blamoval před svými nejvyššími důstojníky. Ale jako zkušený diplomat zachytil vítr, obrátil na čtyráku, jako by se nechumelilo.

„Pánové, tyto závažné zprávy samozřejmě okamžitě mění naši situaci. Udeříme na nepřítele, tentokrát bez slitování!“

Počal udílet rozkazy, zcela opačné než před. malou chvílí. Pohlédl také na Villu.

„Vás pověřuji přímým útokem na Ciudad Juárez, kapitáne! Ale žádné zbrklosti, rozumíte? Pořádně se připravte, tentokrát musíte spoléhat jen na vlastní síly.“

Pancho Villa mu hleděl drze do obličeje, vesele se ušklíbal, div mu neřekl něco hodně ostrého.

Když vycházel z hlavního stanu, položil mu Abraham Gonzáles znenadání ruku na rameno.

„Mám pro vás vzkaz, příteli.“

Pancho pospíchal, chtěl být už nazítří u svých dorados, zlatých hochů, jak přátelsky a láskyplně nazýval své vojáky. Rozhodl se, že podnikne překvapivý útok na Juárez opravdu co nejdříve, vůbec nemínil dbát Orozkových opatrnických rad.

„Francisco Madero chce s vámi naléhavě mluvit,“ dodal Abraham Gonzáles.

„Se mnou? Proč? Nešlo by rozmluvu odložit na příhodnější chvíli?“ zeptal se Villa ne příliš přívětivě.

Gonzáles tiše zavrtěl hlavou.

„Urazil byste ho, příteli. Zve vás opravdu srdečně a můžete z toho mít jen prospěch.“ • „Dobrá,“ kývl nedbale Pancho.

Koně je brzy donesli před bránu starého paláce, vstoupili.

Francisco Madero, drobný starý muž s tváří učence, s bradkou a bílými vlasy, si Villu pozorně prohlížel vážnýma očima. Uznale se vyslovil o jeho vojenských činech, ale hned mu počal trpce vyčítat střílení vládních zajatců a úředníků veřejné správy.

„Jsem silně znepokojen, pane kapitáne! Nedáváte dobrý příklad, jitříte zbytečně vášně. Už několikrát jsem vám vzkazoval. Nedostal jste mé zprávy? Dostal! Tak vida,“ bručel nedůtklivě, „kdybychom měli střílet bez rozsudku všechny lidi se špatnými vlastnostmi, nebylo by brzy na světě jednoho človíčka. Přemýšlejte o tom.“Panoho zmateně naslouchal, nechápal, nechtěl pochopit. Cítil ovšem otcovský tón Maderových slov, tento muž s ním jistě smýšlel dobře, víc než dobře. Ale neměl pravdu, nesouhlasil s ním, nemohl souhlasit.

„Ničit tyrany přece není hřích,“ vyhrkl prudce, „lovec musí zabít pumu, která se na něho vrhla, aby nebyl sám roztrhán. Správce haciendy sice člověka nedrásá svými zuby, a přece ho pomalu zabíjí. Bere mu půdu, ničí kořeny jako rostlině. Člověk hyne.“

Francisco Madero chvíli mlčel, přemýšlel. Líbila se mu jednoduchá přírodní filosofie tohoto člověka, vyvěrající zřejmě z jeho nejhlubšího nitra, uměl ji ocenit, nebyla tak docela bez argumentů, svým způsobem měl vlastně pravdu.

„Nepřátele musíme získávat,“ řekl poklidně, „člověk není zlý od přírody, stává se jím v určitém prostředí. Rozumíte?“

Pohlédl mu důtklivě do tváře, Pancho mlčel.

„Musíme dát lidem takové podmínky, aby všichni mohli být dobří,“ pokračoval Madero. „Cesta bude těžká a dlouhá, přiznávám, ale k tomuto cíli se nedostaneme jen násilím. Přátelství udělá více, věřte mi.“

Pancho Villa potřásl nespokojeně hlavou.

„Jestřáb a kuře se nemohou přátelit. Ani pán a peón.“

Filosof si ho vážně prohlížel.

„Vezmeme jim půdu a dáme ji peónům,“ pravil, „bez vraždění a násilí. Lidi musíme vychovávat, nikoli zabíjet a ničit. Mrtvý člověk – žádný člověk, to snad uznáte?“

„A když nás budou vraždit sami?“ zeptal se Pancho Villa nedůvěřivě. „Co potom?“

„Každý, kdo koná dobro, musí obvykle počítat s odporem. Je povinen odevzdat své práci všechno, obětovat třeba i vlastní život, bude-li to nutné,“ řekl starý muž mírně.

„Takhle by nám brzy vybili všechny dobré lidi,“ povzdechl si Pancho Villa hořce. „Nemůžeme přece něco podobného dopustit. Voják musí vždycky útočit.“

Bylo mu všechno jasné, i když o tom příliš nepřemýšlel. Sám byl udiven, jak lehce vyslovuje své věty.

Peóni mají hlad a potřebují půdu, svou živitelku, nic jiného nežádají. Mají na ni právo jako kukuřice na vodu a slunce, puma na maso, slepice na zrní. Na světě se musí všechno zařídit tak,aby každý byl spokojen. Tento stařec je snad silný a jistě i dobrý, myslel si Villa, ale jeho řeč obsahuje mnoho nejasného, nesprávného, slabého.

„Až pocítí naši nemohoucnost, budou nás hned zrazovat,“ vyhrkl Pancho temně, „musíme jít proti násilí násilím a proti železu železem. Jediná cesta k životu! Lidé nejsou andělé, seňore!“

„Vím,“ odtušil Francisco Madero těžce, „ale nesmíme je za jejich chyby nikdy zatracovat.“

Villa potřásl hlavou.

„Všemu dobře nerozumím, jsem jen peón. Ale jedno znám: Dokud plane boj, musíme se bít a hlavně přesně mířit.“

Francisco Madero mlčel, přemýšlel a po dlouhé chvíli řekl hlasem jako z velké dálky:

„Život člověka není věčný a umřít za dobrou věc vždycky bylo nejvyšší lidskou ctností.“

Pro toho, kdo všechno ve zdraví přežije, pomyslel si Pancho Villa nespokojeně.

Jen Villa přirazil k Ciudad Juárezu, začala bitva. Pancho útočil dvěma tisíci chatrně vyzbrojenými vojáky proti pevnosti, kterou hájilo pět pluků nepřítele.

„Došly už posily a střelivo?“ ptal se několikrát svého pobočníka. Ten jen mlčky vrtěl hlavou.

Než odjel z hlavního stanu, slíbil mu Pascal Orozco nakonec přece jen pušky a několik děl, nedodal však zatím nic.

„Pan generál materiál schválně zdržuje, chce nás přinutit k odkladu,“ prohodil Pancho zasmušile.

„Neměli bychom přece jen…,“ odvážil se pobočník Fierro. Ale Villa ho změřil takovým pohledem, že zmlkl uprostřed věty.

Bitva se zatím rozpoutávala, nebylo možno říci, na čí straně je převaha. Dorados pálili z pušek ze svých mělkých zákopů, děla na obou stranách zatím mlčela. Granáty mohly snadno dopadnout na americkou půdu.

Pancho Villa pozoroval boj z malé výšinky blízko předních linií.

Dostal nápad.

„Fierro! Nařiď, aby v předních zákopech naši stříleli hodně nízko při zemi a zvířili prach.“

„Rozumím.“

„Snad se nám to podaří. Pod jeho ochranou bychom se přiblížili až k nepřátelským pozicím. Ať si bombometníci připraví bomby.“

Fierro odkvapil. K večeru se Villovým oddílům podařilo na několika místech prorazit. Zatím dojel posel se zprávou, že Pascal Orozco jim posílá několik setnin.

Villa potřásl chmurně hlavou. „Brzy!“

V noci se znavení vládní vojáci pod velením generála Navarra uchýlili do vnitřního města, které, jak Villa věděl, bylo výborně opevněno. Hlavní ulice byly zabarikádovány, vyšší budovy plny kulometných hnízd.

„Nepřerušíme boj?“ zeptal se pobočník. „Není dobře vidět.“ *

„Teď, když postupujeme? Fierro, kam jsi dal rozum! To by se Navarrovi tak hodilo…“

Záře z požárů ve městě matně osvětlovala bojiště. Do prvního útočného sledu opět nastoupili Villovi bombometníci. Měli prorazit stěnami domů, sami kryti před nepřátelskou palbou z ulic a střech, vpadnout vládním do zad.

K ránu se záměr počal dařit.

Když se v týlu překvapených Navarrových vojáků objevili první dorados, nastal divoký zmatek, nepřítel viditelně zakolísal, začal ustupovat.

Bomby bez ustání duněly, prorážely ve zdech obrovské průlomy. Krok za krokem, v hustém kouři a prachu postupovali Villovi bojovníci neohroženě sutinami města.

Bitva zuřila už druhý den. Mračna kouře se táhla nad městem, slunce nesnesitelně pálilo.

Zašpinění, nevyspalí mužové s rudýma očima útočili s nezdolnou energií. Třikrát byli Navarrovými oddíly odraženi od pošty, hlavního střediska odporu, třikrát znovu nastoupili do boje. Nepřítel se houževnatě bil, ale ustupoval.

Boj byl skoro rozhodnut. Pancho Villa, černý, vyčerpaný, se stále zdržoval v předních liniích.

Vtom se nablízku ozval jásot.

„Bílá vlajka!“ křičel pobočník Fierro, „bílá vlajka na hlavní poště, veliteli!“Opravdu! V prachu a kouři stála bílá budova pošty proměněná v pevnost. Z ochozu její věže visel bílý cár.

„Navarro se vzdává, kapitáne!“ hlásil Fierro.

„Nedivím se mu,“ vzdychl Villa.

Mexikem se rychle roznesla zpráva o náhlém pádu Ciudad Juárezu, na ulicích hlavního města se objevily rozradostnělé davy, policie byla proti nim bezmocná.

Před presidentským palácem žádali plamenní řečníci odstoupení Porfiria Díaze, ale ve chvílích nejvyššího vzrušení se ozvaly salvy. Ranění sténali, rozlícený dav vzal diktátorův dům divokým útokem. Vojsko nakonec vytlačilo lid za bránu, čistilo sousední ulice.

Ve druhém patře, v nádherné komnatě, seděl zdrcený, zlý stařec. Ještě včera byl u něho americký vyslanec Wilson, přemlouval ho, aby neodstupoval, ujišťoval ho podporou své vlády, předních evropských velmocí. Přišli rovněž zástupci naftových společností, železnic, dolů, majitelé plantáží, Terrazzasové, Orozkové, Martinezové.

Nyní byl sám, opustili ho, uchýlili se za brány svých paláců, ale Porfirio Díaz se nevzdá, nikdy se nevzdával, luza mu nebude vnucovat svou vůli.

Diktátor hleděl upřeně před sebe, neposlouchal, co mu Francisco Madero naléhavě vykládal.

„Dal jsem Mexiku průmysl a železnice,“ opakoval žalostivě, „doly, plantáže, blahobyt. Co na mně ještě chcete?“

„Odstupte, Excelence,“ přemlouval ho Madero.

I Díazova žena, doňa Maria Josefa, se konečně připojila. Je mu už osmdesát let, má přece nárok na odpočinek, ať nechá politiku jiným, mladším, dožijí stáří v klidu.

„Ne, ne!“ vyrážel Díaz rozezleně. Vždycky byl zvyklý prosadit svou vůli, měl ještě vojsko a policii. Demonstrují mu přímo pod okny, jak neslýchané, opovážlivé, nechutné!

Den se chýlil pomalu ke konci, Díaz slyšel, jak hluk dole na ulici slábne. Stále vzdoroval naléhání, které na něho mířilo ze všech stran, ale už to nebyl ten obávaný Díaz, samovládce, neomezený pán země. Byl vnitřně zlomen, rozechvělý, nejistý, zimničně se třásl.

Ještě jednou se vzchopil. Nařídil povolat ministerského předsedu, všechny ministry. Nikdo z nich však nebyl přítomen v sídelním městě, pánové odjeli na naléhavé služební cesty.

Díaz se zle rozesmál. Utekli! Opustili ho, zradili! Nikoho nemá, v nejtěžší chvíli života je sám, nikdo mu nevěří.

O půlnoci konečně odstoupil, Francisco Madero mu velkomyslně zajistil zvláštní vlak do přístavu Vera Cruz, bezpečný průjezd územím obsazeným revolučními vojsky.

Díaz měl už svrchovaný čas.

Zapata obléhal hlavní město ze dvou stran, brzy se měl kruh uzavřít. Zapata ani netušil, jaká vzácná kořist mu unikala, neměl tak útlocitné srdce jako Madero. Také Pancho Villa byl už na pochodu k metropoli, všude přijímán jako osvoboditel země.

Statisíce stály v ulicích hlavního města Mexika, všechny domy byly ověnčeny, všude vládlo nevídané nadšení, ozýval se veselý zpěv a jásot. Pancho jel ve slavnostním průvodu, lid ho radostně poznával a zdravil, vždyť noviny byly plné jeho fotografií.

Pancha Villu oslnila velkolepost uvítání, nádhera hlavního města, ulic a paláců, krásné ženy. Bankety stíhaly bankety, jedna recepce následovala za druhou. Brzy mu začalo být těsno, necítil se dobře, nemohl se zbavit stesku. Zatoužil po horách a volných prériích, často vzpomínal na svou Suz, posílal jí po Fierrovi listy plné láskyplných vzkazů.

Ano, už byl rozhodnut. Oficiální plesy, audience a velké slavnosti, které oslavovaly zvolení Franciska Madera presidentem, utvrdily jeho úmysl. V honosných palácích nebylo místo pro Pancha Villu, plukovníka povstaleckých vojsk, který zůstal v nitru peónem.

Co s ním tady? Madero byl presidentem, jistě dá zemi klid a mír, peónům půdu a svobodu. Jejich tužby se konečně naplní.

Pancho také dostal malou haciendu, přijal ji jen s velkým zdráháním. Ale náleželo k ní několik set akrů dobré půdy, o které tolik snil. Pozval na ni matku a sourozence, jednoho dne zajel i za Suz, kterou si po týdnu přivezl, už jako svou manželku.

8

SPIKNUTÍ

První sklizeň byla bohatá, znovu obdělaná půda jako by se chtěla odvděčit svým pěstitelům.

Pancho pěstoval kukuřici a obilí, rýži a bavlnu. Mnoho dorados s ním odjelo na jeho haciendu, přivezli si sem své ženy a děti. Žili tu pospolitým životem, podle prastarých indiánských zvyků byli všichni compadres, strýci a kmotřenci.

Villa nejraději pobýval mezi polodivokými koňmi v ohradách na pastvinách, znovu zkoušel své jezdecké umění, brzy se stal daleko vyhlášeným charrem.

Jednoho dne spatřil, jak se k němu z dálky pomalu blíží prérií dva jezdci. Prvního poznal celkem snadno; byl to Fierro, jeho pobočník, veselý chlapík, který s ním přišel také sedlačit se svou Manuelou, a druhý?

Ovšem, zrak ho patrně neklamal. Vytáhlá, poněkud strnulá postava, sedící na koni trochu zvláštním způsobem, byl jistě Abraham Gonzáles, nedávno jmenovaný guvernér z Chihuahuy. Copak nám přináší, myslel si Pancho Villa znepokojeně.

Abraham ho přijel už nejednou navštívit, starostlivý, roztržitý, jeho zprávy nebývaly nijak povzbudivé, i když si zřejmě leccos nechával pro sebe. Dělení velkých latifundií stále nepochopitelně vázlo, temné, mocné síly v pozadí je brzdily.

Kdyby jen to! Francisco Madero byl zvolen sněmovnou za presidenta, sice velkou většinou, ale jeho mírnost zvyšovala troufalost nepřátel, podněcovala je ke stálé větší výbojnosti.

Ovšem, zatím se neodvažovali k otevřeným akcím, zato byli tím záludnější. Tajně vyváželi poklady ze země, paktovali se s americkými naftaři a uhlobarony, železničními králi.

Americký vyslanec čím dál tím častěji pořádal ve svém obrovském paláci nádherné slavnosti, okázale hostil příslušníky nejbohatších rodů v zemi.

Přece jen jsme je měli všechny pobít, myslíval si nejednou Pancho Villa, když naslouchal těmto neveselým zvěstem.

„Co mi nesete, příteli?“ zvolal, když se Abraham Gonzáles se svým průvodcem přiblížil. Vřele se objali, Abraham ucítil koňský pach, kterým Pancho v poslední době čpěl na sta honů.

Stáli v široširé prérii, jejich ušlechtilá zvířata okusovala řídkou trávu. Gonzáles chvilku přemýšlel, jak by nejlépe začal, potom hluboce vzdychl, potřásl hlavou:

„Já vím… jako obvykle,“ pokračoval Villa, „špatně věci vedete, přátelé, jste příliš měkcí.“

Panchovi se mluví, pomyslel si Abraham Gonzáles, stará se jen o své koně a kukuřici, klidně se vyráží v býčích zápasech, jaké může mít problémy, usmál se trpce.

„Je pravda, že president Madero nechal své rodině tajně vyplatit vysoké válečné odškodné?“ zaútočil Pancho Villa znovu a ušklíbl se na Fierra.

Abraham Gonzáles potřásl hlavou.

„To by nebylo tak nejhorší, Pancho.“

Villa přivřel oči v úzké štěrbinky.

„Tedy je to pravda! Pěkné, opravdu hezké. Páni generálové se prý zachovali ještě lip. Vyhnali sice velkostatkáře, ale sami se klidně usadili v jejich haciendách, hrají si na novou šlechtu… O dělení půdy nechtějí už ani slyšet.“

„Kdybyste pořád nesýčkoval, příteli,“ zaprosil Abraham Gonzáles, „věc je příliš vážná a mění se den ze dne.“

„To bych řekl,“ zabručel Pancho už mírněji, „pěkná revoluce! Peóni zůstali stranou a teď se ptají, zač vlastně bojovali. Ale co nám na nich záleží, že? Hlavně když sami sedíme v teple.“

Abraham na něho trpce pohlédl.

„Moc teplé místečko jsem si nevybral, věřte mi! Guvernér v Chihuahui, až moc hezký titul. Ale člověk aby měl oči všude, byl bych radši tady s vámi v prérii… Proto jsem ovšem nepřišel.“

„Hned jsem si to myslel,“ kývl smířlivě Pancho Villa, „nepojedeme k nám domů?“

Gonzáles se rozhlédl po širé rovině. „Je tu docela hezky. Zůstaňme chvilku.“

Sedli si na neloupané klády připravené ke stavbě ohrady.

„Pascal Orozco nám dělá velké starosti,“ vzdychl Abraham Gonzáles pojednou.

„Markýz Orozco, pane guvernére, pro mě je vždycky pan markýz Orozco,“ řekl uštěpačně Villa. Vážný Gonzáles zabručel, nesnášel, když někdo dělal šaška, v tak těžkých chvílích teprv ne.

„Máme zprávy, že potají sbírá vojsko.“

„Co jsem pořád říkal!“ vyskočil vzrušeně Villa, „zabít tu zmiji, zašlapat do prachu, to jsme měli hned tenkrát! Och, já měl čich. Věděl jsem všechno už od počátku.“

„Po bitvě bývá každý vojín generálem, stará moudrost,“ odtušil guvernér smutně.

„Hned jsem něco cítil, jak jsem ho uviděl poprvé. Ta jeho vznešenost, povýšenost, samolibost, voňavky…“

„Ale, Pancho!“ řekl vyčítavě Gonzáles, „nesmíme podléhat povrchnosti. První dojem nic neříká.“

„Mně ano,“ vyrazil Pancho Villa zuřivě, „co jeho zrada v bitvě o Ciudad Juárez? Úmyslně nám poslal posily až po boji, všichni jste tenkrát viděli a nehnuli ani prstem.“

„Ano, ano,“ vzdychl guvernér z Chihuahuy trpce, „nebudeme si vyčítat, jsme vinni, nepopírám. Nejhorší vždycky bývají temné machinace, těžko se odhalují. Víte, Pancho, Mexiko je zvláštní země, připadá mi jako hladina moře. Vlna stíhá vlnu, příliv následuje odliv, po revoluci přichází ústup. Bojím se, aby něco podobného nepřišlo i tentokrát.“

Pancho Villa pobouřeně naslouchal. Jaképak vlny! Krásně to Abraham vymyslel. Ale Mexiko je Mexiko. Když si peóni nedají tentokrát vzít půdu, žádná moc na světě je nepřemůže.

„Vzdycháme jako staré panny,“ zavrčel, „musíme shromáždit nové vojsko, vyšlu hned posla k Zapatovi. Poručík Fierro!“

Pobočník vyskočil, ztuhl v pozoru.

„Rozkaz, pane plukovníku!“

„Za hodinu vyrazíš k jihu. Jdi se připravit.“

Fierro se vyhoupl na koně, pobodl ho, za chvíli zmizel v dálce. Oba přátelé seděli mlčky.

„Dobrý hoch,“ prohodil Abraham Gonzáles. „Musím také k Maderovi, bude nás hodně potřebovat.“

„Jaké stráže má v tom svém presidentském paláci?“ zajímal se Pancho Villa myšlenkami zřejmě jinde. „Spolehlivé?“

Gonzáles pokrčil rameny. „Nevím. Doufám.“

„Pošlu mu oddíl svých dorados,“ řekl Villa.

„Raději ne, protože… hm.“ Gonzáles začal Panchovi vysvětlovat, že by to vlastně znamenalo vyslovení nedůvěry celému presidentovu okolí, věc by se mohla jen zhoršit.

„To je divné, hodně divné,“ zabručel Pancho. „No dobrá, ať je po jejich. A koho asi pověří president vrchním velením? Nevíte, Abrahame? Měl by to být někdo hodně spolehlivý, ale opravdu žádný nový Pascal Orozco.“

Gonzáles přivědčil.

„Zkušenosti jsou trpké, ale Francisco Madero myslel tentokrát opravdu na všechno… Bude jím generál Huerta.“

„Huerta? Ten opilec?“ zachmuřil se Pancho.

Chvíli zadumaně přemýšlel. Myslí se mu mihlo temné podezření, není to synáček z vyhlášené rodiny Huertů, které patřilo i několik panství kolem Chihuahuy? Vyprávělo se sice, že se s rodiči rozešel ve zlém, ale takové rozchody na oko a z taktických důvodů byly na denním pořádku – jen aby se zachránilo rodinné jmění.

„Huerta je nadaný člověk, naprosto spolehlivý, oddaný revoluci,“ uklidňoval Pancha Abraham Gonzáles. „Vezl mimo jiné diktátora Díaze do exilu, přinesl nám potom cenné zprávy.“

„Dobrá,“ zabručel Villa nedůvěřivě, „president Madero jistě ví, co dělá. Ale musíme si Huertu hlídat.“

Pancho sestavil v horách dva pluky a zvítězil v několika šarvátkách místního významu. Překvapený nepřítel prchal, jen je spatřil. Huerta brzy povýšil Villu na generála, několikrát ho dokonce pochválil v hlavním stanu před všemi důstojníky.

Villa se znovu setkával se známými tvářemi, každou chvíli ho někdo zastavil, poplácával po ramenou a vzpomínal s ním na staré časy. Ale mnoho důstojníků vůbec neznal, byli zcela noví, vynořili se z neznáma.

Protáhl rychle Torreónem a po krátkém odporu dobylo jeho vojsko haciendu El Centro, patřící donu Pablu Martinezovi. Část jeho pozemků si peóni už dříve rozdělili, ale hlavní díl, nejrozlehlejší a nejúrodnější, zůstal pevně v rukou markýze.

Pancho procházel nádhernými sály, jezdecké boty mu klouzaly po hladkých parketách. Odtud tedy vládli Martinezové svým rozsáhlým a bohatým panstvím, chladně rozhodovali o osudech desetitisíců peónů. Donu Pablovi přece patřilo i pueblo Gogojito, mezi jehož půdou byl také díl Arangů, předků Pancha Villy.

Rozechvěle hleděl na pyšný zámek.

Nikdy se neobracel rád do minulosti, ale tentokrát se nemohl vyhnout. Viděl v duchu pueblo, pyšnou haciendu na kopci, rodnou chatrč, matku, otce, sestru Marianu. Všechno hoře jeho života zavinil don Pablo Martinez, myslel si bez nenávisti, chladně, unaveně.

Nyní stál na nádvoří honosného zámku, kam jeho předkové kdysi přicházeli jen jako ponížení, ubozí prosebníci. Za chvíli měli před jeho očima popravit dona Pabla i s jeho rodinou. Vždycky jim včas unikl, ale teď, patrně ukolébán mírností revoluce, drze se vrátil na svůj zámek a klidně zaváděl staré pořádky.

Starý markýz klekl, blekotavě prosil o milost. Vlekl se pokorně po kolenou, vytíral prach, chtěl obejmout jeho nohy, šeptem mu nabízel milión pesos výkupného.

Pancho se otřásl ošklivostí, odkopl ho stranou. Teď tu šlechtic ležel zmožen hrůzou a strachem.

Jeho početná rodina nehnuté přihlížela, bratři a strýcové, několik dospělých synů. Ženy a malé děti Villa nikdy nestřílí, poslal je do kuchyně.

Začali si kopat hroby u bílé zdi pokryté břečťanem. Pobočník Fierro cosi varovně šeptal svému veliteli, Villa mávl rukou. Ze Martinezové mají nějaké svazky s rodinou Huertů?

Pěkné! Vskutku znamenité!

Dnes je ovšem i generál Huerta vojákem revoluce a musí bez odmluvy poslouchat její nelítostné zákony. Ostatně… ještě chvíli a bude po problémech.

Fierro se napřímil před popravčí četou. Výstřely. Pancho Villa potřásl hlavou. Skončeno. Není čas na soucit. Nezabiješ-li sám, budeš bradou vzhůru, revoluce zahyne a s ní naděje miliónů.

Šel si hned lehnout, nespal už pětatřicet hodin.

Byla vlahá noc, kdosi třásl Villou, okamžitě se probudil. Fierro stál vedle jeho postele.

„Můj generále, přišel rychlý posel z hlavního stanu. Má pro vás důležité zprávy.“

Pancho rozespale zívl.

„Kolik je hodin? Půl třetí. Ať si jde lehnout, ráno si ho jistě rád poslechnu.“

„Už jsem mu to sám říkal. Ale nedá se odbýt,“ vzdychl pobočník nerozhodně, avšak neodcházel.

Pancho Villa se protáhl.

„Dobrá, přiveď ho,“ houkl.

Kapitán s malýma myšíma očima srazil podpatky, podával mu zapečetěný dopis.

Villa mlčky ukázal na Fierra, pobočník začal číst. Huerta zval generála Villu do hlavního stanu. Těší se na jeho bezodkladný příjezd, musí s ním projednat významné otázky.

Pancho se podivil. Právě teď, když jsou uprostřed těžkých bojů? Nepřeskočilo mu?

„Vyřiďte panu generálovi, že nemohu. Válčíme. Snad si toho velitel Huerta také všiml. Až tak za tři dny…“

Myšák zařinčel ostruhami, plíšky vyznamenání na prsou mu cinkaly při sebemenším pohybu.

„Lituji, Excelence,“ řekl úlisně, „ale mám přísný rozkaz, abych dopis ještě doplnil v případě potřeby ústním vzkazem.“

Pancho zakroutil udiveně hlavou.

„Plňte tedy svou povinnost, kapitáne!“ odpověděl skoro vesele.“Mám jen připomenout, že jde o rozkaz generála Huerty, vrchního velitele…“

„Ták? Nic víc?“

„Všechno,“ pravil kapitán.

„Ale to přece vím, přítelíčku! Poslouchal jsem vás moc dobře. Vyřiďte generálovi mé uctivé pozdravení.“

Kapitán s myšíma očima se Villovu nevojenskému vzkazu vůbec nepodivil, alespoň nedal nic najevo. Cvakl podpatky, zařinčel svými plíšky a byl pryč.

Fierro se řehtal, plácal se do stehen, řičel.

„Výborně! Můj generále, znamenitě! Tak se na ty panáky musí jít. Vy jste mu dal! Ten valil oči.“

Pancho Villa se beze slova svalil znovu na lože, hned usnul. Fierro se vytratil po špičkách.

Přišlo nové pozvání. Vlastně striktní, podrážděný rozkaz. Týž myšák, totéž cinkání plíšků, řinkot ostruh.

Pancho Villa šťavnatě nadával, ale jel. Po cestě přemýšlel, co může Huerta chtít. Bude mu zase blahosklonně radit?

Na tohle nebyl příliš zvědav. Když se před časem setkali, popovídali si docela přátelsky, všechno skončilo pořádnou pitkou a sbratřením. Ovšem Huerta byl proměnlivý jako jarní počasí, nebylo dobré si ho pouštět příliš k tělu, slyšel už o něm pěkné věci!

Villa dojel se svým malým doprovodem do Santiago Tlatelcola, nepatrného hnízda, které si generál Huerta zvolil za sídlo svého generálního štábu. Dal se hned ohlásit u vrchního velitele.

Za chvíli byl kapitán Fierro zpátky.

„Huerta prý nemá na vás čas, mi generál,“ hlásil udiveně a potřásal střapatou hlavou.

Pancho vzrušeně vyskočil.

„Nemá čas? Co to všechno znamená? Proč mě sem tedy volal? Co provokuje? Chce mě ponížit?“

„Nevím, můj generále, nerozumím ničemu,“ zavrčel Fierro vztekle. „Snažil jsem se, hrozil jeho pobočníkovi, ale marně.“

„Měl jsi mluvit přímo s Huertou.“

Fierro potřásl hlavou. „Ani mě k němu nepustili. Prý má důležité porady a nepřeje si být vyrušován.“Villa uplivl. „Znám ty jejich důležité porady! Huerta jednoduše chlastá, mizera jeden, nemůže se postavit na nohy.“

Starostlivý pobočník začal utěšovat svého velitele, jak jen nejlépe uměl. Ovšem, že je to urážka, do nebe volající drzost, ale zlostí se nic nespraví. Ostatně Villa je jistě cestou unaven, alespoň se zase jednou pořádně vyspí.

Nemusel ho příliš přemlouvat, Pancho padl na postel a hned usnul, jako by se nic nepřihodilo.

Kolem půlnoci kdosi hlučně zaklepal na dveře. Kapitán s myšíma očima, doprovázen asi dvaceti vojáky, vpadl dovnitř.

„Generále! Máte se ihned dostavit k vrchnímu veliteli!“

Myšák se drze usmíval, už mu ani nepředstíral povinnou úctu. Villa byl ohromením bez sebe, div kapitána na místě nezastřelil. Fierro měl co dělat, aby jej alespoň trochu uklidnil.

„Páni jen žertují, mi generál,“ řekl se šibeničním humorem, „musíme je chápat, mají dlouhou chvíli.“

„Pěkný vtip!“ ulevil si Pancho Villa, „ostatně kulku si vždycky mohu nechat pro Huertu.“

Zámek, který obýval generální štáb, se hemžil důstojníky.

Pancho Villa kráčel dlouhými ponurými chodbami, vstoupil do vysokého rytířského sálu. I tady bylo plno, všichni strnule vážní ve svých okázalých uniformách, pokukovali po Villovi postranními pohledy.

Když na ně pohlédl, dívali se jinam. Huertova klika, pomyslel si Pancho a připadal si jako lapený vlk v pasti. Jak jsou naparáděni, posmíval se jim v duchu.

Náhle se ozval šramot, cvakání podpatků, za svitu pochodní vešel generál Huerta.

Villa zůstal ostentativně vzadu.

„Předveďte generála Villu!“ řekl Huerta zvučně.

V pozadí sálu zazněl hluk zápasu, strkání, bolestivé vzdechy, několik důstojníků odlétlo od Pancha. Odrazil jejich ruce, které po něm sahaly ze všech stran, rozlícen nejvyšší měrou předstoupil před generála Huertu. Ten si ho však ani nevšímal.

„Přečtěte žalobu,“ nařídil suše.

Ohromen změnou situace otočil se Villa po Fierrovi, jako by u něho hledal vysvětlení. Ale ten tu už nebyl, vyvedli ho násilím ze sálu, Pancho zůstal ve vlčím doupěti sám.

Panchovi hned napadlo, že všechno je asi divoká, obhroublá komedie, která ho má jen podráždit, za chvíli se věci Vysvětlí, všichni se vesele rozesmějí, jak ho napálili. Ano, jistě to bude nějaký vtip. Sice krutý, málo podařený, ale přece jen žert.

Huerta na něho chvílemi pronikavě hleděl, stál u nádherného stolu, pomalu se kýval ze strany na stranu, opilý jako obvykle. Pancho se mu šklebil do tváře a roztržitě poslouchal dlouhou obžalobu, kterou četl pobočník mečivým hlasem.

Obviňovali ho, že nedbal přísných rozkazů vrchního velitelství a dopustil se častých násilností na civilních osobách. Vydrancoval například zámek El Centro, bez milosti vyvraždil rodinu majitele, neštítil se ani vraždy žen a dětí.

Mečivý hlas pobočníka dozněl, dlouho bylo ticho, jen plíšky na prsou důstojníků pocinkávaly. Generálové ze štábu seděli kolem stolu jako loutky, i Huerta se posadil, odšoupl své křeslo, přehodil nohu přes nohu, hleděl nehybně stranou.

Pancho se stále šklebil, ale byl to už zapomenutý úsměv, prochladlá grimasa, kterou si ani neuvědomoval. Hlavou se mu honily zmatené myšlenky. Kdepak komedie, tohle Huerta myslí smrtelně vážně!

Villa k němu vykročil, ale v tom okamžiku na něm visel obrovitý strážný, deset strážných. Zakroutili mu brutálně ruce, div mu je nevykloubili. Odzbrojili ho, protože se překvapením ani nebránil, drželi jej zpříma před vrchním velitelem.

„President Madero,“ začal Huerta slavnostním hlasem, „vždycky zdůrazňoval, abychom šetřili majetek a životy civilních osob. Bohužel, stále se v našich řadách vyskytují lidé, kteří svými surovostmi špiní prapor revoluce, vraždí a loupí. Tím smutnější, je-li mezi nimi i vysoký důstojník. Ale naše revoluce chce oblažit člověka, pozvednout ho nad úroveň zvířete.“

Huertův hlas se hluše odrážel od bohatého štukování sálu, přeplněného teď kouřem a výpary těl. Pancho si všiml, že všechna okna jsou pečlivě uzavřena, ačkoli panovalo pekelné horko.

„Chcete něco říci na svou obhajobu, generále Villo?“ zeptal se náhle Huerta.

V kamenné tváři se mu přitom nepohnul ani sval, ale Pancho cítil jeho radost, převelikou, vítěznou, zvířecí radost, pronikala k němu vzduchovými vlnami, sálala z Huerty jako teplo z ohně, jako pach z koně.

„Zrada!“ zasyčel Villa, „podlá zrada! Pánové, ve mně soudíte celou revoluci!“

Kruh studených tváří kolem stolu se pohoršené rozvlnil, generálové pobavením zavzdychali, pohlédli na sebe.

Docela na kraji seděl Raúl Madero, presidentův bratr, který přišel před malou chvílí. Pancho si ho teprve nyní všiml, vyslal k němu tázavý pohled. Býval přece jeho přítel, snad se za něho přimluví, napadlo ho, není možné, aby ho nechal na holičkách.

Raúl Madero se však na něho ani nepodíval, přibil svůj nehybný zrak k desce stolu.

Villa posmutněl. Připadal si jako orel v kleci, z níž není úniku. Tajně ještě zadoufal, že nakonec všechno dobře dopadne, musí dopadnout. Ale to se v něm vzpínala touha po životě, naděje, kterou člověk mívá tak dlouho, dokud dýchá.

„Soud se odebere k poradě,“ ukončil náhle jednání generál Huerta a rychle vstal.

Pancha Villu odvedli pod silnou stráží do vedlejší místnosti, střežili ho jako poklad.

Raúl Madero seděl s neproniknutelnou tváří, rozpomínal se Pancho, ale nebylo to vlastně dobré znamení? Kdyby s Huertou souhlasil, rozpřádal Villa své naděje, projevoval by přece radost, nic mu v tom nemohlo zabránit. Všichni zářili, jen on se chmuřil.

Ano, tak to bude! Teď se jistě zvedl, bouchl pěstí do stolu a zachrání jeho, Villu. Bratr presidenta Madera má přece velkou moc, všichni ho musejí poslouchat.

„Zvedněte se, generále,“ šťouchal do něho jakýsi kapitán. Villa se mu zahleděl do tváře, poznal Myšáka.

Znovu vešel do rytířského sálu.

„Stanný soud uznal generála Pancha Villu vinným v plném znění obžaloby,“ četl pobočník rozsudek, zatímco se Villa díval kamsi nad Huertovu hlavu, „a odsuzuje se k trestu smrti zastřelením. Rozsudek bude vykonán zítra na úsvitu.“

Všichni mlčeli, Huerta hleděl na Villu potměšilým, přezírajícím pohledem. Odsouzenec byl však klidný, jeho zrak vyzařoval chladné opovržení.

Ignoruje všechny jako bezvýznamné stíny, vyšel Pancho Villa ze sálu v doprovodu svých strážců uličkou mezi Huertovými důstojníky. Jen jedinou tvář hledal. Raúla Madera.

Byl zde. Už při čtení rozsudku se Villovi zdálo, že mu dával jakési těžko postřehnutelné znamení, ale mohl se mýlit. Když vycházel, zachytil jen jeho dlouhý pohled.

Odvedli ho do vězení, zavřeli do cely, nasadili těžká pouta. Stráž z něho nespustila oko.

Raúl Madero opravdu hluboce nesouhlasil s rozhodnutím generála Huerty. Rozsudek byl podle jeho mínění tvrdý, nespravedlivý, pomstychtivý, zcela opomíjel Villovy nesporné zásluhy o revoluci.

Možná že si Pancho zasloužil pokárání, nějaký menší trest, aby si lépe uvědomil svoji odpovědnost, ale smrt?

Raúl Madero věděl mnohé, co ani Pancho Villa netušil. Generál Huerta byl velmi úzce spjat s majiteli latifundií a s klikou diktátora Díaze. Přátelské a rodinné svazky s mnohými šlechtickými rody, které revoluce zbavovala velikého majetku, z něho nedělaly příliš horlivého zastánce nových pořádků.

Dobře znal i jeho styky s předními americkými bankami a naftovými společnostmi. Bratr nesporně udělal chybu, když Victoriana Huertu postavil v čelo vojsk, zrada Orozkova ho nepoučila, myslel si.

Raúl Madero tajně poslal spěšný telegram Franciskovi, ale president nebyl v hlavním městě. Telefonoval, ale ani bratrův osobní tajemník nebyl k zastižení.

Do popravy zbývaly čtyři hodiny.

Raúla napadlo, že by snad mohl na Huertovi vymoci odklad trestu, než ho potvrdí president. Hned však tuto myšlenku zavrhl. Huertův spěch svědčil o tom, že chce presidenta postavit před hotovou věc, podobný zákrok by mohl popravu jen urychlit.

Musel jednat rázně, ale obezřetně. Znovu telegrafoval, odpověď z hlavního města jej však zneklidnila. Poslali jeho telegramy za presidentem, sdělovali mu, ale urgence jsou zatím bezvýsledné.

Raúl Madero cítil, že je bezmocný.

Na rozbřesku nového dne se Pancho Villa vzbudil ve svém podzemním sklepení jako obvykle. Klidně se nasnídal. Brzy se ozval za dveřmi hluk odměřených kroků.

Vcházela eskorta, samí vyšší důstojníci, všiml si. Vyvedli ho na dvůr obehnaný mocnými zdmi, v oknech paláce a v branách viděl kulomety. Spatřil hromádku čerstvě vykopané hlíny.

Opodál stálo osm mužů s puškami u nohou. Popravčí četa. Zase jen důstojníci. Jaká čest pro peóna Villu!

Vedli jej dále. Ke zdi. Cítil pod nohama měkkou vlhkou půdu, občas zaskřípěl kamínek, podešve jeho vysokých jezdeckých bot se mírně bořily do vybledlého písku. Nemínil jim dát příležitost, aby se pásli pohledem na jeho rozechvění. Byl klidný, rozhodnut zemřít jako muž, jako Pancho Villa.

Znovu mu přečetli rozsudek, pak zazněl ostrý povel: „K líci zbraň!“

Pancho si uvědomil svěží chlad ranního vzduchu, ze zahrady sem přinášel vánek zvláštní těžkou vůni. Snažil se uhodnout, které rostlině náleží, ale nevzpomněl si.

Hleděl přímo do hlavní pušek. Zdalipak umějí alespoň mířit, pomyslel si beze zloby.

Nový povel.

Pancho stál, teprve po chvíli si uvědomil, co velící kapitán vykřikl: „K noze zbraň!“

Tedy přece. Raúl Madero k němu běžel. „Pancho! President vám dal milost…“

9

POCHOD PŘES RIO GRANDE

Čekal, že mu sejmou pouta, uvedou ho do rytířského sálu, Huerta se před všemi důstojníky omluví. Ale uvrhli ho znovu do temné podzemní kobky, přivázali ke kruhu ve zdi.

V slámě šustily myši. Pancho se rozpomínal, co mu vlastně šeptal Raúl Madero. Nevnímal ho, byl příliš rozrušen, když uslyšel jeho slova o presidentově milosti.

„Chtěl vás osvobodit…“

Ano, něco podobného zaslechl ve zmatku a šumu, který kolem vládl. Kapitán, který velel popravčí četě, byl příliš blízko, Raúl Madero proto zmlkl v polovině věty, už ji nedokončil.

Pancho však už chápal. President Madero jej chtěl omilostnit, pustit na svobodu, aby se mohl postavit v čelo svých jednotek, ale strach z generála Huerty mu v tom zabránil.

Ano, takové to bude. Huerta byl příliš mocný pán, měl pevně v rukou armádu, stály za ním bezpochyby bohaté rodiny i cizí vlivné zájmy. Osvobodit Villu by vlastně znamenalo zbavit Huertu vrchního velení, a to si ani tak vysoce postavený činitel jako president zřejmě nemohl dovolit, nesměl.

Pancho měl nyní mnoho času, až nevídaně mnoho. Svolil, aby k němu občas docházel páter Silva.

Huerta se posmíval, když se o tom dověděl, myslel si, že Villa hledá cestu k Bohu. Ale Pancho hovořil s páterem o čistě světských věcech, zdokonaloval se ve čtení a psaní, v počtech.

Povolili mu svíčky a Pancho Villa se zájmem louskal rozedrané učebnice zeměpisu, tlusté vojenské příručky.

Vždycky míval převelikou úctu k lidem, kteří dovedli z papírů vyčíst vznešené myšlenky mužů dávno zemřelých. V knihách se tajilo pro něho dráždivé kouzlo. Ted jim byl roven, náhle se mu otevřel nový, dosud nepoznaný svět.

V dlouhých měsících osamění zvážněl. Dřívější pudovost a málo uvážlivou prudkost doplnila rozvaha a umírněnost. Vzpomínal na Suz, na matku a sourozence, umiňoval si, že bude lepší, všechno jim vynahradí.

Ukázalo se, že páter Silva měl mnohé zajímavé názory na život v zemi. Pocházel z rodiny chudých pastýřů a jako zámecký zpovědník poznal zdejší panstvo do hloubi duše.

Zachovával sice vůči vězni zdrženlivý odstup, ale z několika jemných narážek Pancho brzy citlivě vyrozuměl, že mu některé myšlenky revoluce nejsou příliš proti mysli, ba spíše naopak. Pány z Huertova hlavního stanu například zjevně nenáviděl pro jejich zpupnost a prostopášnost, vůbec se tím netajil.

Jednoho dne přinesl Panchovi náruč knih. Dostal je od neznámých lidí, kteří se asi nějak dověděli, kam tak často dochází, sděloval. Byli to slušní, dobře oblečení mužové, zdůrazňoval jemně, a on věří, že dárek udělá Villovi trochu radosti.

Pancho netrpělivě čekal, až páter Silva odejde.

Jindy byl rád, když s ním pobyl déle a plašil mu samotu, dnes by ho však nejraději poslal ke všem čertům. Konečně osaměl, horečně prohlížel jeden svazek za druhým.

Z tlusté knihy náhle vypadl malý dopis, Pancho po něm dychtivě sáhl.

Fierro psal, aby byl generál Villa bez starosti. Dobří přátelé nezapomněli a čekají na jeho brzký návrat. Ať vloží svou odpověď do stejného svazku a pošle obdobným způsobem ven.

Pancho Villa se dojatě usmíval. Poznával dětské, hranaté bratrovo písmo, odvrhl mimoděčné podezření, že jde o provokaci. (chytře to Fierro navlékl, pochvaloval si, věrný, obětavý chlapík!

Příštího dne tu byl páter Silva znovu.

Vyprávěl o dobré úrodě, která vzešla, o proslaveném chovu koní, ani slovem se nezmínil o svém včerejším poslání.

Pancho Villa měl nové knížky rozloženy na stolku, žluté světlo svíčky na ně dopadalo svým mihotavým přísvitem, páter si jich musel všimnout, nebyl-li slepý. Několikrát o ně také mimoděk zavadil pohledem, ale jako by je nevnímal.

Konečně Pancho nevydržel jeho záhadné mlčení.

„Dobře jsem si početl,“ pochvaloval si a ukazoval výmluvně očima na stolní desku.

„Jsem rád, skutečně rád,“ odtušil páter Silva pokojně. A zase mluvil o koních.

Co stále s těmi koňmi má, myslel si Pancho rozmrzele. Že jsou lu blízko zámku v ohradách, plno koní, krásní koně, rychlí koně. Ovšem, koně jsou přece všude…

Konečně Villu něco trklo, zůstal civět na božího služebníka v hlavě se mu rozsvítilo.

Koně! Rychlí koně!

„Chtěl bych svým přátelům poděkovat,“ řekl Pancho s utajovaným rozechvěním, „vybrali mi dobré čtení.“

„Nic není snazšího,“ pravil páter Silva klidně.

„Musím napsat dopis.“

„Tedy jej napište,“ mínil duchovní pastýř pokojně.

Jedné zimní noci Pancho Villa s pomocí přátel uprchl. Útěk byl připraven tak dokonale, že už druhého dne se Pancho přeplavil přes Rio Grande do El Pasa na americkém břehu řeky.

„Byl už nejvyšší čas, mi generál,“ vítal ho radostně Fierro. „Naše předpověď se splnila. Huerta odkryl karty, spojil se s bývalým diktátorem Díazem a jde otevřeně proti Maderovi.“

„Čekal jsem něco takového,“ odtušil Villa, „ale ne tak brzy.“

Ani si neodpočinul, vrhl se hned do práce. Večer co večer listoval kupou novin plných zpráv o Huertovi. Byly to mexické noviny psané španělsky a tvářící se revolučně. Americké deníky psaly daleko otevřeněji. Očekávaly brzký Huertův vzestup, na Franciska Madera chrlily oheň a síru.

„Francisco Madero je dobrý člověk, ale jemný, slabý na naši divokou dobu,“ povzdechl si jednu chvíli Pancho Villa. S rozkoší se protahoval, jako by se stále nemohl nabažit volnosti a nově nabyté svobody, čistého prádla, svěžího vzduchu.

„Víte, můj generále, kdo se začíná otáčet kolem Huerty?“ zeptal se Fierro. „To snadno uhádnete… Pascal Orozco…“

„Náš dobrý přítel Orozco? A hleďme, neříkal jsem to vždycky?“ ušklíbl se Pancho Villa. „Huerta má tedy dobrou společnost. Jeden starý zrádce a jeden nový zrádce, opravdu, pěkná sebranka je v Mexiku u moci.“

Fierro přikývl.

„A ještě jednu smutnou zprávu vám musím povědět, mi generál,“ řekl znenadání.

Pancho Villa se lekl, na mysli mu vytanula jeho Suz, skoro se mu zastavilo srdce, zbledl.

„Mluv,“ nařídil.

„Abraham Gonzáles je mrtev.“

Villa tiše hleděl. „Tak? Víš to jistě?“ tázal se chraptivě.

„Ano, zabili ho v kaňonu Bachimba. Zákeřně.“

Pancho Villa se zvedl, chvíli postál se skloněnou hlavou.

„Škoda, velká škoda našeho Abrahama,“ pravil potom smutně, „měl jsem ho moc rád… Kdyby se býval stal presidentem Mexika, věřil bych mu jako bratrovi… Ale to znamená, že se musíme hned dát do práce, Fierro! Dlouho jsme se povalovali…“

„Kdy vyrazíme?“ zeptal se pobočník nedočkavě.

Pancho se otřásl, jako by ze sebe shazoval chmury, udeřil ho přátelsky přes záda, až se kapitán prohnul.

„Fierro, Fierro, na tuhle otázku čekám už hezkou chvíli.“

Villa věděl, že jeho bývalé oddíly Huerta dávno začlenil do svých pluků, prozíravě je rozstrkal po všech posádkách. Musel tedy začít úplně od začátku.

„Znám většinu velitelů, udržujeme pořád tajně spojení,“ řekl pobočník a napjatě čekal, co jeho zprávě řekne generál. Pancho Villa pochvalně přikývl.

„To je znamenité. Jmenuji tě plukovníkem, Fierro! Plukovníkem bez pluku, ale já jsem taky generál bez armády.“

Fierro se vojensky vypjal.

„Tady v El Pasu máme tři čtyři jednotky. Chlapci se sem tajně stahují. Dal jsem jim příkaz k soustředění ještě před tím, než jsme začali připravovat váš útěk, mi generál.“

„Výborně,“ pochválil ho Pancho, „alespoň něco. Pro začátek to zatím stačí.“

„Počítám, že na druhé straně Ria Grande jsou další setniny. Všichni jsme čekali jen na vás.“

Něco ve Fierrově hlase způsobilo, že se na něho Villa náhle upřeně zahleděl. Začal si třít nos, šklebil se, byl zřejmě dojat, marně zakrýval rozechvění.

„Děkuji ti, Fierro! Vlastně jsem ti ještě ani nepoděkoval. Ale už jsem měl skoro strach, že jsme zůstali sami dva…“

Villa ovšem nadsazoval a Fierro to dobře věděl. Oddíl, který Pancha osvobodil, čítal několik desítek jezdců, rozsáhlý dům uprostřed velké zahrady tady v El Pasu byl také plný dorados.

„Až se rozkřikne, že jste na svobodě, mi generál, pohrnou se za námi tisíce,“ vyhrkl Fierro horlivě. „My se už postaráme, aby se zpráva roznesla…“

„Dobrá,“ zabručel Villa, „dobrá.“ Odmlčel se, o něčem uvažoval, váhal. „A co… co moje žena? Co Suz?“ zeptal se tiše.

„Je pořád v San Andrés, mi generál. Haciendu si zase vzali, ale všude žijí dobří lidé, pomáhají…“

Pancho si oddychl. „Chvála bohu za to, neměl jsem žádné zprávy. Hlavně že je naživu…“ Napřímil se. „Plukovníku Fierro!“

Pobočník ztuhl v hraném pozoru. „Rozkaz, pane generále!“

„Zapiš si za uši! Ode dneška vojna jako řemen.“

Villa se před ním rozkročil, tak stával před svým generálním štábem, vzpomněl si Fierro.

„Zformuj čety, připrav návrhy velitelů, štábu, spojky, postav hlídky, sepiš zásoby, výzbroj, výstroj, prostě všechno. Však to znáš.“

Fierrova tvář se rozjasnila. „Rozkaz, veliteli. Leccos jsem už zařídil předem.“

Villa zakroutil hlavou. „Nic tě tedy nepřekvapí, budeš dobrý plukovník… A teď pořádnou večeři,“ prohodil rozmarně, „víno, pulque, dobrou tortillu, zkrátka co máš…“

Pobočník čile vyběhl, na chodbě se hned vzápětí ozýval jeho zvučný veselý hlas,

Několik pramic se plavilo přes temné Rio Grande del Norte. Byla modravá noc, v dálce zářila světla Ciudad Juárezu.

Potom táhli po osamělých kamenitých stezkách, před každou četou tři vychrtlí koně se skromnými zásobami střeliva, cukru, kávy a soli.

Druhého dne jich bylo už osmdesát, za týden sedm set.

Někteří neměli koně, jiní ani pušku, ale věděli, že v ohradách haciend zbylo ještě hodně dobytka a v El Pasu ve skladech amerických obchodníků dostatek pušek, střeliva i granátů. Fierro se změnil na čas v hlavního zásobovatele.

Villovy spojky rychle projížděly severním Mexikem a shromažďovaly věrné. Za měsíc měl Pancho Villa malou armádu, pět tisíc slušně vyzbrojených mužů. Mohl se odvážit do obydlenějších krajů, kde hrozily šarvátky s vojskem generála Huerty.

Rychle ovládl sever země.

Huerta měl posádky ve větších městech, Villovy oddíly proto

snadno pronikaly po volných prostorách prérií a pouští. Pancho zvítězil v několika menších střetnutích, rozbil i dva kompletní pluky, které mu postavil do cesty Pascal Orozco.

Pancho Villa postupoval stále k Chihuahui, chtěl být co nejdříve v San Andrés, kde na něho čekala jeho Suz.

„Chceme střelivo,“ vzkazovaly mu oddíly zároveň se zprávami o svých vítězstvích.

Plukovník Fierro se drbal ve svých věčně rozcuchaných vlasech. „Nezbude nám tedy nic jiného než…“

„Ovšem, obstarat náboje,“ zabručel Pancho.

Odmlčel se svým zvláštním způsobem, přemýšlel. Náhle se rozhodl:

„Fierro, zítra se vydáme na cestu!“

„Rozkaz,“ řekl Fierro. „Ale kam, mi generál?“

„Zmobilizuj všechny koně a soumary, které můžeme tady postrádat. Polovina mužstva se zakope na místě, ostatní vezmeme s sebou. Zítra za svítání vyrazíme.“

„Ale kam pojedeme, pane generále?“ opakoval pobočník. „Myslím si totiž, že bychom měli přece jen lip rozvážit…“

„Neptej se, sám uvidíš,“ přerušil ho Villa, věren svému dávnému zvyku z hor, kdy ani svému pobočníkovi často neřekl, co příštího dne podnikne.

Mínil poslat část svých oddílů k Riu Grande, kde čekalo střelivo podloudně dopravené ze Spojených států. A kromě toho chtěl jako vždy přepadat menší posádky, které by mu cestou přišly do rány.

Když se však druhého dne vydali na pochod, přinesla hlídka zprávu, že Felix Terrazzas, jeden z Huertových velitelů, shromažďuje své oddíly u San Andrés. Zřejmě je ještě nečeká, jeho vojáci se pohybují docela volně po krajině, skoro jako sedláci na poli.

Jméno Villu elektrizovalo. Není to znamení? V San Andrés byla jeho Suz, musí být co nejdříve u ní.

Jeho taktikou býval vždycky drtivý útok spojený s překvapením, ničící protivníka ohromeného hrůzou. Jaká příležitost se mu tady přímo nabízela, a on že by jí nevyužil?

Nebyl zvyklý se příliš rozmýšlet. Dal povel k návratu, zvedl zbytek vojska z okopů a vydal se neprodleně na pochod proti Terrazzasovi. Marně ho Fierro zapřísahal, aby se lépe připravili. Pancho litoval jen toho, že nemůže použít nedaleké železnice.

„Jejich dvakrát tolik,“ pokoušel se Fierro ještě jednou zvrátit jeho rozhodnutí.

„Tím rázněji musíme udeřit,“ odpověděl Villa. „Moji dorados si budou vědět rady. Tentokrát si musíme vybojovat i střelivo. Zbývá nám proto jediná cesta… přímo na nepřítele.“

Pancho Villa poslal dopředu jezdectvo, které rozprášilo protivníka už prvním útokem. Terrazzasův štáb se zachránil před zajetím jen jakýmsi zázrakem. Značná část nepřátelských vojáků přešla hned k Villovi.

Pancho se zmocnil San Andrés ještě téhož dne, pospíchal hned za svou ženou. Konečně se s ní setkal, vroucně ji objal. Neviděli se déle než rok, tiše vzlykala radostí, chvěla se V jeho náručí.“Zdržíš se, Panchito? Zůstaň alespoň pár dní,“ prosila, „nebo mne vezmi s sebou. Umím jezdit na koni, střílet, mohu ti vařit. Někteří tvoji dorados si přece berou ženy i do boje.“

Pancho se usmíval, ano, nějaký čas u ní pobude. Ale Suz nemůže s ním, to je naprosto vyloučeno, brát ženy na válečné tažení není dovoleno. Sám tak nařídil a musí jít vojákům příkladem.

Suz se začala horlivě otáčet kolem otevřeného ohniště, pekla voňavé tortilly, chystala Panchovo oblíbené jídlo. Do dveří pojednou nahlédl rozzářený Fierro.

„Mohu vyrušit?“ zeptal se.

„Jen pojď dál, plukovníku,“ zval ho Pancho pohostinně, ačkoli dobře viděl, jak se Suz mračí.

Fierro se rozvalil na židli, která povážlivě zapraskala pod jeho těžkým tělem.

„Generále, to se nasmějete! Nádherná věc…“

„Služebně?“ zabručel Villa. „Nech toho dnes, Fierro, nemám náladu. Ať to počká do rána. Odpočívám, nevidíš?“

Fierro si vzal horkou tortillu, s chutí si olizoval prsty.

„Výborná,“ pochválil Suz dvorně, „takovou jsem ještě v životě nejedl.“ Mlčel, chvíli se pohupoval. „Nepřítel nám telegrafuje, mi generál,“ prohodil náhle.

„Nám? Jak je to možné? Co říkáš?“ podivil se Pancho, „kde? A odkud?“

„Vlastně nám ani tak ne jako… Ale pojďte se na to podívat sám. Říkám, obrovská legrace…“

Villa si v mžiku navlékl blůzu, Fierro ho vedl na nádraží. Stálo neporušeno kousek odtud, v telegrafní kanceláři vytrvale klepal přístroj.

Kapitán Urbina se nakláněl nad telegrafní páskou, válec vrčel, chrlil stále nové a nové proužky papíru.

Pancho Villa chvíli okouzleně hleděl.

„S čím si tu hraješ, Urbino?“

Kapitán luštil značky, vystrkoval jazyk mezi rty jako dítě svrchovaně zaujaté hračkou, počal se šklebit.

„Pořád tam jsou, jako pitomí! Nepřítel, pane generále! Tam v dálce se ptají Felixe Terrazzase, co je s jeho Panchem Villou. Pořád nás čekají a my zřejmě nikde…“

Fierro se rozřehtal, až mu vytryskly slzy, Pancho pochopil, začal se také usmívat.“Neráčili tedy vzít na vědomí, že jsme už tady. To není špatné, Urbino! Ví bůh, že není. S tím by se dalo něco udělat.“

„Pozor, ještě něco,“ zamumlal kapitán Urbina, soustředěně skloněný nad telegrafní páskou. „Právě odesílají z Chihuahuy jedenáct vlaků… s posilami.“

Villa mlčel, zpráva ho ohromila.

„Vezou střelivo?“ zeptal se chraptivě.

Urbina začal pečlivě vyklepávat Villovu otázku, pak přečetl pohotovou odpověď nepřítele.

„Padesát vagónů, mi generál.“

„Padesát,“ vzdychl Pancho. Nehybně přemýšlel.

„Dobrá, piš, kapitáne,“ přikázal náhle Urbinovi, který znovu uchopil třemi prsty telegrafní klíč a napjatě čekal na jeho slova. „Villova vojska se blíží k městu. Pošlete nám ihned střelivo. Prvním vlakem. Felix Terrazzas.“

Telegrafický přístroj slabě vrčel, Urbina vyťukával Villův vzkaz, jako by se domlouval s přítelem.

Pancho pozorně hleděl na tu malou věcičku. Páka, několik šroubků a koleček, a přece to byla jeho nová válečná zbraň. Znamenitá zbraň v síle několika praporů.

„Vlak s municí je prý už připraven, mi generál. Odjede za půl hodiny,“ vyrušil ho z rozjímání Urbina skloněný nad proužkem papíru, který rychle vybíhal z telegrafu.

„Dobrá,“ vzdychl chraptivě Villa, „připravíme jim uvítání, na jaké do smrti nezapomenou.“

Za několik hodin nastražil důmyslnou past.

Nepřátelský vlak dojel do San Andrés v noci. Než se jeho překvapená posádka vzpamatovala, byla obklopena villisty, kteří obsadili trať. Mnozí vojáci vyskočili z vagónů beze zbraní, nechápajíce, co se vlastně děje. Jejich odpor byl brzy zlomen.

Villovy oddíly se zmocnily spousty válečného materiálu a tolika střeliva, že jim mohlo vystačit na několik měsíců nepřetržitých bojů.

10

ÚTOK NA TORREÓN

Pancho Villa se zabýval tříděním kořisti, když k němu dorazil posel. Podal mu dopis, Villa četl, obličej se mu zachmuřil.

Raúl Madero mu psal z hlavního města, že jeho bratr, president Franscisco Madero, byl právě úkladně zavražděn neznámými pachateli. Naznačoval, že ve vraždě měl jistě prsty generál Huerta, který se sám ucházel o funkci presidenta.

Zpráva Villu sklíčila, ale nepřekvapila. Huerta byl už dávno opravdovým pánem země. Pancho se proto příliš nedivil, když hned nato došla nová zpráva, že se generál Huerta dal zvolit presidentem.

Huerta nebo Madero, povzdechl si Pancho Villa, všechno stejné: měkký liberál bez moci, neschopný zkrotit temné síly, nebo věčně opilý generál, který už dávno přestal předstírat revolučnost.

Situace v zemi byla nepřehledná, mnoho lidí zmizelo, objevili se noví. Mexiko mu připomínalo půdu mnohokrát přeoranou železným pluhem.

Jak to kdysi řekl Abraham Gonzáles, rozpomínal se Pancho Villa. Mexiko je jako moře, vlna stíhá vlnu, revoluce revoluci. Ano, tak nějak to tenkrát vyslovil. A za každou vysokou vlnou přijde hluboká prohlubeň, vláda násilí a zla.

Po bitvě u San Andrés poslal Villa značnou část kořisti svým oddílům před Terreónem. Dva dny se zdržel u své Suz, ale potom odjel za nimi, nedbaje jejích proseb, aby ještě zůstal.

Uprostřed pouště zastihl dvanáct dlouhých vlaků. Vyčinil Fierrovi, který vedl přípravy k útoku. Žádné hlídky Villu nestavěly, ačkoli nepřítel může spatřit ležení na desítky mil.

Plukovník marně namítal, že Pancha Villu přece všichni dobře znají, proč by se ho tedy měli vyptávat na heslo? Pancho mu uložil deset dní domácího vězení.

Ani neslezl s koně, projel celý tábor, nic mu neušlo.

Dlouhé vlaky stály na jedné koleji těsně za sebou, jejich lokomotivy mocně dýmaly.

Kolem v nízkém křoví a pod malými skupinami řídkého stromoví tábořilo šest tisíc dorados.Povalovali se na rozložených přikrývkách, kolem četných ohňů se hemžily jejich ženy, připravovaly mužům kukuřičné placky, líně tlachaly. Všude panoval ruch a mírný nepořádek.

„Plukovník Fierro, ke mně!“ zařval náhle Pancho Villa, ačkoli důstojník jel za ním o dva metry zpět.

„Rozkaz, můj generále!“

„Co všechno znamená?“ křičel Pancho celý rudý zlostí, „jsme snad tábor potulných cirkusáků a brusičů nožů?“

Fierro se přikrčil, potutelně se usmíval.

„Ženy do boje nepatří, kolikrát jsem to říkal! Takhle plníte moje rozkazy?“ rozčiloval se Villa opravdově.

„Když nedali jinak,“ vzdychl plukovník, „nařizoval jsem jim, hrozil, všechno nadarmo…“

„Jsi pěkný velitel!“ přerušil ho Pancho Villa vztekle, „dalších deset dní domácího vězení!“

„Ale…“

Pancho mu nedovolil domluvit.

„Vlastní ženu jsem radši nechal doma, ty ji máš taky kdesi pod horami. Příklad! Neumíš prodat ani vlastní příklad! Ne, všechny ženy zůstanou zde… na místě.“

„Chtěli je nechat vzadu až před Torreónem,“ zabručel plukovník, „snad není tak zle.“

„Aby mysleli víc na jejich sukně než na boj! To zrovna!“ rozčilil se znovu generál Villa.

Do cesty se mu náhle připletl kapitán Urbina, jeho oblíbený důstojník, který se tak vyznamenal v bitvě u San Andrés. On to byl, kdo si všiml opuštěného vrčícího telegrafního přístroje v železniční kanceláři a zabránil vojákům, aby jej zničili.

„Máš v táboře taky svou ženu, Urbino?“ zeptal se ho Villa nevinně, utajuje vztek.

Kapitán na něho civěl, nechápal. Hleděl přes generálovo rameno na Fierra, který mu zuřivě dával výstražné znamení.

„Mám, můj generále! Jak by ne?“

„Výborně,“ ušklíbl se Villa nevesele, „deset dní domácího vězení. Po bitvě si je odpykáš.“

Když sjel důstojníky, Villa se trochu uklidnil.

Rozběhli se horlivě po ležení, aby splnili jeho rozkazy. Viděl, jak vojáci svým ženám domlouvají, tváří se vážně. Oh, dorados vědí, co znamená rozkaz Pancha Villy! Den útoku na Torreón se blížil. Villovi zvědové přinesli zprávy o rozmístění hlavních sil nepřítele.

Značná část vládních vojáků byla skryta v mírné pahorkatině, čekalo tu víc než dva tisíce pěšáků. Samotný Torreón chránilo pět tisíc mužů vyzbrojených kulomety a děly.

Nepřátelský velitel předpolí zřejmě očekával hlavní nápor podél železnice, kde byl ostatně nejvýhodnější terén k útoku. Villa sice přisunul své pluky ve vlacích, ale potom využil noci, vyložil je a obešel nepřítele, který klidně dřímal.

Podle nepsaných vojenských zvyklostí býval na všech frontách mezi západem a východem slunce vždycky klid. Byla to doba poklidného jídla a odpočinku. Pancho Villa porušil i toto staré pravidlo, vpadl za jasné noci do nepřátelského předpolí a ráno je měl pevně ve svých rukou.

Protivník prchal v panice do Torreónu, zvyšuje zmatek mezi vlastními obránci města.

Villa se mu však hnal bez odkladu v patách, nemilosrdně přilehl ke zdem Torreónu ze tří stran a hned následující noci jej vzal ostrým útokem.

Rozčilení v řadách nepřítele bylo tak veliké, že vojáci odhazovali pušky přímo v ulicích a důstojníci se v průjezdech domů spěšně převlékali do civilních šatů.

V dobytém městě se však Villa choval korektně. Dal sice zastřelit Huertovy vyšší důstojníky, které dopadl, ale jinak nikomu nezkřivil vlas. Naopak vydal přísný rozkaz, kterým zapovídal plenění a násilí na civilních osobách.

Urbina s Fierrem se za jeho zády pošklebovali, v zabraných palácích se jim líbily zlaté poháry, drahými kameny vykládané kordy, krásné paní a dcery zámožných měšťanů,

„Kdepak, to už není ten starý Pancho Villa,“ prohodil Fierro.

„Zvážněl,“ zabručel Urbina.

„A jak zmoudřel,“ vzdychl Fierro kousavě, „člověku už přece jen dávno není dvacet…“

Dorados se ve svém malebném oblečení hrdě procházeli ulicemi města. Někteří měli rozedrané peónské blůzy, jiní bavlněné kazajky, málokdo chodil v botách. Většina nosila kožené sandály, jiní byli prostě bosi, ale chovali se jako grandi.

Byli mezi nimi ovšem jezdci, kteří se honosili svérázným oděvem. Nejeden měl na sobě starý frak s ustřiženými šosy, aby mu na koní nepřekážely. Velké sombrero zatížené vpředu zlatou šňůrou, několik nábojových pásů křížem přes prsa, ručnici na sedle a pestrou pokrývku přes záda, byl na ně pěkný pohled. I ti, co byli beznadějně rozedráni, si zachovávali důstojnost a zdrženlivost,

Pancho Villa se usadil na městské radnici, kde mu vykázali nádherné komnaty.

Starosta města uspořádal na jeho počest velký banket, oslavoval dorados jako spasitele a vítěze nad nepřítelem. Několikrát se ve svém proslovu zmínil o tom, že uctívá seňora Venustiana Carranzu, předsedu konstituční revoluční strany, který obnovil plán ze San Luis Potosí zvěčnělého presidenta Franciska Madera.

„Kdo je… ten Venustiano Carranza?“ zeptal se Pancho Villa tiše plukovníka Fierra, který seděl vedle něho. „Nějaký nový pohlavár?“

„Nevím,“ odpověděl zaražený Fierro rovněž šeptem, „jak se mám v těch panácích vyznat? Slyším tohle jméno dnes poprvé.“

„Hrome, já taky,“ podivil se Villa.

„Asi zase jeden z našich věrných spojenců,“ zašeptal Fierro ironicky, „kdo jiný?“

Vtom starosta domluvil, udělalo se významné ticho. Všichni pánové se zahleděli na generála Villu, čekali patrně na jeho slavnostní proslov, usmívali se s dotěrnou uctivostí.

Pancho hřmotně vstal, chvíli se kolébal.

„Neumím tak dobře řečnit jako pan starosta, ani se mi dnes nějak nechce…“

Zástupci města pochvalně zašuměli, tohle jim ještě nikdo neřekl, neformální, vtipný člověk, tenhle Villa!

„Bojuji za práva peónů na půdu a svobodu už několik let,“ pokračoval Pancho už jistěji, se stále větším důrazem, „jdou se mnou a zaslouží si uznání za velkou statečnost a obětavost. Právě jste chválili naši revoluci. Dokažte své sympatie také činy. Moji dorados nutně potřebují obydlí, oděvy, potraviny, léky a taky nějaké peníze. Očekávám, že nebudete skoupí…“

Klidně se posadil, zavládlo hluboké ticho. Páni radní seděli ztuhlí, jako opaření.

Purkmistr se probral z úleku první, začal generála Villu horlivě ujišťovat svou věrností a vděkem. Ano, znají své povinnosti, ovšem, jak by ne! Uspořádají velkou slavnost díkůvzdání, peníze, léky, všechno bude, ať se pánové spolehnou.

„Takové taškáře jsem už dávno neviděl, mi generál,“ pochvaloval si Fierro, když vycházeli v dobré náladě ze slavnostní síně, „byli celí zelení zlostí, ale usmívali se, jako byste jim vyprávěl nejveselejší historky. Vy jste jim ale zmáčkl tipec, budou si vás pamatovat až do smrti. Tak se na ně musí!“

„Zdálo se mi, že mluvím hloupě,“ vzdychl Pancho Villa, „ten starosta není žádný hlupák, hlas měl jako zvon.“

„Ne, ne, bylo to prostě zázračné,“ uklidňoval ho Fierro horlivě, „až se naučíte jednat s nimi v rukavičkách, jak jsou zvyklí, bude jim teprve zle, předem je lituju…“

Velkou slavnost na počest dobytí Torreónu vojsky Pancha Villy uspořádala] městská rada na hlavním náměstí. Na estrádách vyhrávala veselá hudba od časného rána, město se rozjasnilo mexickými národními barvami, ulice se naplnily lidmi.

Charros z okolí Torreónu, dávno zbožňující Villu jako odvážného jezdce a velkého bojovníka, připravili slavné rodeo, do města se sjely davy ze širého kraje.

Peóni chtěli na vlastní oči spatřit svého Pancha, o němž jim lidoví zpěváci zpívali tolik balad a písní. Nejnovější bylo právě slyšet na každém kroku.

Přišel Francisco Villa

s vůdci a důstojníky,

osedlat krátkonohé

vládní dvojkopytníky.

Zaleť v dál, holubice,

se zvěstí přes prérie:

ze země zazobance

Villa palašem bije.

Odleť, královský orle,

ten věnec vavřínový

na hlavu vsadí Villa,

smrt padni soupeřovi!

Pancho seděl na čestné tribuně, se zájmem přihlížel. Obdivoval se výkonům charros a zavzpomínal. Bože, jak je tomu dávno, co sám takhle jezdil na divokých koních a toužil stát se vynikajícím zápasníkem. Kolik vody od té doby odteklo do moře!

Slavnostní řeči ho však brzy unavily, nenápadně se vytratil, procházel se zástupy. Na náměstí byla hlava na hlavě, ale v postranních ulicích se dýchalo volněji. Chodil nepoznán, nic jej v tuto chvíli netížilo, vnímal jen společnou radost.

Znenadání jej někdo zatahal za rukáv. Překvapeně se otočil, starý José Morelos, jeho otcovský přítel a poručník, stál před ním, usmíval se bezzubými ústy.

„Doroteo, vlastně Pancho!“ zvolal, „jsi to ty? Nu ovšem, jsi! Jak se ti daří?“

Objali se, Panchova tvář změkla, zjasněla.

„Padre! Tak dlouho jsme se neviděli, tenkrát v Chihuahue naposledy…“

„Dlouho,“ vzdychl José, „to víš, hochu, jsem zase doma, v Gogojitu. A co ty? Otázka, viď? Celé Mexiko zná našeho Pancha Villu… či vlastně Dorotea Aranga… Že se toho tvůj tatík nedožil, ten by koukal…“

„Jak je v našem pueblu?“ vyptával se Pancho dychtivě, „co matka a ostatní? Měl jsem je chvilku u sebe, ale vrátili se potom domů… Táhlo je to do rodných míst.“

José Morelos vážně přikyvoval, byl trochu vyplašen, nevěděl, jak se má k tak slavnému rodákovi chovat.

„Ani se nedivím. Tvá matka je vzácná žena, miluje rodnou půdu… Martina má už rodinu, chlapečka. A co ty, pochlub se.“

„Zatím nic, ale něco přijde,“ zabručel Pancho rozpačitě, „brzy. A matka, padre? Je zdráva?“

„Zdráva, zdráva, Pancho,“ přisvědčil José, „má tuhý kořínek. Však se přijeď někdy podívat na naše Gogojito.“

„Přijedu, určitě přijedu,“ sliboval Villa, „jen co bude trochu… A jak je v pueblu? Co nového?“

„Oj, hochu, mnoho. Máme pozemky, vzal jsem si taky kousek, dobré pastviny, opravdu dobré, měl jsem štěstí. Pamatuješ tenkrát v Chihuahui? Toho obchodníka jsem dělal jen tak naoko, a předtím arriera taky. Don Ignacio mne potřeboval. Spojku a tak. Často na něho vzpomínám, byl to dobrý kapitán, náš Parra. Modlím se za něho, mohl ještě žít…“Pancho přikývl. „Všechno, co umím, mám od něho. Taky na něho myslívám.“

Vzal staříka pod paží, prodíral se s ním davem, chvílemi mu razil cestu svými silnými rameny.

„Víš, mít vlastní půdu zase po tolika letech,“ drmolil José Morelos, „ani si neumíš představit, co to je… Až všechno skončí, taky si nějakou vezmi. Nezapomeň.“

„Vezmu, otče, to víš, že vezmu,“ přisvědčil Pancho, „rozdělili si celou haciendu?“

„Ale kdepak, nerozdělili.“

Pancho se zaraženě zastavil. „Proč?“

„Vlastně ani nevím, proč to neudělali,“ potřásl stařík hlavou, „půdy je u nás dost, což o to. A lidí, co by ji chtěli, taky. Ale hodně jejich na vojně… A potom, víš, snad není zdravé… Nemohu si vysvětlit jednu takovou věc, snad j si chytřejší a poradíš…“

„Co není zdravé?“ podivil se Pancho.

José Morelos zaváhal.

„Jak bych to řekl? Jsou tam peóni, kteří si půdu nevzali hned… Báli se, přemýšleli… teď jim nechtějí žádnou dát, prý až všechno skončí, musíme nejdřív bojovat… Nesmějí prý myslet jen na sebe, ale i na ty, co jsou ve válce… Něco na tom je, člověk nesmí vidět jen sebe.“

„Kdo to říká?“ rozhorlil se Pancho Villa.

„Nějací noví úředníci a důstojníci.“

„Huertovci!“ vybuchl Pancho rozčileně, „jistě to budou Huertovi lidé. Poznávám je, obsadili všechna místa v provincii.“

„Snad. Nevím,“ vzdychl José Morelos, „jsou jinak na nás hodní, samá uctivá slova, rodinu dona Pánfila vyhnali, když se vrátila… Ale někdy to opravdu vypadá, jako by chtěli haciendu pro sebe, celé panství. Moc se o tom v Gogojitu povídá.“

„Tak prosím! Vždyť to říkám.“

„Díaz prý dal tenkrát všechnu půdu markýzi Martinezovi, president Huerta ji dá zase svým lidem, to se říká. Pořád stejný koloběh, obyčejný člověk vždycky vyjde s prázdnýma rukama.“

Pancho potemněl ve tváři.

„Proč je necháte klidně řádit? Jen mluvíte, ale…“

„Nikdo vlastně nic neví, co chceš dělat?“ rozhodil stařík bezmocně ruce, „jak to máme pochopit?“

„Ničit je, zastrašit, bojovat, to máte!“ rozčilil se Pancho Villa. ,,Huerta není náš přítel, už dávno ne. Jde proti peónům, mě věznil, chtěl odstřelit jako zvíře, ale tenkrát mu to nevyšlo a už nevyjde!“

José Morelos vzdychl.

„Lidé nechápou, co je černé a co bílé, v tom to je. Pořád samé změny, jednou jde Huerta s námi, pak zase proti nám, kdo tomu má rozumět? Peóni u nás říkají, že když to jsou Villovi lidé, víš, ti úředníci, jistě tak musí být. Pancho přece ví, co se má dělat a co ne.“

„Bandité!“ vyhrkl Pancho, „využívají vaší nevědomosti, oddalují dělení pozemků, tajně doufají, že revoluce zahyne.“

„Vypadá to tak někdy,“ přikývl smutně stařík.

Pancho Villa blýskl očima. „Bijte je železnými důtkami, vyžeňte je z Gogojita! Jen co se tam dostanu, udělám pořádek! Ať se páni těší, schovávat se za mne nebudou!“

Nádherný dojem ze slavnosti byl pryč.

11

ROZHOVOR S NOVINÁŘI

Pancho Villa zanechal v Torreónu malou posádku a táhl k severovýchodu na Chihuahuu. Rozhovor s Josém Morelosem mu nešel stále z hlavy. Uvědomil si, že se musí zmocnit celé provincie a vzít její správu do svých rukou, jinak budou mít Huertovi úředníci stále volnou ruku.

Za několik dní Chihuahuu oblehl. Ležela před ním záplava bílých, namodralých a oranžových domů, sem tam vystřelovaly k čistému nebi štíhlé věže chrámů.

Pancho miloval toto město, vázaly ho k němu dávné příjemné vzpomínky. V mysli mu vytanul i Abraham Gonzáles, nešťastný revoluční guvernér zdejší provincie, jehož tělo leželo zahrabáno v písku na břehu prudké říčky mezi příkrými rudými stěnami kaňonu Bachimba.

Chihuahuu hájil generál Mercado, jeden z Huertových velitelů. S

Chichuahuu hájil generál Mercado, jeden z Huertových velitelů. S obavami vzpomínal na Villovo obléhání Torreónu, na překvapující noční útoky jeho jezdců.

Snažil se co nejrychleji rozeznat Villovy úmysly, ale ze zpráv hlídek a zvědů nebyl příliš moudrý. Měl však početní převahu, seděl v dobře opevněném městě, mnoho domů proměnil v malé důmyslné pevnosti, věřil své síle, takže se brzy uklidnil.

Jednoho dne mu ohlásili příchod Villových parlamentářů. Dal si je předvést, pozorně naslouchal.

Pancho Villa mu vzkazoval, aby kapituloval bez boje, složil zbraně a uchránil Chihuahuu před zničením.

Mercado nedůvěřivě naklonil ptačí hlavičku, zdálo se mu, že špatně slyšel.

„Mám se vzdát? Rozuměl jsem dobře?“

„Ano, pane generále,“ odpověděl parlamentář.

Mercado se zasmál.

„Netušil jsem, že generál Villa umí žertovat. Lepší vtip si nemohl vymyslet. Váš velitel se tedy stává sentimentální? Kolik měst už dobyl, co krásných staveb lehlo popelem a před Chihuahuou se tváří najednou dojatě. Tomu nerozumím.“

Bezpochyby nový úskok, napadlo ho, určitě! Chce získat čas, netroufá si. Ten lotr Villa, kdepak, na lep mu nesedne.

„Vyřiďte panu generálovi, aby přestal brečet,“ řekl s vojenskou drsností, poněkud patetickou, protože se do ní nutil a nebyl právě ve formě, „slzy patří ženám, mužům boj. Chihuahua přežila tisíce let, přežije i nějakého samozvaného generála Vil– lu!“

Odpověď se mu zdála být vtipná a řízná. Kapitán Urbina ji tlumočil doslova svému veliteli.

„Dobrá,“ zabručel Pancho Villa, „Mercado chce tedy boj, bude ho mít brzy plné zuby.“

V noci udeřil.

Jako bouřlivá lavina se valili jeho obávaní jezdci do předměstí, rychle postupovali od jihu a od západu, z východní strany však jejich útok počal váznout.

Narazili totiž na drátěné překážky v rozsáhlých zahradách, poplašení koně shazovali své jezdce, působili zmatek.

Třikrát nařídil Pancho Villa rozhodující útok, třikrát se stáhl překvapivě zpátky.

Poplašený Mercado nechtěl zpočátku uvěřit. Villa kolísá? Kde je proslulá tvrdost a rozhodnost jeho útoků.

Po posledním náporu se Villovi jezdci náhle dali na zmatený ústup. Ano, byl to ústup, Mercadovi to později potvrdily přední stráže i oddíly, které Villu začaly váhavě pronásledovat.

Generál Mercado byl na rozpacích. Znal Villovy záludné léčky, bezpochyby to bude další úklad!

Ani Villovi dorados dobře nechápali, co od nich Pancho vlastně chce, nebyl přece důvod k ústupu, boj probíhal dobře.

Ale podřídili se nakonec tak dokonale, že vypukl zmatek, předstíraný ústup se změnil v opravdový.

Pancho Villa sice chtěl původně nepřítele vylákat z města a sevřít jej na širé planině, ale když viděl, že za ním Mercado opatrně vyslal jen nepatrné síly, vymyslel jiný, lepší plán.

Nařídil ústup k východu, a když se vzdálil od nepřítele tak, že s ním přerušil spojení, zamířil spěšně k Terrazzasu, který ležel na trati mezi Chihuahuou a Ciudad Juárezem.

Zatím si Mercado v Chihuahui trpce vyčítal, že si nechal ujít tak výhodnou příležitost.

Odrazil Pancha Villu, a nejen to, jeho vojsko ustoupilo ve spěchu a zmatku, měl je tedy usilovně pronásledovat, nemilosrdně rozdrtit, rozšlapat tu zmiji Villu, do písku pouště rozdupat koňskými kopyty. Huerta mu jistě neodpustí takovou neprozíravost a sám si bude svou váhavost do smrti vyčítat.

Rozhodl se využít přestávky v boji k zesílení posádky v Ciudad Juárezu, která už dlouho naléhavě žádala posily a hlavně střelivo. Poslal jí tedy neprodleně dva vlaky munice. Bezprostřední nebezpečí nehrozilo, Villa se přece dal zcela jiným směrem.

Generála Mercada, chytrého a vzdělaného pána, ani nenapadlo, že plukovník Fierro, první Villův pobočník, již několik dní odposlouchává všechny rozmluvy mezi Chihuahuou a Ciudad Juárezem. Podařilo se mu tak zachytit nejen všechny zprávy, ale rozluštit i tajná hesla.

Pancho Villa přitáhl k Terrazzasu právě včas. Přerušil městu spojení se světem a zmocnil se ho náhlým nočním přepadem.

Po opravené telegrafní lince potom sdělil Mercadovi, že po Villových oddílech nejsou stopy a sám přijal generálovu zprávu o rozdrcení villistů před Chihuahuou.

Pancho se zlověstně usmíval, pozoroval tenký proužek papíru, který vytékal z telegrafního přístroje. Potom nařídil Fierrovi, aby Mercadovi blahopřál. Nebyl ovšem čas na delší telegrafický rozhovor, vlaky s municí se blížily k Terrazzasu.

Jely těsně za sebou značnou rychlostí. Na příhodném místě v hlubokém zářezu je očekávalo několik mužů.

Strojvůdci jen velmi neradi zastavovali své supící lokomotivy, ale mávající mužové měli uniformy vysokých vládních důstojníků, s těmi nebylo radno příliš žertovat.

Jen vlaky se skřípěním stanuly, rozpoutala se divoká přestřelka. V mžiku byly vagóny obklopeny houfy mužů, kteří se vyrojili ze všech úkrytů.

Odpor byl krátký. Slabá posádka obou vlaků byla přemožena, lokomotivy zapískaly a rozjely se k Terrazzasu.

Nyní začínala druhá, nejnebezpečnější část tažení. Do obou vlaků nasedli po zuby ozbrojení dorados a Fierro zatím pilně telegrafoval s Juárezem. Ano, očekávané posily jsou v Terrazzasu, sděloval, za deset minut odjedou do Ciudad Juárezu.

U telegrafisty v dalekém městě na severních hranicích Mexika stál patrně vyšší důstojník.

„Pošlete oba vlaky ihned. Generál Alvarez,“ objevilo se na úzkém telegrafním proužku.

„Je nějak netrpělivý,“ usmál se Fierro. „Alvarez, Alvarez, to jméno se mi zdá povědomé.“

Villovi, který pokyvoval hlavou vedle něho, se vynořil v mysli kapitán s myšíma očkama, slyšel cinkot plíšků na jeho prsou, řinčení stříbrných ostruh.

Myšák, ovšem! Alvarez se jmenoval, vylákal ho tenkrát do Huertova hlavního stanu, málem připravil Pancha o život. Tehdy byl ještě kapitánem, asi udělal u Huerty kariéru.

„Vyřiď panu generálovi,“ přikázal Fierrovi, „že jeho rozkaz respektujeme. Vyjedeme ihned.“

Juárez telegram spokojeně potvrdil. Alvarez se ještě zeptal, kolik vojáků mu přivezou.

„Napiš tři tisíce,“ velel Pancho, „ať má Myšák radost.“

Nasedli.

V obou vlacích měl Villa skoro dva tisíce dorados, nejlepší z nejlepších. Věděl, že Ciudad Juárez brání dva pluky v síle tří tisíc mužů.

Schylovalo se už k večeru, když se Villova výprava přiblížila k městu na Riu Grande. Hlídky kolem trati jim přátelsky mávaly, dorados radostně odpovídali.

Obraz se však změnil, když vlaky stanuly na poklidném nádraží. Padlo do rukou villistů i s okolím zcela bez boje.

Potom se první oddíly vyhrnuly do ulic, ale ani zde nenarazily na vážnější odpor. Vládní vojáci a důstojníci se právě pokojně procházeli po promenádě, vychutnávali volna, pokukovali po děvčatech, ze zahradní restaurace zaznívala hudba. Když sem vpadli dorados, vypukl nepředstavitelný zmatek.

Jednotlivá ohniska odporu přemohli villisté ještě do setmění, radnice, velitelství, pošta, všechny význačné budovy byly obsazeny silnými oddíly dorados.

Marně se však Pancho Villa sháněl po generálovi Alvarezovi. Jak se později ukázalo z výpovědi důstojníků jeho štábu, dostal velitel posádky zprávu o Villově uskoku, avšak na vážnou obranu bylo už pozdě.

Nemeškal, spěšně sbalil zavazadla a opustil tajně Juárez, ponechávaje svá vojska neradostnému osudu.

„Jak se cítíte?“ zeptal se Pancha Villy mladý americký žurnalista, kterých se u jeho štábu objevilo zčistajasna hned několik, jako by větřili nové události.

„Děkuji, dobře,“ usmál se Pancho, „a vy?“

„Jako Pancho Villa,“ vyrazil reportér pohotově.

„Ó, to se máte opravdu výtečně,“ neurazil se Villa a poplácal novináře přátelsky po zádech.

Reportér si pilně zapisoval každé jeho slovo, Panchovi to bylo k smíchu i příjemné zároveň.

Tak tohle jsou tedy ti lidé, kteří se starají člověku o popularitu i hanbu, píší články a zprávy, ovlivňují mínění statisíců svých čtenářů, aniž by si to možná často uvědomovali.

„Chcete se stát presidentem Mexika?“

Villovi přelétl po čele mráček.

„Jste moc zvědavý, příteli!“

„Zvědavost patří k mému povolání,“ řekl reportér omluvně, ale se zvláštním důrazem.

„Ták?“

Pancho ukousl špičku tlustého doutníku, s požitkem vyfoukl vonný modravý kouř, zaujatě pozoroval kroužky, kterých se mu podařilo udělat několik za sebou.

„Jsem bojovník, ne státník.“

„Proslýchá se ovšem,“ pokračoval vytrvalý novinář, „že vlivné kruhy v Mexiku vážně uvažují…“

„Tak je nechte uvažovat!“ zavrčel Villa podrážděně. „Nechci být presidentem. Nemám vůbec tušení, co musí takový vysoce postavený člověk všechno znát, ale je toho jistě hodně.“

Reportér mlčky přikývl, to připouštěl.

„Naučil jsem se pořádně číst a psát před několika roky… dík generálovi Huertovi…“

„Snad nechcete říci,“ usmíval se novinář, „že se generál Huerta ve volných chvílích zabývá takovými věcmi?“

Bezpochyby si myslel, že Pancho Villa žertuje.

„Generál Huerta dělá i jinačí pokusy,“ odbyl ho Villa se smíchem, „tehdy mne totiž uvěznil a málem připravil o život. Ve vězeňské kobce jsem tedy dostal první základy a seznámil se s plody naší civilizace,“ pokračoval rozmarně, ale hned zvážněl, na čele se mu objevilo několik kolmých rýh. „Jak bych mohl vést plodné rozhovory s cizími vyslanci a vzdělanými členy parlamentu? Bylo by zlé pro Mexiko, kdyby mu vládl nevzdělaný peón, nemyslíte?“

Reportér pokrčil rameny, Panchova odpověď na něho učinila dobrý dojem. Nebyl to zaujatý člověk, Villa v něm budil sympatie od svých začátků, přijel do Mexika kvůli němu. Jeho starostí ovšem bylo shánět senzace, dobré novinky, které jeho kolegové neměli.

„Ovšem,“ řekl novinář a nezvedl oči od svého poznámkového bloku, „celá vaše činnost však směřuje proti presidentovi Huertovi. A bude-li nakonec vašimi vojsky svržen, musíte přece předem uvažovat o jeho nástupci, doufám, že lepším.“

Pancho Villa rozpačitě mrkl na Urbinu, kterého právě dnes povýšil na plukovníka. Ale Urbina mu nepomohl, šklebil se, nerozuměl podobným úvahám, nebyla to přece jejich starost, shánět presidenta.

„Myslím, že si seňor Carranza už sám dokáže poradit,“ odpověděl diplomaticky Pancho.

Začínal být nevrlý, v boji s nikým nemluvil o svých plánech, vůbec nebyl zvyklý se s něčím svěřovat, cizím lidem teprv ne. Co je tomu panákovi do toho? Mrzela ho vlastní nedokonalost, v míru na ni narážel stále, nerozuměl mnoha věcem, působilo mu to rozpaky, cítil se slabý, méněcenný. V bitvách něco podobného nepoznal, jako by byly jeho živel, ale nebylo tomu tak. Bojoval jen proto, že měl svůj cíl, vroucí přání, které ho rozpalovalo a dodávalo mu sil.

Několik dotěrných zpravodajů už rázně vyhodil, další nebral na vědomí. Fierro i Urbina mu potom domlouvali, noviny jsou velmoc, mohou revoluci pomoci i uškodit, prozíravější je získat takové vlivné lidi na svou stranu. Ovládl se tedy, pozorně naslouchal.

„Znamená to snad, že seňora Carranzu, předsedu revoluční strany konstituční, považujete za svého ideového vůdce, pane generále?“ zeptal se reportér neodbytně.

K čertu s nimi! myslel si Pancho. V poslední době se v Mexiku karta tolikrát obrátila, že sám někdy nevěděl, koho má považovat za spojence a koho za protivníka.

„Náš cíl se nezměnil, je obsažen v Maderově plánu ze San Luis Potosí,“ odpověděl diplomaticky.

„Nyní je to tedy plán guadalupský?“ zajímal se zpravodaj. „Nemám pravdu?“

„Ano,“ kývl Pancho Villa, „tak nějak své prohlášení nazval seňor Venustiano Carranza a já nemám námitek. Nakonec je stejně všechno tak prosté jako opravdový život. Nezáleží příliš na jménech, jaká věcem dáváme, ale na skutečnosti, na činech.“

Novinář zvedl nechápavě hlavu.

„Jak mám vašim narážkám rozumět? Pomozte mi trochu laskavě, pane generále.“

Villa se chvíli rozmýšlel.

„Nelíbí se mi, když se naše plány obalují do spousty učených slov,“ vyrazil, „chceme jen půdu a svobodu, rozdělit haciendy, vrátit pozemky indiánským pueblům.“

„Mhm,“ řekl novinář se starostlivou tváří, „jaký je váš současný názor na socialismus?“

Pancho pokrčil rameny.

„Abych pravdu řekl, nevím. Četl jsem před nějakým časem to slovo někde v novinách… a já nečtu mnoho. Nemám čas. Ale měl jsem pravdu… jste zvědavý a ne málo, spíš víc než dost.“

„Promiňte,“ uklonil se reportér omluvně, „ale napadly mne jisté souvislosti, které…,“ nedopověděl. Villa však měl všetečných otázek až po krk. Ještě chvíli a rozzlobil by se opravdu.

Byl proto rád, že přišel rozveselený Fierro v nové generálské uniformě. Také on byl povýšen za úspěšné vedení bojů o Giudad Juárez. Fierro hned sedmým smyslem vytušil, kolik uhodilo.

„Mám ho zastřelit?“ zeptal se Urbiny hlasitě a ukázal pohledem na novináře.

„Třeba, proč ne?“ souhlasil plukovník se smíchem, „ale dnes jich deset zastřelíš a hned zítra tu máš padesát nových. Lepší nechat je prostě na pokoji.“

Pancho Villa podal novináři ruku. „Děkuji vám, pane Zvědavý, hodně jsem se dověděl.“

„Naopak,“ vrtěl zpravodaj horlivě hlavou, „jsem šťasten, že jste mi věnoval tolik drahocenného času.“

12

ATENTÁT

Generál Mercado, vojenský velitel Chihuahuy, peskoval svého podřízeného kolegu, generála Alvareze.

„Jak jste mohl tak hloupě naletět tomu peónovi? Příteli, vždyť vám provedl docela průhledný kousek, každý sedlák by rozluštil jeho primitivní tahy.“

Alvarez krčil podrážděně rameny, vyčítavě poulil myší oči.

„Není tak docela hloupý, pane generále! Ten sedlák má za ušima. Vyzrál už na jinačí stratégy, nejsem naštěstí sám.“

Což kolega Mercado zapomněl na vlastní trpkou zkušenost, pomyslel si. Jeho Villa nedávno také nepodfoukl? Dobře ví, jak to tady v Chihuahue vlastně bylo, dověděl se všechno podrobně z dobrého pramene, hned jak přijel do města.

Mercado ucítil osten, přestal být jízlivý.

„Pouhý peón porazí vzdělaného generála, zkušeného odchovance americké vysoké válečné školy,“ vzdychl, ale v jeho hlase bylo už víc obdivu než výsměchu.

Generál Alvarez se však urazil, chladně se rozloučil. Pospíchal do hlavního města za Huertou, chtěl mu přinést čerstvé zprávy očitého svědka. V Chihuahui vládla stísněná nálada, necítil se tu dobře a hlavně bezpečně. Villa mu byl jistě v patách, cítil ho, kolega Mercado, ten zpupný panák, si ještě užije, i když mu nepřál nic zlého.

Ani netušil, jak brzy se jeho myšlenky naplní.

Generál Mercado vyslal za několik dní dlouhé vlaky s posilami a bohatými zásobami k severu, snažil se ještě rychle zachránit opěrné body v předpolí města.

Oddíly však náhle narazily v poušti na vytrhané koleje. Na opravu nebylo pomyšlení. Když se chtěly spěšně vracet, byla pojednou i za nimi trať poškozena. Vojáci museli vystoupit z vlaků a vykonat strastiplný pochod bezvodou pustinou.

Za několik dní se sice spojili se zbytky dřívějších rozprášených výprav, které se v těchto končinách skrývaly, ale tu se náhle z pouště vynořil Pancho Villa se svou jízdou.

Boj netrval dlouho. Znavení Mercadovi vojáci sebrali poslední zbytky sil a rozprchli se zmateně po písku. Villa je rozprášil tak dokonale, že se s nimi generál Mercado už neshledal.

V Chihuahue zavládlo zděšení. Generál Mercado nařídil urychlenou evakuaci všech vládních úřadů. Chtěl, aby se spěšně přesunuly do hlavního města Mexika, ale železniční trať už nebyla sjízdná. Na několika místech ji přerušila Villova vojska, ležel na ní i Torreón se silnou posádkou dorados.

„Jak se teď probijeme, pane generále?“ uvažoval sklesle guvernér Pascal Orozco.

„Pouští… k americkým hranicím, nezbude nám asi nic jiného,“ odtušil Mercado suše.

Orozco ho vždycky sužoval, v dobách míru s ním vycházel jen naoko, nyní mu na tom nadutci z vysoké šlechty už nezáleželo.

„Hrozná cesta,“ vzdychal Orozco smutně, „může trvat i tři týdny, možná měsíc. Kdyby nás Villa pronásledoval, byla by nad lidské síly. Pamatujte, že chceme vzít naše ženy a děti…“

A hlavně kufry zlata a skvostů, pomyslel si Mercado.

„Chcete-li padnout do rukou toho peóna, prosím, čiňte, jak vám libo,“ řekl škodolibě.

Ne, na něco podobného Pascal Orozco vůbec nepomýšlel, ani ho nenapadlo se vzdát.

„Potom nemáme pořád jen prohrávat!“ začal vykřikovat vztekle, už se nesnažil ovládat, „tohle je poraženectví, pane generále! Nic jiného! Všechno si zodpovíte před nejvyšší státní radou! Budu si na vás osobně stěžovat u presidenta Huerty!“

„Můžete, jak si přejete,“ ironicky vzdychl generál Mercado, „jestli ho ovšem ještě zastihnete v hlavním městě.“

„Zrada! Zrada!“ zaječel Orozco zuřivě, „i vás si už Villa získal, koupil za své špinavé peníze! Dávno jsem něco takového tušil, už tedy vím, kde pramení naše zbytečné neúspěchy! Proto jste ho nepronásledoval, jak se slušelo a patřilo, nechal jste ho ustoupit a znova zformovat…“

„Pane guvernére, prosím, opusťte tuto místnost,“ nařídil mu generál Mercado suše.

„Có?“ nerozuměl Pascal Orozco.

„Opusťte tuto místnost! Ihned!“ zařval Mercado nepříčetně.

Bývalý guvernér provincie Chihuahua se těžce zvedl, práskl za sebou dveřmi. Mrzelo ho sice, že mu povolily nervy, ale řekl aspoň tomu neschopnému generálovi své mínění hezky od plic.

Evakuace však dokončila rozklad Mercadových oddílů nadobro. Vojáci přestali poslouchat rozkazy svých důstojníků a rozprchli se do okolí, ačkoli Villa ještě ani nebyl u bran města.

Ale Pancho se zachoval jako kavalír. Nechal Mercada ustoupit do pouště, ani ho nepronásledoval, jako by věděl, že podobné gesto zapůsobí svou velkomyslností na malodušného nepřítele víc než pořádný výprask.

Vyzdobené město hýřilo pestrými barvami, obyvatelé ho uvítali jako osvoboditele jásotem a zpěvem. Chihuahua, růžová, bílá, namodralá, mu ležela u nohou. Byl jmenován vojenským guvernérem, vládcem nad životem a smrtí tříset tisíc lidí.

Pancho Villa byl pouhé tři hodiny v guvernérském paláci, když za ním přišel plukovník Urbina.

Villa se zvedl od svého nádherného pracovního stolu, za nímž ještě nedávno sedával Pascal Orozco, našel v zásuvkách jeho cigarety a nějaké osobní potřeby. A před ním dýchal vzduch této místnosti Abraham Gonzáles, vzpomněl si na něho, hned jak sem poprvé vkročil.

„Co se děje?“ zeptal se vyplašeného Urbiny, „hoří snad? Nebo ti někdo ukradl čepici?“

„Přišli nějací… cizí konzulové či podobní panáci. Nevím si s nimi rady. Chtějí jenom vás, mi generál, marně jsem jim to rozmlouval, že máte hodně práce.“

„Dobře jsi jim řekl.“

Pancho Villa si klidně zapálil a zase se posadil do křesla.

„Sedni si, Urbino, zakuř si se mnou. Je mi tu samotnému smutno. Nádhera, co?“ mávl rukou po obrovském sálu se zlatým štukováním, vysokými okny a prastarými obrazy neznámých panovníků.

Plukovník se usadil na kraj židle, tvářil se ustaraně.

„Cekají, mi generál.“

„Tak je nech čekat. My jsme čekali sto let, možná déle. Co vlastně mají na srdci?“

Urbina se zašklebil. „Znáte je… Máme prý propustit nějaké zajaté Huertovy vojáky. Prý jsme je zajali neprávem. Mercado je tu měl nechat, aby chránili cizí státní příslušníky před naším řáděním či co…“

Villa se se zalíbením zahleděl na obrovský lustr, který visel uprostřed místnosti na řetězech silných jako lidská ruka.

„Vždyť ti hrdinové už dávno utekli do pouště, ani jsem si s nimi nemohl stisknout pravici,“ poznamenal sarkasticky, „páni konzulové mají starosti, rád bych byl na jejich místě. Vpusť je tedy, alespoň poznám jejich milé tváře.“

Konzulové vešli, důstojní, vážní, ledově zdvořilí, zřejmě ještě nevěděli, jak jej mají oslovit.

Postavili se před ním v řadě, mlčky na něho hleděli.

Před nimi tedy stál člověk, kterého se všichni slušní lidé v Mexiku nyní obávali. Pozorovali ho chladnými zraky, snažili se vyčíst jeho úmysly a slabé stránky, protože ho viděli poprvé. Vzbouřenec, bandita, nebezpečná šelma, ovšem bezpochyby také obratný voják, to bylo třeba uznat. Škoda že s ním nebude žádná řeč. Mohli by uzavřít nejednu dohodu prospěšnou oběma stranám, litovali v duchu.

Jeho zájmy a cíle jim byly samozřejmě cizí, víc než cizí, nepřátelské, velice nepřátelské. Sahal na soukromý majetek, bojoval za parcelaci latifundií, nic před ním nebylo jisté. Kdyby zvítězil, bezpochyby by tvrdě zaútočil i proti zahraničním společnostem, které přinesly Mexiku tolik dobrého. Takové myšlenky jim letěly hlavami, ještě než promluvili. Villa je přijal s upjatou strohostí, nejistotu vystupování zakrýval vojáckou drsností.

„Nu pánové,“ pravil, „už jsme se snad na sebe dost vynadívali. Vítám vás…“

Na začátečníka to nebylo špatné, dokonce tu byl i jakýsi pokus o suchý anglický humor.

„Pánové, kdo z vás je španělským konzulem?“

Anglický vicekonzul se uklonil.

„Excelence, mám tu čest zastupovat ve vaší provincii také zájmy španělské koruny.“

„Dobrá,“ přikývl spokojeně Pancho Villa, „oznamte tedy bez prodlení těm svým Španělům, aby se do pěti dnů vystěhovali z území, které je obsazeno mými vojsky. Kdo bude po této lhůtě u nás přistižen, toho zastřelíme u nejbližší zdi.“

Pánové pohoršením strnuli, vicekonzul začal ihned protestovat.

„Takové rozhodnutí nemá v historii obdoby,“ končil, „je brutální, víc než brutální.“

Pancho Villa stál, pozorně si ho prohlížel. Bavila ho červená tvář toho jinak patrně korektního pána, byl rád, že ho hned prvními slovy vyvedl z míry.

„Své kroky jsem pečlivě uvážil, pánové,“ řekl chladně, „myslel jsem na ně vlastně od první chvíle, kdy jsem se chopil zbraně. Hacendados a Španělé jsou hlavními nepřáteli mexických peónů. Vedle potoků slz nás stáli milióny životů…“

Americký konzul, doposud prkenně stojící stranou a tvářící se, jako by pranic nechápal, se vzchopil. Postoupil o několik kroků před skupinku, stanul tváří v tvář Villovi.

„Pane generále, jsem přítelem mexické země, dávným přítelem,“ pravil zdánlivě klidným hlasem, který však drnčel potlačovaným vzrušením, „dovoluji si vás důtklivě varovat. Především vám vřele doporučuji, abyste laskavě znovu a od základů přezkoumal své stanovisko.“

„Nemám důvod, pane,“ odpověděl Villa klidně.

„Potom se dopouštíte před dějinami politováníhodného přehmatu, který může mít vážné důsledky pro celou tuto nešťastnou zemi. Podobný barbarský čin nemá ve světě rovného!“

Pancho Villa zbrunátněl, přikročil blíže ke konzulovi, hleděl mu do vypouklých očí, skoro se třásl hněvem.

„Barbarský čin jste řekl? Nevšiml jste si, že se jen bráníme bez-praví?“ vyrazil stěží se ovládaje, „Španělé byli vždycky neštěstím Mexika! Za tři sta let rozbili tisíciletou indiánskou říši, zničili její vysokou kulturu a krutě zotročili mexický lid. Podporovali Díazovu a Huertovu hrůzovládu a nepokrytě jásali nad smrtí presidenta Madera. To nebylo barbarství?“

Konzulové se posupně usmívali.

Jaké nejapné, netaktní, přepjaté řeči tu vedl Villa, ten barbar u moci, rebel a nevzdělanec! Jeho lyrika je nezajímala, vůbec jim na něm nezáleželo, zastupovali v Mexiku velké a mocné země, spíše on by si je měl předcházet, získat jejich náklonnost, ne oni jeho.

„Dovoluji si konstatovat,“ pravil Američan studeně, „že moje vláda velice pozorně sleduje současný vývoj v této nešťastné zemi a bedlivě si napříště rozmyslí každý krok, který by mohl směřovat k podpoře povstalců a jejich režimu.“

„Tak?“ rozčilil se Pancho Villa a Urbina mu tentokrát marně dával výstražné znamení, aby se trochu mírnil, „když vám člověk jen vzdáleně připomene španělský útisk, hned máte pro něho slova přezíravého pohrdání a výsměchu. Tomu říkáte čestná a rovná politika, seňore? Ovšem, vím, mnozí Američané jsou dnes ještě horší než kdysi Španělé!“

„Protestuji proti urážkám!“ řekl americký konzul chladně.

Anglický vicekonzul se vmísil do rozepře.

„Excelence, pět dnů je přece jen příliš krátká doba k vystěhování,“ přimlouval se úlisně, „vždyť ti lidé zde mají zařízené domovy, obchody, továrny, početné rodiny. Kdybyste mohl laskavě přehodnotit své strohé stanovisko, bylo by to velice humánní a šlechetné. Apeluji na vaši lidskost, které jste se před chvílí dovolával.“

Pancho Villa mlčel, tiše supěl nevolí.

„Dobrá, dám jim tedy deset dní.“

Každé ráno přicházel Pancho Villa do své pracovny v prvním patře guvernérského paláce, vyslechl nejdříve všechny novinky a hned se dával do pilné práce.

Po Orozkovi mu zůstala řada úředníků, někteří pamatovali ještě guvernéra Abrahama Gonzálese. Z jednoho z nich, Sebastiana Vargase, udělal hlavního pokladníka provincie. Líbil se mu jeho přímý, poctivý obličej, dobré způsoby a klidné jednání.

Vargas mu pomohl uspořádat zanedbanou agendu v guvernérském paláci, Villa do ní snadno vnikal, chvílemi se tiše podivoval. Vládnout nebylo vlastně tak těžké a složité, napadlo ho, důležitější bylo prohlédnout včas všechny záludnosti nepřátel.

Z hlavního města mu posílal seňor Venustiano Carranza jeden příkaz za druhým. Nebyl vlastně u moci, v zemi ještě vládl generál Huerta, seňor Carranza byl stále napolo soukromá osobnost, ale Pancha Villu už považoval za podřízeného muže.

Vyslal k němu také několik nejvyšších správních úředníků, mezi jinými i státního sekretáře Sylvestra Terrazzase a sekretáře Manuela Chaa.

Sotva Pancho zaslechl jméno prvního pána, úsměv na uvítanou v jeho tváři pohasl.

Rodině pohádkově bohatých markýzů Terrazzasů zkonfiskoval jen v provincii Chihuahua přes sedmnáct miliónů akrů dobré půdy, desítky velkých továren a paláců.

Manuel Chao sice hned připomínal, že seňor Terrazzas nemá pranic společného se svými šlechtickými jmenovci, ale i pohled tohoto pána nevypadal příliš upřímně.

Tyto lidi mu tedy poslal seňor Venustiano Carranza, aby ho hlídali. Nepochyboval o tom ani na chvíli.

Carranzu vlastně dosud osobně nepoznal, ještě se nesetkali, ale slyšel o něm už tolik protichůdných zpráv, že až sluch přecházel. Bohužel, Pancho sám nebyl politik, musel tedy podobné lidi vyhledávat, spolupracovat s nimi a přenechat jim otěže v politických otázkách. Snad seňor Carranza bude poctivější než proradný Huerta a důraznější než věčně hloubající Madero, zadoufal Pancho Villa.

„Opravdu, seňor Terrazzas nemá vůbec nic společného s těmi vydřiduchy,“ výmluvně opakoval Manuel Chao, který si hned povšiml Villova chmurného odmlčení.

Pancho mdle kývl, nevěřil.

„Ostatně tohle není tak důležité, časem se poznáme lip. Jak se daří seňoru Carranzovi?“ odváděl řeč.

„Och, nepříliš valně, špatně,“ vzdychl Sylvestr Terrazzas a pokyvoval truchlivě hlavou. Pancho Villa v duchu zaláteřil. Boj si přece žádá celého muže, zdravého, pevných nervů.

„Co mu je, smím-li se ptát?“

„Chřipku měl, když jsme odjížděli,“ důležitě odpověděl Chao, „pořádnou chřipku s kašlem. Někde se nachladil.“

Pancho se zděsil. Chřipku považují za vážnou nemoc, o které se musí mezi muži mluvit!

„Doufám, že se seňor Carranza brzy uzdraví, protože revoluce potřebuje silné a zdravé lidi. Přeji mu proto…“

Villa zmlkl, nevěděl, co by měl seňoru Carranzovi vlastně přát, když byl skoro zdráv.

Nejraději by zahromoval, prohodil silnější slovíčko o mužích, kteří jsou jako staré báby. Škoda že musel na sebe nyní dbát, vždyť Fierro i Urbina ho stále okřikovali, sykali, dávali prst na ústa za zády návštěvníků, chtěl-li si od plic ulevit.

„Také vroucně doufáme, Excelence,“ vyhrkl Sylvestr Terrazzas, „už v zájmu naší revoluce.“

Tvé revoluce, určitě, pomyslel si Villa ironicky.

Později, když ze všech spadla tíseň prvního setkání, zeptal se Pancho Villa důvěrně:

„A jaký vlastně je seňor Venustiano Carranza? Myslím, jakou má povahu, co miluje…“

„Oh, velmi vzdělaný a jemný pán,“ odpověděl Chao opatrně, „voják a obratný diplomat…“

„Je vtipný a sečtělý,“ doplnil jeho obraz Terrazzas, „velký řečník a mudrc, žádný se mu tak snadno nevyrovná.“

Pancho Villa vzdychl, tedy se nemýlil. Pěkný voják, spíš skleníková rostlinka, která musí dávat pozor na počasí, aby ji neofouklo! Prý nový vůdce revoluce, tohle se povedlo!

Generál Fierro zvědavě rozbaloval balík, který kdosi poslal Panchu Villovi. Asi přítel nebo známý, ale rozhodně přítel, kdo jiný by obětoval tolik peněz, myslel si.

Jen rozvázal motouz, bleskurychle padl k zemi, ostatní mimoděk následovali jeho příkladu.

Ohlušující rána zahřměla místností, spadla omítka, řinčelo sklo, zvedl se mrak prachu a všude bylo plno třísek.

Fierro hned vstal, bílý od vápna i úlekem, začal se oprašovat.“Kdo je snad mrtev, ať se hlásí radši sám…“

Ale vtip neměl žádoucí říz, nikdo se neusmál.

„Tomu říkám pohotovost, generále,“ pochvaloval si Urbina a poplácal ho ulehčené po zádech, „ale jak jste na to tak rychle přišel, že je uvnitř pekelný stroj?“ zajímal se s profesionálním zaujetím. „Já bych to asi nedokázal.“

„Roztrhl jsem papír,“ řekl Fierro bezkrevnými rty, „všiml jsem si slabého drátku… Stačila setina vteřiny, ach bože, ach bože!“

Fierro konečně přišel jaksepatří k sobě, až nyní si plně uvědomil, čemu unikl jen o vlásek. Hromoval, až se hory zelenaly.

Z guvernérských pokojů přišel Pancho Villa, přilákán hlukem. Pozorně vyslechl, co se přihodilo, prohlédl si úlomky.

„Zachránil jsi mi už podruhé život, Fierro,“ děkoval mu pohnutě, „nikdy ti to nezapomenu.“

„A kolikrát vy mně, mi generál,“ mávl rukou pobočník, „ani bych se nedopočítal.“

„Tentokrát bych asi nebyl sám,“ řekl vážně Pancho Villa, „ženy bývají příliš zvědavé…“

Všechny napadlo v tu chvíli totéž. Kdyby tak Villova žena Suz, která po dlouhém odloučení zase žila s ním, náhodou rozvázala uzel… Nechtěli ani domyslet!

Ale první ohromení bylo už za nimi, za chvíli se smáli, jako by se nic nepřihodilo. Na nebezpečí života byli zvyklí, v každém útoku si je mohla najít nějaká střela.

„Když už vás tu mám jednou pohromadě, pojďte se mnou,“ zval je Villa do své pracovny.

Byla to veliká komnata, vlastně dlouhý sál v levém křídle paláce. V jednom rohu stál Villův knížecí stůl, kousek dále tabule pro třicet lidí. Za ní seděli státní sekretáři provincie Terrazzas a Chao a s nimi pokladník Vargas.

Pancho Villa zřejmě odběhl z nejlepšího, pánové prudce debatovali, spíše se hádali. Sebastian Vargas se mírně bránil, ostatní dva na něho útočili vzrušenými slovy.

„Posaďte se,“ velel Pancho Fierrovi a Urbinovi.

Terrazzas a Chao se zamračili jako čerti, nesouhlasili. Pancho si jich však příliš nevšímal.

„Jde o takovou věc,“ začal vysvětlovat, „boháči zakopali peníze do země, najednou není zač kupovat zeleninu, kukuřici amaso. Lidé z venkova přestali dojíždět na trhy do měst, nikdo si nemůže koupit jejich zboží. Zvláštní, co?“

Pancho Villa se odmlčel, vzdychl. Kdypak by ho napadlo, že se někdy bude obírat podobnými záležitostmi?

„Zajímavé, mi generál,“ přikývl Fierro se zlověstným svitem v očích, „opravdu moc zvláštní shoda.“

„Přitom je všechno docela jednoduché,“ pokračoval Villa, „potřebujeme peníze a ve sklepeních našeho paláce jsou stroje na bankovky. Navrhoval jsem, že natiskneme prostě nové a bude konec starostem.“

„Jasné,“ řekl Fierro. „Nemáme snad strojníky?“

„Strojníci by byli,“ prohodil Pancho Villa, „ale tady pánové nechtějí ani slyšet.“ »

Sekretáři Chao a Terrazzas se zdrženlivě usmívali. Barbar na trůně! Nadarmo je seňor Carranza neposlal, aby prozíravě usměrňovali jeho činy, taktně nalévali Villovi rozum. Ale nikdy si nepředstavovali, že jejich úloha bude tak těžká.

„Excelence,“ přihlásil se o slovo Terrazzas, „už jsme vám jednou naznačovali obtíže takového kroku…“

Pancho Villa mávl rukou, ani na něho nepohlédl.

„Vím, ale jste na mne dva, páni sekretáři, proto jsem si přivedl na pomoc Urbinu a Fierra.“

„Dovoluji si zdvořile upozornit, že pánové nejsou členy nejvyšší rady provincie Chihuahua,“ odvážil se Chao opatrně.

„Tedy je tam dodatečně jmenuji, třeba jen pro dnešní den,“ klidně odpověděl Villa.

Sekretáři mlčeli, pohotová odpověď z nich vyrazila dech, ani pokladník provincie Vargas se neozýval.

„Co vy všemu říkáte, Sebastiane?“ naklonil se k němu Pancho Villa, „pořád mlčíte, myslíte si své a necháte nás hádat. Pomozte mi přece trochu.“

Vargas hluboce vzdychl, obrátil k němu ustaranou tvář.

„Kdyby bylo tak snadné řešení, přimlouval bych se za ně první,“ řekl pomalu. „Peníze natiskneme lehce, pane generále, ale jak je potom uvedeme do oběhu?“

„Jak? Docela jednoduše. Jako vždycky,“ poznamenal guvernér Villa bez rozmýšlení.

„To je právě to… ten háček. Normálně natisknuté peníze můžeme opravdu uvádět do oběhu normálními cestami,“ odpověděl zdrženlivě Sebastian Vargas, „avšak naše vydání bankovek by bylo zcela nenormální, výjimečné.“

„Ale jděte, Vargasi,“ podivil se Pancho, „co by na tom bylo výjimečného?“

„Revoluční situace, pane guvernére!“

Villa chvíli mlčel, přemýšlel.

„Dobře, tak mluvte dál, Sebastiane, rád se poučím.“

„Operace toho druhu jsou vždycky velice obtížné,“ začal rozkládat Sebastian Vargas svým tichým, trochu přiškrceným hlasem, „peníze vyjadřují hodnotu, pane generále, jsou jejím symbolem. Strany si je směňují za relativně stejných podmínek. Každá má dojem, že směnou něco získává. Proto k ní dochází. Rozdat je tedy nemůžeme…“

„Pročpak ne?“ vyjel Pancho Villa prudce, „nechápu, co by mně v tom mohlo zabránit?“

„Zájem státu, pane generále,“ odpověděl klidně Sebastian Vargas, „zájem provincie.“

Villa se odmlčel, bylo vidět, že zaraženě přemýšlí.

„Ani když za mnou přijde hodně potřebný člověk?“ zeptal se už mnohem mírněji.

„Ani tehdy ne, Excelence,“ potvrdil Vargas.

„Nesmysl, Vargasi,“ přerušil jejich rozmluvu Fierro, „něco takového snad platilo dřív. Dnes máme v provincii novou vládu, nezapomeňte! Ta staré zákony neuznává. Revoluce potřebuje peníze a taky je dostane!“

„Fierro uhodil hřebík na hlavičku,“ připojil se ulehčené Pancho Villa, „lip bych to sám neřekl. Ano, staré zákony škrtáme. Sháním peníze na žold pro vojáky, na platy úředníkům, opravujeme elektrárnu, železnice, postavíme i nové školy, samé užitečné věci, to nemůže nikdo popřít.“

Sekretáři Chao a Terrazzas na něho zkoumavě hleděli, v nitru nejistí, rozezlení. Ach, primitiv tenhle Villa! Nerozumí základním otázkám národního hospodářství a chtěl by je poučovat! Čeho se jen dočkali. Hospodářské zákony neuznává, hlupák!

Manuel Chao byl ochoten z taktických důvodů něco slevit.

„Dobrá,“ pravil, „zachováme-li určitá pravidla, o kterých mluvil už Vargas, snad bychom mohli věc zkusit… Ale je tu spousta problémů. Jak se například rozeznají staré bankovky od nových?“

„Vytiskneme přes ně jméno Pancho Villa a je to,“ navrhl Urbina, aby také něčím přispěl.

„Výborně, Urbino,“ pochválil ho Fierro.

Villa se ulehčené zasmál.

„Prosím, pánové, něco ještě snesu. Je snad někdo proti návrhu?“ zeptal se klidně.

Nezvedla se ani ruka, všichni mlčky přikývli.

„Tedy schváleno, děkuji vám,“ oddechl si Pancho, „prosím, to bylo nejdřív řečí!“

Pokladník Vargas se ještě přihlásil o slovo. Ze zkušenosti věděl, že byly-li v oběhu dvojí peníze současně, mívaly na trhu různý kurs, i když oficiálně platily stejně. Co potom?

Pancho Villa zavrtěl hlavou. „Tomu nerozumím.“

„Může se snadno přihodit toto,“ vysvětloval Sebastian Vargas ochotně, „kus masa bude u jednoho obchodníka stát dejme tomu sedm starých pesos nebo deset nových.“

„Tohle tedy nechápu!“ rozčilil se Villa, „proč? Správně by přece bylo, jak nařídím… sedm starých nebo sedm nových pesos. Kdo by mohl mé nařízení změnit?“

Sylvestr Terrazzas si po straně vyměnil s Manuelem Chaem pobavený, výsměšný pohled. Prosťáček, tenhle Villa!

„Obchodníci, překupníci, kdo jiný,“ pokojně odpověděl Sebastian Vargas, „jsou to jejich obvyklé způsoby. Záleží, jak budou našim novým penězům důvěřovat.“

„Dobře, tohle jsem chtěl slyšet, přesně tohle!“ vyhrkl Pancho Villa. „Nařídím tedy, aby nikdo nedělal rozdíl mezi starými a novými penězi a bude všechno jasné.“

„Ale tohle je násilí, Excelence!“ zamračil se Chao, „svoboda obchodu musí být zaručena. Život nemůžeme vtěsnat do úředních regulí, lidé by byli pobouřeni a přestali by nás podporovat. Žádná revoluce v Mexiku nešla nikdy tak daleko. Seňor Carranza nám přísně nakázal…“

„Násilí?“ přerušil ho Villa ostře a všichni viděli, jak se přemáhá, „nepřeřekl jste se snad, pane státní sekretáři?“

Prudce-se zvedl, rozčileně přecházel po sále.

Nebyl si jist, zda si počíná správně, chvíli všechno chápal jako hru, pravda, trochu náročnou hru, i když si uvědomoval její důsledky. Ale nesnášel odpor a tohoto pána teprv ne! Připomínat mu stále Carranzu, vodit ho za ručičku, to by se jim hodilo!“Kdo překročí můj zákaz, dostane jednoduše dva měsíce žaláře,“ rozhodl důrazně a usedl vedle nich.

Chvíli bylo ticho.

„Pane generále, tohle je všechno ukvapené,“ odporoval Terrazzas úlisným hlasem, takže se mohlo zdát, že vlastně s Villou souhlasí a jde jen o malou podrobnost, „zapomínáte stále na přesné směrnice, které pro nás všechny vydal seňor Carranza. Dostaneme ho do těžké situace. Jak všechno obhájí v příští vládě i při jednání se zahraničními zástupci?“

„Ne, nezapomínám na seňora Carranzu,“ odvětil Villa ironicky. „Ale ani on nesmí zapomínat na zájmy revoluce. Nepochybuji, že je obratný a že se ze všeho dostane.“

„Ovšem, všechno je složité, uznávám,“ pokračoval Terrazzas, „válečníci mají obtížné postavení, když musí rozhodovat i o mírových záležitostech. Tak tomu bývá vždycky. Dějiny nás o tom dostatečně poučují. Avšak obchod nesmíme v žádném případě narušit, poštvali bychom proti sobě celou střední vrstvu, měšťany, obchodníky, podnikatele a nakonec i prosté lidi…“

Villa se ušklíbl.

„Revolucionáře od psacích stolů, ty máte hlavně na mysli, že ano? Ohromně rád je poslouchám, zvlášť když zasvěceně mluví o prostých lidech, pane státní sekretáři! Jazyk jim skáče v ústech jako had, ale nebýt vítězství mých vojsk, kde by všichni byli?“

Sylvestr Terrazzas trpitelsky vzdychl, ale mlčel.

Nesměl už déle dráždit Villu, pumu Sierry! Ano, Puma de la Sierra ho začali nazývat ti, kdo s ním přišli do přímého styku, přátelé i nepřátelé, jedni s obdivným uznáním, druzí s hrůzou.

Opravdu, nepříjemný člověk, tenhle generál! Prosťáček, ale čich má dobrý, až příliš dobrý, pomyslel si státní sekretář s údivem.

13

GUVERNÉREM V CHICHUAHUI

Zahraniční zpravodajové neustále pilně čenichali kolem Villova hlavního stanu.

Co Pancho dělal, že vracel v celé provincii Chihuahua peónům půdu, je celkem nezajímalo. Hledali vzrušující pikantnosti, klidně vnikali do jeho soukromí, hýřili bujnou fantazií, pletichařili, jen aby získali pozornost čtenářů svých novin.

Pancho Villa byl proto vždycky ve stavu mírného zoufalství, když se dověděl, že se k němu znovu dobývají reportéři.

„Máte raději koně nebo mustangy?“ vychrlili na něho tentokrát. „Co rád jíte? Spíte oblečen s pistolí v ruce? Čtete romány nebo povídky? Jak se díváte na válku v Evropě? Dáte ženám volební právo?“

Villa si rozpačitě kroutil bujný knírek, ale poslední otázka ho začala zajímat.

„Myslíte snad právo navrhovat novou vládu, dělat zákony a vůbec mluvit do veřejných věcí?“ zeptal se.

„Přesně tak, pane guvernére, přesně tak. Ve Spojených státech mají ženy taková práva.“

„Ano?“ usmíval se Pancho pochybovačně, „konečně, proč ne? Opravdu, něco na tom možná je. Ale žena je slabé stvoření, pánové, potřebuje mužovu ochranu i rozum.“

„Proč? Nepodceňujete ji trochu?“

„Ani ne. To je už dáno osudem. Je příliš měkká a nesamostatná, zabývá se dětmi, domácími zvířaty, hospodařením. Nedala by například nikdy rozkaz k popravě nepřítele a to také někdy musí bohužel být.“

Reportéři mávali živě rukama, mluvili jeden přes druhého.

„Neznáte naši Ameriku, pane generále!“

„U nás ve Státech máme i ženské gangsterky, ano, zabíjejí lidi a

klidně je olupují.“

„Vedou obchody, jezdí v automobilu a pijí někdy víc než muži.“

„Přesně tak,“ dodal jiný novinář, „žena není jen vonný kvítek.“

Pancho Villa se podivoval, nechtěl uvěřit. Suz právě podávala hostům občerstvení, tacos, mexické sendviče.

„Mhm, co říkáš, Suz?“ obrátil se k ní Pancho, „slyšíš, co ti pánové povídají?“

Plaše kývla, nebývalo jí při takových návštěvách, které Pancho nyní často přijímal, příliš volno. Vždycky si ulehčené vydechla, když všichni konečně odešli.

„Počkej, Suz, mám něco pro tebe,“ řekl Pancho šibalsky

a ona poznala, že ji chce zkoušet. Trpělivě čekala, co z něho vyleze.

„Zajali jsme zrádce,“ pokračoval Pancho, „chtěli zamořit vodárnu nemocemi, ale překazili jsme jim to. Chtěli, aby lidé v celém městě zemřeli. I možná naše děti, my všichni. Co mám s nimi dělat?“

Suz rozpačitě mrkala dlouhými řasami, mlčela.

„Sama rozhodni,“ naléhal Pancho, „opravdu nevím, co s nimi… Snad bych je měl přece jen dát zastřelit?“

Zena pokrčila rameny.

„Ne, proč hned lidi zabíjet?“ řekla tiše. „Neumírá jich stejně dost na bojištích?“

Byla ráda, že to má za sebou, co jen na ní chtějí?

„Tak ji vidíte?!“ triumfoval Pancho, „neříkal jsem vám to hned? Kdepak, každá žena je především roditelkou a ozdobou života, mužovou radostí a oporou, ale volební právo? Co by si s ním počala?“

Suz využila zmatku a rychle odběhla do kuchyně. Kolem jeho generálního štábu se však nevyskytovali jen senzacechtiví novináři. Byli tu i takoví, které Villův zjev hluboce zajímal a byl jim nejvýš sympatický.

Pancho s nimi rád rozprávěl, mnoho se od nich dovídal, posledně ho dokonce dojali. Pokládají prý ho za největšího mexického vojevůdce, jakého kdy tato země zrodila. Je mexický Napoleon.

„Vaše bojová taktika je přímo znamenitá,“ řekl jeden z nich svou zvláštní španělštinou, „rychlé, tajné přesuny, nápaditost, podrobná znalost kraje a povahy vojáků, srdečný poměr mezi nimi a velitelem, to se hned tak někde neuvidí…“

„Kázeň musí být,“ přikývl Villa s úsměvem. Nebyl ješitný, tyto rozhovory bral rozmarně jako společenskou hru.

„Však ji máte,“ prohodil reportér a rovněž se usmál, „ačkoli.. neuražte se, pane generále! Ale když táhne vaše armáda, připomíná všechno jiné, jen vojsko ne.“

„Může být,“ souhlasil Villa, „také jsem něco takového už zaslechl od jednoho poraženého generála. Chtěl se mi tak pomstít, ale vysmál jsem se mu. Hlupák! Jaký to byl velitel, když ho taková armáda porazila.“

„Nemyslím to zle,“ pravil novinář omluvně, „naopak! Vašim lidem se nesmírně obdivuji a vážím si jich. Jsou svobodní, bojují naprosto dobrovolně, nikdo je nemusí nutit, sami přicházejí do vašich oddílů a jdou na smrt s vědomím, že prospívají svému lidu. Něco podobného jsem nikdy neviděl a projel jsem jako válečný zpravodaj několik zemí světa.“

Pancho byl dnes v dobrém rozmaru, ochoten mimořádně hodně snést. Nic jím neotřáslo, ani lehkomyslné pochlebující řeči, které tito lidé tak snadno vypouštěli ze svých úst, hned vzápětí je možná zapomínajíce.

„Napoleonova armáda vyhlížela právě tak,“ poznamenal jeden z reportérů se zaujetím, „nenašli jste dril, salutování, povinný respekt před velitelem. Ale když ukázal vpřed, šli ti muži do boje statečně a nikdo je nemohl zastavit…“

Pancho souhlasně kývl.

„Ano, můj voják dobře ví, proč bojuje. Moc jsem o tom přemýšlel, proč za mnou jdou, kde se jen objevím, ale teď si všechno uvědomuji v plné míře. V tom je asi naše síla. Děkuji vám, že jste mi otevřeli oči.“

Reportéři se smáli, Villa je správný chlapík! Jistě si z nich střílí, nenávidí pochlebování, ale to nevadí. Byli rádi, že dnes začali takový rozhovor.

„Myslím, že vaše strategie má ještě jednu velkou přednost,“ ozval se horlivě další zpravodaj.

„Ano?“ pobídl ho pozorně Villa.

„Vládní generálové stále bojují podle zastaralé šablony z devatenáctého století, jak je učili na válečných školách ve Spojených státech. Váš nezvyklý způsob boje je uvádí přímo v zoufalství.

„Hleďme,“ divil se Pancho Villa, „víte to jistě?“

„Ovšem. Viděl jsem je na vlastní oči,“ potvrdil novinář. „Sami bojují jen na pevných základnách, příliš staticky a nejraději ve dne. Vaše rychlá jízda a pohyblivé jednotky, které zasazují překvapivý úder na velké vzdálenosti, jsou pro ně hotový postrach, těch se bojí nejvíc, nemohou je totiž předvídat.“

Pancho zamyšleně bručel, pokyvoval hlavou. Opravdu, ani by sám na sebe nikdy neřekl, jaký je správný chlapík. Málem by z jeho taktiky udělali vysokou vojenskou školu…

„Nezapomeňte na naše noční útoky,“ připomněl s mírnou ironií, „z těch mají teprv strach.“

„Správně,“ přikyvoval zpravodaj vážně, „velmi správně. Měl jsem tu čest zažít váš noční útok na Chihuahuu a myslím, že na něj do nejdelší smrti nezapomenu.“

Pancho Villa se na novináře pozorně zahleděl. „Ano? Mhm.. jak se jmenujete, seňore?“

„Reed. John Reed, pane generále.“

„Aha, pravda, už jsem se s vámi několikrát setkal,“ poznamenal Pancho se zájmem, „pan Zvědavý! Vaše pravé jméno si taky zapamatuji. Víte co? Jmenuji vás ode dneška svým dvorním dopisovatelem, nebo jak se to říká? Chcete?“

Mladý muž potěšené kývl.

„Napíši o vás jednou knihu, pane generále. Mám hodně poznámek a asi to udělám. Když ovšem dovolíte?“

„Knihu? Mhm…“

Villa se rozpačitě poškrábal za ušima.

„Když nenajdete lepší předmět svého zájmu, prosím. Ale sám uvažte. Taková věc se musí důkladně promyslet. Ale jen na vaši odpovědnost.“

Vstal, šel pomalu k velké knihovně.“Počkejte, pánové, něco vám ukážu, to se nasmějete. Ale kam jsem tu věc jenom dal?“

Chvíli hledal, funěl, prskal, na svazcích bylo plno prachu. Konečně přinesl malou knížku.

„Tady! Vy jste mi ji připomněl… dar amerického generála Scotta. Moc hodný pán, má mě asi rád. Co mi poslal? Válečná pravidla, ujednaná na konferenci v Haagu. Nesmírně se jí bavím. Není to směšné? Vymyslí si pravidla na něco tak divokého a nespoutaného, jako je válka.“

Obrátil se k Fierrovi.

„Měl by sis ji přečíst, generále. Co děláš se zajatci?“

Pobočník se ošíval. Zabil už mnoho nepřátel, i zajatce střílel, někdy nestačil ani nabíjet pistole.

„Nu, co děláš se zajatci?“ pomáhal mu Villa dobromyslně, „s těmi v červených kabátech třeba. Jsou přece také peóny, ale bojují proti revoluci, ani se tím netají. Tak co s nimi?“

„Popravit!“ vyhrkl Fierro, „co jiného.“

„Správně,“ přisvědčil Pancho Villa, „jsou to Špatní peóni. Žádný peón nesmí bojovat proti věci svobody, i když ho nutili. Pušku musí obrátit proti svým velitelům.“

Pancho chodil po místnosti, rozehříval se. „A co uděláme s vládními důstojníky?“

„Taky popravit,“ bez rozmýšlení řekl Fierro.

„Proč?“

„Jsou to přece nepřátelé.“

Fierro hned viděl, že Villa nebyl příliš spokojen, chtěl asi přesnější odpověď, ale Fierro ji neznal, nemohl znát, rozpačitě mrkal očima v brunátné, zdravé tváři.

„Protože jsou vzdělaní lidé,“ vysvětlil Villa rozvážně, „mohli by si uvědomit, proč vlastně bojují a na které straně fronty je právo a spravedlnost…“

Novináři se tiše usmívali, pochvalně kývali, někteří se smíšenými pocity, protože se jim tak otevřená řeč o smrti nezamlouvala. Ale Villova jadrná logika se jim líbila.

„A co s prostými vládními vojáky, kteří nebojují dlouho?“

„Některé zabít,“ řekl Fierro nepříliš přesvědčivě.

„Důvod?“

Pancho Villa se zastavil před svým nejmilejším důstojníkem, pohupoval se mírně v kolenou, čekal.“Prosté vojáky propustíme na svobodu,“ dodal, když Fierro neodpovídal, „většinou byli odvedeni proti své vůli, záludně jim namlouvali, že bojují za lepší vlast.“

Muži od novin mlčeli. Celý on, celý Pancho Villa! Tak jej dobře znali i čtenáři jejich novin.

Třeba tento obrázek: generál Villa, pohodlně rozložený na sedátku ve svém červeném nákladním voze, v němž obvykle cestoval do bitev. Okolo něho seděli a leželi compadres, důstojníci i prostí vojáci. Smáli se na celé kolo, Pancho Villa prohodil právě něco hodně podařeného.

Anebo tahle fotografie: Villův předvoj se žene sutinami města, rozedraní mužové mávají bombami domácí výroby, nepřítel je zřejmě ostřeluje, a kdo běží neohroženě v prvních řadách? Generál Pancho Villa, prostovlasý, začerněný, zpocený, nezranitelný.

Pokladník provincie Chihuahua Sebastian Vargas měl v těchto časech stále plnou hlavu starostí, jak sehnat pro Villu nové zdroje příjmů. Vždyť se musel postarat o žold pro několik desítek tisíc vojáků, úředníků a jejich rodin.

Natisknuté peníze však byly konečně v oběhu, měly úspěch, lidé je klidně brali. Sebastian Vargas proto stáhl staré papírové bankovky a mince, vyměňoval je za nové. Dnes právě skončila lhůta k výměně, zítra už bude pozdě, staré peníze se promění v bezcenný papír.

To bylo shonu a ruchu před státní pokladnou a několika bankami v Chihuahui. Zejména bohatí obchodníci vytáhli své poklady opravdu až v poslední chvíli.

Večer byl Pancho Villa u své Suz, těšil se svým prvorozeným synkem, který se mu nedávno narodil.

Suz uvařila dobrou večeři, nesmírně ráda, že byl Panchito zase s ní. Ještě si nezvykla na všechnu tu nádheru, která ji obklopovala už několik měsíců, bylo jí teskno v obrovských komnatách, zařízených dávným panstvem s nesmírným přepychem.

Často přicházel i Fierro, Villův první pobočník. Patřil skoro do rodiny, Pancho ho miloval jako vlastního bratra.

Také dnes tu byl s nimi, v dobré náladě se dvořil Suz, nechtěl se dát od ní obsluhovat, hned vyskakoval od stolu, pomáhal jí, Villa si z nich dělal legraci. Fierro rudl, pak se rozesmál, všichni se smáli a byli náramně veselí.

Pancho náhle zvážněl, na něco si vzpomněl.

„Fierro, musím s tebou projednat důležitou věc.“

„Ano?“ protáhl pobočník. „Teď? Nemohly by úřední věci počkat?“ napodoboval Villu, který obvykle nerad mluvil v kruhu rodiny o služebních záležitostech.

„Naše železnice mi dělají starosti,“ nepřijal Pancho jeho tón, „dnes za mnou zase byli starostové okolních měst.“

„Všechno jde pomalu,“ přikývl Fierro, „hodně kolejí jsme za bojů zničili a těch vagónů a lokomotiv. Nedávno jsem viděl celý hřbitov starého železa.“

„Ba právě,“ vzdychl Pancho Villa. „Potřeboval bych silného člověka, který by se nedal tak snadno obalamutit inženýry. Všichni si navymýšlejí překážek, ani je nestačíš vnímat. Možná že někdy mají i pravdu, ale potom se zase musí honit jiní.“

„Tak si ho klidně najděte, můj generále,“ usmál se Fierro. „Co vám v tom najednou brání?“

Pancho ho plácl přes široká záda.

„Nic. Neboj se, už jsem ho vlastně našel… toho svého ministra železnic…“

„A hleďme!“ zpozorněl Fierro, „kdo je ten šťastlivec?“ zeptal se obezřetně a už začínal něco tušit.

„Ty!“

„Hrome, hrome!“ povzdechl si Fierro bez nadšení. „No dobrá. Vaše přání je mi samozřejmě rozkazem, můj generále!“

„Nešaškuj!“ napomenul ho Villa, „myslím to naprosto vážně. Nechci, abys to bral jako rozkaz.“

„Ale ano,“ mumlal Fierro, „když se vám zdá, že se hodím na ministra, budu tedy dělat ministra. Mně je to jedno.“

„Jedno by ti to nemělo být,“ řekl Pancho zklamaně. „Dobrá, znám tě. Vím, že mi neuděláš ostudu. A ještě něco…“

Naklonil se k Fierrovi, ztišil hlas, ačkoli byli ve velké komnatě sami, jen Suz se čímsi zabývala u příborníku.

„Potřebujeme peníze, Fierro, hodně peněz.“

Novopečený ministr železnic s porozuměním kývl, nebylo to pro něho nic nového a neobvyklého.

„Pamatuješ, jak jsme kdysi získávali prostředky na nákup zbraní v El Pasu?“ zeptal se Villa.“Jak by ne, mi generál,“ usmál se lišácky Fierro, „odehnali jsme stáda z bohatých haciend na břehu Ria Grande a Američané je rádi brali, neptali se zbytečně na jejich původ.“

„Přesně tak,“ přitakal Pancho.

Odmlčel se.

„Je to hloupé, moc mě to mrzí, skoro se stydím, ale není vyhnutí,“ vzdychl po chvíli. „Myslím si totiž, že bychom mohli podobný kousek zase opakovat.“

„Proč bychom se měli stydět?“ zabručel Fierro, „Američané se taky nestydí, když plundrují naše přírodní bohatství. Ostatně jsou to nakonec naše stáda.“

Villa přikývl. „Vidím, že nejsi proti tomu, v pořádku! Tak poslouchej. Pojedeš k Riu Grande, vezmeš si asi padesát spolehlivých chlapců. Jsou tam latifundie rodiny Terrazzasů, Orozků, Zaragosů, Diazů a ostatní pakáže, snadno je najdeš…“

Fierro pozorně naslouchal, nadýmal tváře, pouštěl vzduch sevřenými rty, pomlaskával.

„Rozumím, mi generál! Vždyť jsem tam byl už tolikrát a nic se nezměnilo, pastviny budou zase na stejných místech.“

„Tak, správně! Zabavíš jim stáda, protože sabotují revoluci a nerozdělují půdu peónům. V noci přepravíš dobytek přes Rio Grande a ve Spojených státech ho prodáš spolehlivým lidem. Ale nechci tentokrát zbraně, potřebujeme nutně hotové peníze.“

„Jasné,“ řekl pobočník.

„Všechno zachovej v nejpřísnější tajnosti! Vyber jen mlčenlivě lidi, žádné mluvky! Hacendados nesmí tušit, kam jejich dobytek zmizel. Zase by si stěžovali u americké vlády na naše překupníky na druhé straně řeky, a to dnes nemohu potřebovat.“

„Pane generále, zač mě máte!“ skoro se urazil Fierro, „kdyby něco, spustím na ně takovou hrůzu, že všichni zalezou do nejhlubších děr. Ještě budou nakonec rádi, když je zbavím starostí.“

„Spoléhám na tebe,“ zabručel Villa vážně.

Nahnul se přes stůl, přitáhl si butelku.

„Tak… pro dnešek konec se státními záležitostmi, budeme jen odpočívat, trochu se pobavíme.“

Pomalu pili pulque, přikusovali tacos, říhali blahem. Pancho byl v dobrém rozmaru, vyprávěl veselé historky.

Suz, která je nechala o samotě, přišla pojednou se vzkazem, že s ním chce mluvit Urbina.

„Ať tedy vejde, co dělá takové tajnosti?“ podivil se Pancho, „copak asi chce náš státní ministr bezpečnosti?“

Velitel jeho osobní stráže, plukovník Urbina, se za okamžik objevil ve dveřích.

„Sedni si, Urbino,“ zval ho Villa přátelsky, „právě si tady povídáme s Fierrem, jak jsme kdysi válčili.“

„Něco služebního, pane generále,“ řekl Urbina a utíral si zpocené čelo, „mohu?“

„Dnes jsem už všechno uzavřel, plukovníku, nechce se mi ani myslet,“ mávl Pancho rukou, „seď a něco pěkného nám vyprávěj. Ty to přece tak dobře umíš, když chceš.“

Nalil mu plnou sklenku, Urbina ji do sebe vhodil, přivřel oči a uznale pomlaskával.

„Předvedu vám něco hodně veselého, pane guvernére, chcete?“ navrhl znenadání, „nebudete litovat.“

„Vždyť tě o to prosím.“

Urbina zatleskal, vstoupil strážný.“Vpusť sem ty lidi,“ přikázal plukovník.

Za chvíli vešla skupinka měšťanů, byli mezi nimi i obchodníci, malí haciendados, snadno je rozeznali podle způsobu oblečení. Klaněli se, poznávali zřejmě Villu, byli z něho trochu vyjevení.

„Co je s nimi?“ zamračil se Pancho Villa.

„Však sami povědí,“ usmál se Urbina. „Pánové, spusťte!“

Jeden ze skupinky, podle vzezření bohatý měšťan, postoupil o krok dopředu.

„Vzácný pane guvernére,“ vypravil ze sebe roztřeseným hlasem, „nechtějí nám brát naše peníze, jdeme k vám jako k poslední naší naději. Jsme z venkova, neznali jsme nařízení, dnes byl poslední den k výměně.“

„Promeškali jste ji?“ zeptal se Villa.

Horlivě kývali hlavami.

„A máte hodně peněz?“ pokračoval Pancho přívětivě, „alespoň si to myslím, jak se na vás dívám.“

Ošívali se, nerozhodně hleděli jeden na druhého, vyčkávali.

„Jak se to vezme, vzácný pane,“ řekl jejich mluvčí opatrně.

„Ano, jak se to vezme,“ přisvědčili, „pro někoho je to málo, pro jiného celé jmění.“

„Rychle!“ pobídl je Pancho Villa, „můj čas je drahý, nechci se zdržovat nějakým mizerným tisícem pesos.“

„Oh, máme víc, pane guvernére,“ začali ho horlivě ujišťovat, „mnohem víc. Samozřejmě, nedovolili bychom si přece obtěžovat Vaši Jasnost s malou částkou, to dá rozum.“

„Kolik máte?“ vybafl náhle Pancho Villa, „deset, dvacet tisíc?“

„Víc, Excelence.“

„Třicet tisíc, padesát?“

„Ano, každý máme asi padesát tisíc pesos,“ pravil nejodvážnější z haciendadů, „možná i víc.“

„Vida je, ptáčky!“ vzdychl Villa už bez úsměvu.

Náhle se na ně vrhl jako jestřáb.

„Zakopali jste své peníze, co?! Krvavě jste je vydřeli z peónů, nevěřili jste našim nařízením, vychytrale spekulovali, však on Villa poděšeně couvne, lekne se nás, nechá nám naše zlaťáčky, ale teď se o ně bojíte, proto jste přišli! Rychle! Je to tak?“

Pancho uměl spouštět hrůzu, šel z něho strach.

„Ano, pane guvernére, všechno, jak povídáte, přesně tak,“roztřásli se, blekotali, byli by se přiznali i k tomu, co nikdy nespáchali. Báli se už nejen o své peníze, ale o vlastní život.

„Vaše papírky propadly, pánové,“ rozhodl Villa rázně, „chcete snad ještě něco dodat?“

„Nevěděli jsme, nechtěli jsme,“ mumlali a couvali spěšně ke dveřím, „v pueblu nebylo co jíst…“

„Protože jste zavřeli své sýpky!“ vyrazil Pancho Villa zamračeně, „buďte rádi, že vás nedám pod zámek, až byste zčernali! Nechte tu své váčky a zmizte, než si všechno ještě rozmyslím!“

Hacendados poslechli a tlačili se, už aby byli pryč. Když za nimi zapadly dveře, Pancho se rozesmál.

Plácl Urbinu. „Tenhle kousek se ti dnes opravdu povedl, plukovníku!“ pochvaloval si, „ani jsem nevěděl, že jsi takový vtipálek. Viděli jste, jaký měli ti vydřiduši strach?“

14

PŘÍPAD CARLOSE BRAVA

Fierro odjel k severním hranicím do oblasti žírných pastvin, aby splnil Villův rozkaz.

Jednoho dne přejímal peníze za větší dodávku dobytka a koní, v klidu je znovu přepočítával. Náhle se před jeho místností ozval hluk.

Fierro zvedl hlavu od svých papírů, ale tu už rázně vnikl dovnitř, strkaje se ve dveřích se stráží, hacendado Carlos Bravo. Fierro už už chtěl výtržníka vyhodit, ale rozmyslel si to. Carlose Brava dávno znal, jednou se s ním dokonce skoro do krve pohádal.

„Přejete si, seňore?“ zeptal se ostře.

„Vaši lidé mi zabavili stáda!“ začal nezvaný host zuřivě, „říkám zabavili, ale existuje daleko přesnější slovo… ukradli! Ano, ukradli! Tyhle krádeže mého dobytka musí už jednou přestat, rozumíte! Nemám nic společného s vaší mizernou revolucí, chci svobodně obchodovat! Vaše zloděje dobytka příště jednoduše postřílím!“

Fierro vyskočil.“Řekl jste zloděje, seňore?“

„Ovšem, jste zloději! Mohu vám to opakovat třeba stokrát, tisíckrát!“ ječel Bravo, „jsem Španěl, do vašich všivých věcí mi nic není, dokud mi nesaháte na majetek!“

Fierro zbledl, sáhl k boku.

Ale Carlos Bravo měl štěstí, Fierro si při práci odložil revolver i s pouzdrem, nyní ležel na kulatém stolku blízko okna a statkář si toho s úšklebkem všiml.

„V jedné minutě jste mne dvakrát urazil, seňore,“ řekl Fierro se zlověstným svitem v očích.

„Jste zloděj!“ trval na svém hacendado. „Budu to opakovat všem do očí, třeba i tomu vašemu Villovi.“

„Jistě dobře víte, že to byli právě Španělé a Američané,“ řekl Fierro a pomalu se blížil k oknu, „kteří podporovali Díaze a dnes jsou zase při Huertovi. Bez vaší pomoci by se Huerta nikdy nebyl vzchopil. Jeho hrůzovláda stála a stojí Mexiko desítky tisíc mrtvých, dobrých synů této země.“

Carlos Bravo stál, opovržlivě si ho měřil.

„Tlachy,“ procedil mezi zuby.

„Tlachy jste řekl?“

„Ovšem, pusté žvásty!“ opakoval hacendado vztekle. „Každý jde s tím, kdo je jeho přítel a přináší mu užitek. Já mám rád Huertu i Díaze, to byli alespoň pořádní lidé. Nekradli dobytek!“

Fierro zalapal po vzduchu, taková otevřenost z něho vyrazila dech.

Ovšem, věděl, že zde, v Juárezu, blízko amerických hranic, neměla revoluce tak pevné kořeny jako ve vnitrozemí. Pravděpodobně jen silná posádka dorados zabraňovala tomu, aby se věci nevrátily zpět do starých kolejí. Ale co tento člověk si drze dovoloval, přesahovalo všechny meze.

„Jistě znáte jeden z prvních dekretů Pancha Villy,“ pokračoval Fierro s nebezpečným klidem, „bylí jím vypovězeni ze země všichni Španělé. Vy tedy také! Porušil jste zákon, seňore, vaše jmění dávno propadlo ve prospěch revoluce.“

Carlos Bravo byl prchlivý a panovačný, nesnášel, když mu někdo byť jen vzdáleně připomněl revoluci, stála ho už pěkné peníze a nemínil se tentokrát pokořit. Zasyčel jako přetopený kotel.

„Co jste to řekl? Jakým právem mne vyhazujete z rodné země, vy mizerný zloději dobytka!“Jeho ruka sjela k boku, ale Fierrova noha byla o zlomek vteřiny rychlejší. Vykopl útočníkovi zbraň z ruky a srazil ho k zemi jediným rozmachem.

Fierro hleděl na ležícího muže jako omámen. První člověk, který na něho vytáhl revolver a zůstal živ!

„Jste zatčen, seňore!“ řekl a zavolal stráž.

K večeru se k Fierrovi spěšně dostavil americký konzul v Juárezu, jehož obratnýma rukama prošel nejeden tajný Villův obchod se zbraněmi z druhého břehu Ria Grande.

Marně vykládal Fierrovi, kdo vlastně jsou bohatí Španělé, mezi něž Bravo původem i majetkem patřil. Bývají proslulí obrovským vlivem a krvelačností, jsou spřízněni s některými americkými rodinami, mají známé v Evropě, ne, radikální postup proti nim vzbudí odpor v celém světě, nic dobrého z toho nevzejde.

„Urazil mě!“ opakoval Fierro, jako by ho ani neposlouchal. „Urazil a musí být potrestán.“

„Pane generále, Španěla mohou soudit výhradně španělské soudy,“ začal konzul znovu, „jsem vaším přítelem, proto vás musím předem důrazně varovat. Rozmyslete si každý svůj krok.“

„Vytáhl na mne zbraň a žije,“ mumlal Fierro.

„Jak politováníhodné, opravdu,“ vzdychl diplomat, „ale nesmíte se unáhlit. Přebíráte velkou odpovědnost, ukvapenost by nebyla namístě. Španělská vláda i ostatní země pohlížejí na vývoj v Mexiku krajně nedůvěřivě,“ pokračoval naléhavě.

Fierro mlčel, potřásal nepřítomně hlavou.

„Vzpomeňte jen na rozruch kolem vypovězení Španělů a vyvlastnění velkostatků,“ připomínal Američan, „stačí malý popud, příteli, a události se dají do pohybu nepředvídatelným směrem, vymknou se vám a vašim přátelům z rukou.“

„Děkuji,“ odpověděl Fierro unaveně, „už jsem se rozhodl a nemíním svůj rozkaz odvolat.“

„Spěch je špatný rádce,“ prohodil konzul, „všechno můžeme změnit, urovnat v klidu. Seňor Bravo se vám omluví.“

Fierro chodil vzrušeně po místnosti, stále vrtěl hlavou. Jak se mu mohlo něco podobného stát? Carlos Bravo ho chtěl zastřelit a je dosud naživu!

„Proč jsem ho nezabil na místě!“

„Ano, sebeobrana by patrně nevzbudila takový rozruch, určitě nikoli,“ řekl konzul horlivě, „ale soud, poprava, všechno to zdání legálního postupu mnozí pochopí jako provokaci a zlovůli,“ dodal chmurně.

„Bravo nebude souzen,“ prohodil Fierro, „odsoudil se sám.“

„Co? Co?“ znepokojil se Američan, „tedy přece ho chcete zabít? Ještě horší. Opakuji vám znovu. Carlos Bravo je vlivný a zámožný člověk. Ne, ne, tohle neskončí dobře, dejte si poradit od zkušeného. Cítím s vámi, leccos chápu, ale prudkost a přehnanou hrdost nikoli. Státník jako jste vy se musí v mnohém omezovat.“

Fierro byl však unaven, naléhavé domluvy ho začínaly popuzovat, působily pravý opak. Div se na konzula nerozkřikl.

„V pořádku,“ uzavřel posléze s tichým povzdechem, jako by se vzdával námitkám, ačkoli osud Carlose Brava byl zpečetěn, „rozmyslím si všechno v klidu. Děkuji vám za námahu.“

Příštího rána hned po rozednění zastřelil Fierro španělského statkáře na pustém okraji pouště. Popravčí četa byla sice přítomna, ale jen přihlížela exekuci.

Fierro pobyl na březích Ria Grande del Norte několik týdnů. Konečně se vrátil do Chihuahuy a přivezl peníze, mnoho peněz. Ale Pancha Villu příliš nepotěšily. Mrzutě mu ukazoval kupy depeší, protestních dopisů, vládních nót. Smrt Carlose Brava vzbudila obrovský rozruch v Evropě i ve Spojených státech, zde zejména.

Zvláště velké americké firmy, které měly v Mexiku rozsáhlé hospodářské zájmy, využily příležitosti a rozpoutaly proti revoluci divokou novinovou kampaň.

Pokladník Sebastian Vargas, vzdělaný, uhlazený pán s velkým přehledem, který byl Villovi naprosto oddán a měl značné diplomatické zkušenosti, vynaložil mnoho úsilí, aby Panchovi ukázal všechna úskalí a stíny nešťastného Fierrova poklesku. Sám však neočekával, že se věc tak rozroste.

Evropský a americký tisk byl přímo zaplaven zprávami o zvěrstvech Villových vojáků, vyhrabávalo se kdeco z nedávné minulosti, pánům zřejmě došla trpělivost.

Prostý americký a evropský člověk měl být oklamán, veřejné mínění, které stálo dosud na Villově straně, zvikláno a postupně naladěno proti němu. Sebastian Vargas smutně pokyvoval hlavou, hleděl na Villu velkýma, vyčítavýma očima.

„Žádný novinář mi nesmí na oči!“ vyrážel Pancho Villa zlověstně, „ti lháři, ti podvodníci zatracení!“

„Zpravodajové za to obvykle nemohou,“ mírnil ho Sebastian Vargas, „vysoká politika se dělá jinde.“

„Ale jak mohou takhle lhát?“

„Vždyť říkám… takové články se píší přímo v New Yorku, v Paříži nebo Londýně.“

Také seňor Venustiano Carranza si přiložil polínko. Rozeslal omluvné depeše na všechny strany, ostře vyčinil Panchu Villovi. Jak mohl tak zkušený generál jako on něco podobného Fierrovi dovolit? Ať se proboha netváří, že o ničem nevěděl. Ke všemu se v této oblasti ztratilo veliké množství dobytka. A právě seňoru Bravovi. Podivná shoda!

Což nemá on, Pancho Villa, už potřebnou autoritu a kázeň, aby zamezil krádežím a osobnímu obohacování? Revoluce musí bojovat legálními prostředky, psal mu v dopisech plných narážek a nepokryté povýšenosti, vyvarovat se násilností a ukvapených činů!

Co jsou mu nyní platná všechna válečná vítězství, když on, Pancho Villa, je teď líčen ve všech zahraničních novinách jako sprostý zloděj dobytka? Nebylo by vhodné, navrhoval seňor Carranza, aby byl generál Fierro zbaven hodností a příkladně potrestán? Stačilo by, kdyby byl odsouzen vojenským soudem k smrti zastřelením! To by bylo přesvědčivé gesto, jež by mohlo mnohé zachránit.

Když tento dopis Villa přečetl, pobíhal svou pracovnou v guvernérském paláci jako smyslů zbavený, divoce klel, kopal do nábytku, nadával na Fierra i Carranzu, na všechno. Nepochyboval, že Carranza je až příliš dobře informován, a věděl také od koho. Proto mu některé záměrné nepřesnosti odpustí.

Trpce nyní litoval, že poslal Fierra s podobným úkolem, ale jeho čin v nitru plně schvaloval.

Důstojník, cti své dbalý, jakým generál Fierro byl, nemohl přece jednat jinak, ani nesměl. Ale nemohl se k němu otevřeně přihlásit, alespoň nyní ne. Kdyby byl tušil, co se z toho vyvine! Carranzovi se ovšem mluví, nemá jejich starosti, v ničem jim nepomůže.

Fierro seděl jako zařezaný, se sklopenou hlavou, nechápal, že se na něho řítí lavina, cítil se vinen jen nepatrným cípkem svědomí.

Státní sekretáři Sylvestr Terrazzas a Manuel Chao se v skrytu usmívali, div si nemnuli pod stolem ruce samou spokojeností. Fierro, guvernérův oblíbenec, ta stvůra, před nímž se třásli strachem, Villovi pořádně zavařil, výborně!

Jen houšť a větší kapky!

Sebastian Vargas, pokladník provincie, jehož pokladny se naplnily Fierrovým zlatem, tiše hleděl, pomrkával. Kdyby byl tušil, jak toho pánové využijí, mlčel by, nesnažil se Villovi otevřít oči. Dostal už, chudák, tolik ran. Seňor Carranza se jistě silně ukvapil, zásluhy generála Fierra určitě vyváží jeho poklesek, řekl na jedné vzrušené poradě v guvernérském paláci.

Vážný přečin, nesporně, zaviněný ukvapeností a nezkušeností, ale v dobrém úmyslu. Ostatně bylo jasně prokázáno, že seňor Bravo vytáhl smrtící zbraň první a na bezbranného, určitě by jí byl použil, nebýt obratnosti napadeného Fierra.

Vargas domluvil, Fierro zvedl střapatou hlavu, vděčně na pokladníka pohlédl.

Přivezl přece spoustu miliónů pesos, ale proto asi Vargas nehovoří tak přesvědčivě v jeho prospěch, napadlo ho, určitě nikoli. Je čestný muž, oddaný revoluci patrně mnohem víc, než si o něm sám dosud myslel, tajně se mu omlouval.“Mi generál,“ řekl Fierro chraptivě. Rozčileně vstal, roztrhl si vojenskou blůzu i s košilí, odhalil zarostlou hruď. „Střelte, střelte hned, jestli si myslíte, že jsem‘ uškodil naší věci úmyslně!“

Pancho Villa ustrnul, všichni v místnosti zatajili dech, sekretáři Terrazzas a Chao zvedli zraky s nadějí.

„Hlupáku!“ vykřikl Villa, „zatracený hlupáku! To bych si pomohl, kdybych vybil své nejlepší důstojníky! A teď, právě v době, kdy na nás vlci odevšad cení zuby!“

Přistoupil k němu, klepl ho přátelsky do ramene.

„Zahalte se, generále! Žádné scény!“

Fierro zdrceně padl na židli, nikdo tedy nechce jeho oběť! Co vlastně má dělat?

Pancho Villa stál uprostřed nádherné komnaty, nevysoký, sporý, ještě se krčil, jako by se připravoval ke skoku na neznámého nepřítele, chmuřil čelo, oči mu nebezpečně zablýskaly.

„Jedno teď vidím docela jasně, pánové,“ zavrčel, „sedíme si tu, požíráme s Fierrem papír a prach, sháníme peníze na stavby, ale pro nás ještě nepřišel bohužel čas hovět si v peřinách…“

Udělalo se ticho.

„Státní správa je přece také důležitá, pane guvernére,“ odvážil se namítnout Chao.

„Jistě, ovšem, pane státní sekretáři, jak pro koho!“ odsekl Pancho Villa ironicky.

„Ale…“

„Nepřerušujte mne laskavě, ještě jsem nedomluvil, nebo vás dám okamžitě vyvést na chodbu!“

„Omlouvám se,“ přikrčil se Chao úlisně.

„Chtěli byste, abych odsoudil Fierra na smrt za to, že se staral vlastně za vás,“ chrlil ze sebe Pancho Villa rozhořčeně, „ano, pánové, shánět peníze není úkol vojáků a my s Fierrem nepřestali být vojáky revoluce. Mexiko nás potřebuje, dlouho jsme dřepěli, neužitečně otírali svými zadky prach… Polovina naší země není ještě osvobozena, úpí v okovech, čeká na nás a my musíme přijít! Co se ušklíbáte, seňore?“ obrátil se Pancho náhle k Sylvestru Terrazzasovi.

Oslovený zbledl jako stěna.

„Já? Bolí mne od rána zuby, Excelence!“

„Chápu dobře, co vás asi bolí, pane státní sekretáři,“ procedil ledově Pancho Villa, „nemyslete si, že jsem takový prosťáček, za jakého mne asi máte.“

Chao i Terrazzas se ozvali jedněmi ústy, začali jej ujišťovat svou věrností a úctou.

Pancho Villa však mávl rukou. Měl velkou chuť poslat oba pány s doprovodem zpátky Carranzovi, tak velkou, že ji málem hned uskutečnil, ale věděl, že si něco takového už nesmí dovolit.

Kývl přátelsky na Fierra, vyšli společně, ponechali hodnostáře jejich trudným myšlenkám.

Byla hluboká noc, když kdosi náhle zaklepal na dveře Villovy ložnice v guvernérském paláci. Suz se okamžitě probudila, ale Pancho už byl na nohou, bral za kliku.

„Kdo je?“ zeptal se obezřetně.

„Já, Vargas,“ šeptal povědomý hlas.

Pancho poznal svého hlavního pokladníka, otevřel dveře, vpustil ho dovnitř.

„Co je? Nemohlo by to počkat do rána, seňore?“

„Ne, prosím,“ řekl tiše Vargas, „mohlo by být pozdě.“

„Dobrá.“

Pancho Villa přes sebe spěšně přehodil domácí plášť, odvedl hosta do vedlejšího salónu. Sebastian Vargas byl nesmírně bledý, měl velké oči, podivně se chvěl.

Sedli si do hlubokých měkkých křesel, Vargas rychle dýchal, v prsou mu chrčelo. Villa vstal, nalil oběma sklenku ostré pálenky.

„Pijte, seňore, ať se vám rozjasní.“

Sebastian Vargas zavrtěl pomalu hlavou.

„Mám až moc jasno, pane guvernére!“

„Mluvte!“

„Promiňte, že jsem k vám tak… Ale nemohl jsem čekat do rána.“

Pancho Villa se na něho pozorně zahleděl. Vždycky se obdivoval jeho vyrovnanosti a klidu. Ten jindy rozvážný pán byl čímsi rozrušen, cítil, že mu přináší důležité zprávy.

„Klid a ven s tím, Vargasi,“ pobídl ho přátelsky.

Pokladník několikrát hluboce vydechl.“Když jste nás nechali o samotě… dnes k večeru, musel jsem vyslechnout něco…“

Sebastian Vargas se chrčivě rozkašlal.

„Ne, nebudu opakovat nadávky, konečně jsou vedlejší…“

Pancho Villa se tiše rozesmál.

„Dovedu si je představit, znám trochu své lidi, Sebastiane!“

„Jistě,“ kývl Vargas, „ale asi netušíte zdaleka všechno… Patrně mne pokládají za svého… Hovořili mezi sebou naprosto bez obalu… V narážkách, ale tak zřetelných, že jsem hned věděl, co mají na mysli.“

„Člověče, seberte se,“ hučel dobromyslně Villa, „připravují snad na mne nový atentát?“

Sebastian Vargas zasmušile vzhlédl, dlouze ho pozoroval.

„Tedy i to víte, pane guvernére?“

Pancho Villa kývl.

„Tentokrát jde o cosi horšího,“ pokračoval Vargas, „ačkoli… kdoví co je horší? Tenkrát v tom měli oba prsty, když generál Fierro otevřel ten balík určený pro vás…“

„Tušil jsem něco,“ zabručel klidně Villa.

„Několikrát na cosi temného naráželi… takové jedovaté poznámky… Ale seňor Carranza pravděpodobně nic nevěděl, příliš noblesní pán, má konečně jiné prostředky… Spíš Chao nebo Terrazzas…“

Rozkašlal se, chvíli nebyl mocen slova.

„Ačkoli Terrazzas je zbabělý… Ale Chao, ten… ten asi měl ve všem prsty,“ vyrážel ze sebe Sebastian Vargas rozčileně, „je úskočný, ctižádostivý, touží po vysokých úřadech a titulech. Terrazzas je hloupý, ten spíš chce, aby se jeho rodině vrátily zabavené statky… Ano, je z těch bohatých Terrazzasů, ačkoli to zapírá, ale tajně s nimi udržuje styky… To jejich stáda generál Fierro zabavil…“

„Vím, proto jsem ho tam poslal,“ přerušil ho Villa netrpělivě, „ale proto jste patrně nepřišel, Sebastiane?“

Vargas setrval chvíli bez hnutí.

„Ne, proto jsem nepřišel, proto ne…“

„Tak do toho!“ pobídl ho Pancho.

„Hrozné věci se chystají, horší než atentát,“ vzdychl státní sekretář, „vyprovokoval jste je k těm řečem poznámkou, že musíte znovu jednat jako voják…“Panoho Villa se usmál, ale nepřerušil ho.

„Velice se toho lekli… Ale měl jste pravdu, naprosto s vámi souhlasím… Je třeba rychle jednat! Čas spěchá a oni nesložili ruce v klín… Mluvili o tajných záměrech seňora Carranzy… Carranza je voják, bývalý vysoký důstojník, sám vypracovává všechny strategické plány, ale velmi touží po politické kariéře. Až válka skončí, chce se plně věnovat politice a stát se presidentem Mexika. Generál Alvaro Obregón se potom… znáte generála Obregóna?“

Pancho pomalu zavrtěl hlavou.

„Jen podle jména, nikdy jsem se s tím pánem nesetkal… Kdo je to?“

„Pochází z vysoké šlechty, která ho všemožně podporuje. Venustiano Carranza ho získal do svých služeb, je jeho oblíbenec. Kdysi spolu byli ve vojenské akademii. Alvaro Obregón má pověst dobrého vojáka, spoléhají na něho. Bohužel však pije. Po vítězství se stane ministrem války, Chao má také slíbeno nějaké ministerské křeslo…“

„Jak si to pěkně rozdělili,“ podivil se Villa, „na mne jistě nezapomněli?“

„Právě že…“

Sebastianu Vargassovi se zadrhl na chvíli hlas.

„K tomu všemu potřebují dobýt vojensky hlavní město a odstranit presidenta Huertu… Chtějí všechno nalíčit tak, abyste se nedostal se svými pluky do metropole první…“

Villa vstal, vzrušeně začal přecházet. Opravdu! Zajímavé zprávy přinesl Sebastian Vargas.

„Co mi v tom může zabránit?“ zeptal se tiše.

„Intriky.“

„Ták? Nebylo by to poprvé…“

„Obregón má táhnout na Mexiko přes města se slabou vojenskou posádkou,“ vyhrkl Vargas, „ty silné přenechají vašim oddílům, abyste si na nich vylámal zuby. Této myšlence chtějí podřídit všechny vojenské operace, které určuje hlavní štáb.“

„Krásný plán, jen co je pravda,“ povzdechl si Villa ironicky.

Tiše přemýšlel.

„A tohle řekli přímo, bez obalu?“ zeptal se.

„Ano, taková slova padla,“ potvrdil Vargas.

Pancho potřásl hlavou. „Čeho se bojí? Vždyť jsem nejednou prohlásil, že nechci být státníkem, nemám zájem o vysoké postavení, nebudu s nimi nikdy soupeřit,“ prohlásil zasmušile.

„Snad se domnívají, že vaše slova neodpovídají skutečnosti. Tak si počíná každý politik, když zastírá stopy. Bojí se, že si všechno ještě rozmyslíte,“ prohodil Vargas.

„Ale tolikrát jsem to opakoval!“

„Právě proto, že jste o tom tak často mluvil. Myslí si, že něco předstíráte.“

„Ani mi nenapadne, abych si tohle rozmýšlel. Jak málo mě znají,“ vzdychl Pancho Villa. „Ale snad je to tak lepší. Alespoň mají strach.“

„Vaše vojska ovládají polovinu Mexika a to je jim trnem v oku… Obávají se, že se Zapata opět zmocní jihu a spojí se nakonec s vašimi oddíly… Budou proti tomu pracovat všemi prostředky… Ovšem tajně, aby vás neodradili, protože vás potřebují…“

Villa přemítal, neklidné myšlenky mu letěly hlavou.

„Měl byste opravdu co nejrychleji jednat se Zapatou,“ vyhrkl Sebastian Vargas. „Mají pravdu. Spojit síly revoluce! Vědí, čeho se bojí.“

Pancho Villa mlčel. Zvláštní. Také ho to nejednou napadlo. Ale Zapata bojuje daleko na jihu, vlastně se ani neznají. Potkali se jednou, tenkrát v hlavním městě, když rozdrtili Díaze a Madero se stal presidentem. Ale oba byli příliš uzavření, nespřátelili se, oficiální ovzduší je tísnilo.

„Příteli, přinesl jste mi opravdu cenné zprávy. Nikdy vám to nezapomenu,“ děkoval pohnutě Vargasovi, „od začátku jsem cítil, že jste jiný než ti dva…“

Pancho pevně sevřel svému pokladníkovi pravici vlhkou vzrušením, klepl ho přátelsky po zádech.

„Nejde o mne, vůbec ne,“ dodal, „revoluce potřebuje takové lidi, jako jste vy, Vargasi, teď to teprve vidím. Má jich málo, moc málo. Nevím, proč se od nás odtahují. Ale asi to bude i naše vina. Jsme příliš drsní, málo si rozumíme. Ano, to bude tím.“

Vzdychl, ještě jednou mu potřásl rukou, pak ho objal.

15

GENERÁL ÁNGELES PŘICHÁZÍ

Fierro zvědavě četl list, který právě doručil kurýr pro guvernéra Pancha Villu.

„No tohle se povedlo! Představte si, mi generál, co nám kdosi píše! Rozumíte tomu?“

Podal dopis Villovi, ten si ho přečetl.

Neznámý a vysoce postavený vojenský pán v něm zastřenými slovy nabízel své služby revoluci. Psal, že se nabažil hnusné proradnosti, kterou vidí denně kolem sebe, Pancho Villa se pro něho stal ztělesněním všech nadějí Mexika. On sám je vyškolený dělostřelec, všeobecně ho pokládají za velmi dobrého odborníka, snad by se jim hodil.

Pancho Villa obracel ten strohý, hutný list na všechny strany, jako by chtěl odkrýt tajné podrobnosti o neznámém autoru.

„Kde je kurýr?“ vzpomněl si.

Ukázalo se, že čeká ve vedlejší místnosti.

„Zajímá mne, přiveďte ho.“

Posel bez ostychu vešel, vysoký, elegantní, řízně pozdravil, představil se: „Major Gómez.“

„Výborně, majore,“ vítal ho Pancho Villa srdečně, „vysvětlete mi všechno podrobněji. Nejsme z toho dopisu moc chytří.“

Major Gómez s pochopením kývl a začal lakonicky vyprávět, co věděl, byl to vlastně vojenský raport.

Posílal ho generál Ángeles, ano, Felipe Ángeles, který doposud sloužil v Huertově armádě, ale měl toho až po krk. Chtěl přejít k Villovi, ale nevěděl, jak by se na jeho rozhodnutí Pancho Villa díval. Z pochopitelných důvodů nepřišel sám, odmítnutí by ho totiž velice ponížilo.

„Jméno znám,“ přikývl sdílně Pancho.

Ale neměl ještě tu čest osobně se s oním mužem setkat, dodal s jemnou ironií. Ovšem, když generál Ángeles stál na opačné straně fronty, jistě bylo lepší, že k podobné „schůzce“ zatím nedošlo. Nebyla by pravděpodobně příliš příjemná.

Pánové se zasmáli, ale smích byl jaksi suchý, vynucený, chyběl mu patřičný důvod a říz. Dosud si příliš nedůvěřovali. Major Gómez se poctivě snažil co nejrychleji rozptýlit jejich chmury. Vyprávěl o svém generálovi, jeho umění a vojenských činech.

„Neštěstím všech čestných pánů od vojska vždycky bylo, že se v minulosti střídaly v Mexiku vlády víc než služky u rozmazleného panstva,“ řekl jednu chvíli. „Ale Felipe Ángeles má všeho dost,“ opakoval znovu, „velmi se obdivuje vašemu vojenskému umění, pane generále!“

„Děkuji,“ usmál se Pancho Villa, „vypravujte mi, majore, něco o generálovi, o jeho rodině, osobních zvláštnostech…“

Major Gómez se zachmuřil.

„Chápu, pane generále! Mohu vás však ujistit čestným slovem důstojníka, že můj velitel je poctivý a spravedlivý člověk, opravdový, roduvěrný Mexičan, který miluje svou zemi.“

Fierro se ušklíbl. „Huerta byl také Mexičan!“

Major Gómez zrudl.

„Jestliže řeknu, že generál Ángeles je čestný muž, pak tím míním opravdovou a ryzí čestnost, které je dnes v naší zemi bohužel pořídku… Můj generál pochází z vážené rodiny markýzů Ángelesů z Camarga, proslulé svou rytířskostí a zásadovostí.“

„Tedy markýz Ángeles?“ zeptal se Pancho Villa zaraženě a udělal nad tímto pánem předem kříž.

„Pravím-li markýz, nemluvím vlastně plnou pravdu,“ upokojoval ho major Gómez rychle, „protože generál nikdy svého titulu nepoužíval a rodina sama žádné pozemky dlouhá léta nevlastní.“

„Tak?“ řekl Villa pozorně.

„Ano. Žije v městech a její členové jsou advokáty, obchodníky a měšťany vesměs liberálního zaměření. Víte dobře, co to v Mexiku znamená…, že jsou proto vystaveni i různým nepříjemnostem ze strany temných sil. Snad vás bude zajímat, že generál Ángeles je členem revoluční strany konstituční vedené seňorem Carranzou.

Obhajoba byla věcná a přesvědčivě výmluvná, ten muž zřejmě mluvil pravdu, pomyslel si Pancho Villa a byl znovu ochoten naslouchat.

„Přitom věrně sloužil generálu Huertovi? Velice veselé,“ poznamenal sarkasticky.“Ovšem, ale kde měl jako voják působit?“ namítl major Gómez. „Neměl jiný výběr.“

„Taky pravda,“ připustil Villa.

„Musím ovšem poznamenat,“ horlivě navázal major Gómez a ztišil hlas, „že generál Ángeles vykonával vysoce tajné a zvláštní poslání. Možná že jste si všimli jednoho zajímavého faktu, že totiž Huertovo dělostřelectvo, jinak výborně technicky vybavené a perfektně vycvičené, nebývalo prakticky proti vašim vojskům nasazováno… Prostě z toho důvodu, že bylo dislokováno jinde, než ho bylo skutečně zapotřebí.“

Pancho Villa udiveně mlčel.

To, co mu nyní major Gómez řekl, bylo pozoruhodné, víc než pozoruhodné. Sabotáž v samotném generálním štábu Huertových vojsk! Ovšem, také si toho nejednou všiml, ale příliš nad tím nehloubal, vysvětloval si to jinak.

„Dobrá, majore,“ přikývl mnohem přátelštěji, „ten váš tajuplný generál mne zajímá čím dál tím víc. Hromský chlapík! Přímo ve středu nepřátel… tomu říkám dobrá práce! Snad bychom si spolu mohli trochu popovídat. Přiveďte ho a uvidíme.“

Major Gómez se ulehčené usmál.

„Není třeba, pánové. Jsem generál Ángeles.“

„Před chvílí mne to také napadlo,“ řekl Villa se smíchem, „vítám vás, generále! Myslím, že jste se nerozhodl špatně.“

Jednoho dne zastihl Fierro Pancha Villu u jeho psacího stolu nad hromádkou zažloutlých listů. Pancho se v nich opatrně probíral se smutkem v očích.

„Našel jsem je až v nejspodnějších zásuvkách,“ řekl tiše, „nechal je tu Abraham Gonzáles… ještě z dob, kdy dělal guvernéra v Chihuahui. Poznávám jeho písmo.“

Fierro přikývl, nedbale usedl na roh Villova stolu.

„Staré papíry, co s tím?“ zabručel.

Pancho po něm sjel nedůtklivým pohledem, vytržen z bolestných vzpomínek.

„Byl to můj nejlepší přítel,“ pravil zádumčivě, „vděčím mu za mnoho. Naučil mne vyznat se v té spleti, které se říká politika… Na dobré přátele nesmíme zapomínat, rozumíš!“

Fierro slezl se stolu.“V pořádku,“ zamumlal, „měl jsem ho taky rád. Ale co je jednou pryč, je to tam. Kdybychom měli vzpomínat na všechny naše mrtvé, mi generál, ani bychom se nedopočítali…“

„Celý Fierro!“ vyjel na něho Pancho smutně, „dobrý přítel padne za revoluci, co je nám do něho! A zatím dal to nejcennější, abychom my mohli dál žít a bojovat.“

„Tak jsem to nemyslel, mi generál, vůbec ne,“ vzdychl Fierro omlouvavě, protože si až nyní všiml Villova hlubokého rozpoložení. „Vím, kdo byl Abraham Gonzáles…“

„Za týden uplyne rok, co ho huertovci zavraždili,“ pokračoval Pancho melancholicky, „leží v kaňonu Bachimba. Nechci ho tam déle nechávat. Co říkáš? Pohřbíme ho tady v Chihuahui s vojenskými poctami. Ano, to bude nejsprávnější. Abraham Gonzáles si to zaslouží.“

„Myslím, že ano,“ přikývl Fierro.

Pancho Villa ožil. „Připrav do tří dnů slavnostní vlak pro převoz Abrahamova těla. Obstarej čestnou setninu z důstojníků, musí to být velká a slavná velada, hodná zasloužilého guvernéra. Sebastian Vargas ti se vším poradí, na nic nezapomeň.“

Fierro se přimračil, kývl. Kdyby to tak byl bojový úkol.

Pohřeb Abrahama Gonzálese však vypravil opravdu důstojně. Chihuahujské ulice vroubily desítky tisíc lidí, nedbajících dusného vedra a lijáku, který se hned nato spustil.

Pancho Villa kráčel se sklopenou hlavou hned za rakví, za ním nejvyšší důstojníci, konzulové, obrovský dav dorados.

Pohřeb vyvrcholil slavností veladou v městském divadle. Horlivý Fierro opatřil bohatý program, lóže byly plné důstojníků a oficiálních osobností, za nimi se tísnili vojáci.

Velada se smutně a nudně táhla, vznosné řeči střídaly umělecké vložky, zpěvy, recitace a zase slavnostní projevy, mnoho projevů.

Na smutečně vyzdobeném jevišti stála prostá černá rakev s pozůstatky Abrahama Gonzálese.

Pancho Villa seděl ve vládní lóži, zamyšleně se opíral o plyšové pažení, příliš nevnímal smuteční program. Hleděl na rakev a hlavou mu letěly vzpomínky.

Vytanulo mu na mysli, jak se poprvé setkali na malé haciendě v prérii, kdy jej Gonzáles získal pro vojska revoluce, další letmá setkání uprostřed bojů, Abrahamova vážná tvář, jeho myšlenky, hluboké a prosté, které se mu nesmazatelně vryly do paměti.

Nabubřelé projevy řečníků vystřídal orchestr, aby zahrál Beethovenovu suitu. Byl asi uprostřed, když se Pancho Villa náhle zvedl, přehoupl se přes pažení lóže a seskočil na jeviště.

A zatímco orchestr hrál dále, Pancho poklekl, vzal opatrně lehkou rakev do rukou a dívaje se rovně před sebe, sestoupil do hlediště a ubíral se pomalu uličkou k východu.

Na schodišti divadla se chvíli zastavil, potom prošel ztichlými řadami vojska a položil rakev na připravený smuteční vůz.

Mlčící davy pozorovaly bez dechu jeho počínání.

Zprávy, které před časem přinesl Villovi Sebastian Vargas, se nyní začínaly potvrzovat. Generál Ángeles přiznal, že rovněž v hlavním městě leccos zaslechl. Všechno nasvědčovalo tomu, že

se horečně a potají připravuje konečné řešení dlouholetých sporů a zmatků v zemi.

Venustiano Carranza znásobil svou beztak horlivou diplomatickou činnost, ve svých vojenských plánech se opíral o generála Álvaro Obregóna a Villovo jméno vyvolávalo na jeho čele chmury.

Bál se jeho velké popularity a tajně ho podezíral, že Pancho Villa usiluje o presidentský stolec. Přitom ovšem potřeboval Villovy vojenské úspěchy jako sůl, ale na druhé straně dělal všechno pro to, aby mu nakonec Pancho nepřerostl přes hlavu.

Ángelesovi se dvojaká politika Venustiana Carranzy příčila, pokládal ji za proradnou a svrchovaně nemorální. Sám považoval Villu za největšího mexického vojevůdce, upřímně se mu obdivoval, ani se tím netajil. Za krátkou dobu usilovné práce mu vybudoval silné dělostřelectvo a zavedl i vlastní výrobu munice a lehčích zbraní.

Pancho Villa se tajně připravoval k pochodu na jih, do střední části země. Soustřeďoval svá vojska rozptýlená v okolních posádkách, ale musel tak činit s největší obezřetností.

„Nepřítel není slepý,“ prohodil jednoho dne Fierro, když hovořili o dalších plánech, „všimne si větších přesunů našich vojsk a snadno se dovtípí zbytek…“

„Muselo by se něco chytrého vymyslet,“ řekl Urbina, „nějaká slavnost, přehlídka… Vida, že jsme si nevzpomněli hned… velada za Abrahama Gonzálese by se byla hodila…“

„Svatá pravda,“ přisvědčil Fierro, „když ty musíš, Urbino, vždycky přijít s křížkem po funuse.“

Urbina se začal zlobit.

„Už to mám,“ ťukl se do čela Felipe Ángeles. „Náš vrchní velitel je nesporně zasloužilý muž a všichni zasloužilí mužové obvykle dostávají dary a vyznamenání…“

Fierro s Urbinou s napětím čekali, co z jejich nového kolegy vyleze. Ještě mu nepřišli na chuť, zdál se jim příliš uhlazený a vzdělaný, ale jeho suchá přímočarost se jim od počátku líbila, i jeho střízlivé, za všech okolností přísně vojenské vystupování.

Když Ángeles dopověděl svůj návrh, oba pánové se začali řehtat. Ovšem, to je nápad! Felipe má za ušima! Zabijí dvě mouchy jednou ranou, budou mít důvod soustředit jednotky a nikdo v tom nebude hledat uskok.

Zašli za Pancho Villou, všichni tři se svátečně naladěnými tvářemi.

„Mi generál,“ začal Ángeles slavnostně, „naše posádka v Chihuahui se jednomyslně rozhodla udělit vám zlatou medaili za osobní statečnost před nepřítelem.“

Pancho Villa se pobaveně šklebil, nevěděl, co si z toho vybrat.

„Ale, ale? Já že jsem statečný? Jak jste na tohle přišli? Je to tak jisté, páni důstojníci? Nemýlí se naše slavná posádka?“

Delegace hned ztratila nezvyklou strnulost, všichni ho počali horlivě přesvědčovat.

„Když jinak nedáte,“ vzdával se posléze Villa, „můžeme alespoň přivést do města naše jednotky…“

„O to právě jde, veliteli,“ vyhrkli skoro jednohlasně, „nechtěli jsme to hned říkat, abyste se neurazil. Protože si tu medaili skutečně zasloužíte.“

„Dobrá,“ řekl Villa s úsměvem, „ale spolu se mnou vyznamenáte aspoň stovku našich nejlepších bojovníků.“

Generál Fierro dal vypsat slušnou řádku Villových hrdinských činů na pergamen a přední malíř Chihuahuy jej vyzdobil vojenskými výjevy. Zlatník Lupita zhotovil medaili.

V den slavnosti se sešli všichni vysocí důstojníci ve svých skvělých uniformách a hodnostáři provincie ve fracích ve velkém sále guvernérského paláce.

Od pozlaceného křesla stál špalír dorados přes hlavní schodiště na nádvoří a odtud na ulici.

Náměstí bylo plné, četné vojenské hudby vyhrávaly řízné pochody, připravovaly náladu na velkou slavnostní přehlídku, která se měla konat odpoledne.

Když přišli pro Villu, že je už svrchovaný čas, byl oblečen v prosté polní uniformě, jako by na všechno zapomněl.

„Je to opravdu tak nutné?“ zeptal se ještě s úšklebkem.

„Potřebujeme oklamat nepřítele, mi generál,“ spustil Urbina naléhavě, „odbudeme to zkrátka, jen se nebojte.“

„Dobrá,“ šklebil se Pancho Villa, „ale jen s touhle podmínkou. Hlavně žádné slavnostní řeči!“

„No,“ zabručel plukovník, „to nemohu tak docela zaručit.“

Pancho vyšel z paláce městského velitelství, na schodišti se zastavil, překvapeně mžoural na nepřehledné davy. Vojenská hudba začala troubit ryčné fanfáry, zvedl se hluk, davy se rozbouřily.

Villa kráčel dlouhými řadami dorados, trochu se hrbil. Tu a tam kývl na známého compadra z bitev, jeho obličej vyzařoval zvědavost a špatně skrývanou nejistotu; nebyl na takové parády zvyklý, protivily se mu, vždycky se jim zdaleka vyhýbal.

Pod sloupovím guvernérského paláce na něho čekalo hejno uniforem a pánů v černém, hudba spustila mexickou národní hymnu.

Co se bude dít dál, myslel si Pancho.

Na prahu audienční síně se překvapeně zarazil. Jak to tady vystrojili! Zdi i strop tonuly v záplavě vlajek, girland, zeleně, v čele visel jeho velký portrét ověnčený vavřínem. Aha, měl by asi jít k tomu nádhernému guvernérskému křeslu, na kterém ještě nikdy neseděl.

Dal se na pochod sálem, jeho nádherný doprovod za ním. Pancho se zastavil, vyzkoušel rukou hebkost a pružnost křesla.

Konečně se usadil, po jeho pravici a levici generálové, další vysocí důstojníci a státní sekretáři. Manuel Chao se strnule usmíval, Sylvestr Terrazzas funěl ve svém nádherném stejnokroji, Sebastian Vargas starostlivě pomrkával.

Pancho Villa na zlatém křesle hleděl upřeně před sebe, slavnostní chvíle mu trochu vyrážela dech. Vzadu se tísnili jeho dorados, otrhaní, zaprášení, jak sem dorazili ze vzdálených posádek, řečníci zatím velebili květnatými slovy jeho osobní ctnosti, statečnost, hrdinské činy před nepřítelem.

Teď to dodělal upocený Fierro a k řečnickému pultíku svižně přistoupil generál Ángeles. Aristokrat holdoval peónovi a v té chvíli myslel svá slova jistě upřímně.

Felipe Ángeles skončil svou vznosnou řeč, hluboce se uklonil a položil ruku na srdce.

„Mi generál,“ řekl směrem k Villovi, „vaši vojáci vás zbožňují. Budou vás vždycky následovat, kamkoli je povedete. Vyplní každé vaše přání, každý váš rozkaz.“

Pancho Villa ani nemrkl. Carramba, jak jasně a hlavně krátce to řekl ten dělostřelec! Chlapík!

Proud chvalozpěvů se však řinul dále, pánové opustili půdu faktů a začali se navzájem předstihovat v opěvování Vidových vojenských činů. Byl „Nesmrtelným generálem“, „Sluncem indiánské republiky“, „Pumou ze Sierry“, „Velikým synem indiánské vlasti“.

Konečně se zase něco dělo.

Plukovník Urbina rozechvěle předstoupil před zlaté křeslo, něco nesl v třesoucích se rukou, potichu si opakoval jakási slova, která patrně za chvíli musí vyřknout do hrobového ticha.

Sekretář Chao rýpl Villu do boku, vstal tedy.

Vypukla vřava, důstojníci v audienčním sále mu hromově provolávali slávu, na ulici se asi také něco stalo, takový tam byl rámus, hudba spustila tuš.

Pancho Villa vztáhl ruku a vzal dárek. Hned bylo ticho, jen zvenku zazníval pekelný hluk.Vida! V krabičce byla lesklá plaketa s nějakým panákem vyrytým do její jasné žluti. Bože, vždyť je to on sám, Pancho Villa, no ovšem. Hm, tak pro tohle bylo tolik rámusu?

Všichni na něho s napětím hleděli, asi očekávali slavnostní řeč nebo něco takového.

Pancho se tiše usmíval, přešlápl, podrbal se za uchem. Křenil se a prohodil do sálu:

„Pěkně jste mě vychválil, jen co je pravda. Snad si ani nezasloužím tolik hezkých slov. Ale tohle je safraportsky malá věcička za tolik hrdinství, nemyslíte?“

Hromový výbuch smíchu uvolnil napětí, všichni si oddychli, pokyvovali hlavami, smáli se.

Celý Villa! Vidíte ho, celý Pancho!

Villa zvážněl, hleděl kolem sebe po vzdělaných a pěkně oblečených pánech, utkvěl jasným pohledem na těch rozedraných a zaprášených tam vzadu. Všichni by za něho asi položili dnes život, cítil to, věděl, důvěřovali mu a on jim.

Naklonil se kupředu, dal ruku na srdce a řekl tiše:

„Proč bych dál mluvil? Všechno, co chci dnes povědět, je dávno známo – jsem cele váš…“

16

ÚTOK NA TORREÓN

Na nádraží horlivě nakládali kryté vagóny, kolem ramp i na přilehlých cestách se hemžilo množství vojáků s povozy a koňmi, přiváželi střelivo a zásoby.

Druhého dne za svítání vyjel z Chihuahuy dlouhý had, vlak za vlakem. Nikdo kromě zasvěcenců ani netušil, že se v nich vezlo jádro Villovy armády.

Na osamělém místě uprostřed pouště nařídil Pancho Villa náhle zastavit a rychle vyložit koně a munici.

Široko daleko ležela poušť zvlněná písečnými pahorky, rozpálený vzduch se nad ní tetelil. Jednotvárnost krajiny přerušovala tu a tam jen mesquitovitá křoviska a osamělé kaktusy. Villovi dorados se hned utábořili po obou stranách trati v nízkém trnitém křoví, které jim poskytovalo alespoň trochu stínu. Vládní vojáci zřejmě ještě neměli ani tušení, že Villa opustil Chihuahuu. V okolí nespatřili ani jedinou nepřátelskou hlídku.

Průzkumníci se jako obvykle zavěsili na linky telegrafního vedení a odposlouchávali telegramy nepřítele.

„Velitel těch hrdinů se plaší,“ řekl Villovi mladý telegrafista, „vzkazuje Mercadovi do Torreónu, že vidí v dálce kouř… Prý tady v těch místech musí být nějaké povstalecké hlídky…“

Důstojníci z Villova štábu spustili nehorázný řehot.

„Dobré! Kdyby pan generál Mercado věděl, že se na něho chystá deset tisíc dorados!“

Když přišla noc a ochladilo se, rozhořely se ohníčky široko daleko do pouště. Kořenitá vůně útočila na nosy vojáků, mnozí z nich si pekli tortilly, připravovali železné zásoby potravin.

Ještě před rozbřeskem tábor oživl ruchem. Dorados stáli v dlouhých řadách připraveni k pochodu a důstojníci jim zevrubně prohlíželi zásobníkové pásy a pušky.

Některé pluky už spěšně opouštěly základnu, rychle mířily přes zvlněnou poušť k západním horám, nad hlavami jim vesele vlály černo-bílo-zelené prapory.

Pušky přes sedlo, několik nábojových pásů šikmo na prsou, v sombrerech se zvednutými okraji táhli dorados hlučně do boje.

Plukovník Urbina zatím útočil na Mapimi z jiné strany, Fierrova jízdní brigáda měla hned nato přepadnout z jihovýchodu Tlahualilo a Sacramento.

Pancho Villa stál opřen o prázdnou muniční bednu, s jednou rukou v kapse, v rozhalené košili a udílel rozkazy, oči zrudlé nevyspáním.

Důstojníci z pluků si přicházeli pro poslední pokyny, rozděloval je přesně a bez váhání.

Konečně dal rozkaz k všeobecnému odchodu.

Oddíly se pohnuly, vějířovitě se rozvíjely do liduprázdné krajiny. I dlouhé vlaky vyjely, pomalu se sunuly těsně za předvojem jako pohyblivá základna.

Pancho stál ve dveřích svého červeně natřeného nákladního vozu. Zde jedl a spal, tady se konaly porady generálů, tlouklo opravdové srdce armády. Villa se pozorně díval na dlouhé řady svých dorados, jedoucích podél trati na svých rychlých koních, mlčky se s nimi loučil.

Vlak náhle s trhnutím zastavil, Pancho Villa vsedl na svého koně a odklusal za svou brigádou. Kruh kolem Torreónu, který jim ležel v cestě na hlavní město, se počal stahovat.

Na plošinovém voze pohodlně leželo několik mužů, kteří tlachali o všem možném.

Žvýkaje tortillu, prohodil Antonio, že jeho bratr z malé vesničky blízko Chihuahuy už dostal půdu.

Na okamžik se všichni odmlčeli, přestali sebou vrtět, viditelně zvážněli.

„A dřív žádnou neměl?“ zeptal se Pedrario.

Antonio zavrtěl hlavou.

„Mhm,“ řekl kdosi se smíchem, „vidíte, tohle všechno udělal náš Pancho Villa. Nebýt jeho…“

„V Durangu už taky rozdělují půdu,“ prohodil starý peón, celý zčernalý prachem, protože celou noc opravoval trať.

Vlna spokojeného smíchu proletěla jejich skupinkou.

„Durango, ani nevím, kde to je.“

„Tam,“ mávl stařík neurčitě rukou.

„Všichni teď můžeme dostat půdu, což o to, každý, kdo by jen chtěl,“ zabručel Pedrario. „Taky si nějakou vezmu, až přijdu domů. Pak mě snad Carmencita bude chtít.“

„Ta tě tedy má ráda,“ dobíral si ho kdosi dobromyslně.

Malý plešatý muž s popelavě špinavými kníry se náhle posadil a rozhořčeně uplivl.

„My vojáci stejně přijdeme zkrátka! Až se vrátím domů, bude už stejně všechno rozebráno. Dojde na má slova, uvidíte! Ti, co nebojují, si ji rozeberou mezi sebou a ty, bratře, utřeš suchý nos.“

Nespokojeně zahučeli.

„Jdi, ty starý! Co sýčkuješ? Nesmíš se jim dát!“

„Ale ne, má pravdu,“ ozval se mladý Benito, „třeba naši generálové! Pane, už dneska hrabou velké haciendy, celé lány půdy, ani okem nedohlédneš na druhý konec…“

„Ale z Villovy armády ne,“ řekl Pedrario rychle, až se zadýchal rozčilením, „to by Pancho nedovolil.“

„I z Villovy armády,“ tvrdil Benito, „slyšel jsem o tom, můj strýc vykládal pěkné věci.“

„Tak o tom Pancho jistě neví, jinak by je pořádně sjel.“

„Neví? Kdo z nás může něco říci?“ odporoval Benito.

„Ty jsi ale hlupák!“ vyhrkl Pedrario, „nedávno proto dal zastřelit plukovníka Carraska.“

Plešatec se usmál.

„Tohle jméno jsem nikdy neslyšel. A kdyby, musel by je člověk střílet na potkání. Jen si všimněte, jak se za Villou táhnou generálové a plukovníci. Dřív sloužili diktátoru Díazovi, potom zrádci Orozkovi i Huertově klice, teď lezou za Panchem Villou. A proč? Každý vidí… aby mohli nestoudně hrabat, až revoluce vyhraje.“

„To není pravda,“ ozval se Antonio vášnivě, „bratr dostal půdu a strýc Gino taky. U nás už rozdělují.“

Plešatý muž se skvrnitými vousy mlčel.

„Vím, co je revoluce,“ prohodil za hodnou chvíli, „kolik jich u nás už bylo? Peóni padali a páni hrabali. Bojoval jsem kolik let, ani bych nespočítal. Potom nás velký otec Madero pozval do hlavního města, dal nám šaty a býčí zápasy. Když jsme se vrátili do puebla, byli už staří hrabivci zase u moci…“

„Měl jsem tehdy v kapse celých dvacet pesos,“ zavzpomínal jiný. „Víc to myslím nebylo.“

„Mohl jsi být šťastný,“ řekl plešatec, jiní neměli ani na obnošený kabát…“

„Madero byl hodný člověk, ale Pancho Villa je mnohem lepší,“ řekl Pedrario, „vždyť ho president nechal trpět v žaláři a Huerta ho málem zastřelil jako psa, kdybychom ho nebyli osvobodili…“

„Tys byl tenkrát u toho?“ zeptal se plešatec nedůvěřivě.

„Byl,“ potvrdil Pedrario hrdě.

„Krásná práce,“ pochválil plešatec. „Ale co je všechno naše hrdinství platné? Křivda nezmizela.“

Starý peón, který prve mluvil o rozdílení pozemků v Durangu, vychrlil náhle spoustu nadávek.

„Proč tedy bojujete? Vy ubrečené báby! Kdo vás sem zval! Běžte domů, seberte si své hadry a zmizte! Zmizte!“

Dva sousedé jej počali uklidňovat. „Nu, Pablo, jen se tak mluví, nu oni to zle nemyslí.“Plešatec si ho ani nevšiml.

„Mám doma dva synáčky,“ řekl v myšlenkách, „ti snad dostanou jednou pozemek, tedy byl bych rád, kdyby ho dostali. A ti pak budou mít taky synáčky a nikdy nepocítí hlad…“

„Já nemám žádné synáčky a asi nikdy mít nebudu,“ ozval se mladý Benito a všichni se usmáli.

„Proč?“

„Nevím. Myslím si to.“

Benito byl veselý hoch s pestrou pokrývkou přes záda, několikrát se vyznamenal v boji.

„Válčím proto, víte, proč válčím?“ zeptal se.

čekali, co z něho vyleze.

„Abych dostal pěknou pušku od některého z těch bohatých šibeničníků tam před námi. A chci taky koně.“

„Ti mladí,“ vzdychl plešatec, „nic neberou vážně. Taky jsem byl takový, ale život mě naučil. Tebe taky zkřísne, ale to ti vůbec nepřeju…“

„Už naučil,“ řekl Benito lehce, „správce haciendy mně tolikrát zbičoval, že jsem ani nepočítal. Kdybych měl tolik pesos, byl bych možná boháč s palácem na hlavním náměstí.“

Benito vzal kytaru, přejel lehce struny, začal zpívat starou píseň s novými slovy, která si rád vymýšlel.

Pascal Orozco obrátí kabát,

když Terrazzas ho svede

a milióny bude hrabat,

vojsko proti revoluci vede.

Přijde-li k tobě Porfirio Díaz,

dej mu studené tortillas,

přijde-li však generál Huerta,

naplij mu do tváře, velký to poberta!

Jeho druhové mlčeli, leželi na zádech a zasněně hleděli do temnícího se nebe. Vlaky jely dále, přestože se pomalu stmívalo.

Dopředu se vysunuly pracovní vozy naložené pražci a kolejnicemi. Vlaky se blížily k nebezpečnému pásmu, kde byla trať na četných místech přerušena, jak hlásily průzkumné hlídky.

Pomalu se vinul had vozů na nepříliš pevných kolejnicích, kymáceje se chvílemi jako na vlnách.

Na předních náraznících prvního vagónu leželi dva muži, pečlivě prohlíželi trať pomalu mizící pod vlakem. Pátrali po skrytých nástrahách a minách.

Na střechách zadních vozů si zatím dorados klidně rozdělali večerní ohně a několik mužů bezstarostně drnkalo na kytary.

Vtom se vlak s trhnutím zastavil, vpředu se objevil kus porušené trati. Několik set vojáků vyskákalo bez pobízení z vozů, pustili se bez prodlení do práce.

K ránu došly na základnu čerstvé zprávy. Pancho Villa zabral Bermejillo.

„Vzali jsme to jedním vrzem načisto,“ sděloval udýchaný posel. „Dvě míle před městem se naše jízda rozjela. Vůbec nás nečekali. Projeli jsme plným tryskem celým Bermejillem, vládní nestačili utíkat, skoro jsme nemuseli vystřelit.“

Od plukovníka Urbiny došla také potěšující zvěst. Zmocnil se Mapimi a Colorados, nepřítel se stáhl směrem k Torreónu. Urbina nyní spěchal posílit hlavní Villův voj.

K nemocničnímu vagónu se počali trousit první ranění.

Zašpiněný mužík, bývalý lékárník v malém hnízdě, nyní ranhojič Villovy polní armády, operoval. Před chvílí k němu spěšně přinesli vojáka s rozraženou lebkou.

Pohvizduje si mezi zuby popěvek, klidně sňal krvavý obvaz s hlavy raněného. Objevila se ohyzdná rána několik palců dlouhá, pokrytá zaschlým krvavým škraloupem.

Ranhojič ostříhal vlasy kolem rány velkými domácími nůžkami.

„Už to bude,“ volal na raněného, „teď tě ochraňuj Panenka Maria Guadalupská!“

Vrazil do rány špičatý kousek dřívka a jel pomalu po jejím obvodu. Raněnému vystoupil na čele pot.

„Už… už,“ funěl ranhojič.

Muž náhle znehybněl.

„Omdlel, padavka!“ zafrkal nespokojeně mužík a vylil na hlavu raněného kbelík vody.“Neomdlel, je mrtev,“ nespokojeně prohodil jeden z kamarádů, kteří ho přinesli.

„Není možná!“ ranhojič se sklonil nad nehybným tělem. „Opravdu,“ zabručel po chvíli. „Panenka Maria Guadalupská ho tedy opustila.“

Oddíly táhly podél vlaků, jezdec za jezdcem. Vysunovaly se dopředu, předháněly funící lokomotivy, přicházely stále nové a nové.

Pracovní vlak byl znovu přestavěn, zásobovací vozy zůstaly tentokrát vzadu. Šlo do tuhého.

Poušť už pozvolna mizela, ustupovala polím.

Slunce se blížilo k nadhlavníku, velké topolovité stromy poskytovaly stále méně stínu.

Na rozsáhlých bavlníkových plantážích hnily nesklizené chomáčky bavlny, u velkých čistíren stály opuštěné stohy. Bylo ticho, nepřítel jako by se vypařil.

Jezdci paprskovitě pročesávali krajinu, prohledávali pozorně každý kout, proláklinu, skupinu stromů a křovisek.

Za Bermejillem dohonili Villův předvoj, který na ně čekal po úspěšné bitvě. Armáda potom postupovala dále, roztékajíc se po krajině jako praménky hojného deště.

Pancho Villa zvolna jel s celým svým štábem asi míli od železniční trati. Zastavil koně a zeptal se venkovanů, kteří zevlovali u svého puebla: „Nejeli tudy v poslední době nějací jezdci?“

Muži se na sebe rozpačitě podívali.

„Ano, seňore,“ kývl jeden z nich po krátkém zdráhání, „myslím, že docela nedávno…“

„Od Bermejilla?“

„O ano, přímo odtamtud. Měli naspěch.“

Villa se usmíval. „A proč tak pospíchali, nevíte?“

„Říká se všude,“ váhavě odpověděl jeden z mužů, „že je hnal Pancho Villa.“

„Vida! Mhm, viděli jste ho tu někdy?“

„Bůh nás ochraňuj,“ pokřižovali se horlivě, „nikdy jsme ho ani okem nespatřili.“

„Buďte tedy jen rádi!“ řekl hrozivě Pancho. „Honíme ho, ale nemůžeme toho ďábla chytit!“Venkované si mezi sebou vyměnili tiché pohledy.

„Má prokleté štěstí, bandita!“ pokračoval Villa. „Až ho uvidíte, vyřiďte mu, že z něho stáhnu kůži.“

Zdvořile se zašklebili, snad spíše z úcty k pánům. „Povíme mu to,“ ujišťovali, „jen co ho někde zastihneme.“

„Dobrá,“ prohodil Pancho s úšklebkem a pobodl koně, „kdyby se vás ještě jednou někdo ptal, klidně mu řekněte, že jste s tím banditou přece jen mluvili. Jsem Pancho Villa.“

Na noc se vlaky znovu zastavily v liduprázdné krajině a dorados se rozložili táborem. Jen pracovní čety se lopotily daleko vpředu na trati, ostatní vojsko odpočívalo před zítřejším namáhavým pochodem.

Pancho Villa odjel ještě před svítáním se silným předvojem, aby bez prodlení napadl další mocné pevnosti před Torreónem, kterých tam bylo v opevněných pahorcích několik.

Noční ticho, přerušované jen tlumenými ranami motyk a kladiv, bylo kolem půlnoci náhle protrženo mohutným dunivým rachotem, který už neutichl.

Muži z pracovních čet se znovu vrhli na trať, aby ji rychle opravili. Villa potřeboval posily!

Zatímco pracovali, naslouchali do dálky. Nepřítel zřejmě přijal boj, hluk bitvy se posléze ustálil. Rozeznávali výstřely těžkých děl, výbuchy granátů i štěkot kulometů.

Před rozedněním oznámily rozčilené hlídky, že se zezadu od Chihuahuy blíží silná skupina neznámých jezdců.

Nastal poplach.

Byli to snad urbinovci, vracející se z bitvy u Mapimi, stejně tak to ovšem mohl být nepřítel, kterému se podařilo nepozorovaně proklouznout paprsky předních stráží.

Plukovník Cabo, velitel základny, v několika minutách zorganizoval obranu.

Třicet dorados spěšně vyrazilo neznámým v ústrety, aby je alespoň na čas zadrželi, kdyby bylo zapotřebí. Ohně a pochodně byly rychle uhašeny, peóni z pracovních čet se skryli ve vlacích a v okolních kravinách s puškami v rukou.

Cabo očekával cizí jezdce před koncem dlouhé vlakové kolony, nervózně se chvěl, tiše nadával. Ostrým zrakem již rozeznával neurčitou, temnou masu rychle se ženoucí k vlakům. Už už musela narazit na jeho přední hlídky, ale neznámí se hnali nezadržitelně dále. Z temnoty zaznívala do tlukotu kopyt jednotvárná melodie staré válečné písně.

„Heslo!“ zařval Cabo, když spatřil přední řady cizích koní na dvacet metrů. „Heslo!“

Jezdci se však řítili vpřed, nevěnovali mu nejmenší pozornost, jako by neexistoval.

Plukovník Cabo si s úlevou oddychl. Urbinovci, pomyslel si, jistě to budou urbinovci, někde se opozdili a teď to dohánějí.

„Heslo!“ křičel horlivě, až se celý zapotil, „znáte alespoň naše nové heslo?“

Nedopřáli mu zřejmě sluchu, ačkoli se jejich koně div netřeli svými boky o hlavu jeho hnědáka.

„Zvedněte si špendlíkem okraje sombreros,“ volal, „ať vás naši tam vpředu poznají!“

„Vzal to ďas!“ odpověděl mu konečně hlas z temnoty, „však nás nepřítel ucítí, až se do nich…“

Zbytek odpovědi zanikl v dusotu koní.

Jezdci se přehnali jako zjevení. Muži se opět vrhli na trať, aby byli do rána se vším hotovi.

Hodiny se vlekly.

Hluk bitvy vpředu znovu zesílil, jako by nová vlna oleje vtekla do ohně. Urbinovci se vložili do boje.

Jasně už svítalo, když první útočné sledy Villovy armády konečně dosáhly předměstí.

Nepřítel je chladnokrevně nechal dojít až na několik desítek kroků, potom je kosil otvory ve zdích. Bomby villistů, domácky vyrobené, často tentokrát selhávaly.

Pancho Villa ustoupil, dorados se znovu zakopali.

Slovo převzalo dělostřelectvo, první obláčky dunivých výbuchů se zvedly v pahorcích před městem. Vládní děla také horlivě odpovídala. Strojní pušky zmlkly, muži pozorovali bez dechu dělostřelecký souboj.

Slunce pomalu vycházelo nad obzor.

Pancho Villa a generál Ángeles stáli u předních baterií, Ángeles pomáhal dělostřelcům zaměřovat a Villa na koni pozorně přihlížel.

Děla střílela v pravidelných přestávkách, lehké obláčky nad pahorky se zvedaly už z nepřátelských zákopů.

Opodál Villova velitelského stanoviště se zčistajasna roztříštil dělostřelecký granát.

Nákladní muly, které nosily na svých hřbetech střelivo, se od této chvíle počaly nápadně zdržovat vzadu. Obsluha vycítila, že se nepřítel zastřeluje na tento prostor. Vtom jedno z děl dvě stě kroků odtud dostalo plný zásah.

Sousedé nemeškali, švihli do koní a uháněli o překot zpět.

Generál Ángeles odbíhal od děla k dělu, zaměřoval, střílel, potil se horkem a napětím.

Výbuchy zaznívaly stále častěji přímo v nepřátelských pozicích, vládní také dostávali svůj díl.

Vtom se Pancho Villa chytil za hlavu, ruce měl hned celé od krve.

„Co je, mi generál?“ znepokojil se Ángeles. Přiběhl k němu, Villa zatím namáhavě slezl s koně, potřásl hlavou, jako by z ní chtěl něco vytřást, tiše supěl.

„Jste raněn, jak se cítíte?“ staral se Ángeles, „nějaká střepinka z granátu, určitě…“

Zkoumavě prohlížel Villovu ránu, zdála se mu nehluboká, ale hodně krvácela.

„Počkejte, mi generál,“ vytáhl obvaz, „zaváži vám ji. Ale měl byste hned vyhledat lékaře.“

„Och, ten mizera!“ vyhrkl pojednou Villa, který celý ten čas mlčel, „málem mne dostal.“

Generál Ángeles na něho starostlivě hleděl.

„Snad nemyslíte…,“ nedopověděl.

„Ale ovšem, že si myslím totéž co vy, Ángelesi!“ smutně přisvědčil Pancho Villa, „kulka přilétla zezadu, vím to docela přesně…“

Dělostřelec mu mlčky dokončil obvaz.

„Snad se mýlíte.“

Villa potřásl kadeřemi. „Není to poprvé, příteli. Ale nějak mám z pekla štěstí, nebo se tomu mizerovi pořádně třásla ruka… Ne, ne,“ odháněl Ángelese, který mu upravoval obvaz, „nechte toho, nic to není, jen to pekelně pálí. Běžte střílet a miřte

dobře. Se mnou si nedělejte starost, má lebka už něco vydržela.“

Malý tlustý kapitán, velitel baterií, se pojednou divoce přihnal na zpěněném koni.

„Ustoupit!“ křičel, nepoznávaje Villu ani Ángelese, „ustoupit, protože…“ nedopověděl a uháněl dále.

Dělostřelci ho ochotně poslechli.

Pěšáci, kteří leželi v mělkých okopech asi půl míle vpředu, otáčeli poplašeně hlavy, několik se jich rychle zvedlo a přikrčeně pádili zpátky. Vypukla vřava, zavřeštěly polnice a Pancho Villa zahlédl oddíl jízdy prchající od nepřítele.

Mezi jezdce se vmísili pěšáci ze zákopů, v panice odhazovali pokrývky, pušky a nábojové pásy. Kolem se přehnal poplašený jezdec a vzrušeně křičel, že přicházejí vládní.

Pancho vjel bez váhání mezi prchající dorados.

„Zastavte!“ volal, „nikdo za vámi neběží! Stůjte, pro boha živého!“ sípal zlostí přeskakujícím hlasem.

Někteří rychle poslechli, poznávali svého nejvyššího velitele, zahanbeně obraceli své koně.

Hlavní vlna prchajících se však valila jako lavina dále, zastavila se až dvě míle odtud.

Muži hluboce oddychovali, klopili hlavy, náhle je přepadl stud.

Opravdu, nikdo je nepronásledoval, fronta se ani nehnula, děla pravidelně střílela v malých přestávkách. Pomalu se vraceli, sbírali pohozené zbraně, tiše nadávali, styděli se.

Příští noci podnikli dorados nový útok na křovinaté pahorky před Torreónem.

Sedmkrát hnali koně po úbočích ke smrtonosným střílnám, sedmkrát byli krvavě odraženi.

Po osmé je však konečně dobyli.

Děla houkala po celý následující den a hluk bitvy ani na okamžik neutichl. Villovy vlaky se konečně přisunuly až k okraji města a zásobovaly armádu střelivem a potravinami. Kruh kolem Torreónu se počal stahovat stále neprodyšněji.

Když příští noci Villovi dorados zaútočili, odpovědělo jim nápadné mlčení. Sem tam se ozvala palba, ale i ta posléze zmlkla. Bez nesnází vnikaly útočné sledy villistů do předměstí.Dorados jimi proletěli jako blesk a udeřili bez prodlení na vnitřní část Torreónu.

Nepřítel, vysílený zřejmě dlouhou obranou předpolí, po dvou dnech bojů opustil i tuto pevnost a zanechal ji Villovi.

17

ÚKLADY

Pancho Villa pronásledoval ustupující vládní vojska několik desítek mil. Potom opevnil svá předsunutá stanoviště a stáhl valnou část armády zpět do Torreónu.

Nastalo několik dní klidu, opět se kolem jeho hlavního stanu shlukli zahraniční zpravodajové.

„Cesta na hlavní město je tedy otevřena,“ začínali skoro pravidelně své rozhovory, „vaše revoluce bezpochyby zvítězí. Jaký je váš názor na další vývoj v zemi, pane generále?“

„Přesně takový, jak říkáte,“ kýval Pancho Villa, „naše revoluce zvítězí docela určitě.“

„Budete se ucházet sám o presidentskou funkci?“ zajímali se zvědavě.

„Ne, nebudu,“ odbýval je skoro hrubě a úsměv v jeho tváři pohasínal, „už jsem tuto věc mnohokrát při nejrůznějších příležitostech vysvětloval, unavujete mne!“

„Vaše stanovisko se tedy opravdu nezměnilo?“ nepřestávali dorážet.

„Ani v nejmenším! Proč? Nemám důvod je měnit!“ potvrdil důrazně Pancho Villa.

Generál Ángeles předstoupil před novináře, pohodlně rozesazené na židlích po celé konferenční místnosti.

„Pánové, musím vám sdělit, že náš vrchní velitel těžce nese, když ve svých listech šíříte nesmyslné názory,“ oznámil vážně. „Pancho Villa neusiluje o vlastní moc v zemi, to si zapamatujte! Chce dát bezzemkům půdu a svobodu. To je všechno.“

Zpravodajové přikyvovali, usmívali se, mysleli si zřejmě své. Však vědí, jak věci obyčejně chodí! Villa bezpochyby své nej-niternější cíle tají, chápou ho. Ovšem, tak si počínají všichni velcí mužové politiky, aleje neoklame!

„Ovšem, ale celé vaše nové tažení má charakter generální ofenzívy, která směřuje na hlavní město Mexiko.“

„To má,“ přisvědčil Pancho Villa lakonicky.

„Také Emiliano Zapata se na jihu opět zvedl. Jaký je váš vztah k Zapatovi?“

„Ten nejlepší,“ vyhrkl Villa rozezlen jejich dotěrností.

„Znamená to tedy, že své operace navzájem koordinujete?“

„Ale pánové,“ vmísil se znovu do improvizované tiskové konference generál Ángeles, když spatřil Villův hrozivý obličej, „snad si nemyslíte, že vám budeme uprostřed bojů prozrazovat své strategické úmysly. Jste špióni, nebo zpravodajové?“

„Samozřejmě to druhé,“ odpověděl nejodvážnější z novinářů.

„Tak se podle toho chovejte!“ zařval Pancho Villa a vykázal je z místnosti.

Sebastian Vargas dorazil za několik dní po strastiplném pochodu z Chihuahuy, přinesl zlé zprávy.

Zatímco Pancho Villa bojoval, zmocnili se v provincii vlády státní tajemnící Manuel Chao a Sylvestr Terrazzas. Zvláště domýšlivý Chao na sebe strhl všechnu výkonnou moc a sabotoval Villův program, hlavně rozdělování pozemků peónům.

Fierro vyletěl jako jestřáb, když uslyšel Vargasovu zprávu, celý se třásl zlostí.

„Dávno jsem je prohlédl, mi generál! Tady vidíte, kam vedou ohledy. Zastřelím je oba a bude pokoj.“

Pancho zavrtěl zamyšleně hlavou.

„Představuješ si všechno moc jednoduše, příteli! Náramně jednoduše. Ale jednoho zastřelíš, ještě větší lišák přijde na jeho místo. Mám lepší nápad. Pověříme správou provincie tadyhle Vargase. To by byl dobrý guvernér Chihuahuy.“

Sebastian Vargas zvedl zděšeně ruce, jako by od sebe kohosi neviditelného odstrkoval.

„Ne, ne, mi generál,“ koktal rozčileně, „rozumím jen finančním věcem. Správní záležitosti jsou pro mne příliš složité, nikdy bych do nich nevnikl. Všechno by bylo ještě horší.“

Fierro se pohrdavě ušklíbl.

„Copak my jsme školení vojáci? A přece je porážíme, kdy si vzpomeneme, všichni ti páni generálové s vysokou vojenskou školou před námi utíkají jako králíci…“

Sebastianu Vargasovi bylo při této sebechvále všelijak, ale přece jen přikývl:

„Jistě! Máte však přirozené nadání, pánové, velký smysl pro zcela nové pojetí boje, které nepřítele ničí víc než vlastní útok.“

„Tak vidíš, příteli,“ poklepal mu Fierro kamarádsky na rameno, „ty si taky vymyslíš nějaké nové pojetí a bude to.“

„Ale hospodářské věci jsou daleko složitější,“ bránil se Vargas, „pánové, ujišťují vás, že nemám strach. Ale trochu znám, co by mne čekalo. Tady nestačí jen nařídit, musíme se také dívat, jak se naše opatření plní… A zde je skoro vždycky kámen úrazu. Chybí nám prostě to nejdůležitější… oddaný správní aparát, odborníci.“

„Aparát, to slovo neznám!“ vybuchl Villa podrážděně, ale hned se mírnil, „nebrečte mi tu, Vargasi, nemám rád fňukaly a vy to víte. Myslel jsem si jen, že jste odhodlanější chlapík!“

Chvíli přemýšlel.

„Dobrá,“ dodal Pancho Villa, „necháme tedy Chaa prozatím u moci, ať si vládne po svém. Ale až mi dojde trpělivost, udělám s ním krátký proces!“

Pancho Villa poslal nakonec Sebastiana Vargase zpět do Chihuahuy s důtklivými příkazy. Přitom zalitoval, že už nežije Abraham Gonzáles. Ten by byl jistě dobrým guvernérem, pomyslel si.

Procházel se nervózně po svém štábním voze s rukama za zády, roztržitě naslouchal zprávám generála Ángelese.

Nedostávalo se jim střelivo, i když se v poslední době zmocnili velkých skladů nepřítele. Také lokomotivám stále častěji chybělo uhlí. Další vlaky, které slíbil seňor Carranza, přijížděly naprosto nepravidelně, nemohli se na ně vůbec spoléhat.

„Podezřelé, mi generál,“ končil Angeles své hlášení, „taková shoda okolností není jen tak.“

„Mluvte jasně,“ zabručel Villa.

Věděl předem, co zase uslyší. Vztahy k vůdci revoluce Carranzovi byly stále velice spletité a nejasné. Oba se navzájem okázale respektovali, navenek bylo všechno v nejlepším pořádku, jen nejužší kruh mužů kolem Villy znal pravý stav věcí.

„Víte, proč se ti novináři tak vytrvale ptají na vaše presidentství?“ zeptal se Ángeles.

Pancho si hluboce povzdechl.

„Už mi to všechno leze krkem, věřte mi, generále! Doufal jsem, že se Carranza konečně uklidnil.“

„Carranza vám možná věří, veliteli,“ odtušil Ángeles, „ale některým lidem v jeho okolí se pravděpodobně velice hodí udržovat stálé napětí. A nebude jich bohužel málo.“

Pancho Villa hleděl beze slova před sebe, zvrásnil čelo.

Carranzy, dona Venuše, jak ho někdy důvěrněji nazýval, si přes všechny intriky vážil, stále ho pokládal za duchovního vůdce hnutí jako kdysi presidenta Franciska Madera.

Potřeboval ho, stejně jako Carranza jeho, byli svázáni osudem. Předpokládal, že se don Venus stane jednou hlavou státu, a nebylo mu to proti mysli. Přál si to. Jemu samotnému postačí kousek půdy, aby mohl dožít zbytek života v klidu. Jiné nároky neměl.

Stále však cítil spletitou síť promyšlených intrik a úkladů, tušil nebezpečí, zásobovací obtíže bezpochyby měly hluboké kořeny. Měl všechny podezřelé přece jen zastřelit, myslel si už po kolikáté, Fierrův recept nebyl marný. Ale hned takové nápady zaháněl. Vždyť ani přesně nevěděl, na koho udeřit, koho chytit za límec…

Generál Ángeles ho upřeně pozoroval.

„Veliteli, slyšel jsem…“

„Zase nějaké povídačky!“ přerušil ho nevrle Pancho Villa, „nemám na ně dnes náladu.“

„Ne, ne, žádné smyšlenky,“ chmurně pokyvoval hlavou Ángeles, „nevím ovšem, zda vůbec mohu…“

Pancho vzkypěl.

„To jste celý vy! Napřed něco nakousnete, jen pěkně ven s tím! Nebojte se, strachy nezemru. Beztoho zase nějaká intrika…“

Ángeles kývl. „Moji přátelé z Carranzova okolí mě tajně varovali… Připravuje se prý… vaše zatčení…“

Pancho Villa ustrnul.“Proč?“ zeptal se tiše, „copak jsem zase seňoru Carranzovi provedl nedobrého?“

Generál pokrčil rameny.

„Nevím. Všechno je nesmysl! Jak mohou zatknout velícího generála uprostřed jeho vojsk v bojovém postavení? Ne, to bude pomluva. Určitě pomluva! člověk nesmí hned všemu věřit.“

Pancho se mračil, ostře si ho prohlížel.

„Proč mi tedy své zprávy nosíte?“ vyhrkl nakonec téměř lítostivě, „neměl byste si je laskavě nechat pro sebe? Vím, leckomu by se možná hodilo, kdybychom se s Carranzou rozešli.“

Jen dořekl, litoval, že podobná slova vůbec vypustil z úst.

Ángeles se hluboce zarmoutil.

„Chtěl jsem vás jen varovat, pane generále! člověk má vědět všechno, i to černé. Mrzelo by mne, kdybyste si mé zprávy vykládal jinak.“

Když Pancho Villa dlouho nepromluvil a jen zasmušile potřásal hlavou, Felipe Ángeles dodal:

„Nakonec prý Álvaro Obregón seňora Carranzu přece jen přemluvil. Carranza potom příkaz k vašemu zatčení odvolal.“

Villa zkřivil rty v úsměšku.

„Obregón? A jako přítel Pancha Villy? Hleďme, hleďme, co se na světě ještě nestává.“

„Obregón je především voják, mi generál.“

„Znám ho dobře,“ přerušil ho Pancho, „ale hlavně je nesmírně ctižádostivý. Chce být ministrem vojenství, dobrá, ať se jím stane. Ani v tom mu nikdy nebudu překážet a on to dobře ví. Alespoň doufám.“

Villa upadl do stavu hluboké skleslosti, uvědomoval si všechno v plné nahotě. Jak se věci stále zaplétají! Čím déle válčí, tím je to horší! Carranza se ho chce tedy zbavit, ačkoli mu věrně slouží. Proč revoluce požírá vedle nepřátel i své dobré syny?

Vzpomněl si náhle na Huertu, pokořující soud, vězení, pocity před popravčí četou.

„Prosím, nechte mne o samotě,“ požádal sklesle Ángelese, „ne, jste na mne hodný, vděčím vám za mnoho, neurážejte se. Ale musím si teď hodně věcí promyslet. Potřebuji být sám.“

Generál na něho starostlivě pohlédl.

„Samozřejmě… ovšem, prosím,“ zakoktal rozpačitě a vyšel rychle ze štábního vagónu. Pancho Villa zamyšleně přecházel po malém prostoru svého velitelského vozu, zastavil se nad válečnou mapou rozloženou po velké bedně, která mu sloužila jako stůl.

Vojska generála Obregóna bojovala u Culiacánu a mířila zřejmě na Guadalajaru. Obregón tedy nyní nutně potřeboval, aby mu Pancho Villa pomohl odlehčit. Stačilo, aby zahnal vládní od Saltilla a Zacatecasu. Pak by měl Obregón cestu k hlavnímu městu volnou.

Udělá to? Pomůže Obregónovi? Vždyť by mohl boj jen předstírat. Ovšem hrozí nebezpečí, že se vládní zase vzpamatují a potom bude horko jemu i Obregónovi. S věcí revoluce si nemůže zahrávat, nikdy to nedělal, vždycky bojoval naplno.

Kdosi stoupal po schůdcích, Fierro nahlédl dovnitř, vzrušeně mával bílým blanketem.

Pancho nevrle vzhlédl.

„Co máš, Fierro?“

Pobočník mu podal telegram, Villa pomalu četl list, vrásnil čelo nevolí. Venustiano Carranza jej zval na banket, hodlá prý utužit jejich staré bojové přátelství osobním setkáním, má pro Pancha Villu dobré zprávy, vzkazoval mnohoznačně.

Pancho dočetl, mrštil papírem na zem.

„Banket! Slyšels to někdy, Fierro? V době, kdy bojujeme na tolika frontách, lidé umírají na bojištích a naši vůdcové se klidně veselí… Fierro!“

Pobočník se postavil do nenuceného pozoru, vesele se šklebil, tušil, co asi přijde.

„Napiš telegram a pošli ho hned seňoru Carranzovi do hlavního města. Nechci ztrácet čas s palácovými floutky! Přesně, jak říkám, slovo od slova, nic nevynechávej!“

Fierro stál, odpověď se mu zdála přece jen ostrá, mlčel.

„Neslyšel jsi?“ obořil se na něho Pancho rozhořčeně. „Opakuj rozkaz! A za deset minut mi hlásíš jeho splnění!“

„Rozumím, můj generále, hned, už letím,“ zabručel Fierro a loudavě odcházel. Čekal, zda ho Villa přece jen nezavolá zpět, až ho první rozčilení přejde. Ale štábní vagón za jeho zády zůstával tichý. Když za několik dní plukovník Urbina vrazil k Villovi do hlavního stanu, už od dveří se ušklíbal.

Pancho právě soustředěně pročítal bojové zprávy svých velitelů, příliš si ho nevšímal.

„Seňor Carranza se ozval,“ řekl Urbina stručně, když se nedočkal vyzvání, a položil před velitele telegram.

„Co chce?“ zeptal se nevrle Pancho Villa, odsunuje list na kraj stolu, ani na něho nepohlédnuv.

„Vznešeně vám promíjí váš nedávný vzkaz… Zároveň nařizuje, abyste dobyl Saltilla…“

Villa zlostně vyprskl.

„Jak mi může něco takového nařizovat? Co si dovoluje! Doposud mi vždycky jen dával instrukce, prosil, vyptával se na mé plány… Stejně jsem si všechno dělal po svém…“

Vstal, zuřivě chodil po místnosti, vrážel do židlí.

„Saltillo máme na cestě tak jako tak,“ prohodil už mírněji, „asi si toho Carranza všiml, chce být důležitý a mít pocit, že nás alespoň trochu řídí…“

Urbina horlivě kývl.

„Nestojí za rozčilování, mi generál! Samozřejmě… drzost! Jako kostelní věž! Pořád mám dojem…,“ odmlčel se, tajuplně se usmíval.

„Ven s tím,“ pobídl ho Villa shovívavě.

„Už to pozoruju dost dlouho… Álvaro Obregón má něco podlého za lubem. Na vojnu si jen hraje, zatímco my neseme všechnu tíhu bojů. Stálo nás to tisíce dorados…“

Pancho neodpovídal, zachmuřeně se procházel s rukama za zády.

„Zřejmě míří na hlavní město, mi generál! A my mu v tom máme jako berani pomáhat. Sebastian Vargas měl tenkrát pravdu… Ovoce otrhá jen Obregón… se seňorem Carranzou.“

Villa se zastavil, chvíli se díval do neurčita.

„Už dávno jsem si toho všiml, neříkáš mi nic nového. Pěkně dáváš pozor. Důstojník jako ty by si měl těchto věcí lip všímat.“

Urbina rozhodil ruce, pokrčil rameny.

„Ale co budeme dělat?“

Pancho si znaveně sedl, vypadal utrápeně, jako by v tom okamžiku zestárl o několik roků.“Co? Sám vlastně nevím, Urbino!“

Plukovník vyvalil nedůvěřivě oči.

„Ovoce, o kterém mluvíš, nechci trhat,“ pokračoval Pancho Villa, „nechci, rozumíš! Nestojím o presidentskou funkci, ani žádnou jinou. Nebaví mne to. Proč taky? K čemu by mi byla? Pořád to říkám a nepřestanu opakovat, ale už mne to unavuje.“

„Chyba, chyba,“ zabručel Urbina zklamaně, „ti s bílými límečky nás ošidí, mi generál! Jdou s revolucí, ale jen proto, že cítí kořist. Nevěřím jim, nikomu, ani Ángelesovi ne…“

Pancho těžce vzdychl.

„Ani já jim moc nevěřím, těm panákům, ale co mám dělat? Potřebujeme je, bez nich jsme bezmocní jako děti, pamatuj si! Vyhrajeme hlavní bitvu, ale co potom?“

„Budeme mít moc, mi generál! A to je hlavní! Moc.“

„Představuješ si všechno hodně jednoduše,“ odbyl ho Pancho unaveně. „V boji jsem si jistý, ale v míru ne. Viděls nedávno v Chihuahue. Mají úřady, veřejnou správu, dělají zákony, kterým my nerozumíme. Snadno nás ošidí, ani se nemusejí moc namáhat. Proto je dobré získat některé z nich na naši stranu. Hlídají potom jeden druhého. Taktika! Ale Ángelese si vážím, pamatuj si, je to dobrý a věrný generál.“

Plukovník Urbina pokrčil zaraženě rameny.

„Není špatný voják, neříkám, výborný generál, až moc výborný. Ale nevěřím mu, těžko bych to vysvětloval, proč vlastně. Citem. Když se na něho podívám, něco mi pořád napovídá, abych byl opatrný… A vidíte, veliteli,“ změnil náhle tón, „pro nás je vlastně cizí člověk, my se známe tak dlouho, a přece je to on, kdo má generálské výložky, zatímco třeba já…“

Urbina napjatě čekal.

Pancho Villa se ulehčené zasmál, poplácal ho shovívavě po rameni.

„Rozumím, jsi lišák, Urbino! Ale už dávno na tebe myslím, neboj se. Brzy tě navrhnu na generála, jen mi dej dobrou příležitost, nějaké pořádné vítězství. Jsi spokojen?“

Plukovník vděčně kývl.

„Děkuji, mi generál, budu vám věrně sloužit až do smrti. Opravdu. Ale měl byste přece jen vzít to presidentství, když vás všichni tak moc chtějí. Vždyť to nakonec nic není, nadarmo si děláte starosti. Poroučet dovedete a ostatní přijde samo…“Pancho Villa se podrbal rozpačitě ve vlasech.

„Urbino, Urbino! Potom bys za mnou třeba přišel, abych tě udělal ministrem, ne? A já bych to musel udělat, protože jsi můj přítel… Ale kam by to vedlo? Stačil bys na tohle místo?“

Plukovník se vypjal.

„Jak by ne, mi generál. Když byste rozkázal, všechno by muselo jít… Jako na vojně.“

Villa zvážněl.

„Nevím, nevím, nějak se moc cítíš! Závidím ti… Ale moje touha je jiná… možná vyšší.“

Znovu se zvedl, začal rychle přecházet, jako by ho cosi hnětlo.

„Až zvítězíme, rozpustíme armádu, rozumíš? To je mé velké přání.“

„Armádu? Mi generál, armádu?“ užasl zaraženě Urbina. „To znamená, že my všichni bychom šli k čertu? Ale bylo by to zdravé? Proč rozpouštět armádu?“

„Vždycky byla nástrojem pánů… Dáme všem peónům práci a půdu, zařídíme velké podniky,“ hovořil Villa jako ve snách, „všichni budou chodit do škol, ale vyučíme je i válečnickému řemeslu, aby mohli bránit svou půdu, kdyby snad bylo přece jen někdy zapotřebí. Všichni peóni by měli doma zbraně. Stačilo by dát signál a pluky by za několik dní stály pohotově.“

„Mi generál,“ řekl Urbina obdivné, „vidíte, jak máte všechno promyšleno. Lehko byste to svedl. Určitě! Já to cítím. Mexiko potřebuje právě takového člověka, jako jste vy, dejte si říct.“

„Nech toho, Urbino,“ zabručel Pancho Villa, „chci žít v jedné takové kolonii se svými přáteli z bitev, obdělávat půdu, pěstovat dobytek a kukuřici. To je můj sen. Mohl bych taky dělat sedla a věci z kůže, to se mi líbí. Ale vládnout? Ne, dej pokoj.“

Urbina dlouho mlčel, neodvažoval se.

„Peóni vás mají rádi, mi generál,“ vyhrkl nakonec, „nedopusťte, abychom bojovali nadarmo. Tolik krve jsme museli prolít… nejlepších našich lidí. Kolik revolucí už u nás bylo? Všechny dopadly stejně. Páni se jen vyměnili, bič přešel z rukou do rukou.“

Pancho Villa si vzpomněl na dávná slova Abrahama Gonzálese, která ho často napadala. Mexiko je jako moře, vlna stíhá vlnu, po revoluci přijde vždycky vláda temna.“Neboj se, Urbino,“ udeřil ho přátelsky do zad, „rozbijeme je tak, že se už nevzpamatují.“

Villa se nechvástal. Rozkaz dobýt Saltilla splnil během týdne, vlastně jakoby mimochodem. Provedl jej tak důkladně, že doslova rozehnal dvě silné vládní armády, chystající mu v těchto místech důmyslnou past.

Nepřítel začal zmateně prchat. Álvaro Obregón využil chaosu v řadách vládních pluků, zmocnil se rychle opevnění kolem Guadalajary a otevřel si cestu na hlavní město Mexiko.

Diktátor Huerta, sedící v presidentském paláci jako na jehlách, zabalil jednoho dne kufry a zmizel z hlavního města.

Týden nato sem vtáhl za zvuku trub generál Obregón v čele slavnostního pochodu, zářil spokojeností.

Pancho Villa, vítězící v mnoha bitvách, přece jen uvízl kdesi v písku pouště.

18

HLEDÁ SE PRESIDENT

„Seňor Carranza se přece jen dočkal,“ prohodil Pancho Villa zasmušile, když ve svém štábním vagónu vyslechl poslední novinku – že se don Venus stal presidentem.

„Prozatímním,“ připomněl Urbina, „ale necítí se v hlavním městě tak jistý, jak ve svých vládních prohlášeních předstírá.“

„Pochopitelně. Má hlavní město, ale naše vojska ovládají dvě třetiny severního a středního Mexika,“ prohodil generál Ángeles nad mapou rozloženou na bedně s náboji. „Jih drží Emiliano Zapata.“

„Kolik může mít Obregón vojáků?“ uvažoval Fierro, „dvacet tisíc, víc ne. Tolik jako my.“

Později došly další znepokojivé zprávy. Generál Álvaro Obregón, který měl Carranzu v moci, nenáviděl Villu zcela nepokrytě, ani se tím už netajil, viděl v něm velkého osobního soupeře, Carranza ostatně také. Pancho marně čekal na další pozvání k přátelské schůzce. Stejně by si patrně rozmyslel, zda se jí zúčastní. Zato se počaly množit intriky. Jako by Carranza věděl, že mocí Villu nepřemůže, počal proti němu bojovat jinak, v zákulisí, podplácením jeho důstojníků, sabotážemi, podvody.

Už dříve vydal tajný rozkaz, aby generálové jeho štábu odmítli Villovi poslušnost, uvažoval dokonce o jeho sesazení.

Ale vysocí důstojníci Carranzu neposlechli, Ángeles k dovršení všeho prozradil Carranzův důvěrný rozkaz zvědavým zahraničním korespondentům, byla z toho pěkná mela, víc ostudy než užitku.

Po několika měsících se Carranza v presidentském paláci zabydlel a v dlouhých úvahách zřejmě dospěl k rozhodnutí, že Pancha Villu přece jen může ještě potřebovat. Generál, který ovládá své vojáky natolik, že odolají lákavým slibům, mu mohl být prospěšný, zvláště měl-li s ním společné nepřátele.

Po zevrubném ohledávání situace poslal Venustiano Carranza generála Obregóna, aby Pancha Villu usmířil.

Villa přijal presidentova prostředníka se všemi poctami. Uspořádal dokonce na jeho počest velkou hostinu a po ní zahájil Obregón svou delikátní činnost. Zatímco se sám snažil získat Pancha Villu pro uznání Carranzova presidentství, jeho družina se pokoušela zpracovat pro tutéž myšlenku Villův štáb.

„Mi generál!“ přilétl pojednou Fierro celý rudý rozčilením, „musel jsem na místě zastřelit Obregónova plukovníka Nogara! Chtěl poštvat naše generály proti vám!“

Pancho silně bledl, začal se třást zlostí.

„Proto tedy do mne Obregón hučel, aby mne usmířil s Carranzou… A zatím za mými zády intrikuje…“

Stiskl čelisti, div neskřípal zuby.

„Chtějí nás rozdělit, rozbít naše řady,“ soptil Fierro zuřivě, „nabízejí všem vysoká státní místa a velkostatky, když od nás odejdou. Někteří už kolísají, musíme hned jednat.“

Pancho Villa němě přikývl, měl stejný názor. Rychle! Tvrdě!

„Generále Fierro,“ řekl chladně, „vezměte oddíl dorados a zatkněte Obregóna a jeho smečku.“

Fierro odkvapil. Už dávno neplnil Villovo nařízení s takovou horlivostí a rázností jako tentokrát.

Seňor Carranza udělal chybu, když k nim poslal svého nejlepšího generála, pomyslel si s divokou radostí. Už dlouho toužil dostat se Obregónovi na kobylku, konečně se jeho sen splnil. Raúl Madero, bratr někdejšího presidenta Madera, týž, který kdysi Villu zachránil, když ho generál Huerta odsoudil na smrt, byl také v doprovodu generála Obregóna.

Dorazil později, ani se ještě nestačil s Villou uvítat a Fierro ho zatkl v paláci, kde byla ubytována Carranzova družina.

„Pěkné přijetí,“ uraženě poznamenal Raúl Madero, „prosím, umožněte mi alespoň setkání s mým dávným přítelem Panchem Villou.“

Fierro se stavěl hluchým, ale Raúl se nevzdal.

„Ohlašte laskavě generálovi Villovi, že jsem zde,“ žádal znovu a znovu s ledovou rozhodností,‘“nemůžete mi něco takového odepřít! Vím, že by s tím Villa určitě nesouhlasil a vy to také víte.“

Fierro se snažil Maderův pobyt v Saltillu utajit, ale Villa se o něm přece jen doslechl. Rozlítil se a nařídil, aby Fierro ihned Raúla Madera propustil.

„Bude se snažit vás přemlouvat, mi generál,“ namítal nešťastný Fierro, „nedávejte mu svobodu. Ten není jako jeho starší bratr, táhne s Garranzou a těmi panáky, cítím to.“

Pancho nerudně mlčel, mračil se, nesouhlasil s Fierrem, ale přece jen byl na vahách. Obezřetnost v něm bojovala s jeho hlubokým smyslem pro vděčnost a přátelství.

„Je to obregónovec, znám je přece,“ popichoval Fierro znovu a znovu, „když jinak nedáte, vyvezu ho za město a tam mu dám svobodu,“ nabízel se, „ale nepouštějte ho k sobě.“

Také Urbina radil k nejvyšší opatrnosti, tihle zrádci se nemění,

když snad člověku jednou pomohli. Co ví takový panáček Raúl Madero o Villovi a jejich bojích?

Nic, pranic! Sedí pohodlně v paláci, sleduje na mapě jejich strastiplný postup, popíjí přitom víno, usmívá se na hezké ženy, zatímco oni každou chvíli nasazují životy.

Seňor Carranza sice drží hlavní město, ale tohle ještě nic neznamená. Huerta je také měl. Důležitější je, že Villa spolu se Zapatou ovládají celé Mexiko. Když don Venus přes jejich varování nepřestane se svými intrikami, rozdrtí nakonec i jeho!

„Počkej!“ přerušil ho Pancho Villa, „pleteš moc věcí najednou. Vím, co je vděčnost. Raúl Madero mi zachránil život, nebýt jeho, dávno by mě žrali kdesi červi.“

Oba pobočnici svěsili hlavy, přestali naléhat. Znali Villu, jeho vřelé srdce, které umělo ocenit přátelství.

Za chvíli přivedli Raúla Madera.

Ne, nebyl nikdy horlivým přívržencem seňora Carranzy, naznačil Raúl hned v prvních větách. Ze zásady je vždycky nestranný, stojí nad oběma stranami, neúčastní se přízemních sporů, té denní, tvrdé, záludné politiky, jak se na vzdělaného a prozíravého člověka sluší.

Ovšem, zdůrazňoval hned vzápětí, vždycky byl pro pokrok a spravedlnost, proto má revoluční hnutí všechny jeho sympatie. I když jeho rodina vlastnila mnoho pozemků, sám je městský člověk, bohatství mu nikdy příliš nepřirostlo k srdci, dává přednost majetku duševnímu. Věda a poznání, to jsou hlavní sféry jeho zájmu a nikdy by je neopustil.

Pancho Villa chápavě přikyvoval, i když mnohému nerozuměl. Vzdělaných lidí si začínal vážit od té doby, co poznal Sebastiana Vargase a generála Ángelese, tajně v něm budili obdiv. Raúlovi Maderovi byl ostatně zavázán, nikdy nezapomněl, co pro něho v rozhodných chvílích udělal. Začal vzpomínat na staré časy, bože, jak ta léta rychle ubíhají.

Raúl Madero věděl, jak jednat s Villou. Pancho byl člověk samorostlý, odvážný, krutý, rozhodně skvělý velitel a bojovník, ale měl příslovečnou hrůzu před vládními záležitostmi, leskem guvernérských a ministerských paláců, služebními povinnostmi toho druhu.

Odtud se tedy na něho muselo vyrazit. Mexiko potřebovalo presidenta a Pancho Villa jím nechtěl být, jak už mnohokrát prohlásil. Raúl Madero opatrně zasondoval.

„Ne, ne,“ vrtěl Villa rozhodně hlavou, „stačí mi kousek země, usadím se někde na samotě blízko pouště, budu pěstovat koně, stanu se charrem. Chci také klidně žít.“

Tvář Raúla Madery se rozjasnila.

„Nic není tedy snazšího, pane generále! Právě tohle by měl ovšem vědět náš don Venus! Všelijací lidé mu totiž stále našeptávají, že míníte na sebe strhnout vládní moc. Bylo by proto dobré, kdybyste se vy dva sešli, vy a seňor Carranza, pane generále!“

Slova zněla vřele a s velkou přesvědčivostí, Pancho na něho upřeně hleděl. Seděli spolu v malé místnosti sami, ani pobočníci nebyli přítomni některým jejich rozhovorům, jak si to přál sám Raúl Madero. Villa si však hned vzpomněl na Carranzovu úskočnost, podlé intriky a měl po náladě.

„Mluvme o něčem jiném,“ vzdychl unaveně a Raúl Madero poznal, že svoji horlivost přehnal, Villa ještě nebyl připraven.

Začal opatrně z jiné strany, jako by nebylo zatím nic vyřčeno.

Nemluvil o Carranzovi, hovořil o generálu Obregónovi, který byl v moci Pancha Villy. Připomněl mu dávný případ španělského dobytkáře Carlose Brava, kterého dal Fierro kdysi zastřelit, vlastně ho sám zastřelil. Pamatuje si Villa?

Ano, Pancho si pamatoval, neznatelně kývl. Jediný člověk, ke všemu jistě spravedlivě potrestaný, ale jaký poprask vyvolala zpráva o jeho konci. Pancho Villa si tehdy možná ani neuvědomil, jak sympatie světa k mexické revoluci náhle poklesly, jak Fierro neprozřetelně ohrozil dobrou pověst celého hnutí.

Álvaro Obregón byl ovšem docela jiný případ, Carlos Bravose mu nemohl zdaleka vyrovnat. Měl za sebou velkou armádu, mnoho mocných přátel doma i v zahraničí, stála za ním obrovská síla ochotná udeřit a pomstít ho, kdyby mu bylo ublíženo.

Carranza si oblíbil Obregóna jako syna, jistě by ho jeho ztráta zdrtila i rozzuřila zároveň. Co by se asi stalo? Bezpochyby by se rozpoutala nová občanská válka, a to s nebývalou krutostí a silou, která by zpustošila Mexiko a stála další desítky tisíc mrtvých. Revoluce by se rozdělila na dva tábory, které by si navzájem vyřizovaly mezi sebou účty. Kdo by z toho těžil? Jistě jen nepřátelé. A kdo by trpěl? Jen prostí lidé, peóni.

Pancho chtěl zpočátku Maderovi prudce odporovat. Nikoli on, Villa, stále mění své stanovisko, ale spíše seňor Venustiano Carranza, který jej jednou naléhavě zval na přátelské bankety a za týden proti němu zákeřně popichoval generály. Odpovědnost tedy padá hlavně na jeho hlavu.

Ale při zmínce o novém pustošení rodné země sklonil Pancho Villa tvář. Ne, nechtěl nové a zbytečné prolévání krve, nemínil zavdávat příčinu k rozkolu ve vlastních řadách.

Nevěděl ještě přesně, co se zajatým Obregónem udělá. Fierro by ho rád bez milosti skolil, pravděpodobně by to nebylo špatné řešení, mnohé překážky by tak padly samy. Potom by snad stačilo zavelet k všeobecnému útoku na hlavní město a všechno by bylo rázem vyřešeno.

Ale co dál?

Pancho Villa už nebyl vznětlivý mladík, dávno přestal naslouchat jen hlasu svého bouřlivého hněvu. Raúl Madero vyslovil bohužel trpkou pravdu, sám si to uvědomoval.

Raúl s ním nepochybně vřele cítil, byl jeho věrný přítel, kterému byl sám zavázán vděčností. Nechá ho tedy vymluvit, dříve než ho pustí na svobodu.

Madero pozoroval změny ve Villově chování jako zkušený znalec lidských duší. Ovšem, zde bezpochyby byla Panchova slabá stránka, v jeho přehnané citlivosti.

Začal proto široce a barvitě líčit bídu mexického lidu, způsobenou pány hacendady, cizími podnikateli a obchodníky, znásobenou potom válečným rozvratem hospodářství. Potrvá ještě desítky let, než se země zase trochu vzpamatuje.

Zdalipak si Pancho Villa všiml hnijící kukuřice a bavlny, zničených rýžových plantáží, vypálených továren a vesnic? Chtěl by dále protahovat stav nejistoty, když byl na dosah ruky mír, vítězství revoluce, půda a svoboda pro všechny?

Což seňor Carranza nehájí nakonec stejný program jako on, Villa? A nebojuje generál Alvaro Obregón také za revoluci? Osobní rozmíšky by měly jít stranou, ano, tady bylo jádro sporu! Kolik povstání v minulosti zhynulo právě na nesvornost?

Výmluvný hlas Raúla Madera se vznášel nad Villovou hlavou, vnikal do jeho uší, odrážel se od stěn a jako by padal na Panchova ramena, hlavu, vpíjel se do jeho svědomí a srdce.

Villa mlčel, uvažoval, myšlenky se mu o překot honily hlavou.

Raúl Madero měl pravdu, vyslovoval vlastně jen to, co sám také cítil. Ano, Madero byl bystrý a obratný člověk, světa znalý, protřelý, zkušený, měl by ho tedy poslechnout.

„Dobrá,“ pravil Pancho znenadání, „pustím generála Obregóna na svobodu, přesvědčil jste mne. Mám však jednu podmínku, kterou musí splnit, aby si zasloužil moji důvěru.“

Raúl Madero vzhlédl. „Je předem splněna, pane generále!“

„Nepospíchejte tak, příteli! Musí se zřeknout velení armády,“ pokračoval Pancho Villa zvolna, „zanechat veřejné činnosti a odejít ze země. Dále se musí slavnostně zavázat, že se nebude míchat do mexických věcí… Nevěřím sice příliš jeho slovům, ale dám mu život a svobodu…“

Raúl Madero si hluboce oddychl.

„Tohle není neprozíravé,“ pravil, „moudrá, státnická řeč, pane generále! Velkorysost hodná Pancha Villy!“ horoval nadneseně, „Obregón bude jistě souhlasit. Přimluvím se,“ dodal velkomyslně.

Generál Fierro přivedl Obregóna a tvářil se přitom, jako by chtěl v nejbližší chvíli vytáhnout pistole.

„Mi generál,“ zašeptal sotva slyšitelně a upřeně, výmluvně hleděl do Villových očí, „opravdu?“

Pancho věděl, co mu jeho věrný pobočník chtěl tak naléhavě říci. Ale všechno už promyslel, i když chvílemi váhal, věc je už rozhodnuta! Pancho Villa umí držet slovo, i když je dal nepříteli.

Poklepal pobledlému Fierrovi po rameni, skoro násilím ho vyvedl z místnosti. I stráž nakonec poslal do předpokoje, kde se Fierro usadil jako věrný pes. Pancho Villa dělá snad největší chybu svého života, myslel si pobočník a trpce hleděl na zavřené dveře Villovy pracovny.

.Álvaro Obregón už tušil, že má vyhráno. Raúl Madero tu seděl, spokojený, rozložitý, tajně na něho pomrkával.

Vida, Pancho Villa ho tedy přece chtěl jen postrašit, mohl si to hned myslet!

Villa vlastně nikdy neví, co má dělat, napadlo Obregóna spokojeně. Když bojuje, bije se dobře, velmi dobře, to třeba uznat. Ale jednat s lidmi neumí, nevyzná se v nich, mír z něho jednou učiní bezvýznamného člověka, jakým byl před revolucí.

Prosťáček!

Ještěže není tak hloupý, aby toužil po úřadech, titulu ministra či dokonce presidenta. Je mu ho vlastně líto, tohoto pologramotného peóna. Měl by si raději hledět svých políček, krotit koně a pást dobytek, na to se možná hodí.

Kdyby on sám, Álvaro Obregón, měl někdy Villu ve své moci, oho, neváhal by ani na okamžik. Zmije se musí zašlápnout!

Raúl Madero opatrně nastínil vzniklou situaci. Ano, sám je pouze prostředníkem mezi oběma velkými muži, naznačil, nic nemíní přidávat, nic neubírá. Mluvil se zřejmou snahou, aby Villu nepoplašil, jako by ošetřoval bolestivé rány.

Vyložil generálu Obregónovi Villovy podmínky, čekal.

„Ano,“ kývl velkomyslně Obregón bez velkého rozmýšlení, hned jak Madero domluvil, „slibuji. Odejdu z Mexika, mám politiky opravdu až po krk. Samé svinstvo! Čestné slovo!“

Villa ho upřeně pozoroval. Snad mu smí věřit, myslel si, ale na tom vlastně už nezáleželo. Musel stejně Obregóna pustit, nemohl si dovolit jej dále věznit, Madero měl bohužel plnou pravdu, teď si ji uvědomil v celé její nahotě.

Příštího dne propustil i všechny Obregónovy pobočníky, celý jeho doprovod. Fierro i Urbina hned zoufale protestovali, generál Ángeles na všechno hleděl starostlivýma očima, klonil se spíše k názorům Vidových spolupracovníků.

Pancho Villa nařídil uspořádat i velkou slavnostní hostinu na počest Carranzových vyslanců, pronesl na ní přátelský přípitek, nakonec obrátil celou záležitost v povedený žert. Ovšem, chtěl je jen postrašit, aby byli příště prozíravější.

K ránu, když už všichni byli v povznesené náladě, naklonil se náhle Álvaro Obregón k Villovi.“Generále,“ šeptal chraptivě a Pancha ovanul jeho horký dech, „spojme se spolu! My dva! Vy budete presidentem a já ministrem vojenství. Nebo opačně, jak chcete. Vypálíme všem rybník, ti budou koukat! Co tomu říkáte? Skvostný nápad, že?“ Pancho Villa neodpovídal, Obregónova proradnost ho zbavila dechu. Měl by ho přece jen zastřelit, napadlo ho.

„Co seňor Carranza?“ zeptal se tiše.

Álvaro Obregón se pohrdavě usmál, chytil ho sdílně za rukáv, přitáhl k sobě.

„Když se spojí naše velké armády, co je proti nám dvěma… nějaký seňor Carranza!“

„Ne,“ zachraptil Pancho Villa sotva slyšitelně a nesnadno přemáhal odpor, „nechci! Není to čestné, seňore!“

Álvaro Obregón na něho zklamaně mžikl, ale trvalo to jen okamžik, hned nabyl rovnováhy.

Chladně se usmál.

„Čestné? Máte pravdu. Také jsem jen žertoval, jsme dnes oba samý žert… Ovšem… Správně… čest nade všechno… Velice dobře!“

V té chvíli Pancho zcela určitě věděl, že ho Obregón brzy podvede, jen co se mu naskytne příležitost, ale nedokázal změnit své rozhodnutí.

Vzpomněl si na Fierra. Kdyby tak jeho první pobočník tušil, co mu generál Obregón právě nabídl, jistě by s ním udělal krátký proces. A měl by pravdu. Tak by to bylo nejlepší.

Zapátral ve svém nitru. Nezachoval by se stejně jiný Villa, jen dřívější, mladší, prudší, rozhodnější?

Proč ztrácí právě v nejdůležitějších okamžicích důraz a vytrvalost? Co je s tebou, Panchito?

19

V HLAVNÍM MĚSTĚ

Fierro přecházel vzrušeně místností, gestikuloval, vykřikoval, Pancho Villa ho chlácholil.

„Mi general, opravdu si myslíte, že Obregón dodrží slovo a odejde ze země?“ zeptal se pobočník už pokolikáté. „Vždyť je to sup, podlý šakal! A to nechci ubližovat nevinnému zvířeti.“

Villa potřásl hlavou.

„Vím předem, že nás zradí.“

„Tak prosím!“ vzkypěl Fierro. „Neměli jsme ho pouštět.“

„Ale, ale,“ řekl Villa, „co s ním?“

„Hodil by se nám,“ uvažoval Fierro chytrácky, „moc bychom ho potřebovali… Za pár týdnů se sejde národní shromáždění, nebylo by tedy zlé mít Álvara Obregóna v hrsti.“

Pancho se melancholicky usmíval jeho průhledné diplomacii.

„Ale Fierro! Obregón je tak proradný, že nakonec zradí i Carranzu. Jen jim ho klidně nechte. Krysa se nestane koněm.“

„Ale krysa kryse neuškodí.“

Konečně přestal Fierro dorážet.

Generál Obregón odjel s celým svým doprovodem a Pancho Villa mu dal na cestu silný ochranný oddíl.

V Saltillu se znovu počaly objevovat oficiální delegace, opět přicházeli do Villova hlavního stanu obchodní vyjednavači, mlčenliví pozorovatelé a zvědaví novináři.

Fierro zářil, kudy chodil. „Víte, co to znamená, mi generál,“ opakoval neustále, „že se všechno obrátilo v náš prospěch. Tihle lidé mívají čich jako hyeny. Cítí kořist.“

„Máš pěkná přirovnání,“ smál se Villa.

„Ne, ne, don Venus chodí po provaze, cítím to. Půda se mu houpe pod nohama. Proto také svolal do hlavního města shromáždění velitelů všech revolučních vojsk.“

O tom Villa také něco věděl. Měl ve svých papírech kdesi ve stole vlastnoruční Carranzovo psaní, v němž ho don Venus naléhavě zval, aby se této porady rovněž zúčastnil.

„Měli bychom tam jít,“ přimlouval se Fierro, „musíme přece vědět, co na nás šijí.“

„Chceš vlézt rovnou do pasti?“ posmíval se mu Villa.

Ne, něco podobného neměl Fierro v úmyslu, zvláště když si vzpomněl na nedávnou dramatickou návštěvu generála Obregóna. Ale po několika dnech se dověděli, že shromáždění revolučních velitelů bylo přeloženo mimo hlavní město do neutrálního Aguascalientes, aby se ho mohli zúčastnit i zástupci Villových a Zapatových vojsk.

Tehdy Pancho konečně svolil a vyslal tam jako své zástupce,

Fierra a generála Ángelese. „Ale nic za mne neslibujte,“ zdůrazňoval jim důtklivě.

Po několika dnech se oba vrátili doprovázeni malou suitou – zástupci celého shromáždění.

Fierro zářil. „Mi generál, mluvilo se pořád jen o vás. Všichni se divili, že jste nepřijel. Proto jsme tady. Musíte s námi.“

„Nesmysl! Víš dobře, jak se mi takové věci protiví,“ protestoval Villa.

Dlouho trvalo, než si dal říci, konečně svolil. V Aguascalientes byl přijat s velkými poctami jako opravdový vrchní velitel revolučních armád rozptýlených po celé zemi. Donutili ho, aby usedl v předsednictvu, aby promluvil. Jeho řeč, prostá a nehledaná, uchvátila všechny, i jeho odpůrce.

Pancho Villa se zúčastňoval večírků, které na jeho počest pořádali velitelé jednotlivých armád, pluků a oddílů, cítil jejich radost, obdiv a nadšení, že je s nimi. Několikrát se setkal i se zástupci Emiliana Zapaty.

„Litujete ještě, mi generál, že jste s námi přijel?“ zeptal se ho jednou Fierro.

Villa zavrtěl hlavou. „Škoda že nepřijel sám Zapata.“

„Nevěří Carranzovi,“ přimračil se pobočník, „neuznává ho za revolučního vůdce, nemají se rádi.“

„Ani se nedivím,“ vzdychl Pancho.

Stále čekali, kdy don Venus přijede, jak bylo ohlášeno, ale místo něho přišla zpráva, že seňor Carranza se nedostaví, nemá vůbec v úmyslu přijít, protože by se v Aguascalientes necítil v bezpečí. Dobře prý ví, že Villova vojska obklíčila město, nechce, aby se mu přihodilo něco podobného jako nedávno generálu Obregónovi.

Carranzovo poselství zapůsobilo na všechny delegáty jako ledová sprcha. Vůdce revoluce jim tedy nevěří! Nu ovšem, má svého Obregóna! Ale urazil je, tohle mu nezapomenou!

Aby zmírnil účinek svého rozhodnutí, svoloval Carranza, že odstoupí, odejdou-li z velitelských míst Zapata i Villa. Pak bude v Mexiku klid a vzniknou podmínky ke zdárnému vyřešení všech sporných otázek.

„Taková sprostá provokace!“ rozčiloval se Fierro, „ten chytrák, ten prohnaný lišák! Dobře ví, že na tohle mu nesedneme a potom svede všechno na nás. On přece projevil dobrou vůli…“

„Nech toho, Fierro,“ přerušil ho Villa. Toho večera po bouřlivém dni plném vzruchu a nových událostí se dlouho radili ve svém sídle. Pancho Villa požádal Ángelese, aby mu ještě jednou podrobně vysvětlil všechny body mírové výzvy, kterou dnes shromáždění přijalo.

„Má se zkrátka zanechat bojů,“ končil Ángeles svůj výklad, „ale nemusíme shromáždění poslouchat, nejsme mu podřízeni a ostatní, jak je znám, stejně budou jednat podle svého.“

„Počkejte, příteli, jak to vlastně je, tomu vůbec nerozumím,“ přerušil ho Fierro, „podobný příkaz přece musel dostat i Carranza s generálem Obregónem.“

„Dostali ho… jako všichni ostatní,“ potvrdil Felipe Ángeles, „právě proto o tom mluvím.“

„Aha, aha,“ zafuněl nespokojeně Fierro, „Obregón nesplnil svůj slib, který dal nám, může klidně slibovat dál, nic ho to nestojí. Neví, co je čest. A seňor Carranza taky.“

„V každém případě se musíme o všem informovat,“ řekl generál Ángeles rozvážně, „ostatně i Obregónovy kroky můžeme snadno kontrolovat, spěch by nebyl moc dobrý.“

„Má řeč!“ přidal se Fierro horlivě, „jen nespěchejme.“Pancho Villa naslouchal jejích sporu, mlčky chodil po místnosti s rukama za zády.

„Zaváži se národnímu shromáždění velitelů armád revoluce,“ pravil náhle, „že nechám válčení a složím zbraně.“

Pánové na sebe ustrnule pohlédli.

„Álvaro Obregón i seňor Carranza musí ovšem také poslechnout,“ pokračoval Pancho Villa, „snad se v nich pohne svědomí, mají-li nějaké.“

„Jak je znám,“ zavrčel Fierro nepřátelsky, „tak něco podobného určitě neudělají, mi generál!“

„Když se Obregón s Carranzou zachová proradně,“ řekl Ángeles přemýšlivě, „pak se ovšem odhalí veřejně a všichni v Mexiku poznají cenu jejich čestného slova…“

Fierro vzdychl.

„Slabá útěcha! Národní shromáždění revolučních velitelů nemá vlastní armádu, na to pamatujme. Obregón je může snadno rozehnat, kdykoli se mu zachce.“

„Potom jsme tu ještě my,“ pravil Ángeles. „Nás snad budou brát vážně, či ne?“

„O tom nepochybuji,“ zabručel Fierro.

„Obregón soustředil v hlavním městě dobrých dvě stě tisíc lidí,“ dodal Ángeles, „my se Zapatou máme jen o málo méně. Svíráme je ze severu i z jihu. Když se nepodrobí, zaútočíme!“

Pancho Villa pokyvoval nepřítomně hlavou, jako by se něčemu podivoval.

„Pošlu hned národnímu shromáždění velitelů dopis. Ano, pánové! Slíbím mu, že složím ihned zbraně, mám už válčení po krk.“

Jeho důstojníci rozpačitě naslouchali.

„Slíbit něco můžeme,“ pravil Ángeles opatrně, „proč ne? Udělá to dobrý dojem, ale Obregón s Carranzou se musí také zavázat.“

Villa si ho změřil, chvíli neodpovídal.

„Chci svůj slib splnit!“ vyhrkl.

„Ale to by snad nebylo správné,“ začal znovu Ángeles. „Nejdříve musíme zjistit, co tomu řeknou ostatní.“

Pancho Villa zamával nesouhlasně rukama.

„Ne, ne! Když vidím, jak moji dorados jdou proti vojákům generála Obregóna, peón proti peónu, není mi do smíchu… Ne-válčím pro boj samotný, všechno musí mít smysl… Dokud jsme bojovali proti Huertovi, bylo leccos jiné, ale dnes?“

„Chápu, ano, jistě,“ přikývl Ángeles, „ale Carranza s Obregónem zrazují revoluci, nemají už s ní nic společného. Musíme je porazit! Úplně likvidovat, jinak oni zničí nás.“

Villa pokrčil rameny, dlouho mlčel.

„Ještě nedávno jsme bojovali společně, bok po boku,“ řekl jako z velké dálky, „někdy se ptám, proč už vlastně všeho nenechám.“

Pánové si vyměnili zaražené pohledy.

„Tolik krve jsme už prolili,“ pokračoval Pancho Villa čím dál vášnivěji, „celé potoky! Možná že by bylo lepší navrhnout Carranzovi, abychom vybojovali boj sami mezi sebou. Ano, to udělám!“

„Mi generál,“ povzdechl si Ángeles, „Carranza se přece nebude nikdy bít s nejlepším střelcem země.“

Pancho potřásl chmurně hlavou.

„Že nebude? Pak mu navrhnu, abychom oba skončili… společnou smrtí. Ano. Má-li opravdu rád Mexiko, přijme mou nabídku.“

Vrátili se znovu do Saltilla, Fierro se potěšené uškleboval. Přece jen došlo na jeho slova, tajné přání se mu splnilo.

Jak nedávno prorokoval, Carranza a Obregón neuposlechli výzvy národního shromáždění velitelů, aby hned zastavili nepřátelství, a vyprovokovali několik šarvátek na předních liniích.

Národní shromáždění hned nato pověřilo Pancha Villu vrchním velením vojsk revoluce a zvolilo prozatímním presidentem seňora Eulalia Gutiérreze.

Pancho dlouho váhal s rozhodujícím útokem, ačkoli ho důstojníci jeho štábu neustále pobízeli. Než se odhodlal, opustil Obregón s Carranzou náhle hlavní město Mexiko a stáhl své pluky do přístavu Vera Cruz. Skoro celá země se nyní dostala pod kontrolu villových dorados a Zapatových oddílů, jen v několika menších krajích seděla ještě Obregónova posádka.

Přestože se Pancho Villa jako vždycky snažil vyhnout státním záležitostem, přece jen jim nakonec neušel.

Místo na prozatímního presidenta Gutiérreze se diplomatičtí zástupci cizích států, obchodníci, novináři a lovci koncesí znovu počali obracet na něho, nejmocnějšího muže v Mexiku, nezvoleného presidenta a nekorunovaného krále, který z jim nepochopitelných důvodů váhá právě před cílem, jež má na dosah ruky.

Ve Villově generálním štábu blízko hlavního města, k němuž se rychle blížil, se denně střídali cizí vyslanci a konzulové, generálové a vyjednavači zahraničních společností, strachující se o své koncese.

Pancho Villa s nimi nezacházel právě v rukavičkách. Neměl čas, sháněl střelivo a zásoby pro své početné a stále rostoucí pluky, které se připravovaly vstoupit do hlavního města, kam už dorazil Emiliano Zapata v čele svých indiánských oddílů.

Konečně se tedy oba setkali tváří v tvář v jednom z předměstí Mexika. S pohnutím hleděl Pancho Villa na malého Indiána, který seskočil s nízkého koně, na jeho temné, neuhýbající oči. Emiliano Zapata chvíli stál bez hnutí ve svých bílých bavlněných kalhotách se žlutými knoflíky, pak smekl široké sombrero a beze slova se objali.

„Jsem rád, že vás konečně poznávám, generále,“ protrhl Pancho Villa mlčení.

„I mé velké přání se splnilo,“ odpověděl prostě Zapata.

Vzpomněli si, že se vlastně už jednou viděli, ano, tehdy, kdy jejich vojska vtáhla jako nyní do hlavního města a umožnila, aby se stal presidentem země Francisco Madero.

Villa potřásal hlavou, hned ho napadlo, že by neměli dovolit, aby se historie opakovala. Ale už tu byl Fierro a další jeho pobočníci, na delší rozhovor zatím nebyl čas. Fierro připravoval spolu se Zapatovými důstojníky triumfální vjezd do hlavního města, všechno bylo v pořádku, mohli začít.

Oba, Pancho Villa i Emiliano Zapata jeli v čele svých pluků, vítáni statisícovými davy. Před presidentským palácem je pozdravil prozatímní president Eulalio Gutiérrez. Byl to malý pán s těkavýma očima, celý v černém, obklopený vznešenou suitou, oslavoval je jako velké vítěze, slavné syny země, osvoboditele ze spárů supů.

Proudy oslavných vět se řinuly na jejich hlavy, konečně byl konec vřavy. Přidělili jim jeden z velkých paláců, pro ně i jejich družiny, aby si odpočinuli před večerním banketem na radnici.

Banket? zděsil se v duchu Villa a teskně si pomyslel, že z oslav,

audiencí a večírků zase patrně řadu dní nevyjdou jako tenkrát, když se stal presidentem Madero.

Byl v hlavním městě vlastně jen několik hodin, ale už na něho padala tesknota a tíseň, necítil se tu dobře.

Stále jím kamsi strkali, měl jít tam a onde, podávat ruce bezpočetným panákům, které nikdy neznal a po jejichž přátelství netoužil. Dobře si všiml jejich neupřímných, těkavých očí, kradmých pohledů, jejich podlézavé řeči ho nudily. Věděl, jak se na něho ve skutečnosti dívají, že v něm vidí nebezpečnou šelmu,negramotného peóna, který náhle dobyl moci a stal se vlivným pánem, jehož přízně si musejí získat alespoň na tu dobu, než ho zase někdo odstaví.

Slavnostní banket se táhl, přípitek střídal přípitek, ve velkých bílých místnostech s křišťálovými lustry visel těžký vzduch nasycený dámskými voňavkami a vůní drahých cigaret a doutníků. Dámy obletovaly Villu, chtěly, aby jim vyprávěl vojenské historky. Křečovitě se na ně usmíval, sám se nepoznával. Pil málo, vlastně vůbec ne, zatímco všichni měli již v hlavě, mnozí se alespoň tak zdařile tvářili.

Konečně je Eulalio Gutiérrez vytáhl spolu se Zapatou a několika jejich důstojníky do malého kuřáckého salónku obloženého tmavým dřevem.

„Tak, teď si konečně trochu oddychneme, pánové,“ pochechtával se, „máte snad nějaké zvláštní přání?“ přivřel levé oko, aby pochopili, jaké přání má na mysli.

Ne, pánové neměli žádné zvláštní přání, leda snad odejít spat, ale to si netroufali vyslovit.

Eulalio Gutiérrez obratně zavedl řeč na politickou situaci v zemi. Dnes, kdy je Carranza s Obregónem vlastně už vyřízen, chvástal se, může jim říci, že revoluce definitivně zvítězila. Ano, s konečnou platností, potvrdil, když si všiml jejich nedůvěřivých pohledů.

„Vojensky snad ano,“ připustil Pancho Villa, „ačkoli Obregóna nesmíme podceňovat. Má kolem přístavu Vera Cruz stále několik desítek tisíc dobře vyzbrojených vojáků, čeká jen na příležitost.“

„Tak mu ji dáme,“ chvástavě vykřikl prozatímní president, „myslím, že tady generál Zapata ho brzy vyléčí z jeho sebevědomých plánů. Chci ho totiž poslat proti Obregónovi,“ vysvětloval, když si všiml jejich udivených pohledů.

„Mhm,“ zabručel Villa, zatímco Zapata jako vždy mlčel. Nebylo mu dvakrát příjemné, že jim seňor Gutiérrez začíná rozkazovat.

„Nejsou snad pánové srozuměni s mým plánem?“ zaraženě se zeptal president.

„Ale ano, v podstatě je správný,“ přikývl Villa, „vlastně jsme na něco podobného také mysleli…“

„Ovšem, tak je to v pořádku,“ uklidnil se seňor Gutiérrez.“Ale chtěl bych přece jen něco dodat,“ navázal Pancho Villa.

„Prosím, beze všeho mluvte,“ pobídl ho shovívavě president, který mezitím nabídl všem pánům drahé doutníky, „jste jako doma mezi svými. Nesmíme mít mezi sebou tajemství.“

„Před malou chvílí jste krásně hovořil o tom, že revoluce vojensky zvítězila. Je to z velké části pravda. Ale my bychom nyní chtěli znát také to, co podnikne naše revoluční vláda. Potřebujeme zákony, které přesně stanoví, jak budou rozděleny velkostatky. Naše vláda zatím bohužel mlčí a revoluční shromáždění mele jen prázdnou slámu.“

„Nesmíme pospíchat,“ zabručel president, „zákony vyžadují mnoho času.“

„Vojenské operace také potřebují nějakou dobu k přípravě,“ vmísil se do jejich rozepře Fierro, „a přece nám někdy stačí několik dní. Nechápu, proč popsání několika stránek papíru trvá celé měsíce!“

„Protože, pánové, nejde jen o pouhý písařský výkon!“ Eulalio Gutiérrez rozčileně zamával svým doutníkem, šedý sloupek popela se snesl na jeho bezvadně černý oblek. Pečlivě ho začal čistit a získával čas. „Víte, kolika podkladů je k tomu třeba? Napřed musíme pořídit soupis…“

Fierro zavrčel. „Nač soupis? Proč si to komplikujete, pane presidente? Sežeňte si papír a tužku, my vám naše revoluční zákony nadiktujeme za pár minut.“

Eulalio Gutiérrez se na něho zkoumavě zahleděl, chvíli mlčel, poulil oči, pak ohromením spráskl ruce.

„Pánové! Něco tak ohromného jsem už dlouho neslyšel!“ Začal se nucené smát, snažil se převést všechno v povedený žert. „Vy jste vtipálek, pane generále, tohle se vám povedlo! Za pár minut… a takové důležité zákony, cheche!“

Přestal se smát, cítil dobře ledový chlad kolem sebe.

„Mně se Fierrův nápad líbí,“ protáhl Villa, „co tomu říkáte vy, generále Zapato?“

Velitel jižních armád přikývl, ano, jemu se také něco podobného zamlouvalo.

„Generál Fierro mluvil dobře,“ zabručel.

„Ale, ale, pánové, pánové!“ zvolal president, „snad bude přece jen lepší, když vy vojáci necháte podobné záležitosti nám, zkušeným lidem…“Vtom zasáhl generál Ángeles, který dobře vycítil, že by přátelská schůzka mohla skončit roztržkou s nedozírnými důsledky. Věděl, že Villa seňoru Gutiérrezovi důvěřuje, nic jiného mu vlastně nezbývalo, a Fierrův zásah nepokládal za nejšťastnější.

„Snad bychom opravdu neměli na naše ministry spěchat,“ radil opatrně, „ale je jistě dobré, když seňor president naše námitky, úzkosti a obavy slyšel…“

„Jistě, jistě,“ kývl Eulalio Gutiérrez.

„Přijdeme se zase zeptat za měsíc, za dva, jak věci pokračují,“ navázal Ángeles vzletně, aby jeho řeč nevyzněla jako kladení podmínek, i když ve skutečnosti něčím podobným byla, „máme totiž nejvyšší zájem, abychom nebojovali zbytečně. Nebudeme se tedy plést do státních záležitostí, ale naše vláda by se neměla vměšovat i do věcí nás, vojáků,“ zakončil skoro vesele.

President přisvědčil. „Jste obratný člověk, generále,“ řekl uznale, „pěkně jste to vyřešil.“ A oddechl si jako ostatně většina pánů kolem stolu.

Jen Fierro se tvářil nespokojeně. Eulalio Gutiérrez si toho všiml.

„Co je s vámi?“ zeptal se ho, „nejste snad s něčím srozuměn?“

„Vyzval jste nás, seňore presidente, k upřímnosti. A když člověk začne otevřenou řeč…“

„Ale jen mluvte, mluvte!“

„Vrtá mi v hlavě jedna nedůslednost… Posíláte, seňore presidente, tadyhle generála Zapatu proti vojskům Álvara Obregóna a Carranzy. V pořádku, všichni s tím souhlasíme. Ale proč máte mezi svými lidmi tolik Carranzových přívrženců?“

Eulalio Gutiérrez vyskočil, počal vzrušeně mávat rukama.

„Jsem uražen!“ křičel, „tohle je křivé nařčení! Generále Villo, prosím, abyste vedl své důstojníky k pořádku. Seňor Fierro patrně neví, s kým hovoří, kam až může. Tohle je příliš, příliš!“

Villa také vstal, oba si hleděli do tváří.

„Generál Fierro nemá tak docela nepravdu, pane presidente,“ řekl tiše, „doslechli jsme se leccos, co nás zarazilo. Proč ve své osobní stráži máte samé Carranzovy důstojníky?“ vybafl náhle.

„Nesmysl!“ odrazil ho Gutiérrez.

„Máme to zjištěno naprosto přesně, či snad o téhle skutečnosti sám nevíte? Pak by to bylo ještě podezřelejší, Carranza je všeho schopen.“

„Ale, pánové, pánové!“ seňor Gutiérrez zalomil teatrálně rukama, „tohle je přece vzpoura! S Carranzou nemám nic společného. Ale to všechno ta složitá situace, stálé změny. Neměl jsem brát tuhle funkci, nikdo ji nechtěl, přemluvili jste mne!“ počal vykřikovat, „ano, tak je to, pánové! Co jsem vlastně za presidenta, jakou mám moc? Žádnou! Sami si děláte, co chcete, vaši lidé také! A Carranza? Jsem jako mezi dvěma mlýnskými kameny. Vy si odtáhnete, já zůstanu v hlavním městě sám. Vy máte kolem sebe tisíce vojáků, ale koho mám já?“

„Dobře,“ pravil Villa chladně, „vidím, že vám musíme pomoci.“

Prohodil několik tichých slov k Fierrovi, ten spěšně odešel.

Rozhostilo se mlčení.

„Kam jste poslal generála Fierra?“ odvážil se zeptat Eulalio Gutiérrez až po dlouhé chvíli.

„Odzbrojíme vaši osobní stráž, carranzovce zavřeme,“ stručně odpověděl Pancho Villa.

Seňor Gutiérrez svěsil hlavu. „Vidíte, jen potvrzujete má slova! Vládnete sami, jsem jen nastrčená figurka. Prosím, vezměte si všechno, i moji funkci! Národní shromáždění vám ji odhlasuje, beze všeho, budu jen rád, ach bože!“ zakryl rukama tvář a dlouho setrval bez hnutí.

Všichni mlčeli, hleděli na něho se smíšenými pocity, nikdo se nehýbal.

Pozdě v noci si Pancho Villa zavolal Zapatu do svých pokojů, dlouho spolu tlumeně hovořili. Palác spal, sem tam se ozvalo zapraskání staré podlahy, v dřevěném ostění se ozýval červotoč.

Villa měl plnou hlavu starostí, vyptával se Zapaty, co říká seňoru Gutiérrezovi jako presidentu.

„Nevěřím nikomu z těch lidí,“ odpověděl malý Indián tiše a hleděl na něho upřeně černýma očima, „od té doby, co seňor Madero zradil, nedůvěřoval jsem ani Huertovi, ani Carranzovi, ani komukoli jinému.“

„Chtěl bych mu věřit,“ vzdychl Pancho Villa, „je mi ho vlastně líto, chápu jeho těžkosti. O těch carranzovcích mezi vlastní stráží možná ani nevěděl.“

„Možná,“ připustil jeho nemluvný společník, „ale zákony zdržuje sám, jeho slova mne nepřesvědčila. Kdyby chtěl, musí ho ministři poslechnout.“

Pancho kývl.

„Naším neštěstím je, že neumíme sami dělat zákony. Potřebujeme k tomu chytré a vzdělané lidi, ale ti nebývají na naší straně.“

Emiliano Zapata přistoupil k oknu, hleděl do temné noci.

„Nevydržím tu ani den, zítra odjedu. Vypravím se proti Carranzovi.“

Pancho zklamaně polkl, jaká škoda, pomyslel si.

Vtom se v jeho předpokoji ozval hluk, vstoupil Fierro.

„Gutiérrez uprchl,“ oznámil vzrušeně, „neříkal jsem to? Neměl jsem zase jednou čich?“ dodal zdánlivě bez souvislosti.

„Cože? Jak jen…?“ vyvalil oči Villa, „víš to jistě?“

„Jako že je Bůh nade mnou, mi generál!“

„Vyprav za ním oddíl dorados! Musí ho dostat živého.“

„Už se stalo, mi generál. Připravoval se na to prý delší čas. Chytili jsme jednoho z jeho sekretářů. Ten dnešek mu asi dodal, bojí se nás jako čert kříže. Ale na státní pokladnu nezapomněl. Kdo ví, kolik miliónů z ní ukradl?“

Emiliano Zapata odjel z hlavního města, Pancho Villa vlastně ani neměl čas se s ním rozloučit. Osobně se zúčastnil stíhání seňora Gutiérreze, nakonec bezvýsledného. Až za několik dní dostali spolehlivější zprávy, že don Eulalio je u Carranzy v přístavu Vera Cruz.

Villa byl tedy v presidentském paláci sám. Procházel nádhernými sály, hleděl na staré obrazy, jeho kroky se tu teskně rozléhaly. Vzpomínal, jak se právě na tuto starou malbu ještě před několika dny díval spolu se Zapatou a kde je dnes donu Emiliano– vi konec? Setkají se ještě? Uvidí se někdy vůbec?

Ne, tohle není ani pro něho, Pancha Villu, myslel si. Jak tu ti boháči mohli vydržet? Dusný, zatuchlý vzduch ho dráždil. Cítil se osamělý a nesvůj, těšil se, až znovu vytáhne z města.

Stráž u brány paláce mu oznámila, že s ním chce důvěrně hovořit generál Mercado.

Villa zapátral v paměti, Mercado, Mercado? Jméno mu bylo známé, ovšem, setkal se s ním už kdysi, ale nemohl si vzpomenout kde. Snad to nakonec není ten, co…? Nestačil ani domyslet, Mercado vešel, nevojensky se uklonil, úslužně se usmíval.

„Excelence, pamatujete se?“ zeptal se.

Pancho přikývl.

„Ovšem, kdysi jste hájil Chihuahuu. Ještě za Huerty. Ano, už vím. Tak to jste vy?“

Stříbrné ostruhy cinkly.

„Ano, Excelence, býval jsem Huertovým důstojníkem.“

„Vzkázal jsem vám tehdy,“ rozpomínal se Pancho Villa, „abyste vydal Chihuahuu bez boje. Chtěl jsem ušetřit toto město, které mám velmi rád, ale vy jste tenkrát odmítl.“

„Přesně tak to bylo,“ kývl spokojeně Mercado, potěšen, že se Villa pamatuje. „Rozehnal jste potom všechny mé pluky po poušti, už jsem je nedal nikdy dohromady,“ dodal servilně.

Villa ochladl, podlézavost nikdy nesnášel.

„Co mi přinášíte hezkého, pane generále?“

Mercado krátce zaváhal. Snad by bylo vhodnější, myslel si, kdyby svou záležitost mohl přednést vsedě u stolu, v jednom z těch nádherných kožených křesel, která tu stála. Villa ho přijal ve stoje jako poslíčka, ani ho nevybídl, aby si sedl.

„Důležité poselství, Excelence,“ vyhrkl, „jistě vás bude nesmírně zajímat.“

Začínal být netrpělivý, bylo mu trapně, Villa s ním zřejmě úmyslně zachází jako se školákem, napadlo ho trpce, vychování tedy nemá ten člověk žádné. Dobře si všiml, že i Villova uniforma nebyla zcela bez poskvrnky, umačkaná, potřísněná, neupravená, ne, tak nesmí vyhlížet vrchní velitel revoluční armády, potvrzený národním shromážděním, velitel armády, která se vlastně stala vládním vojskem.

„Poselství, pane generále? A od koho? Snad ne od seňora Carranzy?“

Mercado ztuhl v pečlivém pozoru.

„Hlásím se poslušně do vašich služeb, Excelence. Jsem vám plně k dispozici.“

Villa překvapeně zamžikal.

„Tak? To je ta vaše zpráva? Co vás přimělo k tomuto rozhodnutí, pane generále?“

Mercadova tvář potemněla, jako by dostal políček. Představoval si v duchu, že mu po těchto slovech Villa rozevře náruč, bude velebit jeho krok, slíbí vysokou funkci v hlavním štábu. Překvapení ho však zaskočilo jen na okamžik, hned byla jeho tvář zase hladká a usměvavá.

„Jsem voják z povolání, Excelence! Mám za sebou čtyřicet let služby, americkou vojenskou akademii, mnoho vyznamenání, zkušeností…“

„Zkušeností?“ ušklíbl se Villa ne příliš zle, „jestlipak byste mi mohl říci, kolik lidí vaše vojska usmrtila?“ vybafl náhle. „Kolik jste pobili peónů, kolik žen a dětí? Víte to vůbec?“

Generál Mercado ohromeně stál, cosi nesouvisle blekotal o tom, že válka přece vždycky stojí mrtvé, mnoho mrtvých, osud tomu chce, vojáci za nic nemohou a jak by také mohli.

„Víte, kolik generálů vašeho druhu jsem už odtud vyprovodil?“ pokračoval Pancho Villa stále ostřeji, „deset! Nejméně deset, plukovníky přirozeně nepočítám.“

Mercado zrudl, chvíli ze sebe nevypravil slovo.

„Dovolte, Excelence, abych vám odporoval,“ osmělil se, „tohle není správné jednání.“

„Co není správné!“ vyrazil Pancho Villa, „že odháním supy, kteří se slétají na kořist? Víte, co chtějí za své služby revoluci? Maličkost… jen nějaké haciendy, sto tisíc jiter půdy tady a tam, ochranu pro své bohaté rodiny a příbuzné… Vy mne budete poučovat!“

Mercado stál, rozhodoval se, zda má odejít či ještě čelit nedorozumění, které mezi nimi vzniklo. Villa byl známý svou prudkostí, kdoví kdo ho podráždil, nepřišel zkrátka ve vhodnou chvíli, snad ještě může doufat.

„Armáda bude potřebovat zkušené důstojníky, Excelence,“ odvážil se, „bez nich se rozpadne.“

„Potřebujeme důstojníky,“ odsekl Pancho Villa, „neříkám přece, že je nepotřebujeme. Máme jich dokonce velký nedostatek, zvlášť plukovníků a generálů. Ale nechci takové, jaké máte vy na mysli! Obešli jsme se bez nich celá léta, můžeme je postrádat i teď, kdy jsme pány v zemi.“

Náhle se divoce rozkřičel, prudce ukázal na dveře, generál Mercado zmateně ustupoval.

„Nepotřebuji generály, které jsem porazil!“ volal Pancho Villa, „nechci veteš, která patří na smetiště!“

„Škoda,“ odtušil Mercado upjatě, „mohl jsem vám poskytnout nejednu cennou informaci… Vím například, proč Obregón ustoupil z hlavního města, znám jeho tajné válečné plány, byl jsem u toho, když se seňor Carranza radil s Eulaliem Gutiérrezem. Velká škoda! Ne ovšem moje.“

Uklonil se a zavřel za sebou dveře.

Také Panchu Villovi občas vrtalo hlavou, proč generál Obregón opustil město Mexiko tak náhle, skoro bez boje, vlastně jen proto, že Venustiano Carranza nechtěl uznat rozhodnutí národního shromáždění velitelů vojsk revoluce, které pověřilo prozatímním presidentstvím Eulalia Gutiérreze. Obregón měl v metropoli velké vojenské síly, mohl se bránit celé měsíce jejich útokům.

Nyní Villa zalitoval, že byl tak ostrý, měl Mercada raději pozorně vyslechnout, propustit ho mohl přece kdykoli.

Ale potom nad vším mávl rukou. Co by mu mohl takový panák vlastně říci? Jistě jen snůšku lží a výmyslů, strategických domněnek, zná tyhle důležité pány, kteří rádi prosedí nad mapou celé hodiny, rozpřádají veleučené teorie, ale vojsko v poli vést nedovedou.

Poslal Urbinu s několika pluky do prostoru Tampika, střediska naftové oblasti. Chtěl ovládnout i toto území, aby donutil Američany k ústupkům, protože zde měli investice stamilionových hodnot. Správně předpokládal, že nebudou skoupí a poskytnou mu nějaké peníze na zbraně a střelivo. Několik záhadných pověřenců se ostatně potloukalo kolem jeho hlavního stanu už pár týdnů, pokoušelo se získat k němu cestu, zastřeně nabízelo peníze, hmotnou pomoc velkých amerických firem.

Proto dodával Urbinovi stále nové posily a zároveň přeskupoval své hlavní síly do prostoru města Celaye, kde se podle všech známek schylovalo k velkému střetnutí s Obregónovými vojsky.

Fierro sledoval rychlé přípravy k nastávajícímu boji s rostoucími obavami, ani se jimi netajil.

„Nemáme dost munice, mi generál,“ opakoval na poradách generálního štábu naléhavě, „vyčkejme!“

Pancho Villa se mu zpočátku přátelsky vysmíval, odkdypak má odvážný Fierro srdce v kalhotách? Potom si ho přestal docela všímat, varování pouštěl druhým uchem ven. Střelivo! Měli vůbec někdy dostatek zbraní a munice? Nepamatoval se. Asi nikdy. Půjdou si tedy pro vítězství i pro náboje. Jako kdysi v horách u dona Ignacia.

„A v Juárezu máme deset vlaků,“ zamumlal Fierro vyčítavě, „deset dlouhých vlaků…“

Villa prudce vzhlédl, jako by ho udeřil.

„Co vyčítáš?“ vyhrkl nedůtklivě.

„Nevyčítám, mi generál,“ vzdychl Fierro pokorně, „jak bych mohl. Jen připomínám.“

Pancho zaklel. „Myslíš, že mě to také nemrzí? Možná stokrát víc než tebe! Ovšem! Ted jste všichni najednou moudří.“

Fierro pokrčil rameny, Villova vina byla očividná a sám si ji uvědomoval.

Zatímco totiž seděl v hlavním městě, propásl vhodnou příležitost dostat vlaky s municí přes území, které bylo nyní obsazeno nepřítelem. Generál Ángeles před časem šťastně nakoupil v Juárezu od amerických podloudníků hory munice, ale Pancho Villa s dopravou do vnitrozemí stále váhal, cítil se na vrcholu moci, až bylo pozdě. Obregón se od přístavu Vera Cruz náhle hnul a přeťal hlavní železniční trať na několika místech.

Nyní se musel generál Ángeles houževnatě probíjet. Hlídky hlásily Villovi, že je vzdálen už jen dva denní pochody. Ángeles přiváděl i pýchu jeho armády, dva elitní dělostřelecké pluky. Jako by něco tušil, posílal Panchovi kurýra za kurýrem.

„Čekejte na náš příchod, mi generál!“

Ale Villa byl už pevně rozhodnut. Říkali o něm, že v poslední době stále váhá, že se možná bojí tvrdšího úderu na nepřítele, snad ho i šetří, naznačovaly některé zlé jazyky.

Ted jim všem ukáže! Obregón jistě nic netuší, domnívá se, že Villa ještě není připraven k boji, sám také nemá všechny síly pohromadě, s opevňováním Celaye ani zdaleka není u konce. Musí toho tedy rychle využít, překvapit Obregóna, rázně ho rozdrtit jediným úderem jezdectva, aby byl konečně pokoj.

Ano, udeří a rozpráší Obregónovy pluky i bez dělostřelectva! Má sice jen deset tisíc dorados, ostatní jednotky bojují na řadě míst v severním a středním Mexiku, ale útok se musí podařit! Musí! Villa hleděl na Celayu, její kamenité zdi, dalekohledem rozeznával pás příkopů, které dal Obregón vykopat kolem celého města a opevnit překážkami z ostnatého drátu.

Ještě než dal rozkaz k útoku, přivedli k němu do jeho stanu malého Indiána, který si přál mluvit jen s vrchním velitelem mezi čtyřma očima, odmítal vypovídat komukoli jinému.

„Ten chlapík se mi vůbec nelíbí, mi generál,“ šeptal Fierro Panchovi a podezíravě si prohlížel neznámého, který stál skromně u dveří, „nechce za nic prozradit, kdo ho posílá. Dal jsem ho pro jistotu prohledat a odzbrojit.“

Pancho se zamračil.

„Mluv! Kdo jsi? Jsem Pancho Villa.“

Indián se nehýbal, hleděl na Fierra.

Pancho Villa porozuměl a pokynul pobočníkovi, aby se vzdálil. Jen nerad Fierro uposlechl.

„Vyslal mne generál Zapata,“ vydechl posel skoro neslyšitelně, hned jak Fierro vyšel ze stanu. Z úkrytu na těle vytáhl list.

Pancho Villa pomalu četl. Emiliano Zapata psal, že od jejich nedávného setkání stále přemýšlí o mnohých otázkách. V závěru svého dopisu navrhoval, aby spojili všechny své pluky, rozdrtili nepřítele a vyhlásili na celém mexickém území indiánskou republiku.

Villa dočetl, myšlenky mu letěly hlavou, posel ho nehnuté pozoroval. Vlastně se s donem Emilianem ani nestačili rozloučit. Pancho se tehdy vydal stíhat uprchlého Gutiérreze, a když se vrátil, byl Zapata z hlavního města pryč, odjel domů na jih do nepřístupných hor. Dvakrát se už tak setkali, ale spousta slavností jim znemožnila, aby se blíže poznali a spřátelili.

Zapata se mu vždycky zdál příliš uzavřený a hrdý, nenašel k němu cestu, sám byl vlastně také takový. Ale vždycky spolupracovali alespoň na dálku, podporovali se údery svých vojsk, posly si však posílali velmi zřídka. Od svých zvědů byli ovšem dobře informováni o pohybech svých oddílů a to jim stačilo.

Pancho pohlédl ostře na posla, přivřel oči, hleděl na něho úzkou štěrbinou mezi řasami. Malý Indián jeho pronikavý pohled klidně snesl. Připomínal Panchovi Zapatu, i rysy v tváři mu připadaly známé.

„Ty jsi Zapatův syn?“ zeptal se ho tiše. Kurýr mlčky přisvědčil. Pancho Villa k němu přistoupil, poklepal ho přátelsky po zádech.

„Dobrá, musím všechno důkladně promyslet.“

Chvíli tiše stál, přemýšlel.

„Chystám rozhodný útok. Naší společné věci jen pomůže. Vyřiď otci, že zatím nemohu k jihu, snad potom, později…,“ odmlčel se. Je dobré, že vyzrazuje své plány neznámému člověku?

„Ovšem,“ dodal po chvíli rozmýšlení, „za nějaký čas tvému otci napíši, musíme se sejít. To je všechno, co zatím mohu říci…“

Zapatův syn ho obřadně pozdravil, tiše vyšel.

Pancho Villa nasadil hlavní síly svého jezdectva hned do prvního útoku. Po krátké kulometné přípravě se rozjeli dorados na rychlých koních proti vzdáleným nepřátelským pozicím.

Za vítězství! Viva Villa!

První útočná vlna zakolísala v silné palbě nepřítele, místy ji to i smetlo. Ale další a další jezdci se řítili vpřed, vyplňovali mezery, útočili, letěli, stříleli v jízdě. Uvízli v drátěných překážkách, vrátili se, znovu se rozjeli vpřed.

Pancho Villa sledoval pozorně boj, neviditelně se usmíval, posléze se uklidnil. Stále musel myslet na Zapatův vzkaz. Vyvedl jej z míry, byl lákavý, ale cosi temného, podezíravého na dně jeho duše se stále ozývalo, radilo k opatrnosti. Ovšem, Zapatův plán se mu prozatím nehodil, křížil se s jeho záměry, ale později by jej mohli uskutečnit.

Ale proč Zapata přichází s nabídkou k úzké spolupráci až teď? Když býval on sám, Villa, v tísni, nikdy ho ani nenapadlo požádat Emiliana Zapatu o pomoc. Ovšem, ani dnes neprosí Emiliano o pomoc, je silný, nikdo jej neohrožuje víc než jeho, Pancha Villu. Byla by to spolupráce rovného s rovným, bezpochyby potřebná a nutná, když se blíží poslední okamžik jejich společného nepřítele.

Co má vlastně Emiliano za lubem, usilovně přemýšlel Pancho Villa, zatímco sledoval vzdálený boj. Nepřítel zase zakolísal, trochu ustoupil.

„Dnes rozhodneme bitvu, mi generál,“ prohodil Fierro, „jen co přejdeme přes ty jejich dráty.“Nutil se do rozhodnosti, Pancho cítil jeho nezvyklé rozechvění, takový jeho pobočník nikdy nebýval, zejména uprostřed bojů vždycky oplýval klidem a jistotou.

Jedinému Fierrovi sdělil Villa obsah tajného jednání se Zapatovým synem. Pobočník hned vyletěl, byl pro okamžité přijetí Zapatova návrhu, litoval, že se s ním Pancho neporadil, trpce vyčítal, zahrál mu nepěkné divadlo, jak to Fierro uměl.

Villa přerušil myšlenky, spatřil, jak od města pádí k jeho velitelskému stanovišti spojka. Za chvíli zarazila pár kroků před ním.

„Dochází nám střelivo! Potřebujeme dělostřeleckou podporu!“

Villa zamračeně přikývl. Dělostřelectvo u Celaye neměl, bylo vzdáleno dva denní pochody odtud, z několika lehkých děl si nepřítel nic nedělal.

Fierro odeslal kurýra zpět se zprávou, že první linie dostane posily.

„Nasadit zálohy!“ velel Pancho a Fierrovi se zdálo, že nějak příliš brzy. Ano, rozhodně měl ještě počkat! Ale nedal nic znát, poslal Villův rozkaz zadnímu voji. Věřil, že se riskantní tah nakonec podaří, ďábel, tenhle Pancho Villa!

Slunce už stálo vysoko, nepřítel je zase vytlačil před linii svého opevnění, kterým na několika místech pronikli.

Kdyby tu tak měl Urbinovu armádu, povzdechl si Pancho. Fierro si hryzl rozčilením rty, už bylo jasné, že první útok ztroskotal.

Před setměním vydal Pancho Villa rozkaz k ústupu, prořídlé řady dorados se vracely vyčerpané, na smrt znavené.

Tři dny trvala zuřivá bitva o Celayu. Několikrát se už už zdálo, že se Villovi podaří dobýt město, znovu a znovu se obraceli jeho jezdci na útěk s krvavými ztrátami. Pak ustoupil a popřál svým vojskům týden odpočinku.

Celaya mu však nedala spát. Doplnil své pluky a opět proti ní vytáhl. Celá armáda, patnáct tisíc dorados, se nyní hnalo proti hradbě železa a ohně, drtilo všechno, co jim stálo v cestě. Prorazili drátěné zátarasy, překročili příkopy, na několika místech vnikli do předměstí.

„Průlom!“ hlásily spojky.

Pancho Villa seděl na svém koni, nádherném zvířeti, všechno na něm zářilo. Pozoroval boj z malého návrší, spokojeně vydal rozkaz k nasazení všech záloh.

Dorados vyrazili, už byli daleko od svých základen, kde měli poslední skromné zásoby střeliva. Šetřili jím, ale tlačili nepřítele, drtili jeho zbytky, necítili vlastně už jeho odpor.

Před nimi ležel střed města.

Vnikli do zahrad, ocitli se v ulicích. Ale jako by před nimi náhle vyvstala ocelová stěna, bila do Villových vojáků kulomety, tisíci pušek, ručními granáty, děly.

Dorados pohotově sráželi prořídlé řady, jak byli zvyklí, odhodláni dorazit nepřítele stůj co stůj.

Ale odpor byl stále houževnatější, až se útok zastavil docela. Nepřátelská dělostřelba do nich bušila z největší blízkosti přesnými zásahy, teď se ozvaly kulomety z boku, zprava, zleva.

Náhle jimi proniklo úděsné poznání: uvízli v pasti předem připraveného a předstíraného ústupu!

Obrátili se tedy, šílení zoufalstvím, překvapením a strachem. Ale byli zcela obklíčeni, museli se probíjet, rychle prorazit ke svým, dostat se ze smrtící palby!

K základnám, to byla teď jediná jejich myšlenka. Tam bylo střelivo, kamarádi jistě alespoň na chvíli zastaví nepřátelský příval.

Vlny jezdců, slavných, neporazitelných dorados, Villových zlatých hochů, počaly zmateně prchat.

Pancho Villa, užaslý, omámený nečekaným obratem, vrhl poslední zbytky záloh proti nepříteli, kryl ústup. Potřeboval jej zastavit alespoň na půl hodiny, na čtvrt, než se rozvrácené pluky dostanou k vlakům.

Dorados odhazovali pušky, nábojové pásy, všechno, co léta platil zlatem americkým obchodníkům v El Pasu. Tisíce Villových jezdců leželo na bojišti, koně bez pána divoce pobíhali, zvyšovali zmatek.

Posledním vlakem jel Pancho Villa, který skoro zázrakem nepadl do zajetí Obregónových vojsk.

Bojoval jako smyslů zbavený, přestal nakonec velet, vrhal se bezhlavě do nejlítější seče, poděšený Fierro stále za ním, aby jej ochránil svým tělem ve chvílích nejvyšší nouze. Ale smrt se Villovi stále vyhýbala, ačkoli ji zřejmě vyhledával. Fierro si z hluboka oddychl, když Pancha skoro násilím vpravil do vagónu.

Pancho Villa se stále ohlížel. Za vlakem pádili zuřiví jezdci, ne, to nebyli opoždění dorados, ale Obregónovi vojáci, posílali za nimi ohnivé střely, konečně zůstali v dálce.

Villa ještě nevěřil, že byl poražen, nemohl uvěřit, nechtěl se smířit. Ale tam daleko za těmi pahorky leželi mnozí z těch, které tak dobře znal, mrtví a ranění, nyní je vítězové bezohledně dobíjeli, všechno bylo náhle pryč, nenávratně ztraceno.

20

URBINOVA ZRADA

Porážka otřásla Villou do hloubi duše. Nahrbil se, chodil stále zamyšlen, hlavu k zemi, jako by na ní chtěl vyčíst tajemství neúspěchů.

Jeho hlas se už nerozléhal po štábním vagóně a na seřadištích praporů a pluků, nenaháněl strach. Stal se popudlivým a podezíravým, neodložil pistoli, ani když šel spat.

Trpce litoval, že neuposlechl Zapatova návrhu, ale Fierro se pečlivě vyhýbal jakékoli narážce. Vůbec s ním jednal jako s malým dítětem a to Pancha hnětlo nejvíce. Ale mlčel, měl jiné, vážnější starosti. Konec bitvy jej nezdrtil tolik, jako její důsledky.

Některé krysy ho zrádně opustily. Budiž, stejně o nich dávno věděl! Ale u Celaye ztratil přes šest tisíc dorados, nenáročných, věrných a statečných druhů, vyčítal si trpce. Probíral bitvu minutu po minutě, nacházel samé vlastní chyby, bezhlavé rozkazy motivované jen podrážděnou tvrdohlavostí. Kdyby byl alespoň počkal, až přijde Felipe Ángeles s dělostřelectvem…

Ovšem, věděl už, co způsobilo náhlý zvrat bitvy. Obregón dostal posily, několik tisíc jezdců, kteří dorazili na bojiště opravdu v poslední chvíli. Kdyby přišli jen o hodinu později, našli by Celayu v jeho rukou, stihl by je krutý osud.

Kdyby!

Nyní se konečně setkal se svými dvěma dělostřeleckými pluky a silnými oddíly jízdy, byl ještě mocnější než dříve. Došlo i několik vlaků střeliva z Juárezu. Zvědové přinesli zprávy, že Obregón byl bitvou u Gelaye také vyčerpán, Fierro i Angeles znovu navrhovali neprodlený útok. Vojsku může pomoci z nebezpečné letargie jen další vítězství, nesmí ani na okamžik dopustit, aby se v něm zakořenil pocit beznaděje.

„Nechci už válčit,“ vrčel podrážděně Villa, jen se o něčem podobném zmínili, „nechci! Co můžeme získat?“ vyčítal jim trpce, „chtěl jsem se vším už dávno skoncovat, ale přemluvili jste mne! Ano! Vaše vina!“

Věděl, že jim křivdí, ale chtěl rozdávat rány, drásat jim nitro, když je sám měl rozbolavělé, plné beznaděje a smutku.

Angeles i Fierro vynaložili všechnu svoji výřečnost. Připomínali mu jeho dávné začátky, život u dona Ignacia, první slavné bitvy, kdy Pancho Villa velel tisícovým plukům, Torreón, Chihuahuu, Ciudad Juárez, Camargo, San Ándres, Saltillo a Zacatecas. Villa tehdy přece nikdy neklesl na mysli a byl na tom někdy hůře!

Mrzutě se mračil, odbýval je úsměšky, všechno je minulost, stále nacházel záminky, aby je peskoval.

„Měl jsem Obregóna už v hrsti… tenkrát v Saltillu, chtěl jsem ho zastřelit. Proč jsem vás jen poslouchal? Tehdy jste mne překřičeli, dal jsem se přesvědčit, teď to máte!“ vyrážel zuřivě, ačkoli dobře věděl, jak to ve skutečnosti bylo.

„Mi generál,“ mírnil ho Fierro se slzami vzteku v očích.

Chtěl říci, že všechno bylo přece právě naopak, vždyť on, Fierro, chtěl Obregóna vlastnoručně zabít, ale on, Villa, podlehl naléhání Raúla Madera a pustil na svobodu to proradné zvíře, tu stvůru, která se jim takhle odvděčila. Ale cítil, že Pancho Villa potřebuje úlevu, vylít si na někom svůj vztek a hořkost, proto mlčel.

Z Chihuahuy přispěchal Sebastian Vargas, starostlivě pomrkával, nepoznával Villu, většinou mlčel.

Také on musel nejdříve vyslechnout mnoho jízlivých slov, ale jeho přítomnost Pancha dojala. V jeho tiché společnosti se uklidňoval, ale brzy zase upadl v trudnomyslné zamyšlení, které bylo ještě horší. Nakonec pohubl, odmítal potravu.

Přes jeho výslovný zákaz poslali pro Suz. Přijela i s jejich prvorozeným synkem, jeho nejmilejším, ale zprvu ji Pancho nechtěl vůbec vidět.“Poraženého Villu chcete ukazovat!“ křičel zuřivě, „pěkně jste si to vymysleli!“

Potom ochabl, dal se obměkčit. Bezmyšlenkovitě hladil synka po vlasech, nechal se laskat ženou, mlčel, smutně pokyvoval hlavou.

Až za několik dnů se trochu vzpamatoval.

„Nemohu odpustit důstojníkům, kteří mne opustili v nejhorší chvíli mého života,“ opakoval už klidněji, „neztratil jsem jenom je. Nevěřím už nikomu. Zapata má pravdu! Peón musí věřit jen peónovi, Indián Indiánovi.“

Fierro, Vargas i Ángeles mlčeli. Villa jim tedy nedůvěřuje? Něco takového si přece nezasloužili.

„Některých nelituji,“ začínal Pancho znovu a znovu a oni cítili, že ho musí nechat vypovídat, „byli to zrádci, mohl jsem to předvídat… A přece jsem jim věřil, snažil se uvěřit, protože…“

„Hodně jich zůstalo,“ podotkl Ángeles tiše.

„Snad ano, snad ne, kdoví,“ vzdychl Villa, „a vy, seňore, nemáte zaječí úmysly?“ zeptal se jízlivě.

„Prozatím ne,“ stejným tónem mu odpověděl Ángeles, kterého se všechny Villovy narážky trpce dotýkaly a jeho řádění neschvaloval.

„Když si jen pomyslím, kolik mých dorados zůstalo ležet v poušti a kolem Celaye. Utekli jsme od nich, prchli strachem celí bez sebe, jen zachránit vlastní kůži.“

„I velcí vojevůdci v dějinách válek prohrávali jednotlivé bitvy,“ připomněl Felipe Ángeles tiše.

Villa se ušklíbl.

„Snad. Ale byli to jistě špatní generálové.“

„Někdy nebyli tak docela zlí,“ odvážil se odporovat Ángeles.

„Nepoučujte mě, seňore!“ rozkřikl se Pancho Villa, „vím, že jste vzdělaný člověk a já jen hloupý peón! Když říkám, že byli špatní, museli být špatní. Ale jistě neopouštěli své padlé a raněné jako my. A když je nechali bezmocně ležet, nezaslouží slitování. Jako my, pánové!“

Mlčeli, nenacházeli odpověď a Pancho Villa dále rozvíjel své bludné myšlenky.

„Ano, zasloužíme jedině přísný trest!“ tvrdil s horečným svitem v očích, „budou-li nás zrazovat důstojníci, budou jen v právu. Ještě jim vyslovím uznání.“

Felipe Ángeles chtěl dodat, že kdyby Villu všichni opustili, on a Fierro zůstanou vždycky s ním. Ale zdálo se mu to příliš patetické.

Fierro pomrkával, snažil se zastřít rozechvění. K čertu! Villu zlomila porážka víc, než očekával. Co se s ním stalo, nepomátl se?

„Dobrá,“ ušklíbl se Pancho, „připravíme se na Obregóna. Obregón je taky zrádná svině, nebude ho škoda, když ho srazíme na kolena do prachu.“

Generálové na sebe ulehčené pohlédli. Konečně, konečně se Pancho Villa vzpamatoval!

Jeden ze štábních důstojníků zavolal Fierra za dveře, pobočník se dlouho nevracel.

Konečně vstoupil.

„Mi generál,“ vyrazil celý bledý, nemohl dále.

Pancho Villa si ho hned nevšiml, právě jim rozvíjel své návrhy na novou ofenzívu, členové jeho generálního štábu soustředěně naslouchali. Jen Ángeles ho zpozoroval a ustrnul.

„Urbina…“

„Co je s Urbinou?“ zeptal se Villa nevrle.

„Zradil! Pes!“

Pancho Villa hleděl z jednoho na druhého, jako by od nich žádal vysvětlení. „Jak? Kdy?“ ptal se tiše.

Fierro zasupěl, chvíli se třásl zlostí, pak se opanoval.

„Utekl od El Ebana, když se dověděl o naší porážce. Právě přijel posel, kterého jsem za ním poslal.“

Pancho Villa stál jako solný sloup. Urbina, Urbina, který patřil mezi tři nebo čtyři lidi, kterým věřil jako sobě.

Pravda, v poslední době se mu vyhýbal, vzpomněl si Villa, byl nejistý, nepohlédl člověku do očí, ale přičítal to spíše vlastní nervozitě, která zneklidňovala ostatní.

„Tím se nám zhroutí celý severovýchod,“ povzdechl si Ángeles, „když nezačneme hned jednat.“

„Utekl, utekl,“ opakoval Fierro nenávistně, „ukradl přitom tři milióny pesos ze státní pokladny. Na sebe nezapomněl.“

„Kde asi je?“ přerušil ho Villa.

„Odjel na svou haciendu u Las Nieves, o kterou se vždycky tak dral. Myslí si, že už na něho nemůžeme. Ale zatraceně se mýlí.“

Pancho Villa rázně měřil místnost s rukama za zády. Nechodil, běhal. Kdyby tak měl Urbinu po ruce, zastřelil by ho vlastní rukou, ani by ho nepolitoval, zmiji!

„Fierro!“ vyrazil ostře, „vezmi sto nejspolehlivějších mužů s koňmi! Nalož je do vlaku, večer vyrazíme.“

„Pojedu sám,“ řekl Fierro.

„Ne, chci být u toho!“

„Mi generál,“ vyhrkl Ángeles prosebně, „nechte jet Fierra samotného. Cesta je nebezpečná, musí se probít územím, které je z části obsazeno nepřítelem. Fierro se vyzná, provede vše spolehlivě.“

„Ne,“ řekl Pancho Villa stručně, „chci se na místě přesvědčit, jestli je to pravda.“

Běhali za ním vzrušeně po místnosti, přesvědčovali o nesmyslnosti takového počinu. Fierro se nabízel, že Urbinu vyřídí sám, Villa nesmí opustit vojsko před bitvou kvůli jednomu zrádci.

Marně! Pancho řádil jako smyslů zbavený. To nebyla obyčejná zrada, ale dýka do jeho vlastních zad! Od člověka, kterému věřil jako bratru.

Severním Mexikem projížděl osamělý vlak se stem dorados převlečených za obregónovce a předstírajících transport beden se státními cennostmi.

Proklouzli nepřátelskými opěrnými body a zastavili na malé stanici uprostřed pouště. Byla jasná noc, nikde živé duše. Dorados vyrazili na koních k malé haciendě třicet mil od trati.

Přijeli k ní ráno, rozestavili stráže, čekali. Urbina vyšel v rozhalené košili, rozespale se protahoval.

Fierro se nezdržel a vypálil na vzdálenost dobrých tří set metrů. Urbina klesl, dorados vzali haciendu útokem.

Pancho Villa první poklekl u raněného, rozechvěle vzal jeho hlavu do dlaní. Mluvil na něho, jako by jej chtěl probudit. Urbinova víčka se jemně chvěla.

„Mi generál,“ šeptal Fierro naléhavě, „byl to přece zrádce! Zrádce nesmíme litovat.“

„Nelituji ho, Fierro,“ mumlal Pancho, „lituji sebe i nás všech. Když zradil Urbina, je asi všechno ztraceno.“

Slzy se mu valily po vrásčité tváři, vypadal, jako by náhle zestárl o několik roků.

Urbina se vzpamatoval ze mdlob, ale nikoho nepoznával, byl na prahu věčnosti. Fierro pocítil ulehčení. Kdyby ho nebyl sám střelil, myslel si, Pancho by Urbinovi určitě odpustil.

Konečně se jim podařilo Pancha Villu odvést. Fierro se rychle vrátil, třeskly další výstřely.

21

CESTA DO SONORY

Pancho Villa odvolal všechny přípravy k útoku a usadil se na malém, polorozpadlém zámečku blízko Leonu, bez zájmu přijímal zprávy svého generálního štábu o situaci na frontách. Jeho samostatné oddíly bojovaly na několika místech se střídavými úspěchy.

Odmítl i delegaci, kterou k němu poslal generál Obregón, Fierro se musel ujmout jednání sám. Álvaro Obregón nabízel příměří, zjevně naznačoval, že by nejraději skončil nepřátelství. Pancho Villa souhlasil, ano, byl pro příměří, ta všivá válka už není k ničemu!

Fierro však počal taktizovat, neřekl Obregónovu zplnomocněnci plnou pravdu o Villově názoru, jen cosi velkomyslně naznačil, ponechávaje si ještě zadní vrátka. Stále doufal, že se mu přece jen podaří přimět Villu k větší neústupnosti.

Pobočník samými starostmi v těchto dnech nespal. Naléhal, aby Pancho nevěřil Obregónovi, stejně chce jen získat čas. „Máme zprávy, mi generál, že soustřeďuje svá vojska k novému útoku,“ dodal nakonec.

Pancho po něm melancholicky mžikl.

„Rád maluješ čerta na zeď, Fierro! V tom jsi celý ty. Nemáš dost prolévání krve?“

„Naši zvědové jsou spolehliví, mi generál!“ skoro se urazil Fierro, „nikdy nás nezklamali.“

Villa nerozhodně přemýšlel. Napadlo ho, že Fierro mívá dobrý čich. I když možná přehání, něco na zprávách nejspíš bude. Ale byl příliš unaven, nechtělo se mu něco začínat, pomyšlení na útok a bitvu se mu hnusilo.

„Obregón jedná,“ zamumlal, „je dobré, že chce s námi vyjednávat, nemyslíš? Kdyby nechtěl, bylo by to s námi horší. Stojíme mu za to.“

Fierro nebyl z Villovy řeči moudrý.

„Obregón je proradný, mi general! Známe ho. Jedná jen tehdy, když cítí vlastní výhody. Měli bychom možná sami udeřit. Raději hned. Pancho Villa dobře věděl, že Fierro má pravdu. Ale rozhodl se, že se bude jen bránit. Ano, to je nejvhodnější taktika. K obraně má dost sil. Zařídí se podle toho, jak se zachová nepřítel. Zatím vždycky jen útočil a útočící strana mívá větší ztráty, Obregón vlastně jen těžil z jeho chyb.

„Děkuji ti, Fierro! Jsi hodný.“

„Mám tedy vydat rozkazy k útoku?“ zeptal se pobočník netrpělivě, aby všechno skončil.

„Ne, ještě počkáme,“ rozhodl Villa po krátkém váhání. „Máš tu ještě Obregónovy vyslance. Jednej s nimi, ukaž přece, co umíš. Jednou z tebe může být diplomat.“

Ale Obregónova delegace pozbyla trpělivosti, v jednom z následujících dnů odjela. Jen vyjednavači zmizeli v dálce, zaútočily Obregónovy oddíly tvrdě na León. Pancho Villa se probudil z malomyslnosti a dobyl město příští noci zpět.

Fierro i Ángeles trvali na tom, aby se v bojích pokračovalo, chtěli neprodleně pronásledovat nepřítele, ale Villa upadl do nové letargie, útok odmítl. Měl zase jeden ze svých sentimentálních dnů. Sedal dlouhé hodiny u okna, hleděl do mraků a snil.

„Chtěl bych tu mít zase rodinu,“ vzpomněl si náhle. „Fierro, pošli pro Suz a děti.“

„Ted? Uprostřed bojů?“ užasl pobočník, který se obával, že se velitel pomátl na rozumu. „Měl jste je tu nedávno, potom jste je poslal pryč. Není u nás bezpečno.“

„Přeji si to,“ opakoval tvrdohlavě Pancho Villa, „stýská se mi po nich…“

„Dobrá,“ zabručel pobočník.

Fierro vyslal rychlého kurýra do El Pasa, kam se nyní uchýlila Suz s dětmi. Než rodina přijela, sedával u Villy, jako by se bál nechat velitele o samotě.

Pancho Villa zatím rozpřádal své sny.

„Víš, co bych udělal, Fierro, kdybych byl mocný jako Bůh?“ zeptal se jednou.

„No..zneklidněl pobočník.

„Zařídil bych všechno jediným mávnutím kouzelného pláště. Zničil bych válku a vrátil peóny k jejich rodinám. Sám bych oral, sil, pěstoval koně a dobytek.“

Fierro poslouchal, netrpělivě si hryzl nehty.

„Tohle jste už často říkal, mi generál.“

„Pravda, říkal, protože je to můj sen,“ odpověděl pokojně Villa, „ale zase mi to napadlo. Vlastně musím myslet jen na tuhle věc. A když člověk na něco moc myslí, má to udělat.“

„Jak se to vezme. Člověk často přemýšlí o všem možném. Někdy jsou to i hlouposti.“

„Ale můj sen není tak docela hloupý, Fierro! Ještě řekni, že půda není člověku potřebná. Proto přece bojujeme už tolik let.“

„Půda je potřebná,“ zoufale vyhrkl Fierro, „ale dokud je boj, musíme napřed bojovat.“

Pobočník stiskl rty, polykal slzy. Pancho Villa je před poslední, možná rozhodnou bitvou a vypráví o hloupostech! Jako malé dítě!

„Víš, Fierro,“ vzdychl Pancho zasněně, „znáš půdu? Dobře znáš, to vím. Vezmeš hroudu mezi prsty, je celá teplá sluncem. Přičichneš k ní, voní jako koření, všiml sis?“

Fierro sykl, chtělo se mu vraždit. Obregón se chystá k útoku a Pancho Villa zdětinštěl.

Včera vyhnal Obregón jejich oddíly z Aguascalientes, ustoupily před ním s velkými ztrátami. Carranza i Obregón zřejmě nabývali sil.

„Mi generál, musíte se rozhodnout! Posloucháte mne?“ zeptal se naléhavě.

„Jen mluv, Fierro,“ odpověděl Villa, „mluv, dělá mi to dobře, když tě slyším povídat.“

„Carranza mění taktiku…“

„Tak ho nech, Fierro, nám přece nevadí. Kdysi to byl náš přítel, ale…“

„Ano, mi generál!“ Fierro vložil do svého hlasu všechnu svoji přesvědčivost, které byl schopen, „jeho agenti slibují po celé zemi mnohem víc než my. Nejen pozemky, ale úplné zabezpečení, úvěry, slavnosti, hodně svátků, ochranu před cizinci…“

„Vždyť lže,“ řekl Pancho unaveně, „vždycky jen lhal, tohle umí znamenitě, to jediné.“

Fierro byl rád, že Villu konečně probudil k jiné řeči.

„Aleje to nebezpečná lež. Lidé mu začínají věřit, mi generál.“

Pancho Villa chvíli neodpovídal.

„I peóni?“

„Peóni také, mi generál, hlavně oni.“

„Ne, peóni mu jistě neuvěří, znám je. Uklidni se, Fierro, rád vidíš všechno černě, vždycky jsi byl takový.“

Pancho Villa se odmlčel, co chtěl vlastně ještě říci?

„Jak se jmenoval ten americký novinář, Fierro?“ vzpomněl si náhle, „víš, ten… pan Zvědavý jsem mu říkával. Co o mně napsal tu knihu, kam jsem ji jen založil?“

„John Reed,“ zabručel Fierro.

„Aha, správně. Nedávno mi psal z Evropy. Je v Rusku či kde. Taky se tam válčí, zrovna jako u nás, chudí proti bohatým.“

Pobočník utrápeně zavzdychal.

„Evropa je daleko, má své starosti, mi generál. Naše věci jsou jí cizí, co je nám do jejich.“

„Možná,“ připustil Pancho Villa a dlouze se odmlčel. „Asi máš pravdu. Jsem jen voják, Fierro! Nevím, jak dál. Mám pořád bojovat, neumdlévat. Ano, budu ještě nějaký čas bojovat. Proč ne? Ale co potom?“

„Pak bude vítězství a mír,“ odpověděl Fierro.

„Ale to přece vím, Fierro,“ zavrčel Pancho Villa, „ale co dál? Namáhej se trochu. Míváš ted často pravdu, častěji než já. Všiml sis? Proto tě poslouchám. Máš dobrou hlavu a moje mi v poslední době nějak neslouží. No, jak bude ten mír vypadat? Přemýšlel jsi o tom?“

„Ne, proč? Tohle není přece naše starost, mi generál! Jsme vojáci, ať si lámou hlavy taky jiní.“

„No vidíš!“ triumfoval smutně Pancho Villa, „jiní… to znamená Orozkové, Martinezové, Terrazzasové, co?“

„Tyhle nemám na mysli,“ vyhrkl Fierro nedůtklivě, „říkám, že jsem taky jen voják… jako vy.“

„Prostě jsme v koncích,“ řekl Pancho Villa tiše. „Samé bitvy, samá krev, už několik let…“

„Zase začínáte, mi generál,“ smutně zavyčítal Fierro.

„Ne, nech mne mluvit. Víš, jiné bylo, když jsme se tenkrát bránili s donem Ignaciem, to bylo spravedlivé, poctivé… Ale dnes? Rozumíš mi? Ano?“ naklonil se naléhavě k pobočníkovi, hleděl mu upřeně do tváře, „co mám dělat, až zvítězíme? Co potom?“

„Rozumím jen boji,“ zašeptal Fierro, „nejsem politik, pořád to říkám. Co mne trápíte, mi generál?“

Pancho Villa zůstal dlouho potichu.“Vidíš, Fierro, já se taky trápím, jsme na tom stejně,“ zabručel, „říkáš, že Carranza chce dát peónům pozemky, víc než my. Není to dobré znamení? Máme být proto smutní? Myslím, že mu musíme jen blahořečit. Ať to udělá. A on musí blahořečit nám, protože jsme ho k tomu přinutili. Tak je to! Snad bychom mu měli přece jen ustoupit, nepřekážet. Má to lip promyšleno než my, nebojoval, měl čas na všechno myslet…“

Fierro se zděsil. Pancho Villa neví, proč se bijí, uznává morální převahu nepřítele. Ne, to nemůže být pravda, utěšoval se v duchu, všechno je jen chvilková únava, ano, ovšem, únava, která pomine, jen co vsednou zase na koně a ucítí vítr z prérie.

Přece jen museli ustupovat. Obregón je vytlačil ze San Luis Potosí, potom z Pachuka a nakonec ze Saltilla. Zklamaný, rozrušený Pancho Villa se uchýlil do ležení v Casas Grandes, dlouho připravovaného k přezimování vojsk. Přečkávali zde zimu už několik let, pluky se tu střídaly, odpočívaly, nabývaly nových sil.

Toho roku sem však přibyli přece jen trochu předčasně. Ale nakonec přišel neznatelně podzim, velké slunce se každého dne pomalu sklánělo nad krajinou, i cizinec by lehko poznal, že tu táboří velká armáda, užívající klidu po namáhavých bitvách.

Dorados se rozjížděli po okolí, bavili se lovem a improvizovanými střeleckými závody. Zeny vojáků pekly na ohništích tortilly, mezi chatrčemi si bezstarostně hrály jejich děti.

V hlavním stanu se radil Pancho Villa s Fierrem. Po posledních bojích je zase opustilo několik vysokých důstojníků.

„Není jich škoda, mi generál,“ opakoval Fierro, „stejně s námi šli jen ze ziskuchtivosti.“

Kdo s námi někdy táhl z jiného důvodu, pomyslel si Villa smutně, ale mlčel. Marně ho Fierro sváděl svými výbuchy k tomu, aby si také ulevil. Pancho míval nyní záchvaty málomluvnosti, jako by se styděl za svou slabost, která ho zchvátila, když zemřel Urbina. Ale když konečně otevřel ústa, mluvil jen o půdě, o míru a rodině.

„Měl jste se přece jen stát presidentem, mi generál! Velká chyba, všechno by bylo jiné.“

Villa zkřivil ústa smutným úsměvem.“Každý nemůže být presidentem, Fierro. Kolikrát jsem to povídal těm novinářům, kteří se kolem nás slétali. Pamatuješ?“

„Mi generál, proč jste tedy všechno rozpoutával?“ vyhrkl pobočník.

Pancho Villa pokyvoval zvolna hlavou.

„Asi proto, abych se stal presidentem, ne?“ řekl zádumčivě, „takhle na mne útočil i Urbina.“

„Nejsem Urbina, ten zrádce!“ vybuchl Fierro.

„Já vím, uklidni se, příteli! Ba ne, nic jsem nepodněcoval, Fierro. Nikdy! Copak jsi už zapomněl? Já nebyl první, kdo tenkrát začal.“

„Ale dnes jste první!“ vyrazil Fierro vzpurně.

„Už dávno ne,“ chtěl říci Villa, ale dlouho mlčel. „Milióny peónů žily v bídě a ponížení,“ vzdychl, „samy začaly, musely se zvednout. Nějaký Pancho Villa byl jen částečkou velké armády nesvobodných…“

„Pěknou částečkou, když velíte třiceti tisícům dorados,“ zamumlal nespokojeně Fierro.

Věděl dobře, že podobné rozhovory s Villou přestávají mít smysl. Hrozil se nadcházející zimy. Nečinnost je bude užírat jako sněť. Nenastane rozklad i mezi posledními muži, kteří jim zůstali věrni?

Slunce dávno zapadlo nad Casas Grandes, Pancho Villa ještě seděl s Fierrem. Od té doby, co je většina generálů opustila, měl jen Fierra. Ángelese poslal nedávno do Spojených států, aby získával pro jejich hnutí přátele, don Felipe jim psal potěšující dopisy.

Ještě tedy nebylo nic ztraceno. Jen neklesat na mysli! Moudrý Abraham Gonzáles něco takového přece předpovídal, napadlo Villu. Vlna následuje vlnu, Mexiko je jako moře, příliv střídá odliv. Vzpomněl si, jak se kdysi zlobíval, když don Abraham vykládal o těchto věcech.

„Víš, nač teď často myslím, Fierro?“

„Jak bych mohl vědět, mi generál.“

„Na Sonoru.“

Pobočník zvedl hlavu. „Na Sonoru?“

„Ano,“ ožil Pancho Villa. „Je to velká provincie, leží stranou, chrání ji hory a je skoro celá v rukou mých dorados. Z Arizony bychom mohli pašovat zbraně…“

„No… hm,“ bručel pobočník.

„V Sonoře bychom mohli uskutečnit můj plán… jako tenkrát v Chihuahui, když žil ještě Abraham Gonzáles. Pamatuješ se na něho?“

„Jak by ne, mi generál,“ hlesl Fierro.

„Rozdělili bychom pozemky, získali lidi, rozšířili oddíly a potom…“ Pancho Villa hluboce vzdychl, „potom bychom přenesli požár do celého Mexika. Už jsem všechno promyslel, postupovali bychom podél mořského pobřeží a pak se stočili k východu – na Guadalajaru a hlavní město. Co říkáš, jen tak snadno se našim nepřátelům nedáme!“

„To ne, veliteli,“ ulehčené prohodil Fierro. Tažení do Sonory nepokládal za riskantní, dokonce by se pořádně vzdálili od hlavních vojenských sil nepřítele, který byl soustředěn ve středním a východním Mexiku. Měl radost, že Villa chce zase útočit, že pomýšlí na boj.

„K tažení do Sonory by nám postačilo sedm tisíc dorados,“ uvažoval Pancho Villa nahlas, „ostatní bychom nechali tady v Casas Grandes v zimním ležení. Ať si odpočinou.“

„Ale…“

Fierrovi se podobné náhlé plány vůbec nelíbily.

„Co? Máš zase nějaké námitky?“

„Do Sonory, mi generál? Potřebujeme přece delší přípravu, nesmíme se ukvapit.“

„Ano, myslím na tu věc už delší čas,“ řekl Villa rázně a vstal, „neboj se! Klid!“

„Sedm tisíc? Není to málo?“ bručel pobočník znepokojeně.

„Není. Mám tam ostatně několik pluků. Zítra vyrazíme.“

Fierro protáhl tvář. „Zítra, mi generál? Zítra?“

„Co se pořád divíš? Ano, zítra! Nebruč, je to rozkaz.“

Pancho Villa oživl, dobromyslně se vysmíval zkoprnělému pobočníkovi, který se mračil, vrtěl hlavou. Ano, to bylo, co potřeboval. Znovu být v činnosti, pohybovat se, bojovat.

Fierro ještě chvíli lamentoval, ale také on začínal uznávat výhody nového Villova plánu.

„Průsmyky v horách už budou jistě zaváty, mi generál,“ varoval ještě.

„Alespoň nás nepřítel nebude čekat,“ odtušil Pancho Villa. „V létě jsme si užili horka až až. Trochu sněhu nám neuškodí. Vezmeme jen lehká děla a kulomety. Jádro armády zůstane zde.“

Druhého dne se opravdu vydali na pochod k zasněženým horám. Jejich vrcholky měly bílé čepice, ale na poušti bylo ještě teplo. Vybraní vojáci se radovali, potřebovali změnu, vyhlídka na dlouhé zimní ležení jim naháněla strach.

Dlouhý had jezdců přejel písečné pláně, začínal stoupat.

Na zemi ležel poprašek, Fierro starostlivě bručel. Dostanou-li se přes průsmyky se zdravou kůží, ať se na místě propadne! Zima si letos pořádně přispíšila. Něco ho stále pohánělo kupředu, všude byl první, zkoušel brody, často riskoval život.

V cestě jim ležela další neklidná říčka.

Fierro bez rozmýšlení vjel do jejích bystrých, průzračných vln, hledal schůdný přechod.

Brr, jak ta voda studí! Kůň byl z toho celý vyplašený, neklidně stříhal ušima, Fierro mu nemilosrdně nasadil ostruhy. Šťastně se všichni přebrodili a táhli dále.

Nepřítel měl v rukou Agua Prieto, město ležící hned za horami, museli ho překvapit, než mu dojdou zprávy. Přes průsmyky je mohl těžko někdo předstihnout, ale kdo jim to mohl zaručit.

Fierro se ještě několikrát vymáchal v ledových vlnách, když hledal další brody.

Průhledná voda horských říček byla zrádná, těžko se v ní odhadovala hloubka. Villa ho stále napomínal, nelíbilo se mu, že je tak horečně netrpělivý, ale kdepak Fierro!

Jeho statný grošák byl mohutné zvíře, sotva se našlo podobné v celé Villově armádě. Kromě svého jezdce nesl ještě těžký náklad střeliva, statečně se bil s nepohodou a zrádným terénem.

Dorados se plahočili stále výš.

Vegetace už zmizela, kolem nich trčely ze sněhu jen šedivé, zasněžené balvany. Přešli hřeben, znovu museli sestoupit do skalní průrvy, kterou vyhloubila dravá říčka. Temně, zlověstně hučela, ale Fierro do ní bezstarostně vjel první, jako už několikrát.

Sedmým smyslem vždycky vycítil, kde bylo blízko pod zpěněnou hladinou spolehlivé kamenité dno a kde se skrývala nebezpečná hloubka se zákeřnými silnými víry.

Kůň se plašil, nechtělo se mu. Fierro se vztekal, prudce trhl uzdou, pobodl ho do slabin. Grošák úzkostlivě pořehtával, ale odhodlaně se vrhl do proudu. Fierro náhle cítil, jak se pod ním tělo koně zavlnilo, ochablo, jako by se propadlo.

Hřebec neměl půdu pod nohama, už plaval a rval se s vlnami.

Chlapík!

Fierro by mu byl rád pomohl, věděl, že nejlepší by bylo odlehčit náklad, spustit jej do řeky. Nemohl se však otáčet, měl co dělat, aby udržel hlavu koně nad vodou.

Grošák úzkostí frkal, vlny mu šplouchaly do nozder, oslepovaly. Náklad bůhví kolika tisíc nábojů ho tížil, tak tížil.

Oběma, zvířeti i jezdci, už vyčnívaly z pěnících se vln jen hlavy, stále klesali. Proud jimi divoce zmítal, zuřivě hučel, náhle je prudce uchopil vír.

Slizké balvany, pěnící se lem ostrého skaliska a pak úder, hrozný, strašný úder.

Marně na břehu odvíjel Pancho Villa laso za lasem, házel do proudu. V dálce, v dravých vlnách, se mezi balvany cosi velkého a temného bezmocně převalovalo jako kus beztvaré hmoty.

Pancho stál s několika compadres předního voje na břehu říčky a hleděl do proudu. Fierro, Fierro! Ještě před chvílí tu byl s ním, mladý, nedočkavý, silný a starostlivý, vadil se s ním a teď…

Villa si sedl na balvan a díval se upřeně před sebe. Neplakal. Pro Fierra nemohl plakat. Ale kdyby byl věděl, že tu najde smrt, nebyl by se vydával do Sonory.

Co je tam v dálce čeká? Není to znamení?

22

ROZKLAD

Dorados tvrdošíjně klopýtali za svými koňmi a mulami. Když některé zvíře padlo vysílením, vrhli se na ně a nařezali si pásy masa. Pojídali je syrové, na oheň nebylo ani pomyšlení.

Znovu se plahočili dále.

Tři dny trval přechod přes průsmyky. V létě to byl výlet na půl dne. Konečně ležely vrcholky za nimi, těžké mlhy se válely po zvrásnělých úbočích hor. Ještě den pochodu a dorados stáli před branami městečka. Vyjevení obyvatelé na ně civěli jako na zjevení. Průsmyky v takovém nečase ještě nikdo neprošel.

Houfy zubožených vojáků vtrhly do domů, rozbíjely dveře, vrhaly se na jídlo, nesnesly odpor. Potom všichni ulehli k tvrdému spánku.

Pancho Villa dal spočítat své věrné. V průsmycích jich nezůstalo mnoho, několik desítek, ale chyběla skoro celá čtvrtina koní a mul. Na další pochod nebylo zatím ani pomyšlení.

Týden leželi dorados v městečku, nabývali nových sil.

Nepřítel v Agua Prieto už dávno dostal varovnou zprávu, byl na ně bezpochyby připraven, ani nemuseli vysílat zvědy.

Odpočívali ještě několik dalších dnů, pak tiše opustili osadu. Noc se pomalu snášela nad Sonorou.

Už bylo temno, když Pancho Villa dal povel ke krátkému odpočinku. Chystal se k jednomu ze svých obávaných nočních útoků. Vydal stručné rozkazy, oddíly nehlučně zaujaly výchozí postavení.

Potom dorados vyrazili v několika táhlých vlnách. Temné stíny odpočatých jezdců letěly tmou, výborní, nedostižní jezdci byli dorados.

Vpředu, od města, vyšlehl pojednou paprsek světla.

Co to? Další svazek bílých pruhů se objevil trochu vlevo. A nové a nové reflektory. Pohybovaly se, křižovaly, hledaly je. Hrom a peklo! Zářily jako za bílého dne.

Teď se ozvaly i kulomety.

Ticho noci nenávratně zmizelo, ozvaly se dunivé výbuchy. Děla! A mocná děla, dobře zaměřená, zřejmě bystře obsluhovaná. Dorados přejeli planinu, která je dělila od nepřítele, ale křížová kulometná palba smetla celé řetězy jezdců.

Kde vzali obregónovci světlomety a děla, zmateně uvažoval Pancho Villa. Nařídil ústup, dobře viděl, že další útok byl marný. Ztratil by asi všechny své muže.

Překotně ustupovali, nepřítel je před sebou tlačil, nedovolil jim znovu se rozvinout.

Villa pranic nechápal. Kdysi měl méně vojáků, chatrně vyzbrojených, a přece stále vítězil. Nyní velel velké armádě, dorados byli vybaveni jako nikdy předtím, ale stíhal ho nezdar za nezdarem. Co se proti němu spiklo?

Bez rozmýšlení udeřil ještě na další město, ležící trochu stranou. Avšak i zde byl krvavě odražen.

Už mu byla jasná příčina. Z několika zajatců vytáhl, že Američané potají vyzbrojili Obregóna nejnovějšími zbraněmi, poslali mu také světlomety, dalekonosná děla, zkušené generály. Obregón měl zřejmě peníze, mnoho peněz, mocné přátele.

V příštích dnech se Pancho Villa spíše ze zoufalství pokusil napadnout menší posádky, ale se stejným výsledkem. Bitvy se měnily v krvavé lázně, v nichž dorados padali v celých stovkách.

Tehdy Villa nařídil návrat.

Vracel se ze Sonory se svými zuboženými oddíly k průsmykům, které před nimi rozevíraly své zlověstné, nenasytné chřtány.

Když dorazil na dohled zimního tábora v Casas Grandes, věděl už Villa všechno. Muži z ležení se rozprchli do svých domovů, hned jak uslyšeli o jeho porážkách v Sonoře.

Sám byl Pancho Villa v Casas Grandes. Fierro ležel kdesi mrtev na břehu divoké horské říčky, ani nemohl pochovat jeho tělo, Urbina zradil, Ángeles cestoval po Spojených státech a patrně se hned tak nevrátí. Zato ho čekala jeho Suz, jako by svým jemným instinktem vycítila, že ji teď bude potřebovat. Doslechla se o jeho porážkách v Sonoře, nemeškala, sbalila zavazadla a byla tady.

Konečně měl Pancho u sebe člověka, kterému směl důvěřovat. „Kde jsou děti?“ zeptal se jen.

„V bezpečí. Nechala jsem je v San Andrés… u dobrých lidí.“

Oddychl si. „To je dobře. Mohla jsi je přivést s sebou, ačkoli… Ano, tak to bude pro ně přece jen lepší… Asi se budeme muset skrývat… nějaký čas, než se zase vzpamatujeme.“

„Ano, Panchito. Myslela jsem si to.“

Zbylo mu osm set mužů, dobře vyzbrojených ze zbytků, které tu ostatní zanechali. Právě takový oddíl nyní Pancho Villa potřeboval.

Zdálo se mu, že se octl v časech mladosti, ano, takovou tlupu bandidos kdysi míval.

„Suz, jak ten život letí,“ vzdychl, „ani se člověk nenaděje. To všechno ta zatracená válka. Tolik se událo, člověk ani neměl čas se otáčet. Jednou jsme vítězili, pak zase… Ale vydrželi jsme horší věci, snad přežijeme i porážky.“

Přikývla, pohladila ho po vlasech. „Taky si myslím, Panchito.“

„Potáhneme se podívat na Chihuahuu… a potom do hor. Pamatuješ, Suz, jak jsem tě tenkrát poznal?“

„Ano,“ vzdychla, „jak by ne.“

„Musíme zase do hor, víš? Staneme se psanci. Pronásledují nás, utíkáme.“ A nahlas řekl myšlenku, kterou měl v mysli dnem i nocí. „Prohráli jsme, rozumíš? Úplně prohráli.“

„Nevadí, Panchito,“ utěšovala ho, „snad není tak zle.“

Villa zavrtěl pomalu hlavou. „Naše věc je ztracena,“ řekl, „všechno je pryč. Konec.“

„Zase to napravíš. Jedna bitva nerozhoduje.“

Pancho dlouho zadumaně mlčel.

„Tohle říkal i Ángeles… a kde je mu konec? Jestlipak se někdy vrátí. Tohle nebyla obyčejná válka, víš, Suz? Neprohráli jsme jen bitvu. Další tažení můžeme zase vyhrát, ale nic tím nezískáme. Ten pravý okamžik je pryč, taková příležitost se nevrací… V Mexiku začne starý život…“

Věděla to, ale chtěla ho utěšit.

„Znova se zvednete.“

„Bude ještě hůř než dřív, nic se nedá vrátit zpátky.“ Pancho si hluboce povzdechl. „Hacendados se vrátí k moci, budou nás štvát z místa na místo. Nikde se nemohu objevit. V Gogojitu jsou zase Martinezové. A naši lidé budou chtít klid, pokoj, mír. Svěsí hlavy, každý chce žít, mnoho z nás padlo a ostatní…“

„Panchito, půjdu s tebou, kam budeš chtít.“

Smutně se na ni podíval.

„O tebe se nebojím, ale starých přátel se bojím. Vojnu jsme ještě neprohráli, ale důvěru lidí jsme ztratili. Vidíš, skoro všichni utekli. A mají pravdu, co s generálem, který prohrává. Jiní jsou lepší. Taky bych utekl, být na jejich místě.“

„Mluví z tebe hořkost,“ řekla Suz, „jen se vypovídej, Panchito. Ale peóni nás neopustí. Vím to! Začnete všichni zase od začátku, uvidíš, že přijdou. Nejsou daleko.“

Pancho neodpověděl. Proč bojovat? Nač zase prolévat krev nevinných lidí? Mučila ho stále jedna jediná myšlenka. Neprohráli rozhodnou chvíli jen pro jeho váhavost? Nenamlouval si, že byli slabší, aby se sám před sebou ospravedlnil?

„Jsem jen peón,“ prohodil smutně, „ted to vidím. Peón, který měl zůstat ve svém pueblu, nechat lidi na pokoji, orat pro dona Pabla, trpět, dřít. Peónu je to souzeno, protože takový je už svět.“

Suz nespokojeně zavrtěla hlavou, ale neodpovídala. Nemělo to smysl.

Nelítostný vítr vanul nad Mexikem. Hory v provincii Chihuahua svítily rumělkovou barvou, hory mládí Pancha Villy. Vítaly ho, Panchito se vracel domů z dalekých cest.

Protáhl Chihuahuou, nikdo ho nevítal, hrstka jeho jezdců zanikla v ulicích, většina obyvatel patrně ani nevěděla, že zde Villa je. Zmizel z města, jako by mu za patami hořelo, nemohl se na ně díval.

V horách našel stará tábořiště. Ale nesměl se ted dlouho zdržovat na jednom místě. Honilo ho deset tisíc lidí generála Obregóna

Ach, jaká ostuda!

Obregónovci dostali zaručenou zprávu, důkladně se připravili, sevřeli kleště, z nichž nemělo být úniku. Ale kde nic, tu nic, ptáček zatím uletěl jinam.

Generál Obregón měl ovšem čas, hodně času, byl nyní mnohem klidnější než ještě před několika měsíci. Všechno se mu dařilo, plány se začínaly plnit. Venustiano Carranza se opět přestěhoval do hlavního města, prohlásil se znovu presidentem.

Villu s několika sty jeho nejvěrnějších honili nyní po celém Mexiku. Na Carranzově pracovním stole se denně shromažďovaly příjemné zprávy, které pročítal se zvláštním uspokojením.

Álvaro Obregón byl důstojnost sama, zářil zadostiučiněním. Konečně tu zmiji Villu přišlápl k zemi! Kde by byl seňor Carranza nebýt jeho? Přicházíval k presidentovi čím dál tím sebevědoměji a don Venus se na něho pozorně díval černými brýlemi, které měl stále na očích.

„Co mi přinášíte nového, pane generále?“ ptal se dychtivě, zatímco Álvaro Obregón obřadně usedal, dával si s odpovědí na čas, zvláště měl-li něco pozoruhodného.

Jako dnes. Venustiano Carranza na něm hned ve dveřích poznal, že ani tentokrát nepřišel jeho ministr vojenství s prázdnou. Ale nezeptal se, ne, lišácky počkal, až Obregón začal sám.

Ten chvíli mluvil o všem možném, o horku, které dnes pálí přímo pekelně, o dalších Američanech v generálním štábu, o nové kulovnici, kterou mu daroval americký generál Pershing.

„Stal se… politováníhodný případ,“ začal pojednou Obregón bez sebemenšího přechodu, „u Santa Isabel. Neslyšel jste ještě o něm, pane presidente?“

Ne, seňor Carranza neměl v ranním hlášení nic podobného. Pohybem ruky odehnal sloužícího, který mu mlčky naléval víno.

„Zajímavá historka, řekl bych dokonce, že velice pěkná,“ pochválil Obregón svůj příběh a tiše se usmál. „Několik set neznámých mužů zastavilo vlak do Chihuahuy.“

Obregón labužnicky usrkával, převaloval doušky suchého vína po patře.

„Samozřejmě… prohledali důkladně vozy, jak mají ve zvyku. Nechali vystoupit asi osmnáct amerických inženýrů, kteří jeli z dovolené… Potom je v poušti postříleli…“

„Pancho Villa?“ zeptal se don Venus se zájmem.

Álvaro Obregón si klidně nalil další sklenku, chvíli neodpovídal.

„Právě v té době generál Mercado sevřel Villu vysoko v horách nedaleko Chihuahuy…“

„Mhm,“ odtušil president, „takže to Villa pravděpodobně nespáchal? Vlastně docela určitě…“

Ministr pokrčil rameny.

„Snad bychom to mohli při trošce dobré vůle formulovat jinak, pane presidente.“

Venustiano Carranza hned nepochopil, co vlastně měl Obregón na mysli, ale nedal nic najevo.“Mercado Pancha Villu nechytil,“ pokračoval ministr vojenství, „víme, jak je Panchito pohyblivý, zvlášť když má v kalhotách. Kdo může tušit, koho vůbec náš milý Mercado obkličoval? Má sice Villu pořádně v žaludku, nevím, co mu udělal, ale faktem je, že ho vůbec nespatřil.“

„Takže…,“ zabručel nadějně don Venus.

„Ano! Všechno tedy podporuje domněnku, že Villa u Santa Isabel mohl být,“ dokončil Obregón.

Carranza potěšené přikývl.

„Mohl? I my jsme tam mohli být, pane generále, nezdá se vám?“ pokusil se o nemastný vtip.

Ministr se povinně usmál.

„A byl tam Villa opravdu?“ dorážel Carranza blahosklonně, „co myslíte, pane ministře, hrozně mne to zajímá.“

Obregón se v duchu usmíval jeho prostoduchosti. Ach, čím to je, myslel si, že naši nejvyšší páni mají tak málo důvtipu?

„Možné je všechno, pane presidente. Ale ta Mercadova verze se nám hodí lépe, mnohem lépe.“

„To ano,“ kývl don Venus, „ přímo znamenitě. Vypadá také nanejvýš pravděpodobně.“

„Zajisté. Správně jste to vystihl, Excelence!“ pochválil ho Obregón. „Omluví neúspěch generála Mercada a zvýší nenávist Američanů vůči Villovi. Nemůžeme tedy nic ztratit, jen získat.“

Venustiano Carranza se přimračil.

„Počkejte, tak jednoduché to zatím není. Američané neumějí často rozlišovat, budeme mít s nimi potíže. Proto by mne zajímalo, kdo to skutečně spáchal. Co říkáte, pane generále? Něco si o tom přece musíte myslet.“

Obregón polkl doušek, spokojeně mlaskl.

„Kdo? Vlastně nevím, jen si domýšlím fakta. Patrně tlupa Villových lidí, kteří od něho odpadli a bojují nyní na vlastní pěst. Takových oddílů máme v celém severním Mexiku několik. Podobné bandy jsou nejhorší.“

„Můžeme tedy očekávat protest Američanů,“ vzdychl Carranza, „generál Pershing mne už několikrát v jemných narážkách žádal, abychom povolili americkým jednotkám vstup na mexickou půdu.“

Ministr mlčel, naslouchal.

„Samozřejmě, nemíní prý zasahovat do našich vnitřních věcí, chtějí jen chránit americké zájmy v naftových oblastech… Znáte můj postoj k cizincům..jen s největšími obtížemi jsem se prozatím vymluvil…“

„Složitá záležitost,“ vzdychl Obregón.

„Opravdu! Složitá, delikátní. Naše poměry nejsou bohužel natolik uspořádány, abychom si mohli dovolit pozvat Američany. Víte, jak by to zapůsobilo na naše veřejné mínění?“

Carranza zmlkl, obrátil k ministrovi tázavé oči.

Generál Obregón se zvedl, zamyšleně přecházel. Věděl, že Venustiano Carranza nenávist k cizincům jen předstírá. Cítil, že chce znát jeho názor, proto zavádí řeč na toto téma.

„Snad bychom přece jen mohli leccos přehodnotit,“ nadhodil.

„Jsem téhož názoru,“ pospíšil si seňor Carranza.

„Měli bychom odhodit všechnu sentimentalitu, Excelence!“ řekl Obregón znenadání, „Američany potřebujeme, i když je tu neradi vidíme. Jen tvrdá skutečnost nás nutí ke krajnostem, případ nouze, tohle se dá později snadno zdůvodnit. Američanům ostatně vděčíme za vydatnou pomoc. Nebýt jich, držel by dnes Villa celou Sonoru.“

President zamyšleně přikývl.

„Nadchází doba, kdy musíme mnohé názory zrevidovat,“ pokračoval Obregón stále důrazněji, začal se rozohňovat, „není to zrada na revoluci, ne, vůbec si nemyslím. Řekl bych, že spíše služba našim vznešeným humánním cílům. Villa ještě není ani zdaleka poražen a hrozí nebezpečí, že se může vzchopit.“

„Myslíte?“ znepokojil se Venustiano Carranza, „to snad ne… Ačkoli… Ano, máte pravdu. Už několikrát byl rozdrcen, ale zase se zvedl. Lidé se za ním hrnou jako ovce. Musíme být prozíravější. Tentokrát si nesmíme dovolit slabost. Luza se nezmocní Mexika! Američané by nám mohli zaručit určitou stabilitu poměrů. Na přechodnou dobu, než se sami trochu vzpamatujeme, upevníme získané pozice, potlačíme vášně…“

„Ovšem, myslím si totéž, Excelence,“ přikývl generál Obregón, „došly nám spolehlivé zprávy, že Villa nemá jen osm set mužů, jak jsme původně mysleli. V jiných částech země jsou celé jeho pluky, které se zbavily svých velitelů, když odpadli od Villy. Generál Ángeles je začíná tajně organizovat.“

„Ángeles?“ zpozorněl president, „kde se tu vzal? Myslel jsem, že utekl od Villy do Spojených států.“

„V první chvíli to tak vypadalo. Ale už se vrátil a začíná pracovat proti nám,“ zachmuřeně potvrdil Obregón.

„Říkal jste kdysi, že se pokusíte ho získat na naši stranu.“

„Už jsem to zkoušel nesčíslněkrát. Je tvrdohlavý, říká tomu zásadovost. Zakládá si na ní.“

„Ale vždyť pochází ze staré aristokratické rodiny,“ podivil se Carranza, „kdo by to do něho řekl?“

„Ano, také se mu divím. Ale snad právě proto nechce Villu opustit, když je teď na dně. Tihle aristokraté mívají někdy podivné nápady.“

„Stará rytířská ctnost,“ zahučel Carranza zasmušile, „ale že ho přiměje k tomu, aby aristokrat táhl s peónem, dokonce s poraženým peónem, mhm, tohle jsem nikdy neslyšel.“

„Nezapomínejte, že ve Villovi nevidí peóna, ale generála, dokonce významného generála,“ ušklíbl se Obregón, „kolikrát ho jen vychvaloval v časopisech. Dokonce o něm sesmolil knížku.“

„Trapná záležitost!“ vzdychl president.

„Ovšem,“ přisvědčil Obregón, „proto nesmíme nic přehlédnout. Hlavně je nepodceňovat, jsou schopni všeho. Možná že je jen otázkou času, kdy se všechny jejich rozbité jednotky zase spojí pod Villovým velením. A nezapomínejme na Zapatu!“

„Ach, Zapata, Zapata,“ opakoval zamyšleně Venustiano Carranza, „domníval jsem se…, ehm…, že vaši přátele už brzy podniknou kroky, které jste mi naznačil, aby i tento bandita…“

Obregón si lehce přejel rukou pod krkem, ušklíbl se, přikývl.

„Boží mlýny melou pomalu, ale jistě, Excelence! Učinil jsem všechno, co bylo v mé moci. Spolehněte se. Akce je připravena, jen ji spustit.“

„V pořádku,“ protáhl Carranza spokojeně.

„Ostatně,“ dodal Obregón, „kdyby Villa otravoval trochu déle, než snese naše trpělivost, mohli bychom s ním učinit totéž. Čistá práce a hlavně naprosto bezpečná.“

„Mhm,“ zamumlal seňor Carranza, kterého jemně zamrazilo. „Ponechám všechno na vás, pane generále. Vím, že se mohu na vás plně spolehnout.“

Ozvalo se tiché zaklepání, páni zmlkli. Vstoupil presidentův diplomatický tajemník Calles.

„Excelence, americký vyslanec Wilson žádá o bezodkladné přijetí,“ pravil neosobním hlasem.“Vidíte! Už je tu máme, naše milé pány Američany,“ řekl Venustiano Carranza s lehkým povzdechem, který nezněl příliš zarmouceně, „nějak si pospíšili. Uveďte je tedy, Callesi.“

23

AMERICKÁ INTERVENCE

Žhavé slunce pomalu klesalo za obzor, na růžové zdi starého, napolo rozpadlého španělského domu, ležícího na samotě vysoko v horách, se pohybovaly stíny stromů.

Sebastian Vargas už přes hodinu horlivě naléhal, aby se Pancho Villa alespoň dnešní noci vyspal v jeho domě.

„Můj dům je váš dům, mi generál. Bojoval jsem přece s vámi. Je tu čisto, nebojte se.“

Pancho melancholicky hleděl na prastarou chatrč, kterou uplácala z hlíny bůhvíkterá generace.

Tohle ti tedy zbylo, myslel si smutně. Uvnitř stála jediná postel. Obyčejně na ní spával Sebastian se svou ženou, nyní mu ji tedy pohostinně nabízel.

„Lehneme si na zem a vyspíme se jako páni,“ ujišťoval Vargas horlivě.

Pancho se ho nechtěl příliš vyptávat. Dávno věděl, že Sebastian musel po porážce revoluce uprchnout z Chihuahuy, zachránil si jen holý život. V provincii vládl Manuel Chao, který na Vargase vydal zatykač a pásl po něm jako po škodné. Sebastian se uchýlil sem do vysokých hor, kde měl příbuzné, kteří se ho ujali. To Pancho vyrozuměl z několika narážek, hned když se odpoledne setkali.

Málem Vargase přitom nepoznal. Pásl dvě hubené kozy za stavením, vyhlížel jako chudý pastýř, on, kterého vždycky vídával pečlivě upraveného, v černém obleku s bílou košilí.

„Hodně se změnilo, mi generál,“ povzdechl si starý Sebastian důstojně, když zpozoroval Villův užaslý pohled.

Pancho mlčky pokyvoval hlavou, pak ho prudce objal.

„Kdo by byl čekal, že vás tady potkám, Sebastiane!“ vyhrkl, „a takhle, ne, ne…“

„To je jen zdání,“ odpověděl staroch s filosofickým klidem, „povrch, který bývá často klamný. Lidé zůstali stejní.“

„Taky si myslím,“ zahučel Villa, „ale přece jen mne to překvapilo. Jsem moc rád, že vás vidím zdravého.“

„Zdraví je dnes důležité. A co vy, mi generál?“

„Já jsem, bohudík, taky v pořádku, Sebastiane.“

„To rád slyším,“ potěšil se starý Vargas, „ale teď mi dovolte, abych vás uvítal ve svém domě a představil své ženě. Bude ráda, tolik si vždycky přála vás uvidět.“

Sebastian vedl Villu do své chatrče, Panchův oddíl za nimi.

Oba staří lidé, radostí bez sebe, nevěděli, co by jim snesli. Pancho v poslední chvíli zachránil život jedné z koz.

„Ne, ne, Sebastiane,“ ujišťoval, „máme dost jídla. Když dovolíte, pohostím já vás. Vy mně dáváte střechu nad hlavou, musíte mi tedy dovolit malou radost. Ostatně je to můj rozkaz,“ končil Pancho se smíchem.“Když rozkaz, mi generál,“ usmíval se Vargas bezzubými ústy, „tak rozkaz. Tomu se rád podvolím.“

Dlouho si pak vyprávěli, vzpomínali, chvílemi se přátelsky přeli. Pancho Villa posléze ulehl.

Široké okolí bylo prostoupeno strážemi, ale čert tomu věř! Už měsíc honilo Pancha čtyřicet tisíc mužů amerického generála Pershinga, kterým Carranza dovolil přístup do země. Naštěstí Villa vždycky vystihl jejich úmysly.

Jako ted. Jezdci generála Mercada se postavili na jihu provincie Chihuahua jako pevná závora, zatímco Američané zřejmě postupovali od severu, pročesávajíce krajinu a zahánějíce, jak se domnívali, Villovy oddíly k jihu, do náruče obregónovců.

Och, v horách se těžko bojovalo, zvláště v neznámých, divokých horách s ostrými, rozeklanými hřebeny a hlubokými průrvami, kam často ještě nevstoupila noha člověka. Celé pluky by se tady mohly schovat a nikdo by je okem nespatřil.

Sem tam došlo k náhlým přestřelkám s neznámými jezdci, kteří pak obvykle zmizeli, jako by se do země propadli. Lidé, ti prašiví Mexikáni, určitě pomáhali Villovi, kleli Američané. Věděl o jejich pohybech často víc, než bylo zdrávo, Villovi zvědové je patrně pozorovali z vrcholku každé hory.

Lez tam za nimi! Celý oddíl se sem nevyšplhal a jednotlivcům se samozřejmě nechtělo.

Pancho odpočíval v posteli a nespal. Hleděl do nízkého stropu, mračil se, přemýšlel. Na zemi ležel v slámě Sebastian Vargas se ženou, v koutě občas kvokla slepice. Štíři padali se stropu, každou chvíli bylo slyšet lehké plesknutí.

Ranní rozbřesk se blížil, venku bylo ticho, které tu a tam přerušilo nesmělé ptačí pípnutí.

Villa si vzpomínal na včerejšek. Dlouho sledoval americké oddíly, jel opodál za nimi, podivoval se jejich organizaci a bezvadné výstroji. Och, to by se to válčilo! Hoši se zřejmě příliš nenamáhali, bezstarostně jeli po prašné silnici v údolí, hlučně se bavili, stačilo zvednout pušku a poslat jim olověný pozdrav.

„Mi generál,“ zašeptal pojednou Sebastian na podlaze, „zabili Zapatu, slyšel jste o tom?“

Panchovi přestalo tlouci srdce.

„Ne,“ vydechl, „kdy?“

„Docela nedávno. Četl jsem to v novinách.“Panoho Villa ležel nehnuté, jako mrtvý. Tak tedy Zapata! A ještě před rokem mu nabízel spojenectví, už ho nikdy neuvidí.

Sebastian se zavrtěl, sláma zašustila.

„Američané brzy odtáhnou, mi generál. Slyšel jsem to včera v městečku. Všichni jsou proti nim. V Chihuahui se nedávno postříleli s obregónovci. Carranza prý požádal amerického velitele, aby šli. Ale tomu se nechce. Zalíbilo se mu u nás.“

Pojednou jedna ze stráží venku cosi tiše zavolala, Sebastian zmlkl, oba poslouchali.

„Mi generál, když budete chtít, zvedne se znova celé Mexiko.“ Sebastian Vargas byl temnější než tma, Villa viděl, jak se na zemi cosi pohybuje. „Povídá se, že generál Ángeles má v Sonoře tři pluky. A v horách Sierry jsou celé prapory…“

„Dobrá, jen spi, Sebastiane,“ zabručel Villa.

Dny, týdny, měsíce ubíhaly.

Americká intervenční armáda konečně odtáhla, měla co dělat v daleké Evropě, kde zuřila velká válka. Bylo tam hodně mrtvých, mexické události ustoupily do pozadí.

Pancho Villa soustředil kolem sebe několik brigád, znovu sestoupil do nížiny, ovládl na čas i růžovou Chihuahuu. Venustiano Carranza k němu opět poslal delegaci, zase sliboval půdu bezzemkům, vyvlastnění cizích společností. Pancho věděl, že Obregónovi generálové dostali velké haciendy, ale byl příliš unaven, aby proti tomu protestoval.

Opět na něho nastrojili vražedný útok, jen rychlá ruka jej zachránila. Útočník klesl s rozbitou lebkou.

Vládní poslové se střídali v jeho hlavním stanu, přinášeli nabídky i zastřené pohrůžky. Dostane milión pesos, když odejde ze země a zanechá bojů a politické činnosti, slibovaly americké společnosti v zemi. Revoluce pokračuje přece i bez něho, zaslouží si klid.

Touží snad ještě po pozemcích? Dostane je, slibovali jiní. Bude pěstovat koně a kukuřici, jeho dávný sen se naplní.

„Co říkáš, Suz?“ zeptal se jednou ženy.

Vážně k němu vzhlédla. „Jak chceš, Panchito! Víš dobře, že půjdu s tebou, kam budeš chtít.“

„Dávají mi velkou haciendu…“

„Ber ji tedy,“ řekla bez váhání.“Ale nemohu ji přece přijmout. Co by řekli dorados? Že jsem jako ti generálové. Nechci se obohacovat.“

Pancho se dlouho rozmýšlel. Stále ho trápila stará myšlenka, vracela se s houževnatou vytrvalostí.

„Co je, Panchito?“ naklonila se k němu Suz znepokojeně, „nepotřebuješ něco? Čelo máš tak rozpálené.“

„Proč jsem prohrál?“

„Nevím, Panchito,“ odpověděla nešťastně. „Prohráli jste vůbec? Dávají ti přece půdu.“

Pancho se těžce rozchodil.

„To není ono, Suz, ty víš dobře, že není. Všichni peóni pozemky nedostanou. Ani zdaleka ne všichni. Nepodařilo se nám to. A měli jsme dobré vojsko. Všichni šli s námi… peóni, lidé z továren a haciend, naftových polí, vodiči mezků, charros.

„Ano, Panchito! Bylo vás hodně, celá mračna.“

„Ještě před rokem jsem měl desítky tisíc jezdců… A přece jsme nedosáhli…,“ zahlcené se odmlčel, hleděl do prázdna.

„Čeho jste nedosáhli, Panchito?“

„To kdybych věděl… Nebyl to dobrý život, chtěli jsme, aby byl lepší. Proto jsme se zvedli, ale…“

Zakloktalo mu v hrdle, rozčileně mávl rukou.

„Byla proti nám taková síla, všichni se spojili, páni vždycky drží pohromadě. Někteří se dokonce stavěli jako přátelé, ale jen hrabali, chtěli haciendy, tisíce jiter…“

„A peóni, Panchito?“

„Sám jsem nepřestal být peónem,“ usmál se bolestně, „snad proto jsme museli nakonec prohrát. Vládnout je složitější, než si myslím. Ale kdybych se stal presidentem, bylo by asi leccos jiné, kdo ví?“

„Měl jsi se jím tedy stát,“ řekla Suz.

Pohladil ji po vlasech.

„Možná, ale nehodil jsem se. Vím to! Nejsem tak chytrý. Ačkoli… snad jsem přece jen mohl něco zkusit. Jako tenkrát v Chihuahue. Tam nám všechno docela šlo. Ale měl jsem Vargase, Fierra a Ángelese.“

„V Chihuahue bylo hezky,“ prohodila jemně.

„Bylo, jen trochu smutně. Necítil jsem se tam dobře a ty, myslím, taky. Měl jsem tenkrát přece jen poslechnout Zapatu a spojit se s ním,“ vzdychl Pancho, „škoda že nebyl čas trochu s ním posedět, poznat se. Kdyby tak šlo všechno zopakovat znova, Suz! Víš, zkusit úplně od začátku.“

24

NA VLASTNÍ PŮDĚ

Vicente, malý poručík ve Villově brigádě, zpíval večer co večer za doprovodu kytary melodickou píseň, k níž si sám skládal slova v okamžiku náhlé inspirace.

Vyhnanec, světem jsem bloudil pro účast v revoluci, na konci smutek se vloudil v mé srdce milující.

Pancho šel a zavřel okno. Divně dnes zpíval Vicente. Suz seděla blízko dveří horského srubu, kam se uchýlili, zašívala mužův kabát. Pět set dorados měl Pancho v blízkých horách. Nedávno se vrátili, chtěli si odpočinout od věčných šarvátek, které pozbyly smysl.

„Viděl jsem zase lidi na polích,“ začal Pancho zasněně, „obdělávali kukuřici…“

Suz dobře věděla, kam Panchito míří. Nedávno mu vláda znovu nabídla pozemky, malou haciendu v severním Durangu, vlastně ani ne tak malou. Ale Pancho odmítl.

„Mluvil jsem s hochy.“

Pancho se odmlčel, po očku na ni pohlédl.

„Všichni říkají, že by se mnou šli… Obdělávali bychom pole společně, jako kdysi naši předkové, než přišli Španělé…“

Suz se usmívala, Pancho se na ni schválně nepodíval.

„Někteří se tam byli porozhlédnout sami, na vlastní pěst, nic jsem jim nepřikazoval, aby sis nemyslela. Hlavní stavení je hodně pobořeno. Pamatuji se na ně dobře, bojovali jsme tam jednou. obregónovci. Dali bychom je do pořádku. Vláda mi slibuje taky nějaké peníze. Samozřejmě jenom do začátku, hned bych je vrátil…“Pancho bručel, mluvil rychle, zadrhoval, jako by přehlušoval výčitky svědomí.

„Nic od nich nechceme, jenom půdu. Ta nám přece patří… Žili bychom v klidu… jako lidé. Co říkáš?“

Suz tiše přisvědčila. Pancho vyskočil, vzal ji vzrušeně do náručí.

„Tedy myslíš, že by to nebylo zlé? Počkej, ještě jim ukážeme! Dovedu orat, sít, zavlažovat, krotit koně… Kdypak jsem držel naposledy pluh?“ vzpomněl si náhle. „Ano, tenkrát, když mě don Pánfilo potrestal a já potom utekl k donu Ignaciovi… Je to tak dávno, že to už ani není pravda.“

Venku zpíval Vicente vysokým, čistým tenorem poslední verš předlouhé balady.

Pancho Villa začal s opravou hospodářských budov haciendy hned na jaře. Zakrátko byly ohořelé zdi pokryty novou střechou a místnosti vybaveny hrubě sbitým nábytkem. Pět set dorados, kteří s Villou přišli, udělalo přece jen kus práce. Nakoupili také hospodářské nářadí, pluhy, osivo, dříví, vozy a dobytek.

Brzy se rozproudil na rozsáhlém nádvoří haciendy čilý ruch, ozývalo se bezstarostné výskání hrajících si dětí, bučení dobytka, spokojené chrochtání vepřů.

Stará hacienda stála na zeleném návrší, kousek pod ní ležela osada hliněných domků s omšelým kostelíkem mezi topoly. Říčka obtáčela pueblo velkým půlkruhem, na jejích březích se rozkládala nejúrodnější pole. Záplava žlutavého světla zalévala celý kraj, ta mračna vzadu, ano, tam se pásla jejich stáda dobytka.

Pancho Villa hleděl spokojeně z okna. Bylo s ním asi dvacet compadres, řehtali se, Pancho právě prohodil vtip. Měl dobrou náladu, jako už dávno ne. Když se před mnoha měsíci dověděl od Vargase o náhlé Zapatově smrti, zasáhla ho ta zpráva jako blesk z čistého nebe. Chodil zamlklý, trpce litoval, že se s ním nesblížil a nepřijal jeho návrh na spojenectví. Všechno by bylo možná jiné, Zapata neměl umřít tak brzy.

Ale s jarem se uklidnil, začínal zapomínat, opět to byl starý, veselý Pancho, který nezkazil žádnou legraci.

Nazítří chtěl odjet na křtiny do vzdáleného puebla k jednomu/.<• svých starých spolubojovníků. Měl se stát kmotrem jeho prvorozenému. Už se začínaly projevovat následky míru.

„Compadre, nejezděte přes Parral,“ řekl pojednou Vicente, „zdálo se mi o divokém koni, měl takhle velikou hlavu a chrlil z nozder oheň.“

„Proč bych neměl jezdit, schválně pojedu,“ odpověděl špičatě Pancho, který znal romantickou duši Vicentovu. Věděl, co mu i líce připomenout… Zapatův konec. V kraji ještě nebylo bezpečno, Villa tu měl hodně nepřátel, kteří číhali jen na vhodnou příležitost.

Ke všemu měl Vicente zlé sny a Vicente věřil na skrytá znamení jako stará kořenářka.

„Vezměte si aspoň hodně jezdců, mi generál,“ důtklivě připomínal Vicente, „nejmíň dvacet, ne-li víc… A nějaké granáty. Kulomet by taky neškodil.“

„To tak,“ usmál se Pancho Villa. „A přivedu Pedraria úplně na mizinu. Je hrdý jako torero, určitě by porazil posledního býčka, aby nás mohl všechny dobře pohostit.“

„Pak pojedu s vámi, ano, pojedu,“ trval na svém Vicente, který byl vyhlášený střelec.

„Uklidni se,“ odbyl ho Pancho se smíchem, „nechci žádný doprovod. To tak… abych na sebe upoutal pozornost. Všichni nepřátelé by hned věděli… kdo to jede? Aha, jistě Pancho Villa! Chápeš? A výslužku ti přivezu, spolehni se…“

Vicente se urazil, odešel a do noci se projížděl na svém koni v daleké prérii.

Vyjeli příštího rána starou fordkou.

Měli před sebou padesát mil prašných stezek vedoucích většinou liduprázdným územím. Za tři hodiny chtěli být v Parralu a odtud byl už do puebla, kde bydlel Pedrario, jen kousek.

Křtiny byly hlučné. Jaká příležitost k pořádné oslavě setkání po tak dlouhém čase! Protáhly se proto na několik dní. Vždyť se sešli compadres z bitev, z mnohých velkých a slavných bojů. Země se třásla, když táhli, nepřátelé zalézali ustrašeně jako červi.

Peóni zdaleka široka přišli, aby zase jednou spatřili svého Pancha na vlastní oči. Musel se jim několikrát ukázat na prahu domku, zase slyšel pokřik Viva Villa! Jako kdysi.

K večeru se vraceli domů, znovu projížděli Parralem.

Už byli u prvních domků předměstí, teď měla přijít křižovatka.

Výstřely náhle zabubnovaly do kapoty vozu. Jeho posádka hned odpověděla, ale jen na chvíli. Stovky střel zákeřných střelců mířily do jednoho místa, všechny do černého.

Když se auto převrhlo a začalo hořet, nebyl ani jeden z mužů naživu. Pancho Villa ležel pod vozem, jeho pravá ruka pevně svírala revolver s prázdným zásobníkem.

Dvanáct mužů vyšlo z blízkého domku a vypálilo do mrtvol ještě několik dávek…

Ulice byla liduprázdná, jako vymetená, žlutošedá.