Paul d‘Ivoi a Henri Chabrillat

S prázdnou kapsou kolem světa

První kapitola

ZÁVĚŤ

»Nuže, jak jste se rozhodl? Co mi odpovíte?«

»Trvám na tom, co jsem řekl!«

»Rozmyslete si to ještě, pane Lavarede.«

»Už se stalo, pane Bouvreuili. Nikdy. Nikdy!«

»Nechápete, že vás mám v hrsti? Prodám vám veškerý nábytek. Zůstanete bez střechy nad hlavou!«

»Se zlámanou grešlí v kapse, zapomněl jste dodat.«

»Stačí, abyste řekl ano. Východisko máte: čeká vás krásné manželství, spousta peněz, nezávislost…«

»A tchán zapletený do podezřelých machinací! Pěkně děkuji, nechci.«

»Chudý novinář, který se může dostat do rodiny úspěšného finančníka. Za takovou šanci byste měl na kolenou děkovat. Neodmítejte, Lavarede. Moje dcera Penelopa dostane dvě stě tisíc franků věna!«

»O vaši dceru nejde. Tchána, tchána odmítám!«

»Nejste zrovna zdvořilý, pane Lavarede.«

»Jak ke komu.«

Pan Bouvreuil povstal.

»Jestliže se oženíte s Penelopou, uhradím všecky vaše dluhy. Jestli odmítnete, zničím vás. Musím bohužel neodkladně odcestovat do Panamy. Rozhodněte se. Vaše konečné slovo! Co mi odpovíte?«

»Trvám na tom, co jsem řekl.«

Pan Bouvreuil si narazil klobouk a práskl za sebou dveřmi.

Z rozhovoru nad jiné jasně vysvítá, že finanční velmož pan Bouvreuil dovede prosazovat své záměry bez nejmenších ohledů. Objasněme si proto několik podrobností ze života jeho oběti.

Armand Lavarede byl pětadvacetiletý mladý novinář, zadlužený až po uši. Světlo světa spatřil v Paříži. Jeho otec pocházel z jihu, matka z Bretaně. Po obou Armand dědil: po otci výbušnost, po matce přemýšlivost.

Brzy osiřel. Jediný příbuzný, strýc Richard, mu finančně vypomohl; umožnil Lavaredovi získat potřebné vzdělání. Víc se však o svého synovce nestaral. Starostlivě pečoval o vlastní dítko, Jeana Richarda.

Jean Richard byl odmalička nemocný, od nepaměti zádumčivý – a s lety stále šetrnější. Pravý opak Armandův. Loni, v roce devatenáctistém desátém, dosáhl Richard čtyřiceti roků. Většinu života věrně kráčel ve šlépějích svého otce: obchodoval ve velkém, shromažďoval majetek. Před rokem na podzim se usadil v anglickém Devonshiru, kde si zakoupil nádherné venkovské sídlo.

Armand Lavarede se musel protloukat, jak uměl. Po pravdě řečeno, činil tak s odvahou a podnikavostí sobě vlastní. Studoval, stejně pilně sportoval, pak vystřídal několik zaměstnání a nakonec začal psát do novin. Měl vtip, pohotové pero a hodně dluhů.

Po páně Bouvreuilově dramatickém odchodu se Lavarede na chvíli zamyslil. Nepochyboval, že se ho bankéř pokusí do čtyřiadvaceti hodin zničit. Pak si však uvědomil, že ráno je moudřejší večera, ulehl a klidně prospal celou noc. Ráno s ním musela bytná pořádně zatřepat, aby ho probudila.

»Probuďte se, pane Armande. Přinesli vám psaní od notáře.«

»Bouvreuil si přivstal,« zabručel Armand rozespale. »Právě jste mi přinesla vyhlášení války.«

Notářův dopis obsahoval uctivé pozvání v naléhavé záležitosti.

Lavarede neměl právě nic lepšího na práci, a tak se vydal k notáři. Cestou si povšiml nápadné anglické rodinky. Muže, padesátníka v kostkovaném obleku, charakterizovalo klasické držení těla. Dámu, spíš vychovatelku než matku, upjaté chování. Dívku jistá rozpustilost, která se někdy nevyhne ani Angličanům.

Nevěděli kudy kam, nerozhodně přešlapovali na nároží. Armand k nim přistoupil a pozdravil, jak nejslušněji uměl.

»Mohu vám nějak pomoci?«

Slova se ujal ctihodný Angličan.

»Míříme k notáři, ulice Châteaudun, pane.«

»To je ale náhoda.«

»K váženému panu Danabertovi.«

»No báječné. Dovolte, abych vás doprovodil, máme stejný cíl!«

Do notářovy pracovny byli uvedeni současně. Napadlo je, zda snad dokonce nejsou předvoláni ve stejné naléhavé záležitosti.

Notář neměl času nazbyt.

»Pane Lavarede, sire Murlytone, dámy. Musím vám s politováním oznámit, že jeden z mých nejlepších klientů, majitel zámku na francouzském Zlatém pobřeží, majitel dvou nájemních domů v Paříži, majitel panství Baslett-Castle, zemřel. Jméno zesnulého znáte. Je jím pan Jean Richard.«

»Můj bratranec!«

»Můj soused!«

Pánové se na sebe s údivem podívali.

Notář pokračoval:

»Povolal jsem vás, abyste vyslechli znění poslední vůle zesnulého.«

Otevřel zapečetěnou obálku a důležitě si odkašlal.

»Včetně akcií a nemovitostí uvedených v příloze a hotových peněz uložených u notáře činí můj majetek zhruba čtyři milióny franků. Poněvadž nemám ani sourozence, ani manželku, ani děti, nezbývá mi než jmenovat posledního příbuzného – Armanda Lavareda.«

»Cože?«

»Počkejte,« zarazil notář Armanda. »To není všechno.«

»Můj bratranec Armand Lavarede se však stane zákonným a univerzálním dědicem pod jednou podmínkou: že odcestuje z Paříže a uskuteční s pěti sous v kapse – cestu kolem světa! Víc peněz mít nesmí. Jen tak se snad naučí šetrnosti, pozná cenu peněz a zděděný majetek nepromarní. Cestu kolem světa musí ukončit do jednoho roku. Je samozřejmé, že můj bratranec musí být při této cestě kontrolován. Jako průvodce mu proto ustavuji muže, který bude mít na svém přísném dozorčím poslání mimořádný osobní zájem. Můj soused z Baslett-Castlu, sir Murlyton, se stane místo Armanda Lavareda jediným dědicem ve chvíli, kdy můj bratranec poruší nebo nesplní předepsané podmínky. Sir Murlyton je člověk, který dovede hájit svá práva, bratranče. Vím však, že bude, jako pravý džentlmen, tvé počínání posuzovat spravedlivě a čestně. Mnoho štěstí, přátelé!«

Znění poslední vůle vyvolalo v přítomných nejrůznější pocity. Armand stáhl koutky úst, siru Murlytonovi se nepohnul v tváři ani sval. Starší žena se tvářila nezúčastněně. Nerozuměla francouzsky. Vzrušením se chvěla pouze dívka, měnila barvu od bílé až po červenou. Měřila si nenadálé soky, lovce, kteří se spolu vydají na lov čtyř miliónů.

»Otče, přece nebudeš panu Lavaredovi bránit!«

»Peníze jsou peníze, má drahá. Zvláště je-li jich tolik. Vzdávat se bohatství je nemoudré.«

»Ty své poslání neodřekneš? Chceš snad připravit pana Lavareda o dědictví?«

Do rozhovoru zasáhl notář:

»Jsem přesvědčen, že sir Murlyton nebude panu Lavaredovi klást překážky. Jistě se nedopustí ničeho nečestného. Pokud by se ovšem pan Lavarede chtěl svého dědictví zříci sám…«

»Nežertujte!« ozval se Armand. »Myslíte, že se vzdám tak lehko? Ostatně to, co po mně žádá můj nebohý bratranec, nevypadá nijak obtížně.«

»Zkuste to!« zvolal Angličan. »Já sám nemám co ztratit, mě šeková knížka neopustí. Ale co vy – s pěti sous! Jsem přesvědčen, že s tou hrou skončíme do dvou dnů.«

»Platí!« odvětil Armand a obrátil se na notáře.

»Očekávám, pane, že máte po ruce jízdní řád.«

»Tady je, prosím.«

Armand zalistoval.

»Zítra, dvacátého šestého března, v devět hodin odjíždí vlak do Bordeaux. Z Bordeaux vyplouvá parník do Ameriky. Sire Murlytone, očekávám vás zítra na Orleánském nádraží.«

Rozloučili se téměř obřadně. Dívka se zadívala se zájmem na Armanda. Starší žena se přepudrovala.

»Mimochodem,« zarazil se Armand ve dveřích, »mimochodem, pane notáři, musím se do roka ohlásit ve vaší kanceláři – to jest dvacátého pátého března roku 1912, jestli se nemýlím.«

»Nejpozději, pane. Nejpozději!«

»Kdy končíte úřední hodiny?«

»V osmnáct, pane.«

»To stihnu,« přikývl Armand lehkomyslně. Zdál se být spokojen.

Na ulici zastavil drožku.

»Orleánské nádraží.«

Za několik minut už rozmlouval se svými dobrými známými, poštovními zaměstnanci z oddělení expresních zásilek. V sezóně je občas obšťastňoval volnými vstupenkami do divadel. S jedním z nich se prošel rozlehlým skladištěm mezi haldami balíků a beden. V dobré náladě pak vyplnil hromádku formulářů.

»Bedýnku odešlete do Panamy. Zítra ráno, to znamená rychlíkem do Bordeaux.«

Potom vzal štětku a velkými písmeny napsal černou barvou na bednu cílovou stanici určení: PANAMA – COLÓN.

Bedýnka byla mimořádně rozměrná. Svým tvarem připomínala klavír.

Svého dobrého známého ujistil, že dobře zavedené poštovní společnosti nevznikne ani nejmenší škoda, neboť jde o docela obyčejnou sázku.

Přítel se tvářil rozpačitě, a tak ho Armand pozval na vydatnou večeři – samozřejmě až sázku vyhraje. Sejdou se v sobotu, za rok, hned za nákladovým nádražím.

Zdálo se, že to přítele nijak nenadchlo.

Proto se na večeři vydali raději hned. Armand se při té příležitosti rozloučil s rodným městem, jak se na Pařížana sluší a patří. Není divu, že ráno kolem osmé mu cinkalo v kapse pět opuštěných sirotečků, posledních pět sous.

Nenápadně prokličkoval na nástupišti Orleánského nádraží a obezřetně zmizel ve skladišti mezi balíky a bednami. Krátce poté se dostavil na nástupiště finanční magnát pan Bouvreuil. Doprovázela ho jeho dcera, ubohá Penelopa.

Diskrétně si ji prohlédněme.

Penelopa je spíš dlouhá než vysoká, spíš kostnatá než hubená. Ve tváři má povýšený výraz. Hovoří právě s průvodčím. Její gesta, slova a výraz jsou samolibé. Slečna Penelopa je si dobře vědoma svého postavení. Okázale dává najevo, že na všecko má, že může všecko, co se jí zlíbí. O to víc je pohoršena Armandovým odmítnutím.

»Jak si dovolil!« křičí.

Nevíme ovšem kdo: Armand, nebo chudák průvodčí?

Zdá se, alespoň po prvním setkání, že se napříště nebudeme mladému novináři divit, když odmítá pokoušet osud manželským svazkem s Penelopou Bouvreuilovou.

Bouvreuil a jeho dcera jsou již informováni. Zpráva o nenadálém dědictví po Jeanu Richardovi se roznesla Paříží. Bouvreuilovi sdělil senzační novinku hezky zatepla sám notář.

Finančník se rozhlíží po nástupišti, hledá očima Armanda.

»Kde vězí, ten, ten – pisálek!«

Zaměstnanci poštovní společnosti vezou po nástupišti obrovskou bednu. Ta svým tvarem budí oprávněnou pozornost.

»Vida,« prohodí Bouvreuil, »někdo si posílá do Panamy klavír.«

»Klavír?«

»Budeme mít společnou cestu.«

»Kdo?«

»Já a bedna přece!«

»Klavír do Panamy?«

»Proč by nemohli být lidé v Panamě muzikální? Panama Colón – stálo na bedně černé na bílém! Nevím, čemu se v poslední době neustále divíš,« zlobí se Bouvreuil.

»Všemu,« vzdychla Penelopa.

»Neztrácej hlavu, dceruško. Je naprosto vyloučeno, aby se mu to povedlo. S pěti sous v kapse se nedostane ani do Bordeaux, natož do Ameriky. Brzy se kajícně vrátí, uvidíš.«

»Kdyby bylo třeba… kdybys měl příležitost…«

»Copak?«

»Že bys mu – třeba podrazil nohy nebo podržel hlavu pod vodou.«

Penelopa svírá hněvivě rty.

»Rozumím.«

»Chci ho mít. Chci ho mít pro sebe.«

»Budeš ho mít. Uklidni se, dceruško, však ty ho dostaneš.«

Také sir Murlyton se objevil na nástupišti, samozřejmě v doprovodu dcery. A dcera v doprovodu vychovatelky. Nepřišli ani brzy, ani pozdě. Přišli včas.

Marně však, stejně jako Bouvreuil, vyhlíželi Armanda.

»Asi se svého nesmyslného dobrodružství vzdal,« soudil sir Murlyton.

»To je nepravděpodobné,« odpověděla dcera a povzdechla si.

Chvíle odjezdu se blížila. Sir Murlyton stěží skrýval rozmrzelost.

»Jeden člověk se na nádraží snadno přehlédne,« poznamenala dcera. »V Bordeaux se s Lavaredem setkáme. Prosím tě, moc tě prosím: dovol mi, abych směla jet s tebou. Chtěla bych tě v Bourdeaux políbit na rozloučenou, zamávat za odjíždějící lodí. Musím ji vidět, tatínku. Vždyť tě odveze na cestu kolem světa!«

Sir Murlyton je dojat. Přemýšlí, kde se v Aurettě bere tolik citu. Že by jí svědčil pobyt ve Francii?

Nemůže odmítnout. Oba se rozloučí s vychovatelkou a nastoupí do vlaku. Najdou si dvě volná místa a usednou – právě proti Bouvreuilovi.

Finančník pracuje. Píše nějaké číslice a příchozím nevěnuje pozornost. Pak se pod oknem objeví jeho dcera.

»Tatínku, Armand cestuje stejným vlakem jako ty!«

»Jak to víš?«

»Je v bedně, v té obrovské, co připomíná klavír. Místo určení: Panama – Colón.«

Překvapenému siru Murlytonovi uniklo z úst Lavaredovo jméno. Slečna Auretta mu varovně stiskla ruku. Pozdě. Bouvreuil na ně pohlédl s neskrývaným překvapením.

Průvodčí zavírají dveře a Bouvreuil se znovu vyklání z okna.

»Víš to určitě?«

»Slyšela jsem zřízence. Prohýbali se smíchy.«

»V Bordeaux ho dám sebrat – a pošlu ti ho zpátky! Třeba v bedně.«

»Vzít se můžeme hned, jak se vrátíš z Panamy,« zazářily Penelopě oči.

»Za pět týdnů,« souhlasil Bouvreuil.

Siru Murlytonovi a sličné Aurettě neuniklo ani jediné slovo.

Vlak vyrazil. Cestující do Bordeaux sedí na pohodlných sedadlech, jenom jeden z nich je usazen méně pohodlně.

»Prosím za prominutí, ale zdálo se mi, že pána, o kterém se zmínila moje dcera, znáte.«

»Známe.«

Pánové se představili.

»Jste jeho přítel, pane Bouvreuili?« otázal se sir Murlyton.

»Och ne, ne!«

Do rozhovoru se vmísila Auretta.

»Vaše dcera však mluvila o sňatku.«

»Přála by si ho.«

»Pak ovšem promiňte,« omluvila se Auretta a nepřestala se usmívat.

»O to dědictví ho připravím snadno a rychle, sire. Dnes večer bude v Bourdeaux zadržen, a vy se stanete pravoplatným dědicem. Spolehněte se.«

»Nic proti panu Lavaredovi nemám, nic proti němu nepodniknu. Mým úkolem je dohlédnout, aby byly do písmene splněny podmínky závěti, nic víc.«

Zdálo se, že sir Murlyton nemá chuť pokračovat v rozhovoru. Ostatně – čtrnáctihodinová jízda do Bordeaux je únavná.

V Bordeaux byla zavazadla určená k další cestě do zámoří složena v přístavním skladišti.

Bouvreuil nelenil a rozběhl se na celnici.

Sir Murlyton se rozhodl zůstat v ústraní a ponechat událostem volný průběh.

Auretta vyhledala mezi stovkami zavazadel připravených k nalodění jedno z největších, tolik podobné klavíru.

Ťuká na bednu.

»Pane Lavarede, pane Lavarede!«

Marně.

»Důvěřujte mi, prosím vás. Jsem Auretta Murlytonová. Hrozí vám nebezpečí!«

Auretta obchází spěšninu, hledá otvor, škvíru nebo víko. Bedna je jako z jednoho kusu.

»Proč mi, proboha, nevěříte?«

»Jste to opravdu vy?« ozve se opatrně z bedny.

»Já, ano, já. Vylezte, prosím vás.«

»Na lodi. Až zvedneme kotvy.«

»Jenže vy neodplujete. Bouvreuil to šel ohlásit. Zatknou vás.«

»Proklatě!«

Armand otevřel tajná dvířka a vyskočil.

»Bouvreuil je v Bordeaux?«

»Cestuje do Panamy.«

»Zapomněl jsem. A sir Murlyton – je s ním, promiňte, spolčen?«

»Sir Murlyton proti vám nic nepodnikne. Je čestný, nechce do ničeho zasahovat.«

»Aby mohl jednat Bouvreuil.«

»Je vázán závětí. Já však nikoliv.«

»Jste moje ochránkyně,« řekl vřele Armand. »Neprozřetelně krásná ochránkyně!«

»Teď není čas na dvornosti. Raději se někam ukryjte.«

»Díky, vřelé díky.«

Armand zmizel mezi hromadami.

Ve skladišti se objevil pan Bouvreuil s celníkem a zřízencem.

Rázně ukázal na bednu.

»Tady v té bedně ho najdete. Konejte svou povinnost!«

Celník se tvářil nedůvěřivě, zřízenec se usmíval.

»Do bedny vlezl v Paříži, pánové.«

»Neudělal si z vás někdo legraci?«

»Tak ji otevřte a přesvědčíte se.«

»Jednak tu nemám nářadí, a pak – zásilku bez souhlasu šéfa otevřít nesmím,« řekl zřízenec.

Bouvreuil bouchl do bedny pěstí.

»Jménem zákona – vylezte, Lavarede!«

Z bedny se neozvalo ani pípnutí.

»Trvám na tom, abyste okamžitě přivedli svého šéfa!«

Celník mrkl na zřízence, zřízenec na celníka. Bylo jim to jasné.

»A vy zůstanete tady. Co kdyby zatím utekl?«

Bouvreuil zůstal. Ostražitě hlídal prázdnou bednu.

Druhá kapitola

CESTUJÍCÍ Z ČÍSLA 10

Auretta se zatím vrátila k otci, ctihodnému siru Murlytonovi.

»Myslím, že Lavarede bude v cestě kolem světa pokračovat.«

»Pak tedy budu jeho příkladu následovat i já.«

»My,« zdůraznila Auretta, »jsme přece dva!«

Sira Murlytona už nepřekvapila.

»Chceš cestovat se mnou?«

»Jsem přesvědčena, že výlet do Panamy mi může přinést mnoho pěkných zážitků. Ráda bych se zdokonalila v zeměpise.«

»A co bude zatím dělat vychovatelka?«

»Nějakou dobu se bude muset obejít beze mne. Zatelegrafuji jí, aby se vrátila do Anglie a počkala na nás v Devonshiru. Souhlasíš?«

Dobře vychovaný sir Murlyton souhlasil.

Armand zatím bojoval marný boj se svou zvědavostí. Nevydržel a šel pozdravit vytrvale hlídajícího pana Bouvreuile.

»No prosím! To jsem věděl!« zvolal Bouvreuil.

»Vy něco víte?« vyděsil se mladý muž.

»Že jste tam uvnitř!« Bouvreuil uhodil pěstí do bedny, až to zadunělo.

»Mýlíte se, pane. Já zabedněn nejsem.«

Bleskurychle strčil nic netušícího pana Bouvreuile do bedny a neopomenul ji zajistit patentním závěrem. Potom si utřel ruce do kapesníku.

Cestující zaoceánského parníku Lorraine, pravidelná linka Bordeaux – Panama, se tísnili u zábradlí a netrpělivě čekali, až loď zvedne kotvy.

Něco nebylo v pořádku. Chyběl jeden cestující. Na jeho příchod čekal na svém můstku kapitán, u můstku na molo druhý důstojník se seznamem v ruce – a v kajutě číslo 10 čekala početná zavazadla.

»Tady, tady jsem. Moc se omlouvám!«

Na palubu se přiřítil muž.

»Mrzí mě to, pane důstojníku.«

»Vaše jméno?«

»Bouvreuil. Z Paříže.«

»Kajuta?«

»Číslo deset.«

»Dobrá.«

Druhý důstojník uvolnil opozdilci cestu a stále zamračen dal znamení kapitánovi. Lorraine zvedla konečně kotvy a majestátně vyplula.

Za okamžik si na palubě stanuli tváří v tvář dva muži.

»Těší mě, že vás potkávám, pane Lavarede.«

»Potěšení je na mé straně, sire. Vaše sličná průvodkyně se vrátila do Paříže?«

»Nikoliv. Je na lodi.«

»To jsem rád. V její společnosti náš čeká příjemná plavba.«

»Mohu se zeptat, jak jste se dostal mezi cestující? Suma, kterou je třeba zaplatit za jízdenku, mi utkvěla v paměti.«

Armand otevřel dlaň. Lesklo se v ní pět mincí. »Pět sous, sire. Račte si je přepočítat.«

»Neodpověděl jste mi.«

»Všechno uhradil pan Bouvreuil. Jízdné i stravu. V první třídě.«

»Nerozumím.«

»Mám to potěšení využívat jeho laskavého pohostinství v kajutě číslo deset.«

»A on – souhlasí?«

»Sotva. Vězí totiž v mé bedně.«

»A bedna – je na lodi?«

»Na souši, sire. Ve skladišti. Dobře že jste mi připomněl. Zítra budu muset zavolat do Bordeaux, aby ji otevřeli včas.«

»Poněkud nespolečenské, ale bystré,« zabručel sir a němě se uklonil na znamení, že se už k historce nemíní vracet.

První dva dny plavby uplynuly příjemně. Armand Lavarede, všeobecně oslovovaný jako pan Bouvreuil, finančník z kabiny číslo 10, měl na rozdíl od svých vznešených spolucestujících trpících mořskou nemocí – mimořádnou chuť k jídlu. I jinak se však činil: byl veselý, vtipný. Brzy si získal obdiv všech. Nejen číšníků.

Jednou se ho trvale zamračený druhý důstojník otázal, proč se vlastně dostavil na palubu Lorraine s tak nehorázným zpožděním.

»Představte si,« odvětil pohotově Armand, »že mě po celý život pronásleduje blázen. Novinář. Vydává se za mne.«

»Jak se jmenuje?«

»Lavarede. Prohlašuje o sobě, že je bankéř Bouvreuil. Přitom má dluhů jako kvítí.«

»Trapné, trapné.«

»Zuří, kdykoli mě uvidí. A když se mu snažím připomenout jeho povolání a pravé jméno, začne být svému okolí nebezpečný. Musel jsem se ho v Bordeaux šetrně zbavit, trochu mě to zdrželo. Nezpůsobil jsem snad lodi mimořádně velké zpoždění?«

»Běžné.«

»Upokojil jste mě. I když…«

»I když?« zajímal se málomluvný druhý důstojník.

»Zaslechl jsem, že loď přistane ještě jednou na evropském pobřeží.«

»V Santanderu. Podle jízdního řádu, pane.«

»Nastoupí tam další cestující?«

»V Santanderu nikoliv. Až na Azorských ostrovech jeden.«

»Francouz?«

»Stěží.« Druhý důstojník vytáhl listinu. »Jmenuje se don José de Courramaras y Miraflor.«

»Vznešené jméno,« přikývl uznale Armand.

»Spíš dlouhé,« řekl znechuceně druhý důstojník.

»Obával jsem se, že mě ten bláznivý pan Lavarede může někde ještě zaskočit.«

»Nestrachujte se. Na lodi zůstane všechno v naprostém pořádku.«

»Budu vám zavázán, pane.«

Během plavby nedošlo k mimořádným událostem. Skandál vypukl teprve před odplutím ze Santanderu. Do přístavu se přiřítil povoz, na něm seděl venkovan a vedle něho rozčilený podivín: rozcuchaný, zarostlý, gestikulující, divoce koulící očima. Seskočil a vyběhl na palubu.

»Kapitán! Kde je kapitán?«

»Zastupuji ho. Co chcete, člověče?«

Druhý důstojník se mračil víc než obvykle.

»Jsem pařížský finančník Bouvreuil, pane!«

»Jednoho už znám. Jste snad příbuzní?«

»Já jsem Bouvreuil!«

»Nepochybně z kajuty číslo deset.«

»Z kajuty číslo deset!«

»Z první třídy!«

»Z první třídy!«

»Unavujete mě, člověče. Kajuta je obsazena.«

»Kým! Kdosi dovolil…«

»Snad pan Lavarede, ne?« zavtipkoval druhý důstojník a rozesmál se.

Bouvreuil explodoval.

»Lavarede! Kdo jiný, kdo jiný než Lavarede!«

Rozběhl se k hloučku cestujících a pobíhal od jednoho k druhému. Hledal Lavareda a šermoval cizím lidem pěstí před nosem.

»Vyřídím si to s ním na místě!«

Bylo jasné, že se stal svému okolí nebezpečný. Druhému důstojníkovi nezbylo než pokynout dvěma ramenatým námořníkům. Ten pokyn znamenal, že jim svěřuje Bouvreuile do pečlivého opatrování. Po krátké poradě bylo rozhodnuto ponechat nešťastníka na lodi. Až záchvat pomine, bude v kotelně házet uhlí. Aspoň si trochu přivydělá.

Lorraine zvedla kotvy. Měla o topiče víc.

Třetí kapitola

OSOBNOST

Ze Santanderu na Azorské ostrovy se plavila Lorraine sedm dní. V kotelně shledali, že se pan Bouvreuil k lopatě jaksi nehodí. Kapitán proto vyslyšel Armandovu prosbu a rozhodl, že Bouvreuil bude na Azorách tiše a bez rozruchu předán portugalské policii. Ta ho odevzdá francouzskému konzulovi a Bouvreuil bude francouzskými úřady vrácen zpátky do své vlasti.

Před Florou, prvním z ostrovů, zastavila loď 4. dubna. Musela nalodit cestujícího s neobyčejně vznešeným a dlouhým jménem: don José de Courramaras y Miraflor. Byl to vysoký hodnostář jistého středoamerického státu. Kterého – tajil. Doprovázen čestnou stráží vstoupil na loď se vší důstojností.

Don José s dlouhým jménem byl mrňous. Po slavnostním uvítání se rozhodl předvést na ukázku dobrý skutek. Když zahlédl Bouvreuile, zeptal se na jeho osud a poté ho vzal velkomyslně pod svou ochranu.

»Vždyť ho neznáte, Veličenstvo,« namítl kapitán.

»Napadlo mi, že mi kdysi mohl prokázat v Paříži dobrou službu. Nejsem si tím ovšem jist. Nemohu to však ani vyloučit,« řekl diplomaticky. »Mým posláním je prokazovat dobrodiní, kapitáne. Vaším pak – velet lodi!«

A tak Lorraine opět vyplula na širé moře.

Armand Lavarede se po celou dobu rozhovoru držel skromně stranou. Přemýšlel, o čem si asi kapitán s potentátem povídá. Vše se dověděl od své neprozřetelně krásné ochránkyně, neboť bystré Aurettě neunikl výraz překvapení v opálené tváři dona Josého – a vzápětí Bouvreuilův němý pokyn: ukazováček, který si položil na rty.

»Ti dva se znají,« prohlásila Armandovi s jistotou.

Lavarede o jejích slovech nepochyboval. Marně se však pokoušel odhalit pouto, které oba výtečníky spojuje. Že jsou dobrodruhy, o tom nebylo sporu. Don José byl zjevný světoběžník.

»Není vyloučeno, že se kdysi dostal v Paříži Bouvreuilovi do spárů. Kdo ví, zda mu nezůstal dlužen. Pravděpodobně ano. Je nasnadě, že Bouvreuil – jakmile loď dorazí do Střední Ameriky – využije mocenského postavení svého vznešeného dlužníka.«

»Něco za něco,« souhlasila Auretta. »Bouvreuil odpustí donu Josému dluhy a don José pomůže Bouvreuilovi: lapí Armanda Lavareda a oškube mu křídla.«

Armand měl sice pro strach uděláno, ale přece jen mu bylo trochu úzko při pomyšlení, že by měl cestovat zpátky do Evropy, a navíc v poutech.

Loď zastavila na Martiniku. Někteří cestující využili příležitosti a šli si prohlédnout Fort-de-France.

Armand ujistil Aurettu, že se brzy setkají. Už také proto, aby sir Murlyton mohl cestovat kolem světa pokud možno pohodlně a bez obav.

»Nelekají vás všechny ty překážky a nástrahy?«

»Naopak, vzrušují mě. Odcházím, abych stanul na půdě Martiniku. Věřím, že tam dostanu nápad, jak dál!«

Armand nebyl na Martiniku poprvé. Jako novinář měl na ostrově známé, a to dokonce v kanceláři francouzského guvernéra.

Tak se stalo, že Lorraine vyplula nakonec bez Armanda. Cestující se nejdřív domnívali, že zmožen dojmy odpočívá v kajutě. Ale pak objevil sir Murlyton ve svém apartmá dopis.

Sire,

za osm až deset dnů po doplutí mě očekávejte v Colónu, v hotelu Isthmus, kde se k Vám opět připojím. Přál bych si, aby nebohý Bouvreuil získal zpět své jméno i svou kajutu. Nezbude než říci kapitánovi čirou pravdu. Smím Vás o to poprosit?

Srdečně Vás zdraví

Vám oddaný

Armand Lavarede

Ctihodný sir splnil Armandovu žádost docela rád, protože si po celou dobu plavby nebyl jist, zda se k Bouvreuilovi nechová poněkud nesportovně. Omlouval se pouze tím, že nesmí – podle podmínek závěti – do událostí nikterak zasahovat.

Zbývající dny přinesly Aurettě mnoho nepříjemností. Už delší čas musela snášet sladkobolné pohledy, které jí na každém kroku vrhala vstříc ušlechtilá tvář samotného dona Josého de Courramaras y Miraflor. Informován o závěti rozhodl se, že se s nastávající milionářkou ožení. Nyní, když se s Bouvreuilovou vydatnou pomocí seznámil se sirem Murlytonem, držel se Angličana jako klíště. Bylo nesnadné vyhnout se jeho společnosti. A ještě těžší se ho zbavit a zachovat přitom zdvořilý klid.

Přístav v panamském Colónu přinesl vysvobození. Beznadějně dotírajícímu donu Josému tu spadl hřebínek ještě z dalších důvodů: zdálo se, že se střeží vzbudit pozornost místních úřadů.

Do hotelu Isthmus se přišel s Angličany rozloučit skoro na zapřenou. Musí odjet nejbližší lodí, pravil, jelikož ho v jeho zemi čekají neodkladné úkoly. Doufá však pevně, že se spolu brzy znovu setkají. Významně se přitom zadíval na Aurettu. Doporučoval, společně s Bouvreuilem, který ho ochotně doprovázel, aby se sir se slečnou vydali na další cestu po souši. Ujišťoval, že je Lavarede nepochybně čeká v Kostarice, a nikde jinde. On že se postará, aby se do Kostariky dostali pohodlně a bezpečně. Jen ať se mu bez obav svěří.

Bouvreuil přizvukoval.

Dokonale sehrané dueto, napadlo Aurettu. Až na to, že hrají falešně.

Nabídku dona Josého de Courramaras y Miraflor velmi rázně odmítla.

Don José nakonec odcestoval sám, neznámo kam. A Bouvreuil zůstal v Colónu, vázán obchodními záležitostmi. Tak alespoň svou činnost pojmenoval.

Uplynulo osm dní a Armand se objevil, jak slíbil. Přísný sir Murlyton chtěl být informován, jak se dostal z Martiniku do Colónu. Armand zavedl Angličany na palubu lodi Maria de la Sierra Blanca a tam shromáždil skupinu svědků.

»Z Martiniku do Venezuely jsem byl vyslán jako kurýr s diplomatickou službou. Z La Guairy jsem se vydal do Caracasu pěšky.«

»Co jste, proboha, dělal v Caracasu?«

»Navštívil jsem svého starého přítele Jordana, zámožného obchodníka. Známá firma, sire. Zakládá na americkém pobřeží filiálky. Pověřil mě, abych prozkoumal obchodní situaci, možnosti trhu. Dal mi k dispozici loď, řízenou zde přítomným kapitánem Delgadem.«

»Zajímá mě, čím jste se živil, kde jste vzal peníze!«

»Peníze jsem dostal za práci, sire. Vydělal jsem si. Seňor Delgado vám dosvědčí, že jsem už osmý den vzorným zaměstnancem pana Jordana.«

Kapitán přikývl. Vzápětí nemohl pochopit, že jeho vzorný zaměstnanec dává výpověď. Nechtěl téměř věřit, že pan Jordan bude s výpovědí souhlasit.

Armand opustil Mariu de la Sierra Blanca v nejlepší náladě. Vyřešil obtížný závěr cesty do Colónu, a navíc ho sir Murlyton pozval na večeři.

Vydařila se.

Potom doprovodil sira s Aurettou k hotelu a rozloučil se. Armand bude totiž dnes nocovat – kde jinde než opět u nějakého svého přítele.

»Počet vašich přátel vám závidím,« pronesl sir.

»Nepočítal jsem je,« odvětil skromně Armand.

»Smím znát jméno vašeho přítele?« zeptala se zvědavě Auretta.

»Gérolans, Gérolans. Copak? Nelíbí se vám snad?«

»Jako bych to už někde tady slyšela. Ostatně… ptala jsem se jen proto, abychom věděli, kde vás hledat, kdyby se vám přihodilo něco nemilého.«

Armand ochotně vyzradil přítelovu adresu a popřál oběma dobrou noc.

Čtvrtá kapitola

GENERÁL Lavarede

Ráno probudil Armanda čilý ruch. Páně Gérolansovo služebnictvo nestačilo otvírat dveře; návštěva stíhala návštěvu. První se dostavil pan Bouvreuil. Počínal si v Gérolansově sídle jako doma. Lavarede pochopil, kde asi zaslechla Auretta Gérolansovo jméno – nepochybně od Bouvreuile. Jeho domněnka se později potvrdila.

Brzy nato se dostavil rozpačitý sir Murlyton. Omlouval se, že přichází do cizího domu hned po ránu, a navíc neohlášen. Auretta se usmívala.

Zasedli k snídani. Gérolans se projevil jako pozorný hostitel, rozhodně však nehodlal smířit se s Armandovým rozhodnutím, že bude pokračovat v další cestě kolem světa po souši – a navíc přes Kostariku. Marně upozorňoval na lesy plné divé zvěře, na rozjitřené indiánské kmeny a v neposlední řadě na pohnuté a neurovnané poměry v Kostarice samé. Nakonec neochotně souhlasil, ale s jedinou výhradou: že výpravě zajistí spolehlivého indiánského průvodce. Armand neodmítl.

Indián se dostavil odpoledne. Jmenoval se Ramón. Choval se důstojně, a když mu Armand stiskl ruku na uvítanou, neskrýval své pohnutí.

»Jeden bílý lékař zachránil kdysi mou ženu před smrtí. Mám teď možnost splatit svůj dluh. Spolehněte se na mne.«

Hrdě odmítl mluvit o penězích. Už dávno chce opustit prokletý kraj, kde hyne tolik jeho bratří a sester. Chce si najít nový domov a cesta s výpravou mu dává příležitost. Svou ženu Iloé přivezl s sebou, čeká v zahradě, ve voze taženém mulou.

Ve chvíli, kdy byl dohodnut další plán cesty, Bouvreuil se podezřele rychle rozloučil. Prohlásil, že výpravu do Kostariky doprovodí osobně, že je zaujat dobrodružstvím, musí si však opatřit potřebnou výstroj. Ráno bude připraven.

Jeho sdělení vyvolalo rozpaky. Armand rozhodl, že se na cestu vydají okamžitě.

»Co mu ale řeknu?« strachoval se Gérolans.

»Že jsem vrtkavé povahy,« odtušil Armand. »Nedělejte si s tím starosti.«

Bouvreuilovi se třásly ruce radostí. Na místní poště sepsal sáhodlouhý telegram pro jistého vysokého hodnostáře. Posléze připsal zemi určení: Kostarika!

Nic lepšího si oba podvodníci nemohli přát. Kořist jim už vleze do léčky sama.

Druhý telegram poslal Bouvreuil do Evropy:

dcero stopj este se nevratim stop sleduji lavareda stop je to obdivuhodný clovek stop musi byt mym zetem stop tati

Cesta savanou plnou děr a záludných proláklin byla neobyčejně namáhavá. Ve voze, který řídil Ramón, seděla rozlámaná Auretta s Indiánkou Iloé. Siru Murlytonovi bylo hej – ještě v Colónu si stačil koupit mulu. Zato Armand musel pěšky.

Nestěžoval si, ale při vzpomínce na svého šetrného bratrance Jeana Richarda přece jen zatínal zuby.

Jeho nelidské utrpení bylo posléze odměněno takřka zázračným způsobem. Když se jednoho rána probudili, shledali, že jejich stáj je bohatší o další mulu. Marně se ptali, kde se tu vzala. Zvíře se po nich ohlíželo moudrýma očima a mlčelo.

»Která dobrá víla tě poslala!«

Mula s Armandem v sedle si hrdě vykračovala, pyšná na zdatného jezdce, a navíc na svou nápadnou, bohatě zdobenou výstroj. Cesta ubíhala, nálada byla veselejší, Kostarika se pomalu blížila.

Štěstí čekalo i na Ramóna a jeho ženu. V kouzelném koutu přírody narazili na spořádanou indiánskou osadu. V ní se rudí průvodci neočekávaně setkali s řadou svých příbuzných a známých, kteří přivítali Ramóna a Iloé jako své vlastní. Nebylo divu, že se výprava musela s Ramónem a jeho tichou ženou rozloučit. Rozhodli se tu zůstat a začít nový život.

Armand a jeho přátelé se s nimi rozloučili s dojetím: vždyť Ramón je bezpečně dovedl na krok od hranic Kostariky.

Pohnutý výstup očekával naši osiřelou trojici hned na hranicích. Nebylo pochyb – incident byl dokonale připraven a zrežírován. Jakýsi muž podezřelého vzhledu poznal Armandovu mulu. Přesně popsal všechny podrobnosti jejího postroje a obvinil Armanda z krádeže. Svědectví sira Murlytona a jeho dcery nikdo nebral na vědomí.

»Jste zatčen!« prohlásil pohraničník a bez rozpaků nechal Armanda a jeho anglické průvodce odvést do blízké usedlosti. Stavení zelo prázdnotou, ale v jídelně bylo prostřeno k bohaté večeři.

Nedůvěřivě se rozhlíželi kolem sebe, když tu se náhle ozval za jejich zády tichý hlas:

»Doufám, že neodmítnete pozvání ke stolu.«

Obrátili se. Ve dveřích stál usměvavý pan Bouvreuil.

»Já a můj dobrý přítel, don José, neomezený a dobrotivý vládce této oblasti, si pokládáme za čest, sire Murlytone a vážená Auretto, uvítat vás na půdě Kostariky. Zítra vás don José přijme na svém zámku La Cruz. Není to ostatně daleko.«

Nečekaný hostitel se obrátil k Armandovi.

»Kdo se směje naposled, ten se směje nejlíp. Zatčení pokládejte za splátku na dluh, za malou pomstu. Nezapomněl jste přece, co se stalo na palubě Lorraine? Hned zítra budete souzen za krádež muly s neobyčejně drahým postrojem. Čeká vás rok vězení, příteli. Nebojte se, zle vám tam nebude, o to se už postarám. Přijdete pouze o čtyři milióny, můj milý zeti.«

»Pozoruji, že se vás tak snadno nezbavím, tcháne.«

Bouvreuil pokrčil rameny. »Snažím se. Samozřejmě zvu na večeři i vás, zeti. Skleničku, panstvo?«

A usadil se do čela tabule s viditelným uspokojením ve tváři.

Nálada u stolu byla stísněná. Večeře skončila, nikomu nebylo do řeči; ani sir Murlyton, který měl čtyři milióny na dosah, se nemohl zbavit rozmrzelosti.

Všichni se brzy odebrali na lože. Bouvreuil zamkl Armanda do komory bez oken, zabavil mu šaty a postavil přede dveře ozbrojeného pohraničníka.

Ráno u snídaně Armand chyběl.

»Omlouvá se, ještě spí,« poznamenal Bouvreuil vlídně. »Vaše cesty se beztak rozdělují. Pan Lavarede bude totiž odvezen k soudu.«

»Chceme svědčit v jeho prospěch!« vykřikla Auretta.

»Zbytečně. Leda byste se okamžitě vydali na zámek La Cruz, za donem Josém. Možná že by jeho slovo pomohlo.«

»Bude to co platné?« zapochyboval sir Murlyton.

Bouvreuil pokrčil lítostivě rameny.

»Mám ostatně rozkaz dopravit vás na zámek stůj co stůj.« Obrátil se a zvolal: »Poručíku!«

Do jídelny vešel nám již známý pohraničník.

»Splňte rozkaz!«

Pohraničník věděl, co dělat. Dodejme, že ještě téhož dne ho don José povýšil na kapitána a dekoroval ho jedním z mnoha vysokých řádů za statečnost.

Přiznejme mu poctivě, že rozkaz splnil opravdu svědomitě.

Don José, obklopen nádherou a bohatstvím svého sídla, přijal anglické hosty dvorně a okázale.

Jejich žádost o pomoc pro Armanda odbyl mávnutím ruky. Zato bez diplomatických okolků požádal sira Murlytona o ruku jeho slečny dcery.

»Nebojte se, všechno jsem připravil dokonale. Dal jsem vyzdobit kapli, kněz čeká.«

»Ale Auretta mluví velmi špatně španělsky,« namítl nemohoucně sir Murlyton. »Těžko byste se dorozuměli.«

Don José se rozesmál a jemně pokynul rukou. Sira Murlytona se chopili čtyři vysocí důstojníci.

»Zůstanete ve vězení, sire, dokud slečna nerozhodne jinak.«

»Raději ztratím život než rozum!« Auretta to myslela doopravdy.

»Máte na to hodinu, slečno.«

Poté se don José dvorně uklonil a odešel. Bouvreuil ho spěšně následoval.

Když se Armand probudil, musel přiznat, že jeho postavení je trapné; neměl se ani do čeho obléknout. Zabušil na dveře a důrazně požádal o šaty. Svou žádostí uvedl strážného do nelíčených rozpaků, neboť skutečně nelze odvést někoho před soud v nočním prádle. Vydal se proto na obhlídku opuštěného stavení. Bouvreuil však ukryl Armandovy šaty víc než pečlivě, a tak se voják musel odebrat na strážnici. Vrátil se s generálskou uniformou.

»Nic jiného jsem nesehnal. Generálské uniformy máme do zásoby.«

Armand přijal vojákovy rozpaky s pochopením. Oblékal se však neobyčejně nešikovně.

»Nejsem zvyklý nosit takovou uniformu,« omlouval se.

Strážný mu nejdřív pomáhal radou, později i skutkem. Armand pohotově využil příležitosti, znenadání vojáka rázně odstrčil, popadl brigadýrku, vyběhl ze dveří a rychle za sebou zamkl. Najedno však zapomněl: vzít si zbraň. Bude mu chybět.

Jako magnet přitahuje železo, vábí k sobě Armand dobrodružství. Ani jeho cesta na zámek La Cruz, do sídla dona Josého, neproběhla hladce. Štván strachem a obavami o Aurettu přehlédl, že je sledován. Nedaleko zámku byl zaskočen a zajat.

Shledal, že se jakožto generál stal zajatcem povstalců, rozhodnutých skoncovat se zvůlí Josého oficírské kliky. Armand udal své pravé jméno i postavení a vysvětlil všechno, co se vysvětlit dalo.

Povstalci si jeho výpověď nejdříve přezkoumali. Poslali do pohraničního ranče rychlého jízdního posla, ten našel komoru – a v ní spícího strážného. Zase ho tiše zamkl a vrátil se. Potvrdil pravdivost zajatcovy výpovědi.

Armand zatím zjistil, že jeho angličtí přátelé byli asi přede dvěma hodinami dopraveni se silně ozbrojeným doprovodem do zámku. Povstalci na ně nezaútočili. Báli se předčasného prozrazení svých úmyslů.

»Nabízím vám život, svou krev!« zvolal Armand. »Mám nevyřízené účty s donem Josém, i když jiného druhu než vy. Aby měla akce naději na úspěch, je třeba využít okamžiku překvapení. Mám pro vás návrh: jako člověk v generálské uniformě projdu strážemi bez obtíží a obhlédnu situaci v zámku. Ve vhodné chvíli vám dám znamení – třikrát vystřelím. Vy mějte uši nastražené. Jakmile zaslechnete výstřely, vyrazíte!«

Armandův plán byl po jistých rozpacích přijat.

Povstalci si s ním stiskli ruku.

Nepravý generál pronikl do zámku docela snadno, byl však udiven tím, že nikde nevidí nižší hodnost než generálskou. Pánové s lampasy, jeden za druhým, mu nevšímavě vzdávali čest.

Don José zatím trpělivě čekal, až Aurettě vyprší lhůta. Neopozdil se ani o vteřinu.

»Hodina uplynula. Rozhodla jste se?«

»Ano.«

»Jak?«

»Nikdy si vás nevezmu.«

»Pak mi nezbývá než vám sdělit, že vašeho pana otce, ctihodného sira Murlytona, už nikdy nespatříte. Vězeňský lékař ohlásil, že sir Murlyton vážně onemocněl. Není mu bohužel pomoci. Přijměte mou nejhlubší soustrast.«

»Ne!« vykřikla Auretta. »To není pravda!«

Dveře sálu se rozlétly, neboť Lavarede přicházívá včas.

»Armand!« zvolala dívka trochu nejistě, protože ji poněkud zmátla uniforma.

»Ano, já, Auretto!«

Nepravý generál přikročil k ohromenému donu Josému a mrštil jím do nejbližší vitríny plné řádů a lesklých vyznamenání. Když utichl cinkot skla a třesk plechu, pravil:

»Pane, jste hrubec a lump! Ale pokud budu živ, nezkřivíte této krásné dívce na hlavě ani vlas!«

Don José, žlutší než obvykle, si oprášil kolena. V jeho ruce se objevil revolver.

Armand si sáhl k boku. Ruka uvízla v prázdnotě. Uvědomil si, bohužel až nyní, že je neozbrojen.

Jak se to mohlo stát? Jsem snad zamilovaný? blesklo mu hlavou.

V kritických okamžicích napadají hlouposti i hrdinům.

Don José se rázem stal pánem situace.

»Zastřelím tě jako psa!«

Armand se zamyslil. Co jiného zbývá? Ať dá signál k povstání sám don José – vlastní zbraní. Ať tedy střílí! Ale třikrát.

Donu Josému se chvěla ruka. Armand usoudil, že ho bude muset ke střelbě vyprovokovat.

»Dej si pozor, José, abys nestřelil vedle.«

Padla rána. Auretta vykřikla. Armand se ani nepohnul.

»Vždyť jsem to říkal.«

Zkřížil ruce na prsou.

»Nechceš to zkusit podruhé? Ale miř, prosím tě.«

Don José sípal rozčilením. Zmáčkl spoušť.

»Zase nic.« oznámil Armand.

Dal ruce za záda. Z levého lokte mu stékal proužek krve.

Auretta ztratila hlavu, přiskočila a zakryla ho svým tělem. Armand ji prudce odstrčil.

»Střel, zbabělče!«

Don José zvolna, jako na střelnici, zvedl zbraň. Dal si záležet. Pečlivě zamířil Armandovi na srdce. Teď se mu už ruka netřásla.

Nebýt Auretty, byl by tentokrát Armanda zabil. Auretta se však v posledním zlomku vteřiny vrhla kupředu a vyrazila mu zbraň, takže kulka vážně poškodila obrovský nadživotní hodnostářův portrét. Proděravěla mu holínku.

Po třetí ráně se venku strhla divoká střelba. Armand se vrhl na ohromeného dobrodruha a zručně ho odzbrojil.

V několika okamžicích byli obklopeni povstalci. Útok na zámek La Cruz se vydařil: překvapení generálové dona Josého byli zajati, aniž by kladli vážný odpor.

»Děkuji vám, pane,« podal Armandovi ruku jeden z povstalců. »Nová Kostarika vděčí – vaší zásluhou – Francii za mnoho. Jmenuji vás generálem!«

»Ať žije generál La Vareda!« křičeli povstalci a stříleli do štukového stropu.

»Zadržte, přátelé,« volal Armand. »Kolik máte v Kostarice generálů?«

»Přes tři sta.«

»A vojáků?«

»Dvě stě.«

»Myslím, že počet důstojnického sboru není třeba zvyšovat.«

»Všecky generály sesadíme!«

»Zdegradujeme! Budou noví!«

»Poměry se zlepší,« konejšil Armanda jeden z povstalců. »Teď budeme mít tři sta vojáků – a pouze dvě stě generálů!«

»Generály budeme my!«

»Nerozumím.«

»A proč myslíte, že jsme se proti donu Josému vzbouřili? Zdráhal se jmenovat další šarže. To přestane bavit, být pořád jen plukovníkem. Šetřil na nás. Všecko chtěl spolknout sám. Abychom ho oklamali, převlékli jsme se do civilu. Co kdyby se útok nezdařil a on by nás byl poznal?«

Vtom vešel do sálu, provázen zámeckým indiánským sluhou, sir Murlyton. Setkání s Aurettou a statečným Armandem bylo tklivé. Povstalci se jeden po druhém vytratili. Jen indiánský sluha zůstal a držel se stranou.

»Pojď blíž,« oslovil ho sir, »v těžkých chvílích mé samoty, mé nejistoty, mého zoufalství byl mi jedinou oporou. Podej mu ruku, má drahá.«

Auretta Indiána objala. Teprve poté se zeptala sluhy, který byl v rozpacích nad takovou ctí, jak se vlastně jmenuje.

»Agostín, navěky váš sluha.«

»Staň se,« rozhodl sir.

»Kéž si své nové postavení zasloužím,« pravil vroucně Agostín. »Vy jste dobří lidé.«

Spoutaný don José zatím přešlapoval vedle Lavareda, který se pokoušel ošetřit si utrpěné zranění.

»Neřeknete to na mě?«

Lavarede neodpověděl.

Do sálu se začali trousit bývalí povstalci. Všichni už byli převlečeni do generálských uniforem, které pohotově svlékli zajatcům.

»S vámi, done José, však nebudeme mít slitování,« pravil jeden z nich. »Vyberte si, jakou smrtí chcete zemřít.«

Dříve, než se mohl don José odpovědně rozhodnout, doslova vpadl do sálu Bouvreuil. Za ním dupali tři noví generálové, každý vyzbrojen jednou starou puškou.

»Tato zem, tcháne, jak se zdá, je zemí změn. Situace se tu mění den ze dne, dokonce hodinu od hodiny.«

Jeden z generálů ukázal na Bouvreuile.

»Poroučíte zastřelit, generále?«

»Škoda rány,« řekl Armand. »Pusťte je oba. Je to mé generálské přání. Oba páriové mi však slíbí, že se nejbližší lodí vrátí do Evropy a nikdo je už ve Střední Americe nespatří.«

»Souhlasím, souhlasím!« volal úpěnlivě Bouvreuil.

»Dále mi pánové slíbí, že po dobu jednoho roku neopustí Evropu.«

»Slibuji, slibuji.«

»A vy,José?«

»Jste šlechetný, Lavarede, ale v životě to daleko nedotáhnete.«

»Rozhodně ne tak daleko jako vy.«

Noví generálové, zpočátku zklamaní, vypukli v jásot.

»O vaší velkomyslnosti, generále, si budeme u ohňů zpívat písně!«

Pohnutou scénu ukončilo zemětřesení v této zemi dost časté. Tentokrát to bylo zemětřesení jedenáctého stupně. Zámek se chvěl v základech. Během minuty zelo vznešené stavení prázdnotou. Jedni se v tom zmatku ztratili druhým. Jen naši přátelé se jako zázrakem udrželi pohromadě – Armand, sličná Auretta, sir Murlyton a nový člen výpravy, Indián Agostín.

Běželi krajinou, která se změnila k nepoznání.

»Víte aspoň, kam prcháme?« otázal se Armand.

»Pryč od sopky, generále.«

»Dobrý nápad.«

Po další půlhodině promluvil mlčenlivý sir:

»Myslím, že se vzdám pokusu sledovat vás na vašich cestách, Armande.«

»Překvapujete mě, sire.«

»Ztrácím síly. A to jsem se naučil utíkat v burské válce.«

»Všechno má svůj konec, sire. Právě jsem zahlédl kouř.«

»Sopky?« vyděsil se sir.

»Ne, železnice,« uklidnil ho Armand.

Dohonit Aurettu bylo nesnadné. Běžela jako gazela.

»Proč tolik spěcháte?«

»Aby nám neujel vlak.«

Doběhli včas. Před nádražím, ve dvoraně i na nástupištích bylo neobyčejně živo.

Sir Murlyton se tvrdohlavě pokoušel zakoupit si jízdenky. Armand nebyl malicherný.

»Don José! Nastupuje do vlaku,« vykřikla najednou Auretta.

»Doprovázen Bouvreuilem,« potvrdil Armand, opatrně se vykláněje z okna vagónu.

»Jak se sem, proboha, tak rychle dostali? Přece nás nemohli předběhnout,« divil se sir Murlyton.

»Ukradli v zámku služební muly,« vysvětlil jim Agostín. »Když jsem pro ně běžel, byly už pryč.«

Auretta žádala, aby okamžitě opustili vlak. Ani v nejmenším si nedělala naději, že by oba podvodníci plnili slib a mířili do Evropy. Je nepochybné, že se svých plánů nevzdali, že je sledují.

Armand doporučil, aby pronásledovatele zmátli a tajně vystoupili už na nejbližší stanici.

»To by ovšem znamenalo, generále, že budeme muset pokračovat v cestě na mulách,« upozornil Agostín.

»Pojedeme příštím vlakem. Vystoupíme a počkáme v čekárně na nejbližší spoj,« navrhoval sir.

»Příští, sire,« odtušil Agostín, dívaje se na sopku, »pojede asi za měsíc.«

Souprava se znenadání rozjela. V několika okamžicích dosáhla neslýchané rychlosti.

Sir Murlyton téměř upadl překvapením.

»Ztratili rozum?«

»Hrozí nebezpečí, sire, že láva zaplaví koleje. Bývá zvykem, že v takových případech vyrazí vlak o něco dřív, než stanoví jízdní řád.«

»Obdivuji vaši rozvážnost, Agostíne.«

»Měl jsem čest poznat několik anglických džentlmenů, sire. Mnohému jsem se naučil. Tak i onak.«

»Proč jste u nich, proboha, nezůstal?«

»Protože je nakonec začal rozčilovat můj příslovečný klid, sire.«

Výklad přerušil Lavarede.

»Nejedeme náhodou opačným směrem, Agostíne?«

»Zajisté, generále. V původním směru láva už zřejmě zaplavila koleje.«

»Ne!« vykřikl sir.

»Ano, sire. Rychlost tekoucí lávy je obdivuhodná. Dosahuje až…«

»Prosím vás, ne!« zaúpěl sir.

»Až osmi kilometrů za hodinu, sire. Jinak ovšem s vámi naprosto souhlasím. Vystoupíme na nejbližší stanici. Čeká nás krajina ještě o něco pustší než ta, kterou jsem měl na mysli, když jsem předpokládal, stejně jako vy, že vyrazíme původním směrem. Jelikož se vlak vydal směrem právě opačným, setkáme se navíc s divokými Indiány anglického původu.«

»Indiáni anglického původu,« zašeptal sir a zavřel oči.

»Nebudu vás rušit, sire,« pochopil Agostín. Přikryl pánovi kolena a vyšel do uličky.

Armand se podíval na Aurettu. Pak, jako by se oba smluvili, pustili opatrně sirovy ruce – a konečně si nadlouho, nadlouho podali ruce sami. Až do příští stanice.

Ohleduplný sir předstíral, že spí.

Pátá kapitola

GUATUSOVÉ

Agostín nelhal. Uvítala je nejpustší pustina.

Sir Murlyton hned na stanici zakoupil pro sebe, pro Aurettu a sluhu muly. Cestovatele těšil blahodárný klid přírody, radovali se z pohybu. Zvláště Armand. Šlapal totiž po svých.

Třetího července dosáhli výběžku pohoří Montes Negros.

Na úbočí strmého srázu objevili zříceninu. Snad to bylo kdysi obytné stavení. Rozhodli se, že tu přečkají noc.

Před svítáním začaly muly umístěné v někdejším obývacím pokoji projevovat nepokoj. Agostín vstal a vyšplhal se do stráně.

Právě vyšlo slunce a ozářilo širý kraj. Na severoseverovýchodě, přibližně v místech, kterými včera prošli, spatřil Agostín početnou skupinu jezdců. Pozorně je sledoval.

Během pěti minut se kolem něho shromáždili všichni nocležníci.

»Zdá se, že to jsou Indiáni,« ozval se Agostín.

»Nehrozí tedy nebezpečí?«

V dáli se několikrát zablesklo.

»Mají pušky,« řekl Armand tiše.

Uplynulo několik minut.

»Guatusové!« Agostínovi se zachvěl hlas.

»No a?«

»Indiáni – s bledými obličeji, modrýma očima a rezavými vlasy!«

»Podle popisu typičtí Angličané!« namítl sir Murlyton.

»Ano, sire,« odvětil Agostín klidně. »Jsou hrozní. Guatusové jsou potomky anglických pirátů, jejichž loď ztroskotala asi před sto lety na březích řeky Frío. Do indiánského kmene, který je důvěřivě přijal, zaseli své mravy. Jejich potomci jsou divocí, hrubí, prodejní. Neštítí se ničeho, sire.«

»Chceš snad tvrdit…«

»Bohužel, pane. Jestliže jdou po naší stopě, je s námi konec. Zahryznou se do své kořisti jako buldoci a nepustí. Přesvědčíte se na vlastní kůži.«

Auretta zbledla. Agostín si zaclonil dlaní oči.

»A navíc s nimi jede don José.«

»Postavíme se na odpor, nic jiného nám nezbývá,« rozhodl Armand.

Seběhli rychle k zřícenině. Muži zabarikádovali dveře, v oknech připravili střílny. Rozdělili si zbraně. Agostín odjistil karabinu, sir Murlyton s Armandem nabíjeli revolvery. Pak čekali, až se jezdci přiblíží.

Guatusové si byli svou věcí jisti. Jeli úplně bezstarostně.

Armand dal znamení. Zahřměly výstřely. Dva koně padli.

Útočníci ustoupili na okraj lesa a po malé poradě se rozptýlili. Vytvořili kolem zbořeniska neprůchodný půlkruh.

Po dva dny se pokoušeli pevnůstku dobýt. Její obránci bojovali o život a čest.

Na sklonku druhého dne se Agostínovi objevil na mušce Guatuso s bílou látkou v ruce. Přiblížil se na dostřel, zastavil se – a připíchl na větev popínavého keře listinu. Významně na ni ukázal rukou a pak zmizel.

Naši přátelé sledovali jeho počínání bez dechu.

»Není to léčka?«

Agostín místo odpovědi přeskočil zeď a zmizel v trávě. Kryl se a plížil se jako kočka. Auretta zavřela oči a čekala, že každou chvíli zahřmí výstřel.

V údolí však bylo ticho, Agostín se vrátil bez úhony.

»Nesu vám nějaké čtení, sire.«

Podal svému pánovi poselství dona Josého.

Vzácnému siru Murlytonovi, vážené a milé Aurettě. Jako nově jmenovaný policejní president si Vás dovoluji informovat, že se svými muži nepronásleduji ani Vás, drahý sire Murlytone, ani Vaši líbeznou dceru. Můžete proto pokračovat v cestě územím Kostariky i s Vaším sluhou Agostínem. Vám ani jemu nezkřivím vlásek na hlavě. Jako policejní president jsem však byl pověřen zmocnit se Armanda Lavareda a ztrestat ho za účast na vzpouře, která byla v minulých dnech tvrdě potlačena, Žádám proto, aby se mi dobrodruh zvaný generál La Vareda bez odkladů vzdal. Jestliže tak do 24 hodin neučiní, ohrozí Vaše životy, neboť pak bude s Vámi, drazí, i s Tebou, Agostíne, naloženo stejně spravedlivě jako s ním.

Don José de Courramaras y Miraflor

policejní president

Sir Murlyton dočetl. Zavládlo ponuré ticho.

Konečně promluvila Auretta.

»Chce nás rozdělit a pak nás snadno přemůže.«

Obrátila se k otci.

»Stali bychom se jeho vězni. Víš přece, co by mě potkalo. Raději zemřu,« dodala, »než abych se mu dostala do rukou.«

Sir Murlyton stál jako bez ducha.

»A vás, pane Lavarede, kterého ten padouch nazývá dobrodruhem, vás by vydal Guatusům!«

Armand celou dobu mlčel.

»Musíme se bránit – do posledního náboje,« rozhodla Auretta.

Té noci zmizel sluha Agostín. Téměř všichni byli vzhůru, nikdo však nevěděl, kdy a jak upláchl. Věděli jen jedno: zrada to nebyla. Agostín nechal na místě zbraně i náboje.

Po čtyřiadvaceti hodinách zahájili bandité palbu. Dotírali jako vosy, rozhodnuti zlomit odpor obránců stůj co stůj. Nelítostný boj trval hodinu.

Agostínovu osiřelou karabinu svíral Armand, z jeho revolveru střílela Auretta. Byla klidná, chladnokrevná.

»Kdysi doma jsem střílela do terče. Dnes bohužel musím do lidí.«

»Do lidí?« zeptal se trpce Armand.

Střelba zesílila. Následoval řev.

»Rozhodující útok,« řekl sir Murlyton.

Auretta se smutně usmála na Armanda. Pak přistoupila ke střílně a soustředěně stiskla spoušť.

Útočníci tentokrát neustoupili. Prolomili barikádu ve dveřích a vpadli do místnosti. Tváře jim plály nenávistí.

Nastal boj muže proti muži.

Armand srazil prvního Guatusa pěstí, druhého omráčil pažbou. Sir Murlyton po jeho boku se oháněl klackem.

První byla vyřazena z boje Auretta. Obrovitý Guatuso ji strhl na zem, dívka omdlela. Na útočníka se vrhl Armand, ale protivníkova mačeta ho zasáhla do prsou. Skácel se jako podťatý a bez hnutí zůstal ležet vedle Auretty.

Sir Murlyton odhodil klacek a přiklekl k oběma raněným.

Útočníci triumfovali: obležení se stali jejich kořistí. Čekaly je skalpy mužů, nějaký ten alkohol. Řvali rozkoší.

Salvy, které znenadání zahřměly savanou, je ohlušily. Vyjeveně se po sobě podívali. Jeden za druhým rychle vyběhli ze dveří. Ve zpustošené místnosti zůstali tři lidé. Jediný při smyslech – sir Murlyton.

Ani on však nechápal…

Střelba venku se rychle rozptýlila, slábla a tichla. Všechno skončilo. Ale s jakým výsledkem?

Sir Murlyton nedbal. Vší silou, zuby nehty trhal kusy plátna. Snažil se stáhnout ránu, z níž unikal Armandovi život.

Mužům, kteří pronikli dovnitř, se naskytl žalostný pohled. Šetrně odstrčili Angličana a sami se chopili raněného.

Sir Murlyton se na ně zahleděl zastřeným zrakem. Nepoznával je.

»Omlouvám se, že jsem vás včera v noci opustil bez vašeho laskavého svolení, sire, ale nechtěl jsem vás budit – zdálo se mi, že klímáte. Dovolte, abych vám představil indiánské uprchlíky z Panamy, toho času domovem v Kostarice. U jednoho z nich, zvaného Ramón, jsem pro svou žádost o pomoc našel okamžité pochopení. Dokonce tvrdí, že vás zná. Byl neobyčejně horlivý, sire.«

Sir Murlyton se probouzel k životu.

»Poznávám tě, příteli,« řekl. »Ty jsi…«

»Agostín, sire, váš oddaný sluha.«

»Ty ses vrátil, Agostíne? Myslel jsem…« Sir potřásl nedůvěřivě hlavou.

»Smím vám, sire, připomenout jistého Indiána Ramóna?«

»Ať vstoupí,« zašeptal sir Murlyton.

Agostín nejprve uložil svého pána na houni. Pak se sklonil k Ramónovi, který se už věnoval Armandovi.

»Je to zlé?«

»Zlé.«

»A ona?«

»Probere se za chvíli sama.«

»Je raněna?«

»Ani škrábnutí.«

Auretta, špinavá, rozcuchaná, potrhaná, se pohnula a otevřela oči. Spatřila nízký, pobořený strop rumiska.

»Armand,« zašeptala.

»Žije,« uklidnil ji Agostín.

»A tatínek?«

»Sir Murlyton odpočívá. Není divu, poslední dvě noci spal neklidně.«

Na Aurettině tváři roztál úsměv. Pokusila se usednout. Spatřila bezvládného Armanda a znovu pobledla.

»Krvácí!«

»Přivedu lékaře, samozřejmě indiánského,« řekl Ramón a odešel.

Auretta pohlédla na Agostína.

»To byl – Ramón?«

»Ano, Ramón.«

»Děkuji vám, Agostíne.«

»Není zač. Plním své povinnosti.«

Do místnosti se nahrnuli Indiáni. Srdečně se zdravili s Aurettou, na kterou se dobře pamatovali.

»Jak se vám daří?«

»Děkujeme, dobře,« zubili se, »a vám?«

Angličanka podle zvyklosti své země na tuto otázku neodpověděla.

Za malou chvíli se objevil ve dveřích indiánský lékař. Pečlivě prohlédl Lavareda.

»Je to vážné?«

»Jestli byla mačeta otrávená, beznadějné,« odvětil.

Auretta se neovládla. Její výkřik pronikal až do srdce. Indiáni byli hluboce pohnuti.

Šaman vyndal z koženého vaku byliny, drolil je, rozmělňoval, rozpouštěl. Potom mast přiložil na ránu.

Všichni úzkostlivě sledovali jeho obličej. Četli v něm: vyjadřoval úzkost a očekávání. Konečně i úlevu. Mačeta otrávená nebyla.

Indiáni zhotovili nosítka a šetrně na ně Armanda položili. Smutný průvod se vydal na pochod. Lavarede, obklopen svými věrnými, zápasil sám, v bezvědomí, se smrtí.

Otevřel oči až třetího dne. Žil, ale to bylo všechno. Ani nepoznal, že je opět v Colónu, v jednom z pokojů hotelu Isthmus.

»Tolik útrap, tolik odvahy vynaložené nazmar jen pro uhájení holého života… a ničeho jsme nedosáhli,« hořekoval nad ním sir Murlyton.

Angličan zařídil obětavě vše potřebné: postaral se o lékaře, neustále kontroloval péči zdravotního personálu. Také jeho dcera se nehnula od raněného ani na krok.

»Jeho život je ohrožen,« poznamenala smutně, »stejně jako jeho budoucnost. Jestli se nám vůbec podaří ho zachránit.«

»Nerozumím ti.«

»Ztrácí naději na čtyři milióny dědictví. Celé týdny, měsíce bude trvat, než se postaví na nohy. Prohrál sázku. Ale jen kdyby se uzdravil!«

Sir Murlyton se zamyslil.

»A co bys navrhovala, Auretto?«

»Vím, že chtěl projít pobřežím až do San Franciska. O cestě po pevnině nelze uvažovat. Zbývá moře. Pozítří vypluje americký parník Aljaška z Panamy do San Franciska. Je naší povinností – už z pouhé vděčnosti – nalodit i mého zachránce. Plavba potrvá pravděpodobně čtrnáct dnů. Na palubě parníku můžeme mít pohotově vše, co bude náš pacient potřebovat. Snad se na mořském povětří rychleji uzdraví.«

Sir Murlyton zahrozil na Aurettu prstem, ale bylo vidět, že se mu ulehčilo.

»Ovládá tě spíš cit než rozum!«

Auretta se zarděla, pevně však pohled opětovala.

Když naši cestovatelé vypluli z Panamy na palubě Aljašky do San Franciska, mával jim z břehu věrný sluha Agostín. Odmítl cestovat kolem světa. Bude prý na stará kolena žít v Ramónově indiánské osadě. Usadí se mezi svými. Bude učit mladé Indiány čtení, psaní a jiným dovednostem. Taky je prý naučí – Agostín se zašklebil –, jak si zachovat chladnou mysl a připravovat správně čaj. I když slušný člověk, jak známo, pije vždycky raději maté.

Šestá kapitola

ARMAND DĚLÁ, CO MŮŽE

Ještě před odjezdem z Colónu se Auretta znenadání setkala s Bouvreuilem. Nabit zvědavostí snažil se vyslídit poslední novinky. Především ho zajímal Armandův zdravotní stav. Mluvil o něm jako o svém ›nebohém zěti‹ – a tím se tak trochu prořekl: o krvavé řeži pod Montes Negros byl tedy informován.

Auretta pochopila, že s ním otevřeně jednat nemůže.

»Panu Lavaredovi,« řekla, »se daří stále hůř. Jeho stav je kritický. Místní podnebí, plné bažinatých výparů, je vražedné. A také ruch vyvolaný stavbou Panamského průplavu člověku na zdraví nepřidá. Myslím, že tu nikdy nebude klid. Lékař nám poradil, abychom s nemocným odcestovali do vnitrozemí. Vysokohorské podnebí Kordiller je prý zázračné, co myslíte?«

Bouvreuil vřele souhlasil, byl spokojen. Ještě téhož dne se dohodl s donem Josém, že čerstvou stopu nepustí z očí, že po ní půjdou jako ohaři.

Oba podvodníci si pořídili vysokohorskou výstroj. Bouvreuil musel ovšem s povzdechem vyměnit další šek, a to na 20 000 franků.

Úctyhodná hromádka hotových peněz nedala donu Josému spát. Nutila ho k zamyšlení. Posléze si řekl, že je lépe držet vrabce v hrsti než lákat holuba na vějičku, a tak vyřešil situaci po svém: Bouvreuile jednoduše okradl a zmizel.

Bouvreuil propadl zoufalství. Zvykal si, že mu uniká Lavarede – teď se mu vytratil přítel. A ještě s penězi.

Než sehnal nový slušný obnos, odcestoval mu Armand i s Angličany neznámo kam. Bouvreuil však věděl, kde je hledat. Nebylo stavení, hotelu, srubu, chaty ani boudy – samozřejmě v příslušné nadmořské výšce –, aby je nenavštívil. Stal se z něho zdatný turista a bezmála i horolezec.

Armand a jeho přátelé pluli zatím po Tichém oceáně v míru a pohodě, laskáni sladkými paprsky jižního slunce.

Větry ošlehaný Bouvreuil konečně pochopil, že byl oklamán. V panamském přístavu si ověřil, že Armand Lavarede odplul na palubě Aljašky do Ameriky. Hnán zuřivostí obstaral si soukromou jachtu a zaplatil za její pronájem úctyhodnou sumu. Byl rozhodnut uprchlíky dohonit a honičku kolem zeměkoule skončit co nejdříve. I z důvodů finančních.

Po pravdě řečeno, už toho měl právě dost.

Vzorná Aurettina péče zatím způsobila, že se Armand rychle zotavoval. Bylo mu den ze dne líp. Jednoho rána konečně opustil lůžko; podlamovaly se mu sice nohy, i když ho sir Murlyton podpíral ze všech sil, ale přece jen už přešel po celé palubě. Z Aurettiných očí zářilo zadostiučinění.

Prvního srpna, kolem šestnácté hodiny, připlula Aljaška do San Franciska a zakotvila. Po několika minutách stáli cestující na nábřeží.

»Co teď?« zeptala se Auretta Armanda s obavami.

»Cítím se zdráv. Na další cestu kolem světa si vydělám.«

Auretta protestovala.

»Lodní lékař vám přece doporučil ještě týden odpočinku!« Obrátila se k otci. »Myslím, že pozveme Armanda do hotelu a uhradíme výlohy. Ponechat ho na holičkách by bylo nelidské.«

Zavazadel se pohotově chopil nosič. Než se nadali, odvezl je do hotelu Pacifik.

Armanda přepadla nesmírná únava. Přesvědčil se, že své síly přecenil. Musel si jít odpočinout.

Ležel s očima otevřenýma a uvažoval, co má dělat.

Vyrušily ho vzrušené výkřiky. Nebylo pochyb, zdí pronikal hlas sira Murlytona. Přihodilo se tedy něco vážného.

Armand vstal a vešel do vedlejšího pokoje.

Sir Murlyton se přebíral v zavazadlech, dokladech a písemnostech. Rozhazoval po pokoji všechno, co mu přišlo pod ruku. Nepořádek rostl. Sir Murlyton si počínal jako nepříčetný.

»Peníze, peníze jsou pryč! Bankovky, směnky, šeky – všecko! Všecko je pryč!«

Sir se zhroutil.

»Někdo mě okradl,« zašeptal zničeně.

Způsobili poplach. Hoteliér potvrdil, že sir Murlyton hradil pobyt z plné peněženky.

»Sešel jsem se s vámi,« vzpomínal sir Murlyton, »pak s člověkem, který neočekávaně vešel do vaší kanceláře – a s hotelovým sluhou. To je všechno.«

»Jistě,« řekl hoteliér. »Jeden z nás tří je zloděj. Byl jste okraden oním neohlášeným návštěvníkem. Já ho neznám. Vy ano.«

Armand se pokoušel potlačit úsměv.

Hoteliér navrhl zavolat policii. Okamžitě však zdůraznil, že odhalit pachatele se místním orgánům obvykle nepodaří. Američtí zloději jsou sdruženi a výtečně organizováni ve skupinách – a ty zase úzce spolupracují s policisty, jejichž platy jsou velmi nízké.

»Podivuhodná země,« poznamenal Armand.

»Lituji, že jsem kdy vstoupil na její půdu!« zvolal sir pobouřeně. »Všecko je tu možné! Jenže moje možnosti,« pokračoval trpce, »jsou nyní dokonale omezeny. Nemám ani vindru!«

»Mám pět sous,« připomněl mu Armand, »rád vám půjčím.«

»Dost málo pro cestu kolem světa. Pro tři – přímo nedostatečné!« Sir se zlobil.

»Nemůžete mi půjčit, pane hoteliére?«

»Lituji, sire, ale zásadně svým hostům nepůjčuji. Poroučíte zavolat místní orgány?«

Sir Murlyton mávl rukou a hoteliér se odporoučel.

»Jsou spolčeni, sire,« řekl Armand. »Sázím se, že vám nikdo nepůjčí, že neseženete ani cent. Bouvreuil zosnoval další spiknutí!«

»Vy se domníváte, že je v San Francisku?«

»Určitě je to jeho dílo.«

»Zakroutím mu krkem!«

»Bouvreuil se zatím soustřeďoval jen na mě. Tentokrát chce zničit vás. Bez vás totiž nemohu v cestě pokračovat ani já. Dobrý trik.«

»Zatelegrafuji svému bankéři do Anglie. Vyžádám si dva tisíce liber,« rozhodl sir Murlyton. »Uvidíme, jestli vás zdržím!«

Rozezlen odebral se na nejbližší poštovní úřad a sepsal telegram.

Úředník požadoval dolar za slovo. To znamená šedesát dolarů. Angličan mu vylíčil své svízelné postavení. Úředník sice projevil osobní účast, ale od požadované částky neustoupil.

Sir Murlyton pracně zkrátil text. V druhé verzi obsahoval telegram pouhých šestadvacet slov včetně adresy.

Přistoupil k okénku. Červený hanbou požádal úředníka o osobní půjčku. Úředník odmítl. Stranám prý zásadně nepůjčují. Sir Murlyton pochopil, že se úředník docela dobře baví. Pokořen odešel.

»Potřebujeme šestadvacet dolarů,« oznámil zlomeně své dceři. »Pokud je neseženeme, neodešlu ani telegram. Omluv mě, ale bylo toho na mne už příliš. Dál nemohu.«

Pštros strká hlavu do písku. Sir Murlyton šel schovat hlavu do polštáře. Poprvé v životě byl úplně bez peněz.

Ani Armand té noci nespal. Uvědomoval si, že osud výpravy leží na jeho bedrech. Teprve k ránu se mu začal v hlavě rýsovat plán. Nejraději by byl vyběhl a všecky vzbudil, rychle se však ovládl. A plán, kupodivu, se mu za chvíli zdál trapný a nebezpečný.

Ranní čaj pili s Aurettou sami. Netajila se, že v ní otcovo rozladění vyvolává vážné obavy.

»V takovém rozpoložení jsem ho ještě neviděla, aby ráno odmítl vypít čaj.«

Armand se dal ohlásit.

Sir Murlyton vypadal přepadle a sklesle.

»Moji drazí protivníci,« řekl Armand, »nedám si pokoj, dokud cestu kolem světa nedokončíme. Myslím – společně nedokončíme, sire. Vaše těžkosti jsou i mými těžkostmi. Dovolte mi, sire, abych vám opatřil potřebných šestadvacet dolarů. Přijmete je ode mne?«

Sir Murlyton neodpovídal.

»Je to i v mém zájmu, sire. Nemíním prodlužovat svůj pobyt ve městě, kde na mne jako na kořist číhá ten zlotřilec Bouvreuil.«

»Proklínám den, kdy jsem spatřil břehy tohoto světadílu!« promluvil konečně sir.

»Chci odtud, sire. Nic jiného.«

»Co míníte podniknout?«

»Menší pokus s lidskou důvěřivostí, sire.«

»Míníte odírat chudáky?«

»Chudáky rozhodně ne. Jen chudé duchem.«

»Nějaký podvod?«

Armand se rozesmál.

»Trik, sire. Trik. S mými pěti sous. Proměním je v dolary. A nyní mě omluvte, zmizím.«

Zakroužil kouzelnicky kloboukem – a byl pryč. Vyšel totiž na chodbu.

»Nemám jít raději za ním?« Auretta dostala strach.

»Bude to lepší,« pravil sir Murlyton. »Co bychom si bez něho počali? Vypadal trochu rozjařeně,« dodal.

Auretta vyběhla do živých ulic a brzy spatřila Armanda. Neustále se rozhlížel, jako kdyby něco hledal, zjevně zkoumal terén. Konečně se zastavil.

Auretta zvedla oči. Stála před honosnou budovou burzy.

Na schodišti panoval čilý ruch. Burziáni s cylindry na hlavách důstojně vcházeli a vycházeli, tu a tam se mihl uštvaný poslíček. Dalo by se říci, že se dveře netrhly.

Armand vypadal spokojeně. Ano, tady rozbije svůj stan. To jest – usedne na schody!

Auretta se vyděsila.

»Snad nebude žebrat?«

Armand sáhl do kapsy a vytáhl čistý kapesník. Rozprostřel jej s výrazem a pohyby člověka, který se chystá k nějakému veledůležitému dílu. Něco si mumlal, střídavě zavíral oči a zase je třeštil do prázdna. Byl zcela zaujat svou činností, lépe řečeno předstíral, že své okolí vůbec nevnímá.

Brzy vzbudil pozornost. Zastavil se první chodec, pak druhý, třetí. Za chvíli se na chodníku před schodištěm černal celý zástup zvědavců. Auretta se musela zástupem prodírat.

Armand požádal přítomné, aby ustoupili. Uposlechli jen neradi.

Armand si vysypal na dlaň svých pět sous.

»Jsem Američan,« promluvil k zvědavcům, »ale vychován jsem byl ve Francii. Ve Starém světě jsem pochopil mnoho. V daleké Paříži jsem učinil objev, který chci postoupit vám, krajané, a především vám, pánové, neboť vy máte stále co činit se zlatem a penězi. Prach obracíte v zlato a zlato v prach!«

Auretta se kousla do rtů. Co když někdo pozná, že si Armand tropí bohapustou legraci? Rozhlédla se. Spatřila povýšené, maličko pobavené i napjaté tváře a pak náhle strnula. Jako by jí projel blesk. Několik kroků opodál nestál nikdo jiný než Bouvreuil a přivřenýma očima pozoroval Lavareda.

»Po celý středověk,« pokračoval Armand výřečně, »se alchymisté pokoušeli objevit kámen mudrců, substanci, která by přeměnila bezcenný kov ve zlato. Oč se pokoušeli marně – vyřešil jsem zdárně, pánové. V mé dlani, račte si ověřit, spočívá pět měďáků, pět sous. A můj sous se musí proměnit v zlatý dolar.«

Usmál se.

»Žádám vás, pánové, abyste neváhali a využili jedinečné příležitosti, kterou vám nabízím. Sáhněte do kapsy – vaší dobrovolnosti se meze nekladou. Vždyť vaše možnosti jsou stejně nekonečné jako vaše touha po poučení.«

Ze zástupu se ozval posměšný výkřik:

»Jako alchymista schopný proměňovat měďáky ve zlato snad nepotřebujete žebrat!«

Armand poznal Bouvreuilův hlas. Sleduje je tedy! Je v San Francisku!

Bouvreuilova poznámka vyvolala smích a souhlas. Armand si uvědomil, že každou vteřinou ztrácí důvěru. Teď musil zachránit situaci stůj co stůj.

»Vím, že nepromluvil nikdo z džentlmenů. Musel to být někdo, kdo se mezi vás vetřel. Nemá smysl pro cit, vtip a delikátnost. Ostatně, jistě vám neunikl jeho cizí přízvuk. Jestliže od vás, krajané, něco žádám, pak je to ode mne gesto. Činím tak proto, abych vás neponížil almužnou – neboť vy poznáte to cenné tajemství. Tajemství, jak proměnit měďáky ve zlato.«

»Je to podvodník!« vykřikl Bouvreuil.

»Vaše postava zůstává mezi přítomnými džentlmeny anonymní, vážený kritiku. Ale dovedu si vás živě představit. Raději berete, než dáváte, a ještě raději kradete, než berete.«

V zástupu zahučelo. Lidé se otáčeli, hledali mezi sebou napadeného.

»Živě vidím i vaši tvář,« pokračoval Armand. »Čelo, za nímž nikdy nevznikne ani jediná poctivá myšlenka, nos, který do všeho strkáte, uhýbavý, baziliščí pohled, kruté rty, zuby šakala. To jste vy, pane!«

Armand se doopravdy rozlítil.

Kolem Bouvreuile se uvolnil prostor. Lidé ustoupili, aby si ho prohlédli. Bouvreuil stál sám jako na pranýři.

»Nejste, pane, čirou náhodou pařížský lichvář okrádající chudáky?«

Lidé se začali smát. Bouvreuil pohrozil Armandovi bezmocně pěstí a pak za halasného smíchu a posměšných poznámek důstojně odešel. Nic jiného mu už nezbývalo.

Pozornost se znovu soustředila k Armandovi. Centy jen pršely. Armand je pozorně sbíral a po malé chvíli zvolal: »Dost!«

Hrst drobných vložil do kapesníku, ten svázal do uzlíku. Potom se napřímil a vážně se rozhlédl. Na čele mu vystoupil pot.

»Je po pokusu, vážení. Za jeden sous jsem pořídil dolar. Splnil jsem, co jsem slíbil: měď byla proměněna ve zlato. Vy i já jsme navíc o zkušenost bohatší.«

Nastalo nebezpečné ticho. Pak se ozval stříbrný smích. Jediný Armand poznal, kolik je v něm úsilí, aby vypadal bezstarostně a neprozradil Aurettinu úzkost.

Smích zapůsobil na rozpálené hlavy jako vlahá sprcha. Pokládá-li to za žert ta okouzlující dívka, je trapné, aby se muži v pokročilém věku tvářili zavile.

Muži s cylindry se rozcházeli s tím, že o taškařici budou vyprávět známým.

»Ostatně, pánové,« prohodil polohlasem kdosi zvlášť upřímný, »nepočínáme si někdy při našem podnikání podobně?«

Auretta se chvěla.

»Proč jste sem přišla?«

»Pojďme pryč,« řekla tiše. »Prosím vás, pojďte pryč.«

»Musím vám poděkovat.« V Armandově hlase zazněla trpkost.

»Mlčte, prosím vás!«

Vraceli se k hotelu. Auretta se zlobila. A vážně. Pak si uvědomila, že všecko to ponížení podstoupil vlastně kvůli ní. Pohlédla na něho. Byl očividně zdeprimován a unaven. V tomto stavu by ho nikde nepřijali ani za poslíčka. Co jiného mu zbývalo?

Sevřelo se jí hrdlo. Najednou si ve vší hrůze uvědomila, jak je asi těm, kteří ztratili možnost poctivě se živit a zůstali bez prostředků.

Někdo položil Armandovi ruku na rameno a prudce jím smýkl.

»Připletl jsem se tam a vrazil ti poslední centy, alchymisto,« řekl neznámý. »Spokojím se s půldolarem. Polovina bude tvoje.«

Násilník stiskl Armandovi krk.

Napadený zůstal chvíli bez pohnutí. Z posledních sil se pak zbavil sevření.

V útočníkově ruce se objevila pistole.

Auretta hrůzou nedýchala. Armand se rozhlédl a pak se na ni smutně usmál.

Kolem se shromáždil kruh netečných, pokojně zírajících zvědavců. Spořádaní lidé se ani nezastavili. Pro jistotu.

»Copak nám nikdo nepomůže?« opakovala si Auretta.

Armand sáhl do kapsy a vytáhl uzlíček. Pomalu ho rozbaloval.

»Promiň,« řekl – a vykopl útočníkovi pistoli z ruky. Vyšla rána a komusi prostřelila klobouk. Postižený raději neprotestoval, hnal se dál.

Armand odkopl zbraň do jízdní dráhy.

»Promiň,« opakoval, »ale tentokrát ty peníze potřebuju. Vracím ti tvůj cent.«

Neznámý se zadíval Lavaredovi do očí. Kdosi mu přinesl jeho zbraň. Potěžkal ji v ruce a zasunul do kapsy. Pak odešel.

Zklamaní zvědavci se rozešli.

Armand zůstal stát s centem v ruce.

»Jste chladnokrevný, mladý muži,« pravil nějaký starý pán. Měl šikmé oči a nažloutlou pleť. Vyhlížel nesmírně úctyhodně, jako učenec.

»Jste velice chladnokrevný,« zdůraznil. »Zaslechl jsem – potřebujete peníze?«

»Ano.«

»Nabízím vám práci. Nebezpečnou. Ale dobře vás odměním. Máte zájem?«

»Mám.«

»Přijďte dnes večer na náměstí Alta Plaza.«

»Jakou práci?«

»Budeme vás čekat ve dvaadvacet hodin. Mohu s vámi počítat?«

Armand zaváhal. Auretta mu křečovitě sevřela paži v místě, kde se ještě hojila rána utržená v zámku La Cruz. Zatmělo se mu bolestí před očima.

»Přijdu,« řekl.

Ctihodný starý pán zmizel v lhostejném davu.

»Proč jste mu to sliboval?« Auretta skoro vzlykala.

Armand jen pokrčil rameny.

»Jsem na nebezpečí zvyklý. Celý život jsem se musel živit sám.«

Cestou do hotelu zašli do administrace místních novin. Armand dal ve večerním vydání vytisknout inzerát následujícího znění:

Chcete zbohatnout? Poradíme vám, jak sázet!

Určité vyhrajete! Pište na adresu administrace,

značka A. L. 188. Připojte 10 centů.

Za inzerát zaplatil dolar.

»Zítra,« řekl Armand, »budeme mít částku, kterou potřebujeme. Spolehněte se, hloupost některých lidí je vskutku nekonečná.«

Auretta nevěděla, jestli se má zlobit, nebo smát. Nakonec řekla tiše:

»Mám z vás někdy strach.«

»Já z vás taky.«

»Využíváte všech prostředků. Nezastavíte se před ničím!« Už se zase zlobila.

»Až sir Murlyton dostane peníze od svého bankéře z Anglie, vložíte do každé obálky po deseti centech a nějaký centík za poštovné. Obálky s penězi pošlete důvěřivcům zpět. Budu vám za tu službu vděčný. Já sám budu asi zaneprázdněn výnosnějším zaměstnáním.«

Auretta se začervenala.

»Odpusťte, nechtěla jsem vás urazit.«

»Váš jemnocit vás šlechtí,« odvětil Armand stroze.

Když se vrátili do hotelu, zastihli sira Murlytona u šálku čaje a krajíčku suchého chleba. Snídal, obědval a večeřel najednou.

Sedmá kapitola

ODVÁŽNÉ ROZHODNUTÍ

Hodiny na náměstí Alta Plaza ukazovaly několik minut po desáté, ale Armand Lavarede se dosud rozhlížel marně.

Náměstí neskýtalo právě utěšený pohled. Po pravici mizely na fialovém nebi stíny mrakodrapů, po levici temněla spoře osvětlená čtvrť s nízkými domky a špatně vydlážděnými uličkami.

»Jste odvážný a potřebujete peníze,« ozvalo se Armandovi za zády.

»Výborně! Zní to skoro jako heslo. Nuže – jsem připraven.«

»Kdo vás pozval?«

Armand se trochu podivil.

»Vím snad? Ctihodný muž, starší, snad vědec. Nebo učenec?«

»V pořádku, následujte mne.«

Vydali se do úzkých uliček. Byly tak spletité, že Armand po několika krocích ztratil orientaci.

Konečně se záhadný muž zastavil u nízkých dveří.

Armand zdvihl oči, aby si prohlédl dům. Dveře se však otevřely a nezbývalo než vejít.

Ocitli se v úzké chodbičce, tlumeně osvětlené barevným lampiónem. Před nimi se černal vchod, rámovaný růžovými trámy a krytý skleněnými třásněmi. Prošli a po několika schůdkách vystoupili do poschodí. Za řadou temných místností bylo v posledním salónku dost světla.

Pod rozsvícenými lampióny seděli tři muži. Když se Armand objevil, zdvořile povstali. Jednoho z nich Armand už znal.

»Představuji vám statečného člověka,« promluvil muž, který tolik připomínal učence.

Pak nabídl Armandovi dva tisíce dolarů.

Mladému muži, který měl v kapse jen pět sous, se zatajil dech.

»Je to hodně peněz,« připustil stařík.

»Za takovou částku budete po mně asi chtít, abych vyhodil do povětří polovinu města. Nebo celé?«

Učenec se usmál.

»Peníze dostanete pozítří, po půlnoci.«

»Nejdřív mě zajímá, co mám spáchat.«

»Připoutat jistému zesnulému kámen ke krku – a hodit obojí do moře.«

»Někoho jste – jak bych to řekl?«

Stařík vlídně zamžikal.

»Mrtvý zemřel sešlostí věkem.«

»Takže ho neuklízíte. Za co mi tedy nabízíte dva tisíce dolarů?«

»Zesnulý je mandžuského původu a kdysi uprchl do San Franciska před pomstou. Vydal doma úřadům dva členy Bílého lotosu a ti propadli hrdlem. K Bílému lotosu patříme i my a v našich rukou je spravedlnost.«

Armandovi se rozbušilo srdce. Něco už o tajné organizaci zvané Bílý lotos slyšel, a i když toho bylo málo, stačilo to, aby mu vyvstal na čele pot.

»Ten mrtvý byl zrádce,« pokračoval stařec, »a zrádce trestáme i po smrti.«

Jeho tichá slova zazněla jako ortel.

»Proto zůstane na dně kanálu v San Francisku. Tak jsme rozhodli!«

Armand si uvědomil, že nad zrádcem byl vysloven trest z nejhorších. Jestliže příslušník Říše středu opouští svou vlast, pak jen s podmínkou a s přesvědčením, že se aspoň jeho tělesná schránka nakonec vrátí domů, do vlasti.

Blesklo mu hlavou, kolik lidí na světě by asi nad takovým posmrtným trestem mávlo lhostejně rukou.

»A za to mi nabízíte dva tisíce dolarů?«

»Nepodceňujte své poslání, statečný muži. Nikdo z nás by se neodvážil váš úkol podstoupit.«

»Chápu. Váš člověk se takové svatokrádeže na svém bližním osobně nedopustí,« usmál se Armand.

»Je to tak,« přiznal učenec. »Naše tajná organizace je navíc sledována a pronásledována. V přístavu jsou přísná opatření, a k tomu ještě zcela mimořádná v dopravní společnosti, která se výhradně zabývá poslední cestou našich sester a bratří domů, do vlasti.«

»Zatímco já, Evropan, podezření nevzbudím. Mám zkrátka ukrást lodní náklad připravený k transportu, jestli dobře rozumím.«

»Který vás očekává v Síni zesnulých.«

»Dva tisíce dolarů za to stojí,« připustil Armand.

»Zesnulého odevzdáte pozítří o půlnoci muži, který vás bude čekat asi padesát metrů od Síně zesnulých směrem k moři. Muž vám odevzdá i odměnu.«

Stařík povstal. Vypadal přísně a už se neusmíval.

»Myslím,« řekl Armand, »že je to docela jasné.«

»Všechno musíte zařídit v určeném termínu, to jest pozítří. Den nato začne totiž dopravní společnost tělesné pozůstatky našich bratří a sester nakládat na speciální loď zvanou Nebeská cesta, která ještě téhož dne večer vyrazí na dalekou cestu do Říše středu.«

Armandovi svitlo v očích.

»Spolehněte se, vašeho zrádce dostanu.«

Rychle se rozloučil a nenápadný průvodce ho zase vyvedl ze spletitých uliček zpátky na náměstí Alta Plaza.

Armand se uzdravil jako zázrakem. Ráno ho byla plná jídelna, smál se, vtipkoval a společně s Aurettou okoušel a hodnotil speciality americké kuchyně. Oba se přitom dost nasmáli.

»Máte báječnou náladu,« poznamenala Auretta.

»Pozítří, ve čtvrtek, opustím San Francisco,« vysvětlil svůj dobrý rozmar.

»Blahopřeji,« řekl kdosi za jejich zády.

Obrátili se. Kolem jejich stolu kráčel pobledlý Bouvreuil.

Armand se kousl do rtů. Klidný sir Murlyton povstal, rozhodnut přerazit o Bouvreuile hůl. Ten však vytušil nebezpečí a zmizel.

Vstávali od stolu značně rozladěni.

Poučený Armand seznámil své přátele se svými nočními zážitky až v pokoji. Několikrát se šel přesvědčit, neposlouchá-li někdo za dveřmi. Kupodivu tam nebyl nikdo.

Konečně jim prozradil i své rozhodnutí přeplout Tichý oceán ve skladišti Nebeské cesty, v prázdné rakvi po jistém muži, který se v životě nezachoval právě čestně.

»Vy chcete cestovat na lodi mrtvých?«

Auretta zbledla a povzdechla si.

»Nezbývá nám,« řekla tiše, »než se na ni dostat také.«

»V rakvi?«

»Snad se najde nějaká jiná možnost.«

»Peníze, potřebujeme peníze. Ty otvírají všecky dveře. Hodně peněz a hned,« vzpamatoval se sir Murlyton.

»Potřebných šestadvacet dolarů vám přinesu nejpozději za hodinu,« usmál se Armand.

Do administrace večerníku se odebrali všichni společně. Asi z pěti set obálek sesypali na hromádku téměř padesát dolarů.

»Začínám věřit, mladý muži,« prohlásil sir Murlyton uznale, »že vám bratrancovy čtyři milióny neuniknou.«

»Snažím se, sire.«

Sir Murlyton spěchal na poštu, vyslat do Evropy své SOS: Potřebuji dva tisíce liber, pošlete okamžitě.

Auretta začala vracet přebytečné centy do obálek.

Armand se vydal obhlédnout Síň zesnulých.

Hlídači a skladníkovi v jedné osobě se představil jako novinář a spisovatel. Prozradil, že má chuť napsat o své cestě kolem světa reportáž, že by v ní rád řekl pár slov o Síni zesnulých, a docela na závěr poznamenal, že by se mohl zmínit i o nepochybně pohnutém osudu podivuhodného skladníka.

Dojatý muž se rozhovořil o svém dětství, začal vzpomínat na rodné Skotsko…

Armand si zatím prohlížel síň. Na poslední cestu do Říše středu tu byla připravena dobrá stovka očíslovaných rakví.

»Máte seznam nebožtíků?« přerušil Armand Skotovu zpověd.

Hlídač zalistoval v písemnostech a podal mu sáhodlouhou listinu. Armand našel hledané jméno.

»Čtyřicet devět,« zašeptal, »čtyřicet devět.«

»Čtyřicet pět, pouhých čtyřicet pět, pane! Víc mně tu neplatí. Za tolik odpovědnosti tak málo peněz,« zlobil se Skot.

Armand se na něho podíval. Pak mu vrátil listinu a pozval ho do hotelu na večeři.

Skladník byl nadšen. Výtečně se najedl, a ještě lépe napil. Armand mu musel slíbit, že ho příštího dne opět navštíví v Síni zesnulých.

V pozdních hodinách našel Armand ve svém pokoji lístek s prosbou, aby se obtěžoval k siru Murlytonovi bez ohledu na pokročilou hodinu.

Sir Murlyton mu chladně oznámil, že se s Aurettou stali pasažéry lodi zvané Nebeská cesta – za cenu značné finanční oběti. Pokud ovšem přijdou peníze z Evropy včas.

Armand řekl, že v to doufá. Jinak že bohužel odjede sám.

Sir Murlyton zpřísněl. Chtěl vědět, s kým to Armand dole v hotelu popíjel a jak a čím ráčil zaplatit útratu.

»Ten váš přítel měl hrdlo jako splav,« pravil pobouřeně.

Armand se však nedal vyvést z dobré míry.

»Vím, sire, že jste za mne při příjezdu dobrotivě zaplatil hotelovou penzi na osm dní. Ubytovali jsme se v sobotu, mám tedy hrazeno stravování do soboty včetně. Jestliže odjedu ve středu večer, propadla by mi strava za tři dny, po pěti jídlech. A z těch jsem hostil toho svého Skota.«

»Skota?« podivil se Angličan.

»Nějaké jídlo si dám ve středu večer zabalit s sebou. Musím se naučit šetřit. Bylo to přáním mého bratrance.«

Sir Murlyton Armanda propustil o poznání vlídněji, než ho před chvílí přijal.

Ráno chyběl Angličan u snídaně podruhé. Hned za svítání prý běžel na poštu pro peníze.

Žádné dámě nečiní potíže vymámit z muže tajemství. Zvláště je-li tím mužem Francouz a dámou půvabná Auretta. A tak jí Armand prozradil, jaké má záměry se svým skotským přítelem.

»A co když ztratí, chudák, zaměstnání?«

»Odškodním ho,« uklidnil ji Armand.

»Vy?«

»Je to tajemství, první tajemství, které vám dnes svěřím bez nátlaku,« usmál se. »Chcete je znát?«

»Ano, žádám o to. Mám o vašeho přítele starost.«

»Dám mu celou svou odměnu, dva tisíce dolarů.«

Auretta vzhlédla na Armanda velice nedůvěřivě.

»Dva tisíce dolarů přece znamenají slušnou existenci,« dorazil ji mladý muž.

»Ano, ovšem. Jste vskutku velkorysý.«

»Spíš vděčný,« řekl Armand. »Vím ostatně, jak jemnocitně tyhle otázky posuzujete.«

Do jídelny vstoupil zářící sir Murlyton. Náprsní kapsa se mu nadouvala. Sebejistě se rozhlédl a přistoupil ke stolu. Byl to opět náš starý, klidný, vyrovnaný sir Murlyton.

Významně si poklepal na srdce.

»Jak se máte?«

»Děkuji. A vy?«

»Víte, že jsem o vás přemýšlel, Lavarede? Vskutku myslím, že se naučíte šetrnosti.«

Pobledlá Auretta se beze slova odebrala do svého pokoje.

Osmá kapitola

NEBESKÁ CESTA

Byla už hluboká noc, když se ulicí vedoucí od hotelu Pacifik k přístavu potáceli dva kumpáni. První přidržoval v jedné ruce balík, v druhé svého druha. Tenhle chlapík byl v povznesené náladě. Opět se najedl, napil, a ještě si s sebou nese pořádný ranec a velkou láhev rumu. Dva kamarádi na celý život mířili k Síni zesnulých.

Před jejím vznešeným vchodem se okázale rozloučili. Skot vešel, Armand se ztratil ve tmě. Přikrčil se ve stínu zadního vchodu vedoucího k moři. U vchodu určeného k přepravě.

Skladník otevřel, jen co trefil klíčem do zámku.

Znaven dostal pak ukrutnou žízeň. Armand mu rád a ochotně ohřál velkou sklenici rumu, jejíž účinek byl zdrcující. Skot se upřeně zahleděl na řady rakví a dal si poslední doušek.

»Na zdraví!«

Nato ulehl na kamennou podlahu Síně zesnulých a usnul.

Armand vyhledal v příruční skříňce nejrůznější nástroje sloužící k opravě rakví.

Rakev číslo 49 našel snadno i v polotmě. Posmrtná schránka patřila bohatci, který zradil. Po delší námaze konečně otevřel víko. Nebožtík byl zahalen v roucho z modrého, zlatem protkávaného hedvábí.

Skladník hlasitě oddechoval. Armand mu vzal klíče a podíval se na hodinky. Byl nejvyšší čas.

Uchopil mrtvé tělo a vynesl je ze Síně zesnulých východem směřujícím k moři.

Venku se k němu připojil muž. Našlapoval tiše jako kočka a dychtivě se sklonil nad Armandovým břemenem.

»Je to on! Bílý lotos je pomstěn!«

Odnesli nebožtíka na molo a tam mu k pasu připevnili litinovou trubku.

Za necelou minutu se moře nad zrádcem zavřelo navěky.

Muž podal Armandovi balíček bankovek.

»Bílý lotos vám děkuje. A navíc vám propůjčuje tento malý znak.«

Armand ucítil v dlani kovový předmět.

»Znamení Bílého lotosu. Jestliže se někdy dostanete do Říše středu, může vám být prospěšný.«

Spiklenec zmizel v tmách. Armand se vrátil do Síně zesnulých.

Skladník spal.

Armand pohlédl zběžně na dárek. Byl to kovový květ. Bílý lotos.

Snad mi někdy poslouží, řekl si a uschoval jej do váčku ke svým pěti sous.

Pustil se do práce. Pečlivě si připravoval prostornou rakev k dlouhodobému pobytu. Do stěn, na místech, která byla skryta očím, vyvrtal řadu děr. Zvláštní pozornost věnoval víku a jeho zajištění. Nakonec uložil do rakve potraviny, především tekutiny s výživnou hodnotou.

Skladník spal a ze sna se blaženě usmíval.

Armand mu vrátil klíče. Pak usedl a napsal dopis na rozloučenou.

Můj drahý skotský příteli,

odcházím, vzdávaje se života. Člověk se však někdy z onoho světa vrací, takže nevím. Jestli se mi to přihodí, ohlásím se a budu Vás podrobně informovat.

Na srdečné shledání se těší Váš kamarád

Armand

Psaní vložil do objemné obálky s dvěma tisíci dolarů. Obálku zalepil a zasunul pak skladníkovi pod košili.

Ulehl do rakve.

»Sbohem, světe,« pravil a zaklapl víko.

Za chvíli usnul v Síni zesnulých i on.

Přibližně v tu dobu byl už Bouvreuil bezmála na pokraji zoufalství. Armand mu opět zmizel – neznámo kdy a neznámo kam. Ještě včera večer byl viděn v restauraci hotelu s jakýmsi nadmíru veselým Skotem, a pak jako by se po něm země slehla.

Bouvreuil slídil. Věděl, že nesmí spustit z očí sira Murlytona a jeho dceru. Kde jsou oni, tam musí být i Armand Lavarede.

Bouvreuil měl nevýslovné štěstí: k hotelu se právě potácel uplakaný děda. Zastavil ho a zeptal se s účastí:

»Hledáte svého přítele?«

»Ano,« štkal Skot. »Ka-ma-rá-da.«

»Já taky. Jsem znepokojen, ale – odešel přece včera v noci s vámi?«

»Navěky, pane. Je mrtev.«

Muž se znovu rozplakal.

»Jste opilý, člověče?«

»Taky,« zaštkal Skot. A podal Bouvreuilovi Armandův dopis na rozloučenou.

Bouvreuil četl a stěží se udržel. Pochopil okamžitě, že Lavarede Skota oklamal. Ale proč? Jak? Přemohl se a zatvářil se vlídně:

»Co kdybychom si, zdrceni přítelovým nenadálým odchodem, zašli na skleničku?«

Skladník neodolal. V nejbližším výčepu pověděl zvídavému Bouvreuilovi všechno, co věděl. Ten náhlý Lavaredův zájem o Říši středu byl Bouvreuilovi podezřelý. Usoudil, že uprchlík může být jedině na palubě Nebeské cesty. Rozběhl se do přístavu a zahlédl na palubě sira Murlytona.

Bouvreuil nelitoval peněz a neváhal uplatit kapitána.

Získal malou kajutu, nebo spíš komůrku, hned nad smutným skladištěm – i právo dostat se s mrtvými k cíli jejich cesty. To ho rozjařilo.

Zato kapitán propadl zádumčivosti. Nemohl pochopit, proč se mu na palubu tak náhle cestující jenjen hrnou, a ještě ho přeplácejí, když se přece od nepaměti jeho chmurnému plavidlu vyhýbali na sto honů.

První dny plavby uběhly klidně: Tichý oceán si zasloužil své jméno. Mrtví i živí v klidu mířili k dalekým břehům.

Sir Murlyton s Aurettou se stáhli do ústraní. S kapitánem a posádkou vyměnili pouze několik nejnutnějších slov. Bouvreuile, který se s nimi pokusil navázat rozhovor, chladně odmítli a obrátili se k němu zády.

Jejich soupeř však zůstal klidný. Kde jsou Angličané, tam musí být Lavarede. To ho uklidňovalo. Při nejbližší příležitosti proslídil celou loď, ale nenašel po Lavaredovi žádnou stopu.

V noci z 9. na 10. srpna ho v jeho kajutě probudil rámus. Bouvreuil rozhodně nebyl hrdina. S úzkostí naslouchal zvukům, které se ozývaly někde pod podlahou. Vyděšen přetáhl si pokrývku přes hlavu a přesvědčoval sám sebe, že je to všechno sen, že mrtví pod ním v klidu odpočívají a těší se domů.

Bouvreuil bohužel nesnil. Armand opouštěl čas od času svůj úkryt, aby si protáhl tuhnoucí údy a pořádně se vydýchal. Také zásoby potravin a tekutin se tenčily, i když jimi úzkostlivě šetřil, a musil se poohlédnout po nových.

V noci na desátého se konečně vypravil do kuchyně. Zprvu mu přálo štěstí. Byla opuštěná a dobře zásobená. Když se však vracel, potkal samotného kuchaře.

»Kdo jste? Co tu, k sakru, děláte, člověče?«

Armand neměl vyhnutí: složil ho dobře mířenou ranou do brady a rozběhl se k rakvím.

Ale kuchař vyskočil a pustil se za ním. Armand sotva za sebou stačil přirazit víko.

Námořník se zarazil. Ponuré prostředí stánku mrtvých mu vzalo všechnu odvahu, spěšně vycouval zpátky. Samozřejmě že příhodu vyprávěl – dosti nesouvisle – svým druhům. Trochu si ji vyšperkoval, něco si přimyslel a něco vymyslel. Byla z toho strašidelná historka k pohledání.

Usoudili, že potkal ducha. A jak vyprávění putovalo lodí od úst k ústům, stávalo se stále hrozivější a hroznější.

Loď mrtvých měla své strašidlo.

Toho dne překonávala Nebeská cesta jeden ze silných proudů Tichého oceánu. Kapitán pokládal za nutné upozornit na tuto okolnost své vzácné cestující.

Sira Murlytona ta přírodní zvláštnost skutečně zaujala, Auretta však zájem jen předstírala. Nemohla se zbavit starostí o Armanda.

Ke skupince přistoupil důstojník.

»Co je s vámi?« zeptal se ho kapitán. »Špatně jste se vyspal?«

»Na lodi se dějí záhadné věci,« hlásil důstojník.

»Mluvte.«

»Dnes v noci potkal kuchař v chodbě vedoucí do podpalubí k zesnulým bytost, která měla podobu muže.«

»Podobu muže?«

»Přízrak, pane kapitáne! Nepatřil ani k členům posádky, ani k cestujícím. Kuchař se zeptal, koho duch hledá. Zjevení odpovědělo neznámou řečí. Kuchař pocítil příšerný chlad, ztuhl v ledovém objetí a padl na zem.«

»Tak to byl opilý,« řekl kapitán zkušeně.

»Nemyslím, pane. Když ho strnulost přešla, statečně přízrak pronásledoval až k rakvím. Pak se však silně zablesklo, zaburácel hrom a duch zmizel.«

Auretta se bavila, sir Murlyton pozoroval moře, jako by hledal mořský proud, a kapitán se tvářil zachmuřeně.

»Divím se, že věříte babským povídačkám. Vyřiďte kuchaři, že se týden nesmí na láhev rumu ani podívat. Příliš povzbuzuje jeho fantazii. A jestliže nepřestane šířit nesmysly, vyřídím si to s ním sám. Můžete jít.«

Důstojník se uklonil.

»Bohužel,« ozvalo se za jejich zády, »bohužel jsem rámus ze skladiště slyšel i já. Jak víte, kapitáne, ubytoval jste mě za řádnou sumu peněz v neřádné kajutě hned nad ním. Mohu posloužit svým svědectvím. Kuchař nelže.«

Samozřejmě to byl Bouvreuil.

»Cojste slyšel?«

»Byl jsem vyburcován hlukem.«

»Kolik bylo asi hodin?«

»Kolem půlnoci.«

Důstojník připomněl, že čas se shoduje.

»Snad mi nechcete tvrdit, že na Nebeské cestě řádí strašidlo!«

Auretta překonala svůj nepokoj.

»Třeba se některá z rakví pohnula, lze to snad na moři vvloučit?«

»Nelze, slečno.« Bouvreuil ji zkoumavě pozoroval. »Nelze. Jak však vysvětlíte, že jistý námořník, konkrétně kuchař, potkal na Nebeské cestě, poblíž kuchyně, neznámého člověka? Jemu neznámého!« zdůraznil Bouvreuil.

Všichni zmlkli.

»Buď máte pravdu vy,« pokračoval Bouvreuil, »nebo námořník. Kapitáne, dejte ke skladišti zámek a postavte k němu stráž. Nebude-li moci přízrak své obydlí opustit, nastane klid. A nám zbude svatá povinnost pomodlit se za nebožtíkovu nepokojnou duši!«

Kapitánovi se Bouvreuilův návrh líbil. Okamžitě vydal příslušné rozkazy.

Sir Murlyton odvedl Aurettu. Ve tváři byla pobledlá a dobrá nálada ji opustila docela.

Setkali se opět u oběda. Aurettě už zase hrál na tváři úsměv.

»Kapitáne, co dělá duch? Žádné hlášení?«

»Nebyl spatřen.«

»Jsou si tím vaši stateční námořníci jisti? Škoda že mezi nimi není jediný Angličan, aby těm vašim Američanům pozvedl morálku.«

»Vsadím se, že by se každý Angličan zachoval stejně.«

»Sázíte se? Přijímám.«

»Co přijímáte?«

»Sázku přece. Jsem sice žena, ale dokážu, co žádný muž z vaší posádky, kapitáne.«

»Chcete mě vyprovokovat?«

»Přijímáte?«

»Přijímám.«

»A sázka?«

»Deset dolarů.«

»Dejte shromáždit posádku, pak vám prozradím další.«

»Nebudete žádat nic nemožného?«

»Jen to, čeho se odvážím sama.«

Kapitán dal vyhlásit poplach. Auretta mu zatím sdělila obsah sázky.

Na palubě se shromáždili všichni do jednoho.

»Námořníci,« odkašlal si kapitán tváří v tvář posádce. »Jeden z vás potkal dnes v noci na lodi osobu, o které nic nevíme. Snad se stal obětí fantazie. Snad – vlastně docela jistě. Chybí však důkaz…, abyste nemuseli po celé týdny hlídat uzamčené dveře.«

Kapitán se prošel podle první řady.

»Vaše úloha je jednoduchá. Hledá se dobrovolník, který by mezi rakvemi strávil noc.«

Tváře povadly, oči bloudily po širém moři. Vyhýbaly se kapitánovu pohledu. Nikdo se nepohnul.

»Copak se mezi vámi nenajde chlap?«

Vystoupil námořník, jehož skráně poznamenalo stáří.

»Dejte rozkaz, kapitáne. Dobrovolně nepůjde nikdo!«

Kapitán zůstal jako opařený.

»Uklidněte se, pánové,« promluvila Auretta, »dnes v noci budu mezi mrtvými spát já sama.«

»Vy, slečno?« ustrnul starý námořník.

»Zařaďte se,« ucedil kapitán. »Rozchod!«

Auretta sázku vyhrála. Získala však pouze první kolo.

Bouvreuil, který byl, jako vždy, přítomen, konečně pochopil, kde je Armand skryt.

»Vyměnil jednoduše klavír za rakev,« zabručel a šel svůj objev zapít.

Nic nového pod sluncem.

Armand měl mizernou náladu. Tušil, že praštěný kuchař nepochybně způsobil poplach.

Po celý den se neodvážil opustit rakev. Večer už to nevydržel a rozhodl se riskovat. Otevřel víko a s chutí si zacvičil.

Zarachotil zámek.

Armand se přikrčil za nejbližší schránku. Do skladiště vnikl proud světla.

»Neobtěžujte se, kapitáne,« promluvila hlasitě Auretta. »Kniha, mimochodem je to sbírka strašidelných povídek, mi pobyt zpříjemní. Na strašidla nevěřím, hlídku ode dveří odvolejte. Na tom trvám. Klíče si vezmu sama. Docela se na své dobrodružství těším, věříte? Je vám nevolno, kapitáne? Nic nadpřirozeného se tu nepřihodí, ujišťuji vás.«

Auretta si počínala tak klidně, že kapitán uznale přikývl.

Pak jí popřál dobrou noc. Začal ji obdivovat.

Armand vyčkával, pak opatrně vyhlédl.

Auretta stála s uchem na dveřích a naslouchala vzdalujícím se krokům.

Potom odložila objemné zavazadlo, zvedla lucernu a rozhlédla se. S jistým sebezapřením postupovala od rakve k rakvi.

»Číslo 49 se hlásí!«

Ustrnula.

»Vše v pořádku! Číslo 49 je na procházce.«

Armand vystoupil ze stínu.

Auretta se tiše rozesmála a podala mu ruku.

Stručně mu vylíčila, co se přihodilo. Armand netajil své obavy z Bouvreuile, a šel raději skladiště zamknout. V klidu se pak soustředil na potraviny, které jeho prozřetelná ochránkyně neopomněla v bohaté míře přinést s sebou.

»V rakvi vytráví,« poznamenal Armand.

»Nenechám vás umřít hladem. Hlídku odvolají a klíč, klíč od skladiště asi ztratím. Položím vám ho ráno na rakev. Jistě mají náhradní.«

Armand jí políbil ruku.

»Jsem dojat. Vyřiďte, prosím, siru Murlytonovi mé poděkování. Nikdy mu nezapomenu, že vám dovolil sem přijít.«

»Nic nedovolil – nic nezakázal.«

Mnoho toho už nenamluvili, Aurettě se začaly klížit oči.

»Spěte, má drahá,« řekl Armand a dcera sira Murlytona ho poslušně poslechla. A spala až do rána.

Vlastně ještě déle.

Čekalo ji neurvalé probuzení: námořníci, zneklidnění její nepřítomností, se hotovili vyvrátit dveře. Auretta vyskočila hned po prvních ranách a odemkla.

»Zaspala jsem,« konejšila je. »Dokonce se mi něco hezkého zdálo. Duch mi stiskl ruku a nazýval mne svou sestrou,« dodala s nevinným úsměvem.

Klíč od skladiště položila nenápadně na rakev číslo 49.

Posádka po všecky další dny nehovořila o ničem jiném než o statečné Angličance, nejodvážnější ženě pod sluncem. Dostalo se jí několika neohrabaných, ale upřímných nabídek k sňatku.

Hlídka byla od skladiště odvolána, Armand měl svobodu pohybu zajištěnou. Navíc vlastnil klíč.

Události ho však poučily, a tak byl neobyčejně opatrný. Věděl, že se svého stínu nezbavil, že Bouvreuil chystá rozhodující úder.

Zatím se však nic nedělo a plavba začínala být jednotvárná.

Na dva dny zastavili v Honolulu a odtud zamířili k břehům Japonska.

Dne 4. září proplula Nebeská cesta Van Diemenovým průlivem mezi ostrovem Kjúšú a ostrovem Tanegašima. Příštího dne minula Nagasaki.

V časných ranních hodinách 10. října dosáhla konečně cíle své cesty.

Loď spouštěla kotvy.

Armand Lavarede pro jistotu vyměnil číslo u své rakve.

Své vylodění v Říši středu očekával teď pod číslem 27.

Devátá kapitola

BÍLÝ LOTOS

Pan Saxby, ředitel filiálky proslulé společnosti zabývající se dopravou zesnulých dětí Říše středu do vlasti, vyřizoval ve své kanceláři nutnou agendu.

Bylo dopoledne jako každé jiné. Do pracovny pronikalo teplé slunce, otevřenými okny sem proudil vzduch provoněný květy a zpěv ptáků.

»Pečlivě mě sledujte, Howdine,« oslovil Saxby svého zaměstnance. »Věhlasná rodina pana Pali-Ma se dostavila pro tělesné pozůstatky slečny Ličou, která zesnula v San Francisku. Rakev přivezla Nebeská cesta. Zkontrolujte nejdřív doklady a slečnu pak dejte okamžitě přenést do obřadní síně číslo jedna. Rodina si chce ověřit totožnost.«

»Totožnost? Proboha!«

»Slečna byla totiž balzamována.«

»Spolehněte se, všechno zařídím, pane Saxby.«

»Nesmí dojít k nejmenšímu opomenutí. Rodina pana Pali-Ma patří, jak víte, k nejvlivnějším na celém pobřeží, a především v hlavním městě.«

Ochotný Howdine se ve dveřích srazil s tajemníkem.

»Pane řediteli, nějaký cestující z Nebeské cesty, jakýsi – jakýsi pan Bouvreuil,« četl tajemník z navštívenky, »prosí o slyšení. Má prý pro vás důležité sdělení.«

»Doufejme, že je to zákazník,« řekl Saxby. »Důležitá sdělení jiných osob mě nezajímají. Ať vstoupí.«

Bouvreuil vstoupil víc než sebejistě.

»Račte se posadit, pane,« řekl mírně Saxby a nenápadně si ho prohlédl. »Mohu vám posloužit?«

»Raději ne,« pravil Bouvreuil. »Užitečný vám budu já.«

»Vy, pane? Mně?«

»Služeb vaší společnosti, vážený pane řediteli, bylo zneužito podvodníkem. Jistý muž, bohužel můj krajan, Francouz, vnikl v San Francisku do síně, v níž byly k transportu připraveny rakve – a přeplul v jedné z nich Tichý oceán. Ve skladišti Nebeské cesty. Zní to neuvěřitelně, chápu, ale přinejmenším nezaplatil jízdné. Jistě sdílíte můj názor, že je to trestuhodné.«

Ředitel byl tak ohromen, že nedokázal říci jediné slovo.

»Podvodník musí být ještě na palubě. Jenom nevím, v které rakvi. Hlídal jsem však na molu. Loď neopustil, spolehněte se. Myslím, pane řediteli, že byste ho měl dát zadržet.«

Do pracovny se vrátil Howdine.

»Slečna Li-Cou a příbuzní vás očekávají, pane řediteli, jak jste přikázal.«

»Nebudu zdržovat,« povstal Bouvreuil. »Dostál jsem své povinnosti.«

Obřadně se uklonil a se samozřejmostí jemu vlastní doprovodil Saxbyho do obřadní síně číslo jedna.

V nejluxusnějším sále byli shromážděni příbuzní nešťastné Ličou. Stáli kolem rakve s číslem 27. Jejich pláč a vzlykot měl svůj řád, byl zachováván přísný rituál, jakje u truchlící vznešené rodiny žádoucí.

»Můžeme začít, pane?«

»Prosím.«

Několik zaměstnanců se chystalo otevřít šetrně rakev. Proto je překvapilo, že víko odskočilo samo.

V rakvi se vztyčil Armand Lavarede. Příbuzní vykřikli, naříkavý rytmus byl porušen.

Armand se rychle rozhlédl. Než však našel východ, zamířil na něj Saxby pistolí. Armand si uvědomil, že se ocitl v beznadějném postavení.

»Pokusíte-li se o útěk,« prohlásil rázně Saxby, »budu nucen vás zastřelit.«

Armandovi bylo zřejmé, že by to udělal bez nejmenšího váhání.

»Pochopil jsem, že nehybnost je někdy nezbytná. Truchlícím pozůstalým prozraďte, pane, že drahou zesnulou najdou v rakvi číslo 49.«

Potom ho odvedli z obřadní síně. To byly jeho první kroky na asijské půdě.

Další události nestačil ani vnímat. Byla přivolána policie. Vysoký policejní úředník přijal nejdříve rozhořčené zástupce ctihodné a všemocné rodiny pana Pali-Ma a teprve poté se začal zajímat o trpělivě vyčkávajícího Armanda.

»Jste obviněn, že jste zničil a zašantročil mrtvolu – a zaujal její místo. Dopustil jste se svatokrádeže a znesvěcení. Budete odsouzen k smrti.«

»Nepovzbudil jste mne,« řekl Armand.

Do vězení kráčel pěšky. Procházka živým městem byla nepříjemná. Řetízek na rukou vzbuzoval pozornost a mladý muž se cítil nesvůj.

U hotelu, v němž se měl sejít se svými anglickými průvodci, je kupodivu skutečně potkal. Auretta nevěřila svým očím.

»Vy jste zatčen?«

»Ovšem. Pan Bouvreuil byl tak laskav.«

Auretta zaťala zuby. »Ten darebák!«

Strážní popostrčili Armanda ne právě šetrně.

»Klid,« řekl sir Murlyton své dceři, »jenom klid, dítě. Ve vězení mu nemusí být ještě nejhůř. Poradíme se s konzulem, jistě vše urovná.«

Auretta zavrtěla prudce hlavou.

»Nejdřív musíme za nimi. Musíme vědět, kam ho zavřou.«

Průvod stanul před pochmurnou budovou. Vrata byla vyzdobena kovovými reliéfy zvířat.

Armand se otočil, loučil se s Aurettou pohledem. A tento okamžik, který je možná nadlouho oddělí, jim přinesl i nevyslovené vyznání.

Vrata zapadla, zástup se rozešel.

Armanda vedli přes cihlový dvůr. Pak se musel sehnout a projít nízkými dveřmi. Stanul v ponuré místnosti, v níž písař se štětečkem v ruce obratně popisoval záhadnými znaky dlouhý pruh papíru. Když vstoupili, písař se zvedl, aby se za chvíli vrátil s neuvěřitelně zavalitým stvořením. Muž byl tak sádelnatý, že sotva viděl na oči.

Armand se dovtípil, že má tu čest se samotným náčelníkem věznice.

Podivuhodný tlouštík unaveně pokynul. K zatčenému přistoupili dva strážníci a několika odbornými pohyby mu prohledali kapsy. Na nízkém stolku jako zázrakem vyrostla hromádka Armandových věcí: nůž, pět sous, kapesník, hodinky. Nakonec kovový symbol, který dostal v San Francisku darem. Armand se ho snažil sebrat a skrýt, byl však hrubě odstrčen. Lotosový květ padl na zem.

Tlouštík mlčky napřáhl dlaň a jeden z mužů do ní vložil znak tajné organizace. Náčelníkovi se znenadání rozklepala brada. Vypadalo to, že ho lotos pálí v ruce, jako by byl ze žhavého železa.

Bílý lotos vyvolal obrovské vzrušení. Úředníci pobledli. Pak se mezi nimi rozproudila živá debata.

Armand se zprvu pokoušel pochytit smysl rozhovoru, ale brzy ztratil trpělivost. Posléze se muži dohodli a zajatec byl odveden do kobky. Květ mu však vrátili.

Ponechán sám sobě, věnoval se chmurným myšlenkám. Vstup na půdu nového světadílu se nevydařil. A jeho odchod bude ještě zoufalejší: odebere se rovnou na věčnost.

Brzy nato vešel do cely tlusťoch, náčelník věznice. Za ruku vedl křehkou, neobyčejně půvabnou dívenku. Za nimi, se stolkem obtíženým nevídaným množstvím misek a lahví, vstoupil písař.

Otylý náčelník se sladce usmál a pohybem ruky vybídl hubeného vězně, aby se posadil.

Přistoupila dívenka.

»Jsem Diamba,« řekla francouzsky.

»Ty mluvíš francouzsky?’«

»Naučili mě. Musím ti něco sdělit. Přikázali mi to.«

»Mluv, dítě.«

»Náčelník věznice lituje, že tě vězní. Je však úředníkem bez vlivu a známostí a musí plnit rozkazy. Kdyby odmítl poslušnost, poslali by mu jeho nadřízení meč, kterým by se pak musel okamžitě probodnout.«

»Byla by ho škoda,« mínil Armand.

»Náčelník se velice omlouvá. Je ochoten poskytnout ti kromě svobody všechno, nač si pomyslíš. Především hojnost dobrého jídla a pití. Nejlepší vína, dokonce i císařský čaj, který trhaly panny s rukavicemi na rukou, aby neposkvrnily jeho lístky.«

»Těším se.«

»Mám ti vyřídit, že náčelník s tebou velice cítí. Říká, že jsi neobyčejně hubený, že tě vykrmí.«

Armand polkl.

»Náčelník dobře ví,« pokračovala dívka, »kdo jsi. Ví, jak věrné a vlivné máš přátele. Žádal a prosil, aby tě mohl propustit, ale nadřízení odmítli. Budeš popraven.«

»To mi nemusíš připomínat,« povzdychl si Armand.

»Je však naděje,« pokračovala dívenka, »tvoji přátelé posílají zítra do hlavního města posla. O tvém osudu rozhodne sám Syn nebes.«

»Císař?« podivil se Armand. »Veliká čest pro mě.«

»Náčelník ti umožní psát a tvé dopisy v pořádku doručí. Prosí tě však, abys svým přátelům neopomenul zdůraznit, jak pozorně a uctivě se k tobě chová. Prosí tě, abys své přátele ujistil jeho úctou a oddaností.«

»O jakých přátelích pořád mluvíš?«

Diamba zkřížila ruce na prsou a hluboce se uklonila. Pak se vzpřímila a prstem mu naznačila trojúhelník.

Teprve teď Armand pochopil: je pod ochranou Bílého lotosu!

Pohotově se přizpůsobil. Vznešeným pohybem uchopil růžové konečky prstů křehké Diamby.

»Růžový květe, náčelník kriminálu mi nemohl vybrat půvabnější tlumočnici.«

Diamba se zapýřila.

»Velice tě prosím, voničko, přelož má slova svému blahobytnému pánovi. Přelož mu také, že smrtelníci, kteří si váží členů Bílého lotosu a projevují jim patřičnou úctu, se nemají čeho obávat. Jsou a zůstanou pod ochranou mocného lotosu!«

Tlusťoch vyslechl překlad a rozzářil se jako měsíc. Malá očka mu téměř zmizela v sádle. Pak se pokusil o úklonu a důstojně odešel.

Auretta zatím stále ještě čekala před vězením a její otec měl co dělat, aby ji uklidnil.

»Jak se jen mohli opovážit zadržet poctivého člověka jako nějakého zločince! Jestliže brzy něco nepodnikneme, postihne to i nás! Chudák Armand…«

»Stěží,« pravil sir Murlyton, »neboť je tu jistý rozdíl. My jsme přijeli s řádným cestovním pasem a platnou jízdenkou. V kajutě. Nikoli v rakvi.«

»Každý cizinec v nesnázích se obrátí na svého konzula. Jdu ke konzulovi.«

»V nesnázích nejsi ty, milá Auretto, ale Lavarede. A Lavarede, pokud vím, je stále ještě Francouz.«

»Ale přítel!«

»Podivná logika.«

»Ten Francouz už několikrát zachránil jisté Angličance život. Zasloužil se o Anglii.«

Sir povzdychl a rozvážným krokem zamířil ke konzulátu.

Konzul vyslechl stížnost s profesionální trpělivostí. Slíbil, že zasáhne, a požádal sira Murlytona, aby opět přišel příštího dne. Do zítřka zjistí a zajistí vše potřebné. Udělá, co může, ale po pravdě řečeno, moc si od toho neslibuje.

Následujícího dne bylo konzulovo čelo pokryto vráskami.

»Váš chráněnec, sire, je ve velmi nepříjemné kaši,« řekl. »Pan Lavarede měl být popraven už včera večer, víte o tom? Ale ukázalo se, že je ve spojení s vlivnou organizací zvanou Bílý lotos. Dokonce se zdá, že je jejím členem. Doporučuji vám však, sire, abyste o této souvislosti s nikým nehovořil. Bílý lotos je organizací neobyčejně mocnou. Úředníci se před ní třesou, vysocí hodnostáři z ní mají vážné obavy. Proto se nikdo neodvážil vzít na sebe odpovědnost – Lavaredovu popravu odložili a požádali o rozhodnutí hlavní město. Záležitost je o to složitější, že na Lavaredově smrti trvá uražená rodina pana Pali-Ma. Žádá vězňovu hlavu. Věřím dokonce, že jinak by byl pan Lavarede už na svobodě. Jeden z členů vlivné rodiny je však – řekli bychom – neomezeným pánem policie. Místní hodnostáři se ocitli v kleštích. Přenechali odpovědnost nejvyšší radě a panovníkovi. Nezbývá, sire, než čekat. Odhaduji – dva, tři, čtyři, pět, šest týdnů.«

Konzul si nemohl nevšimnout, že Auretta je při jeho slovech stále sklíčenější a sklíčenější.

»Ještě zbývá naděje,« dodal vlídně, »neboť v této zemi je všecko možné. Můj francouzský kolega je téhož mínění.«

Povstal a narovnal se v ramenou.

»Slibuji vám, že celou záležitost nepustím ze zřetele a že vás budu průběžně informovat.«

Uklonil se. Auretta pochopila, že jim dál nemá co říci. Pomalu vyšli.

Dny se beznadějně vlekly. Aurettu ubíjela nečinnost a trýznily ji nejčernější myšlenky a nejhrůznější představy.

Dlouho se ovládala, ale osmého dne se rozběhla k vězení. Slzy, výmluvnost, prosby – všechno bylo marné: k Armandovi ji nepustili. Dopis, který mu napsala, však doručili, a dokonce přinesli i odpověď.

V pečlivě zalepené obálce bylo cosi tuhého, nepoddajného. Armand poslal Aurettě kovový symbol, záruku bezpečnosti: bílý lotos. Uvědomila si, že jí dává to nejcennější, co měl.

Na zpáteční cestě do hotelu se k Murlytonovým přidal Bouvreuil. Byl nelíčené sklíčen.

»Chtěl jsem dát svého zetě pouze zadržet. Ve vašem zájmu i ve svém. Pochopte, že moje dcera bude mít jisté námitky, jestliže ten chlapec přijde o hlavu.«

Sir Murlyton mlčel, a Bouvreuil se urazil. Pokrčil rameny a spěšně se rozloučil. V duchu rozvažoval, co má dělat. Nejlepší bude, když nespustí Aurettu z očí, protože se nepochybně pokusí dostat k Lavaredovi do vězení a zorganizovat jeho útěk. Tak to bude nejlepší. Sám se rozhodne až v kritické chvíli, podle toho, co mu bude ku prospěchu – buď jim s únosem pomůže, nebo jejich plány zhatí.

Uplynuly další dva nekonečné týdny.

Auretta chodila denně k budově vězení, ale spatřit Armanda se jí nepoštěstilo.

Pak se znenadání ohlásil v hotelu anglický konzul. Obtěžoval se osobně. Rozechvělí Murlytonovi mu vyšli vstříc. Na konzulově tváři bylo znát na první pohled, že nepřináší nic radostného.

»Císař rozhodl. Potvrdil rozsudek. Pan Lavarede bude dopraven do hlavního města a popraven na veřejném popravišti u mostu Slz. Nedá se nic dělat. Vůbec nic.«

Nedokázali ze sebe vypravit jediné slovo.

Konzul, pohnut, se rychle vzdálil. Sir Murlyton se ani nepokoušel Aurettu utěšit.

»Chci být u něho do poslední chvíle,« řekla konečně, »až mu bude nejhůř. Chci ho chránit před urážkami, chci ho důstojně pohřbít.«

»A pak…?«

Auretta se rozplakala. Slzy prý nešťastníkům přinášejí úlevu.

Horečně se chystali na cestu do sídelního města. Chtěli vyrazit okamžitě. Nemohli však, bohužel, sehnat dopravní prostředek, ať nabízeli sebevětší obnos. Kdekdo mířil do hlavního města. Osud Lavaredův byl většině lidí lhostejný, obecnou pozornost vábilo něco jiného: před očima císaře Říše středu bude slavnostně vypuštěn balón s evropskými aviatiky. Město bylo ve varu. K nebesům se vznesou lidé! Každý se chystal na cestu, aby zhlédl ten zázrak.

Nakonec se Aurettě podařilo sehnat neobvyklou tažnou sílu. Neobvyklou, protože lidskou: rikšu.

Vyrazili 16. října brzy ráno.

Čekal je most Slz.

Desátá kapitola

LAVICE ODSOUZENÝCH

Armand byl vyburcován před svítáním. Do kobky vkročil tlustý náčelník, půvabná tlumočnice a neznámý muž nesympatické tváře. Neuznal za vhodné se představit; avšak lidé, kteří vcházejí do kobky odsouzenců k smrti, se obvykle nepředstavují.

»Vysoký policejní hodnostář,« vysvětlila Diamba.

Přemáhala své pohnutí, tiše vzlykla a hodnostářji rázně okřikl.

»Budeš okamžitě dopraven do hlavního města,« řekla dívka. »Doprovázet tě bude – on.«

»Proč ty slzy, dítě?« Armand se na ni povzbudivě usmál. »Na výlet se docela těším. Snad se ještě někdy uvidíme, ne?«

»Budeš popraven.«

Diamba se rozplakala. Na hodnostářův pokyn přiskočil policista a odvlekl ji. Ani rozloučit se nemohli.

Armand se zvědavě podíval na náčelníka věznice. Utíral si zpocené čelo a těžce vzdychal.

Na dvoře čekalo Armanda deset po zuby ozbrojených průvodců – a navíc jho. Těžké, neohrabané, sbité z prken na čtyři centimetry silných. Se třemi otvory: pro hlavu a ruce. S tímto břemenem, které mu po několika desítkách kroků do krve rozedře krk a ramena, bude muset dojít až do hlavního města, k poslednímu zastavení.

Prvního dne kvečeru dorazil odsouzencův průvod do malé osady. Stráže se šly najíst. K smrti znavený Armand usedl a snažil se opřít jho o stěnu, aby nenesl celou tíhu.

A tu se náhle jeden z policistů vrátil. Zručnými pohyby zbavil odsouzence břemene a přinesl jiné, nepoměrně lehčí, jehož hrany byly zaoblené, lemované měkkou kůží.

Ošetřil Armandovi krvavé odřeniny a pak mu teprve nasadil nové jho. Přivřel spiklenecky oči a odhalil na prsou vytetovaný znak. Bylo to znamení Bílého lotosu.

Zbývající čtyři dny cesty do hlavního města mu Armand blahořečil. Nikdy se však s jeho pohledem nestřetl a policista už nepromluvil jediné slovo.

Jako by spolu neměli nikdy nic společného…

V hlavním městě uvrhli Armanda do temnice. Na dobrou noc mu zdvořile poděkovali, že se dostavil včas, a s politováním mu oznámili, že bude příštího dne v deset hodin popraven.

»Nic proti tomu,« řekl unaveně Armand, »ale teď už bych si opravdu potřeboval trochu odpočinout.«

S úlevou se natáhl na lůžko.

»Opatrně,« ozvalo se ze tmy, »ale při dobré vůli se tu srovnáme oba.«

»Kdo jste?«

»Vězeň.«

»Co jste zač?«

»Evropan.«

A tak se spolu dali do hovoru.

Muž tvrdil, že je nevinen. Nemá tušení, proč ho zatkli, je prostý misionář. Čeká jen na loď, pokud na něho zase nezapomenou. Má být vyhoštěn, vrátí se do Evropy.

»Zato já mám namířeno přímo do nebe,« povzdychl si Armand. »Nechcete něco vzkázat?«

»Neztrácejte naději, příteli. Jednou vás tu mají za svatého – a pak bác! Ale taky naopak. Bác – a vy jste svatý! Naneštěstí já jsem ten první případ. Jestliže například zítra císař neopustí palác, bude v ulicích města a u mostu Slz sotva čtvrtina policistů. To znamená naději na útěk.«

»Nemohu císaři uložit domácí vězení.«

»O vycházce rozhodují astrologové. A když císaři doporučí projížďku, jste ztracen.«

»Všechno je zkrátka ve hvězdách,« poděkoval Armand. »Utěšil jste mě.«

Misionář ve tmě vzdychl a obrátil se ke zdi. Oba vězňové se zahloubali do svých myšlenek. Po malé chvíli se Armand rozhodl, že bude lépe, když usne.

Spal špatně, neustále se převaloval. Na těle neměl místečka, které by nebolelo. Celý rozlámaný se ráno sotva postavil na nohy. Objal se na rozloučenou s misionářem, který mu pohotově šeptal slova útěchy.

Na ulici Armand pochopil, že je konec. Císař se chystal na vzduch. Domy byly pevně zavřeny, okna zastřena bílými závěsy, chodci drželi pohotově šátky, aby si jimi mohli – při setkání se Synem nebes – zastřít obličej. Pohlédnout na císaře znamenalo znesvětit božský majestát a propadnout hrdlem. A všude kolem se to hemžilo vojáky a policisty, v uniformách i bez nich.

»Nevědět o císaři, mohl bych si ještě myslet, že všechna ta sláva vznikla kvůli mně,« mumlal si Armand.

Most Slz byl pečlivě střežen vojskem, hlídky byly ztrojnásobeny.

Na protějším břehu kanálu spatřil Armand ohrazené prostranství s tribunami a baldachýny. Nad ohradou se pohupoval balón.

Přešli most. Napravo, přímo na břehu, spatřil Armand vyvýšené popraviště. Stál na něm vysoký muž, oděný ve splývavý šat s širokými rukávy, se žlutým drakem na hrudi. Kat.

»Takhle jsem si konec cesty kolem světa zrovna nepředstavoval,« zašeptal Armand.

Ztěžkly mu nohy. Rozhodl se však, že početnému obecenstvu předvede, jak umírá Francouz. K popravišti vyrazil krokem téměř rázným.

Obřadně ho posadili na lavici odsouzených.

»Nevšední zážitek,« pravil Armand a zavrtěl se.

S bušícím srdcem, ohlušen ruchem desetitisíců zvědavců, očekával svůj konec. Napadlo ho, co asi v tu chvíli dělá Auretta a její otec.

Sir Murlyton s Aurettou cestovali o poznání příjemněji než Lavarede. I tak to však byla cesta utrpení. Auretta, s rukama v klíně, nepozvedla hlavu ani na okamžik. Svět pro ni přestal existovat. Nabídku anglického rezidenta, aby v cestě do hlavního města pokračovali v jeho pohodlném automobilu, přijala bez zájmu.

»Jsem nesmírně zvědav na start balónu,« prohlásil rezident. »Zajímá mě reakce lidí, i když tato země něco podobného nespatří poprvé.« Pak se pustil do zdlouhavého historického výkladu.

Na Angličana byl mimořádně čilý a hovorný. V hlavním městě nedal jinak – museli se ubytovat mezi pracovníky zastupitelského úřadu.

Auretta se vyptávala na Armanda. Dověděla se pouze místo a hodinu posledního možného shledání.

»Deset hodin, most Slz… Zítra, už zítra.«

Ráno se ozbrojila dýkou, kterou sňala ze zdi nad krbem.

»Jdu tam, kde bude on,« oznámila svému otci.

Zasmušilý Angličan vycítil, že je odhodlána ke všemu. Oblékl se, nechtěl ji pustit do ulic samotnou.

Přešli most Slz. Auretta zamířila k popravišti. Nemilosrdně se drala vpřed. Odhodlání, které jí zářilo z očí, odzbrojovalo.

Zástupy kolem se zavlnily a veškerá pozornost se soustředila na ni. Lidé se uctivě rozestupovali.

Tichý šepot se nesl od úst k ústům.

Na Aurettiných prsou zářila brož, Lavaredův dar: bílý lotos.

Tak ji spatřil Armand.

Vystoupila po schůdkách až na popraviště. Za ní se dostavil klidný sir Murlyton. Ani kat a jeho pacholci se neznepokojili. Usoudili, že Evropanům bylo dovoleno poslední rozloučení s odsouzencem.

Armand povstal. Auretta ho uchopila za ruku.

»Na prahu smrti jsem získal odvahu se vám přiznat, Auretto. Měl jsem poslední, jediné přání: spatřit vás. Jsou-li má slova opovážlivá, smyje je smrt. Promiňte, sire Murlytone.«

Auretta mu křečovitě stiskla ruce. Odsouzencův obličej se rozzářil.

Přistoupil kat.

»Sbohem, Lotosový květe!« zvolal Armand.

Výkřik, plný bolesti a beznaděje, projel zástupem. Ozval se tichý šepot: »Lotosový květ!«

Kat zneklidněl a srazil Armanda na kolena.

Auretta náhle vytrhla dýku a jako smyslů zbavená jedním rozmachem přesekla zajatcovi pouta. Do rukou mu vtiskla zbraň.

»Braňte se!«

Kat ustrnul, zaváhal.

Sir Murlyton vytáhl konečně ruce z kapes. V obou měl pistole.

Kat a jeho pacholci začali ustupovat. Tisícihlavé zástupy se zavlnily. Nastala vřava, kordony vojáků pohltil dav.

»Lotosový květ!« ozývalo se ze všech stran. »Lotosový květ!«

Lotosový květ. Slova, která naháněla děs jedněm, druhým přinášela naději.

»Záchrana?« blesklo hlavou Armandovi. Rychle stáhl své přátele z popraviště. Nechali se unášet šílícím davem. Křečovitě, vší silou, se snažili udržet se pohromadě, nedat se roztrhnout. Neočekávaně se ocitli v blízkosti ohrady, za níž se pohupoval mohutný balón. Dav povalil ohradu a zděšení aviatikové v obrovských brýlích se dali na zoufalý úprk.

Balón připravený k letu jako by vyzýval k útěku. Armand se vrhl ke koši, jeho společníci za ním. Dýkou přeřezali lana, skočili do koše.

Balón se vznesl.

Armand si oddychl. Užuž chtěl vyrazit vítězný výkřik, když tu náhle se koš zakymácel a balón začal klesat. Na kotvě visel Bouvreuil a vyrážel výkřiky hrůzy.

Armand zaváhal. Situace se stávala kritickou. K balónu dobíhali vojáci, nedaleko se ozvaly výstřely. Mladý muž uchopil jakousi bednu a s nadlidským úsilím ji vyhodil.

Odlehčený balón se majestátně vznesl a zamířil, poslušen větru, na západ.

Letěli nad městem, které si na ně se zájmem ukazovalo. Na houpající se kotvě ječel Bouvreuil tak srdceryvně, že se nad ním Armand konečně slitoval a s pomocí sira Murlytona vytáhl černého pasažéra do koše. Podvodník klesl na kolena, ale poděkovat už nestačil: sesul se na dno koše a ztratil vědomí.

Vítr zesílil.

Balón byl vystrojen a vybaven velkoryse až do nejmenších podrobností. Vzdělanci muselo imponovat množství nejrůznějších budíků, barometrů, termometrů a kompasů. Rozličné nářadí řemeslnického charakteru bylo naproti tomu uspořádáno přehledně, s citem a s láskou.

»Pravá to dílna malého kutila,« pravil sir Murlyton uznale.

»Zajímalo by mě, co asi obsahovala bedna, kterou jsem vyhodil,« poznamenal zadumaně Armand.

»Potraviny,« odvětila pohotově Auretta, »co jiného?«

Lavarede mlčky přikývl. Chtěl ještě něco dodat, ale na dně koše se ozval skomíravý hlas: »Zemřeme – hladem?«

Všichni se ohlédli. Bouvreuil se probral z mdloby a po svém zvyku nepozorován naslouchal.

»Zajdeme hlady? Proč neodpovídáte?«

»My ne,« odvětil Armand, »v čas nouze budete dobrý.«

»Jak to?«

»Jako biftek.«

Bouvreuil se vylekal. Malou chvílí bojoval těžký boj, potom se přiznal, že má v chlebníku rýžový koláč a láhev vína a že všechny miluje jako své rodné bratry.

»Při vší střídmosti,« prohlásil Armand, »přijdete na stůl pozítří ráno.«

Potraviny zabavil.

Na palubě balónu zavládlo napětí. Snad je vyvolal soumrak.

Auretta s Armandem jako by se báli k sobě přiblížit, zavadit o sebe pohledem. Vyznání, které bylo vyřčeno u mostu Slz, zahánělo je ve výši několika set metrů do trapných rozpaků.

Všichni se usadili co nejpohodlněji. Den byl neobyčejně pohnutý a namáhavý. Odpočívali.

Náhle zpozorněli. Hvězdy se vytratily, vítr ustal. Balón visel na obloze bez pohnutí.

Armand pozoroval barometr. Tlak vzduchu prudce klesal. Tišina nevěstila nic dobrého. Mladý muž se dal neprodleně do práce: utahoval, připevňoval, zajišťoval, co se dalo. Prohlédl zátěž, několik pytlů s pískem. Po poradě se sirem Murlytonem se tří zbavili.

Balón ožil, začal stoupat.

Vlétli do mraků. Obklopila je vlhká zima. Zhasli lucernu – její světlo stejně pohltila mlha.

Znenadání všecko ozářil ostrý záblesk a zahřímalo, jako když praská suchá větev. Armand zbavil balón další zátěže.

»Jsme přetíženi!«

Musel křičet, protože plavidlo zachytil náraz vichru. Lana se napjala a rozezvučela se jako struny. Těleso balónu se vyklonilo z osy a šílenou rychlostí vyrazilo vpřed. Koš se čtyřmi trosečníky vleklo za sebou.

»Připoutejte se!«

Vichřice je hnala téměř stokilometrovou rychlostí stále na západ.

Celou noc a celý další den strávili v očekávání katastrofy. Loď byla neustále povážlivě nakloněna, houpala se a třásla.

Mučil je chlad: do tváří a do rukou je bodaly přívaly ledové vody. Většinou leželi zachumláni v kožešinách, které aviatici neopomněli na palubě umístit. Zabalili se do houní a nepromokavých celt a odevzdaně očekávali, co se stane. Jen Armand stál u zábradlí koše a snažil se pohledem proniknout mlhavou hlubinu. Neměli ponětí, kde jsou ani kam je bouře nese.

Kvečeru příštího dne se začala vrstva mraků pod nimi trhat a síla větru ochabovat. Armand několikrát zahlédl zemi. Zdálo se mu, že balón ztrácí výšku; krajina, jejíž tvary ještě před hodinou splývaly, získávala tvar.

Armand zvrátil hlavu a zadíval se na balón. Očividně ztrácel na objemu. Někudy unikal plyn.

Klesali.

Do nižší vrstvy mraků se ponořili už bez otřesů. Vítr téměř utichl. Náhle je udeřilo do očí nízké, přízračné slunce. A pak spatřili na obzoru hradbu neuvěřitelně vysokých hor.

»Nejsou to snad mraky?« hlesla Auretta.

Brzy však rozeznali jednotlivé hřebeny, hluboká údolí, hromady nakupených skal a ledovce. Země tu zažila jednu z největších katastrof svého vývoje. Obraz, který děsil i povznášel, mizel zvolna v šeru. O to pronikavčji zářily bílé a růžové vrcholy.

Zaujati pohledem, který se jim později nikdy nepodařilo v celé jeho velebnosti vylíčit, zapomněli, že se musí připravit k nedobrovolnému přistání.

Vyburcovaly je výkřiky. Dole pod nimi se objevilo několik lidí, ukazovali si rukama vzhůru a běželi ve směru letu. Neznámí byli oblečeni v dlouhá roucha se širokými rukávy – to bylo jediné, co se dalo v tom okamžiku shora rozeznat.

Balón se snášel na rozlehlou, nekonečnou pláň, přímo do jejich středu.

Na osamělé skále se tyčil klášter.

»Neuvěřitelné,« promluvil ohromený Armand. »Zdá se, že jsme za čtyřiadvacet hodin přeletěli celou Kíši středu, od východu na západ.«

»Kde myslíte, že jsme?« otázal se sir Murlyton.

»V Tibetu.«

»V Tibetu?« vykřikl Bouvreuil. Zakryl si dlaněmi oči a začal se třást na celém těle.

Jednotlivé výkřiky byly stále zřetelnější. Podivní lidé zvedali k balónu ruce, padali k zemi a opět se vzpřimovali.

»Nejsou to lidožrouti?« zajektal zničený Bouvreuil.

»Předpokládám, že budeme mít tu čest s tibetskými mnichy,« řekl místo odpovědi Armand. »Vidíte ten klášter?«

»S lámy?« zeptal se sir Murlyton.

Armand pokrčil rameny.

»V Evropě se jim tak obvykle říká, ale to je jen nejvyšší stupeň mnišského stavu. Pokud si vzpomínám, jsou dapové, gegänové, geněnové, gdongové…«

»Prostě lámové,« přerušil ho Angličan. »Nekomplikujme situaci, která je už tak dost složitá.«

V naprostém bezvětří balón měkce přistál. Domorodci pomohli cestovatelům přidržet koš a vystoupit. Neustále se ukláněli a dávali najevo hlubokou úctu.

Za pomoci sira Murlytona zakotvil Armand balón a všechno znovu prověřil. Lámové ho pozorovali s úctou. Armand skončil svou práci a obrátil se k nim. Několika gesty, kterým musí porozumět každý pozemšťan, naznačil, že on a jeho přátelé mají hlad. Bouvreuil neopomněl jeho pohyby pro jistotu opakovat. Působil dost komicky.

Průvod je doprovodil do kláštera. Prošli několika nádvořími, která se terasovitě zvedala a zčásti na sebe navazovala, až k nejvyšší budově s rovnou střechou.

Potom vstoupili do sálu, v jehož oknech nahrazovaly sklo krajkovitě vyřezávané okenice. V pozadí svatyně byl umístěn objemný sloup ze zeleného mramoru, v půli jakoby přeseknutý. Vedly k němu dva žulové schody.

Jeden z lámů Armandovi pokynul, aby vystoupil ke sloupu. Francouz uposlechl a klidně se tam posadil. Láma padl k zemi a vyrážel výkřiky nadšení. Jiní okamžitě zapálili kadidelnice a začali mladého muže vykuřovat tak silně, že se Armand nezadržitelně rozkýchal.

Ozvaly se skryté gongy. Do místnosti vstoupili lámové se stříbrnými mísami a stříbrnými konvicemi. Gongy zvučely v rytmu jejich pohybů.

Našim přátelům se svíraly žaludky hladem, ale obřadné prostírání pokračovalo nezrychleným tempem. Slavnostní postup musel být dodržen.

Bohaté pohoštění se skládalo ze zvěřiny, skopového masa, drobů, jačí pečínky, medu a ovoce. K pití se podávala čirá voda, víno a pálenka.

Armand se ovládl, nevzal si ani sousto, dokud si neposloužili jeho přátelé. Zato netrpělivého Bouvreuile musel tiše pokárat, dokonce byl nucen klepnout ho přes ruku. Lámové usoudili, že Angličané jsou bytosti vážené, Armandovi milé. A Bouvreuil že je patrně něco jako otrok. Navíc neposlušný.

Hostitelé odnesli zbytky a přinesli velkou kulatou mříž.

»Zlato, to je ryzí zlato!« hlesl Bouvreuil.

Lámové zvedli mříž vysoko nad hlavu, spustili jí opatrně kolem Armanda a spodní část ukotvili ke kruhům v dlaždicích.

Armand Lavarede se ocitl v kleci. Sice ve zlaté, ale přece jen v kleci.

Muži opět zapálili kadidelnice a mohutně je rozdmýchali.

»Není pochyb o tom,« sténal Pařížan mezi nepřetržitým kýcháním, »že jsem se stal místním bohem!«

Slzy se mu koulely po tváři.

»A co my?« ustrnul Bouvreuil.

»To se teprve uvidí,« odvětil Armand.

Pozdě večer, když se u zlaté klece vystřídal zástup mnichů, byl Armand vysvobozen a směl ulehnout.

»Kdybych to byl tušil,« řekl svým přátelům, »byl bych posadil na ten sokl pana Bouvreuile. Je to kruté být zbožňován.«

»Co kdybyste se vzepřel?« navrhl sir Murlyton.

»Pokládali by mne za podvodníka a jako s takovým by se mnou i s vámi naložili. Nemůžete jim to zazlívat, mají prostě své zvyklosti.«

Nebylo úniku. Klášter obklopili ozbrojenci. Mniši učinili bezpečnostní opatření. Jednak proto, aby jim ptáček neunikl, jednak aby ochránili svůj stánek před náporem zbožných poutníků. Planina pod klášterem byla brzy přelidněna. Celé noci na ní hořely ohně.

Dny utíkaly a Armand začal trpět nedostatkem pohybu. Večeře prvního dne byla ve srovnání s těmi dalšími dietní přesnídávkou.

Očividné tloustl. Několikrát se pokusil dostat na vzduch, ale lámové mu v tom uctivě zabránili.

V zajetí trpěli i Angličané. Jediný, kdo se mohl volně pohybovat, byl mrzký sluha – Bouvreuil. Nikdo se o něho nestaral, mnichům na něm nezáleželo. Nezdálo se, že mu to vadí. Začal se Armandovi posmívat.

»Lhůta určená vaším bratrancem se den po dni krátí, uvědomujete si to? Vaše cesta kolem světa se jaksi zpomalila. Netvrďte, že na světě není spravedlnost. Myslete si, že odpykáváte vězení za své nekonečné dluhy!«

Armand jen bezmocně zatřásl zlatou mříží.

Sir Murlyton se neovládl a přetáhl jízlivého posměváčka holí. Mnichové usoudili, že jim sluha urazil boha, a od té chvíle ho sytili jen plackami z ječné mouky a pramenitou vodou. Armand mu skoro záviděl.

Uplynulo několik dní. Nastal opět večer. Rady poutníků řídly; poutníci se jednotlivě zastavovali, civěli a klaněli se Armandovi, aniž je někdo zezadu popoháněl, jako tomu bylo v prvních dnech.

Jednou zrána stanul před klecí muž, který okamžitě probudil Armandovu otupělou pozornost. Měl na sobě halenu utaženou v pase, lovecké kalhoty a v ruce držel kožešinovou čepici. Nepochybně pocházel od ruských hranic. Jeho pravidelné rysy, výrazné černé oči a bohaté vousy to potvrzovaly.

Padl na tvář jako ostatní. Jako ostatní roztočil modlitební mlýnek. Potom však promluvil.

»Odkud jste?« zeptal se tiše.

Armand byl ohromen. Neznámý mluvil francouzsky.

»A kdo jste vy?«

»Říkají mi Rachmed. Byl jsem dlouhá léta průvodcem velkého francouzského učence a cestovatele Bonvalota«

»Co děláte v Tibetu?«

»Když se profesor vrátil do Paříže, usadil jsem se tady nedaleko. Je to pět dní cesty. Lidé o vás hovoří, že jste sestoupili z nebe. Popisovali balón. Napadlo mi, že mnichové zajali nějaké Evropany. Potřebujete pomoc?«

Do svatyně vešli lámové. Někdo je upozornil, že podivný neznámý poutník rozmlouvá s bohem. Rachmed pohotově nasadil zbožný výraz a horlivě roztočil mlýnek.

»Přijdu zítra,« zašeptal.

Jeden z mnichů ho šetrně, ale důrazně vyvedl ze svatyně.

Pozdě večer využil Armand Bouvreuilovy nepřítomnosti a svěřil se svým přátelům. Rozhodli se, že se mu o Rachmedovi nezmíní ani slůvkem.

»Bouvreuil by určitě všecko překazil,« uzavřela poradu Auretta.

Rachmed jednal. Dal se odvést k představenému kláštera, kde přiznal, že se může s bohem domluvit, že zná řeč bohů.

Nabídl lámovi – obchod.

Příštího rána, oděn v bohatý šat, stál Rachmed připraven u zlaté klece jako tlumočník.

Průvod zbožných poutníků musel zdvojnásobit své dary – větší podíl připadl mnichům, menší tlumočníkovi.

Jeden poutník žádal uzdravení z těžké nemoci, další chtěl rozmnožit svá stáda, pastevce zajímalo, jaká bude zima. Některé ženy chtěly děti, jiné si přály muže. Armand musel odpovídat, radit, hřímat i usmívat se. Brzy ho z té práce začala bolet hlava.

»Napadlo mi,« navrhl Rachmed, »že byste mohli svůj sestup z nebe na četná přání zopakovat. Jsem přesvědčen, že bych pro tu myšlenku lámy získal. Po takové atrakci se jejich klášter stane nejbohatší v Tibetu – a je jich tu na tři tisíce.«

Armand pochyboval. Byl si vědom podezíravosti, s níž je neustále na každém kroku sledovali. Často musel až obdivovat obratnost, s jakou ho střežili.

»Útěk se povede,« tvrdil Rachmed, »věřte mi. Dají si říct.«

Armand se nechal nakonec přesvědčit, ale Rachmed nepochodil: mnichové bez dlouhých úvah odmítli. Útěk boha by znamenal pohromu a tu by klášter nepřežil.

Jedenáctá kapitola

ÚTĚK

Nejkrutějším nepřítelem Tibeťanů je zima. Propadají proto před jejím příchodem nejhlubší zbožnosti – chtějí si vyprosit milost a naději, že přežijí, že se na svých nekonečných náhorních planinách opět dočkají jara.

V prvním prosincovém dni byl Armand oděn v nejnádhernější roucho. Proud poutníků opět zesílil. Zajatec a bůh v jedné osobě požádal Rachmeda, aby jeho projev tlumočil co nejpřesněji a nejslavnostněji. Pak spustil:

»Stateční mužové, i vy, jejich věrné družky, slyšte!«

Poutníci napínali uši, aby jim neuniklo ani jediné slovo.

»Rozhodl jsem se, že změním zimu v jaro a že proměním ledové vichřice ve vlahý vánek.«

Jeho slova zapůsobila.

»Zlé duchy, kteří se doposud protivili mé vůli a pustošili mé dílo i váš svět – ztrestám. Nadešla hodina jejich zániku!«

Musel umlknout. Lidé byli vzrušeni, volali, objímali se. Armand pokynul rukou, aby je ztišil.

»Přikazuji, aby lámové přinesli do kláštera nebeský vůz, ze kterého jsem sestoupil, a umístili jej na střeše. Žádám vás pří té příležitosti, abyste mi jako oběť – až do odvolání – nosili tu nejsilnější kořalku. Běda však, jestli se napijete! Můj sluha pak…,« ukázal na vyjeveného Bouvreuile, »můj sluha nasedne do nebeského vozu a vypraví se za dobrými duchy, mými spojenci, s poselstvím. Zlé duchy vyhubíme!«

Lámové si oddychli. Sluhu snadno oželí, jen když do nebeského vozu nevstoupí bůh. Těžko by tomu zabránili, věřící by prosadili svou.

»Jakže?« zaúpěl Bouvreuil, »snad si nemyslíte, že vám budu lítat nad Tibetem!«

Tentokrát ho přetáhl holí Rachmed. Poutníci se ochotně přidaii.

Tak se stalo, že milého nehodného sluhu Bouvreuile ztrestali Tibeťané podruhé. A důkladně. Aby jim nebyla zima.

Lavaredovo poselství se rychle rozneslo, klášter byl za několik dní obležen veselými zástupy. Balón byl dopraven na střechu kláštera. Sir Murlyton prohlédl a prověřil veškerá zařízení, plášť, lana. Pořídil novou zátěž a naplnil koš potravinami, stany, pokrývkami. Nezapomněl ani na zbraně. Nakonec upevnil pod spodní otvor balónu výkonný hořák.

Auretta mu vydatně pomáhala.

Bouvreuil trucoval, nehnul při těchto přípravách ani prstem.

Potoky destilátů slévali do sudů. Až nadejde čas, zapálí je a naplní balón ohřátým vzduchem.

Konečně sir Murlyton ohlásil, že balón je připraven ke startu.

»Pak nemeškejme,« rozhodl Armand, »jděte a zapalte hořák!«

Sir Murlyton se odebral na střechu kláštera. Armand slavnostně oznámil, že příštího dne vyletí jeho sluha Bouvreuil do povětří, a zval přítomné k hojné účasti. Sám zůstane ve své zlaté kleci a bude doprovázet sluhu v myšlenkách.

Lámové se uklidnili. Poslední stín jejich nedůvěry zmizel: vznešený zůstane mezi nimi, na zemi, dokonce za mříží.

Ihned uspořádali obřad díkůvzdání. Poněkud se protáhl a přátelé museli na Armanda čekat do pozdních hodin. Zatím opatrovali oheň na střeše a přicházeli za Armandem s pravidelným hlášením.

»Balón se utěšeně plní.«

»Je dobře zakotven?«

»Spolehněte se.«

»O půlnoci se sejdeme tady. Přesně o půlnoci. Srovnejme si čas.«

Pánové vytáhli hodinky. Rachmed se rozhlédl po hvězdách.

»Řekněme,« pravil Armand, »že máme jedenadvacet hodin. Stačíte se, Auretto, připravit na cestu?«

Dívka přisvědčila.

»Dohodnuto. Přesně o půlnoci.«

Hodiny se vlekly, konečně nastala půlnoc.

Bouvreuil, jak zjistil Armand, spal. Trochu nepokojně, ale přece jen spal. Vzduch byl čistý.

»Můžeme jít.«

V tom okamžiku se otevřely dveře a na prahu stanul představený kláštera. Přes rameno mu nahlížel policejní hodnostář z hlavního města Říše středu. Lavarede pochopil a zbledl.

Láma se uklonil.

»Císařská policie,« překládal Rachmed, »hledá Evropana, který byl odsouzen k trestu smrti a uprchl z císařského města. Ukradl stroj létající vzduchem.«

»A vy ho chcete najít?«

Ta otázka lámu zmátla.

»Jdeme se tě jako vševědoucího zeptat, kde hledat odsouzence.« Láma zatékal očima.

»V noci je přístup do kláštera zakázán!«

»Co jiného mi zbývalo než ho přijmout,« zahořekoval láma. »Nádvoří obsadili vojáci.«

»Vojáci? Co chtějí?«

»Prohlédnout si tvůj nebeský vůz.«

Armand usilovně přemýšlel, pak se rozhodl.

»Stačila jediná tvoje otázka. Měla znít – kde je uprchlý odsouzenec?«

»Kde se skrývá?« opakoval policejní úředník a pokročil vpřed. »Nic jiného mě nezajímá.«

»Nedaleko.«

»Kde? Označte přesně místo.«

»Je na dosah tvé paže.«

Armandova pravička zasáhla policistu do brady. Láma si zakryl oči a pak se skácel.

»Svlečte ho,« poručil Armand.

»Cože?« Sir Murlyton se zatvářil pohoršené.

»Slyšel jste. Klášter je plný vojáků.«

Auretta se stydlivě odvrátila.

»Už!« vykřikl Armand po chvíli.

Před dívkou stál policejní důstojník s tváří poněkud francouzskou.

Rachmed oblekl roucho lámovo.

Vyšli, jako kočky doběhli k nádvoří. Postávalo a posedávalo na něm asi čtyřicet vojáků. Pokukovali na střechu, kde pod naplněným balónem hořel dosud líh. Záblesky plamene barvily prostydlé tváře přítomných.

»Držte ruce nad hlavou a jděte.«

Sir Murlyton s Aurettou uposlechli na slovo. Krok za nimi kráčel důležitý policejní úředník a láma. Šli se zadrženými viníky prozkoumat nebeské vozidlo.

Balón se vzpínal jako nepokojný kůň.

Angličané vlezli do koše, Armand s Rachmedem uvolňovali pojistná lana. Balón se vznesl a trhl košem. Oba muži stáhli plamen hořáku, nastoupili a zvedli kotvu.

Dole pod nimi se ozval křik.

Na nádvoří vyběhl najednou důstojník ve spodním prádle. A vedle něho se rozječel rozespalý Bouvreuil, rovněž v noční košili.

»Neposlouchejte ho, Auretto, výrazy, kterých pan Bouvreuil užívá, by si dáma jako vy měla dát vysvětlovat,« řekl Armand a přesekl poslední dvě lana, která je ještě svazovala s klášterem tibetských lámů.

Balón se vznesl. Následovala střelba, samozřejmě nepřesná. Zkuste v noci trefit balón nad Tibetem!

»Děkuji ti, panebože, že už to mám za sebou,« zvolal Armand. »Už se ti nikdy nebudu plést do řemesla.«

Pak se vylekal a vyděšeně pohlédl přes okraj koše do hlubiny.

»Stalo se něco? Co hledáte?« ozvala se Auretta.

»Kotvu. Chtěl jsem jen vidět, že na ní tentokrát nevisí Bouvreuil.« Armand si s úlevou oddychl.

Na palubě zavládla radostná nálada, ačkoli letěli nocí, neznámo kudy a neznámo kam.

»Bude dobré vystoupit co nejvýš,« zchladil je věcně Armand, »abychom nenarazili na hory.«

»Jsme tentokrát podstatně těžší,« zabručel Angličan.

»Koš jste zásobil dokonale, sire,« pochválil ho Armand.

»Ano,« přikývl sir Murlyton. »Především jste však přibral vy. Odhaduji – o čtvrtinu své váhy.«

Armand zrozpačitěl.

»Měl jste jako obvykle štěstí, že jste si opatřil uniformu. Do svého civilu byste se sotva vešel.«

Rachmed všem bez výjimky poručil, aby se okamžitě převlékli do teplých kožešinových obleků a obuli do vysokých bot s beránkem. Na hlavu dostali kožešinové kapuce. Vzhledem teď připomínali účastníky výpravy k točně.

Auretta si prohlížela kompasy a mapy a snažila se určit rychlost větru. Nadšeně se přitom netvářila.

»Kterým směrem jsme se vydali?«

»Na severozápad, bohužel. Čeká nás nejméně dva tisíce kilometrů dlouhý let nad náhorními rovinami a pouštěmi a pak nám nezbývá nic jiného než přeletět Himálaj. Nebo Pamír, vyberte si. Je také možné, že nás vítr zanese nad pohoří Ťan-šan.«

»Vysoké?«

»Také přes sedm nebo osm tisíc metrů.«

»Chcete nás vyděsit k smrti?«

Auretta neodpověděla. Armand rozdělil hlídky.

»Musíme ve dne v noci střežit hořák. Nesmí uhasnout ani na chvíli. Alkoholu máme naštěstí dost. Kdyby balón klesl, byl by s námi konec.«

»Vítr zesílil,« hlásila Auretta.

»Tím líp. Jakou má rychlost?«

»Téměř třicet metrů za vteřinu.«

Pustili hořák naplno, aby vystoupili co nejvýš. Začali rychle počítat. Vydrží-li vítr a balón se udrží ve vzduchu, mohou přeletět Tibet, pouště i pohoří asi za třicet, čtyřicet hodin. Zdálo se jim to neuvěřitelné.

»Budoucnost,« prohlásil Armand jasnovidně, »patří vzdušné dopravě.«

Potom všichni kromě hlídky ulehli na dno koše, aby se trochu vyspali. Únava a nedostatek kyslíku se už začaly projevovat. Všichni byli malátní, oči se jim klížily.

»Teplota minus třicet tři stupňů,« hlásila Auretta a zahrabala se do hebkých kožešin.

Příští den strávili naši letci v polospánku – nebyli schopni kloudně se probrat k životu. Každý pohyb jim činil obrovské potíže. Vytrvalý ledový vítr jim ubíral sil. Propadli naprosté lhostejnosti.

Armand s Rachmedem roztáhli stany a snažili se koš zastřešit a utěsnit. Zima byla nesnesitelná.

Na sestup do nižších vrstev nebylo pomyšlení, protože hrozilo nebezpečí, že balón narazí na velehorské velikány. V odpoledních hodinách zaznamenali v otvorech mezi mraky poušť.

»Snad jsme nad Taklamakanem,« usoudila Auretta po důkladné prohlídce mapy.

Pustili hořák naplno. Chystali se překonat pohoří Tan-šan. Vítr se však stočil a hnal je nyní na západ.

Znovu si rozdělili hlídky.

První byl na řadě sir Murlyton, vystřídal ho Armand a po něm nastoupil Rachmed.

»Zacházejte s alkoholem úsporně, Rachmede. Hned jak přeletíme hory, a to může být někdy k ránu, stáhněte plamen. Klesat bude i krajina.«

Rachmed přikývl.

Armand mu odevzdal hlídku s klidnou myslí. Čas se vlekl a chlad se stupňoval. Rachmed tuhl mrazem.

Plamen hořáku se náhle zapotácel a zesvětlel.

Rachmed vzal nálevku, a okamžitě zasténal bolestí. Kůže zůstala na kovu jako přilepená. Rána nesnesitelně zabolela. Omráčen bolestí ztratil rozvahu.

Vzal nádobu s alkoholem a pokusil se ji vylít do nádrže přímo. Nádoba praskla, její obsah se rozlil a vzplanul vysokým plamenem. Téměř současně chytilo hedvábí balónu.

»Hoří, hoří!«

Všichni byli okamžitě na nohou. Bezmocně sledovali dílo zkázy. Plameny vykously v hedvábí nepravidelný kruh a balón začal ztrácet výšku. Proud vzduchu nejdříve plameny povzbudil, ale pak je uhasil. Klesali stále rychleji.

Pod nimi se vinulo zamrzlé koryto neznámé řeky, hluboce vříznuté do okolních hor.

»Neztrácejte hlavu,« snažil se Armand uklidnit své přátele, »snad se nám podaří přistát. K pobytu v pustině jsme dokonale vybaveni. Máme zásoby i zbraně.«

Stále klesali.

»Bude dobré, když se upoutáme. Dejte si mezi zuby kus látky nebo kožešinu, ať není náraz tak prudký.«

Havarované plavidlo se sneslo na hladinu zamrzlé řeky, do hluboké závěje. Jeho vzdušná cesta skončila.

Pasažéři přistání přežili, a to bylo v této chvíli ze všeho nejdůležitější. Rychle zachraňovali, co se dalo. Především vyložili výstroj potřebnou k životu v horách.

Rachmed s ovázanou rukou se vydal na průzkum. Ve skalní stěně nad řekou objevil jeskyni. Odnášeli do ní všechny nejdůležitější věci. Brodili se vysokým, nedotčeným sněhem, který ranní slunce rozzářilo do oslňující běli.

Na záchranu balónu nebylo ani pomyšlení: požár ho zpustošil dokonale.

Po krátké poradě se rozhodli, že vyrobí z kostry koše sáně. Práce to byla namáhavá, ale vyplatila se: náklad teď nenesli, ale vlekli za sebou, a sami se už tolik nebořili. Usilovně pracovali po celý den. Nálada byla výtečná. Uvědomovali si pocit rozjaření, který vyvolává nadmořská výška. Pohodu překazil teprve útok, kterého se nenadali: Rachmeda zranil šedý medvěd, tolik podobný severoamerickému grizzlymu. Medvěd, štván hladem, bloudil povodím a ze zoufalství zaútočil. Zdánlivě nemotorné zvíře se přiblížilo rychlostí běžícího koně.

V poslední chvíli třeskly výstřely. Medvěd zařval bolestí, ale hnal se dál. Sir Murlyton s Armandem uskočili, Rachmed však uklouzl a upadl. Zvíře se na něho vrhlo a zasáhlo ho tlapou. Rachmed odlétl jako míč a zůstal ležet v bezvědomí.

Nedbaje nebezpečí, přiskočil Armand ke zvířeti a vrazil mu do těla dlouhý tibetský nůž. Medvěd ho odmrštil na dobrých pět metrů, ale Armand se rychle zvedl, znovu připraven k obraně. Medvěd zavrávoral a po třech krocích se svalil do sněhuhu. Byl mrtev.

Rachmed měl rozsápaný loket. Okamžitě ho ošetřili a zastavili krvácení. Brzy nabyl vědomí.

Od jeskyně se brodila sněhem Auretta. Nevěděla o ničem.

»Proč jste stříleli?«

Spatřila medvěda a strnula.

»Medvěd! Vy jste ho zabili? Proč? Jídla máme přece dostatek.«

»Připletl se nám do cesty, nešika. Doplatil na to.«

»Chuděra… Je takový pěkný…«

Auretta hladila šedého medvěda o váze dvou až tří metrických centů něžně za ušima. Bylo jí ho líto.

Rachmed se neuctivě zasmál. Popadl do zdravé ruky popruh saní a vyrazil ke skalní stěně.

V jeskyni rozdělali oheň ze zbytků proutěného balónového koše. Plameny jim ozářily úžasnou podívanou. Vysoká skalní klenba, podpěrné sloupy, všechno zářilo jako poseté drahokamy. Tisíce krystalků se rozžehly a ožily míhajícím se světlem ohně.

»Nádherné,« zašeptala Auretta uchváceně.

»Sůl, kamenná sůl,« řekl lakonicky Rachmed.

»Podobné jeskyně, pokud vím, se táhnou z Polska až daleko na východ,« ozval se sir Murlyton.

Půda jeskyně, pokrytá vysokou vrstvou písku a drobných zrnek soli, lákala k odpočinku. Bohatě si ustlali kožichy, kožešinami a houněmi. Pak ulehli a neobyčejně tvrdě usnuli. Brzy se mělo ukázat, že usnuli až příliš tvrdě.

Oheň skomíral, žhnuly jen uhlíky. V jeskyni bylo slyšet pouze klidné oddychování čtyř znavených lidí.

A tu náhle vnikly do jeskyně temné postavy. Postupovaly jako duchové a pozorně si prohlédly spáče. Něžnou Aurettu uchopilo několik paží. Zvedly ji i s kožešinami a vynesly z jeskyně. Venku ji únosci uložili na koně a připoutali.

Neznámí vetřelci se vyhoupli do sedel. Jejich koně se bořili, ale krok za krokem se prodírali k místu, kde vítr zpevnil sníh nebo odkryl led.

Armanda konečně probudil chlad. Vyhrabal se z houní, rozdělal vyhaslý oheň a chystal se připravit snídani. V uších mu šumělo, podklesávala mu kolena. Ranní slunce, odrážející se od bělostné záplavy, ho bodalo do očí.

Náhle strnul. U ohně leželi pouze dva spáči.

»Kde je třetí?«

Chyběly i pokrývky a kožichy. Zůstala jen pohozená plachta.

Vyběhl před jeskyni, volal, křičel. Odpovídala mu ozvěna.

Probudil své přátele.

Sir Murlyton zapálil na řece obrovský oheň, aby dal Aurettě znamení.

»Zabloudila,« tvrdil, »zabloudila!«

Sám tomu nevěřil.

»Byla unesena, sire,« řekl Rachmed.

»Kdy a kým, vy, vy – stopaři!« zlobil se sir.

Rachmed zvedl ruku. V rukavici držel váček, amulet.

»Coje to?«

»Posvátné kameny. Našel jsem je v jeskyni.«

»Zbláznil jste se? Jsme v pustině!« křičel sir.

Už to nebyl ten věčně klidný Angličan, jak ho znali. Stál tu zlomený stařec, se slzami zoufalství v očích.

»Patří nějakému válečníkovi, spíš loupežníkovi nebo zbojníkovi.«

Sir Murlyton se roztřásl.

»Přišli v noci a bylo jich dvanáct. Unesli Aurettu. Uvázali ji na koně. Odjeli po řece dolů, po proudu.«

»Jak můžete něco takového tvrdit!«

»Stopy,« řekl stroze Rachmed. »Živil jsem se dlouho lovem a všecko jsem ještě nezapomněl. Jsem přesvědčen, sire, že vás k vaší Aurettě dovedu.«

Armand se chtěl vypravit za Aurettou okamžitě a sir Murlyton souhlasil. Rachmed to však nepřipustil.

»Nejsme v Evropě, pánové. Pokud nebudete mít dostatečnou výstroj, zahynete hned první noc.«

Donutil je, aby nejdříve připravili a sbalili všechno potřebné: balíky potravin, střelivo, kožichy. Připoutali náklad na saně.

Rachmed, s rukou na pásce, kráčel první. Rychle, bez váhání postupoval vpřed s očima upřenýma do sněhu. Pochodovali celý den, až do pozdní noci.

Zcela vyčerpáni rozložili svůj tábor u teplého pramene. Vroucí pozdrav hlubin působil v ledové přírodě takřka zázračně. Oteplil vzduch, a v kruhu několika metrů se dokonce zimomřivě krčily rostlinky s průhlednými, vybledlými lístky.

Kolem pramene bylo nespočet stop. Zvěře, koní – a lidí. Armand našel drobné šlépěje, které bezpochyby patřily Aurettě. Sir Murlyton byl dojat. Stiskl Rachmedovi ruku a zamumlal tiše:

»Odpusťte mi.«

Chystali se k spánku, ale Rachmed je nejdřív donutil postavit stan s dvojitým plátnem.

»Nepodceňujte zimu. Příroda dovede být tvrdá.«

V noci, ačkoli pramen chrlil svá kouřící oblaka bez ustání, poklesla okolní teplota na 30 °C pod nulou. Sir Murlyton nespal. Myslil na Aurettu a chvěl se zoufalstvím.

Podivný zvuk zaslechl první. Také Rachmed se posadil. Chvíli naslouchal, pak zašeptal:

»Saně. Saně tažené jaky.«

Vzbudili Armanda.

»Saně musí někdo řídit!«

Armand se chystal vyběhnout ze stanu, ale Rachmed ho zadržel. Donutil ho, aby si navlékl kožešinovou kapuci a rukavice.

Oblékli se všichni. S puškami v ruce očekávali neočekávaného návštěvníka.

Blížil se proti proudu. Bude to přítel? Nepřítel?

»Stůj!« zvolal Rachmed.

Saně se zastavily. Zasněžené koryto řeky osvětloval sinalý měsíc. Jasno bylo jako ve dne.

»Kdo jsi?«

»Chudák,« zazněla odpověď.

»Pojeď blíž.«

Neznámý pobídl jaký a zastavil před ústím namířených pušek.

»Odkud a kam jedeš?«

»Z Beharsandu domů, do hor. Jsem lovec.«

»Z Beharsandu?«

»Tři hodiny cesty dolů po řece,« mávl za sebe lovec.

»Jak se jmenuje řeka?«

»Vachš, Vachš,« odpověděl.

Stařec byl od paty k hlavě zachumlán do kožichu. Svítily mu jen škvírky očí. Nebojácně přistoupil k naší trojici.

»Stéká až do Amudarje, asi tři čtyři sta kilometrů níž. Co vy tu hledáte?«

»Vracíme se z lovu.«

»Z lovu?« podivil se. »Beharsand jste už někdv navštívili?«

»Ne.«

»Varuji vás, místní lidé si cizinců příliš neváží. Snad zítra – zítra se jich bát nemusíte. Ženy slaví svátek Amazonek.«

»Co to povídá o Amazonkách? Rozuměl jsem dobře?« Armand se obrátil na Rachmeda, ten přikývl.

»Budu vám překládat.«

»Kmen, který od nepaměti sídlí dole v údolí, se domnívá, že jeho pramatkami byly bojovnice skytského národa. Utekly se kdysi až sem do hor. Ale podařilo se to jen některým, všecky ostatní prý zahynuly v bitvách a při pronásledování. Zdejší ženy po staletí udržují prastarý obyčej – na jeden den v roce se stávají svobodnými, neomezeně vládnou doma i v obci. Nosí zbraně bojovníků a muži se starají o děti, prádlo a oheň. Navštivte je zítra. Slavnosti, zvláště pak shromáždění žen, vás dozajista zaujmou.«

»Snad jindy,« řekl Armand, »teď nás čeká povinnost. Musíme najít Aurettu.«

Rachmed překládal. Stařec zpozorněl.

»Byla unesena neznámými bojovníky,« řekl Rachmed. »Nesmíme ztrácet čas.«

Stařec se zamyslil.

»Víš snad něco?« vyzvídal Rachmed.

Stařec zaváhal.

»Mluv přece!«

»Snad se mýlím. A pak – Lamfara je mocný, nestrpí zradu.«

Úzkostlivě se rozhlédl, jako by ho mohl někdo sledovat nebo zaslechnout.

»Nic po tobě nežádáme. Pověz nám, co víš, nic víc. Tvé jméno nevyslovíme, ani kdyby nás mučili.«

Stařec váhal. Tři muže před sebou si už stačil prohlédnout. Nyní usoudil, že jim může důvěřovat.

»Dívka, kterou hledáte, má vlasy zlaté jako horské květy koncem léta?«

»Kde jsi ji viděl?«

»Za osadou. Bojovníci postavili u řeky tábor a zapálili ohně. Napadlo mi, že se nechtějí vrátit domů za světla. Proč by jinak nocovali venku?«

»Pokračuj.«

»Ta dívka přiběhla k mým saním. Mluvila cizí řečí, plakala. Pak ji odvlekl Lamfara. Bránila se, ale neubránila. Mě švihl bičem. Musel jsem odjet.«

Sir Murlyton byl netrpělivý. Rachmed přestal překládat, sir Murlyton starci nerozuměl.

»Kdo je Lamfara?«

»Všechno mu tady patří. Vlastní divoká stáda jaků. Bohatý člověk, nejbohatší.«

Chtěl mluvit ještě dál, ale Armand ho netrpělivě přerušil.

Rachmed měl sotva kdy lovci popsat, kde najde solnou jeskyni se zbytky zásob a výstroje. Všechno mu daroval. Věděl, že starcovu důvěru nelze dostatečně odměnit.

Složili tábor a vydali se po řece dolů, k Beharsandu.

Po třech hodinách namáhavého pochodu je zastavil před branami osady, hlouček žen ozbrojených luky, šípy a kopími. Na hlavách měly špičaté kožešinové čapky, na prsou kulaté kovové brnění. Postavily se jim do cesty a nechtěly je pustit dál.

»Zeptej se, kde najdeme mocného Lamfaru,« navrhl Armand Rachmedovi.

Lamfarovo jméno zapůsobilo kouzelně. Bojovné ženy se začaly zeširoka usmívat.

»Čeká, až skončí vláda Amazonek.«

Muži dostali ochotný doprovod.

»Spěchejme, přátelé,« pobízel Armand.

»Nevím proč,« namítl sir Murlyton. »Zajímáte se o folklór?«

»Někdy mohou mít z ženské emancipace užitek i muži, sire,« usmál se Armand. Uchopil pod paží Rachmeda a horlivě mu cosi šeptal. Rachmed pozorně naslouchal, pak přikývl.

Vstoupili do slavnostní síně.

Shromáždění bylo v plném proudu. Desítky žen, zahalených do kožešin, tu postávaly či posedávaly na chladné zemi. Jedna z nich hovořila chraplavým, hrdelním hlasem. Ostatní jí naslouchaly a pokyvovaly souhlasně hlavou. Všecky bez výjimky kouřily z dlouhých dýmek.

»Dýmu jako v prádelně,« zabručel s odporem sir Murlyton.

Když je ženy spatřily, zmlkly a povstaly. Netvářily se příliš přátelsky.

»Mluvte, Rachmede,« řekl tiše Armand.

Rachmed se dvorně uklonil.

»Dámy,« zvolal, »jestliže jsme našli odvahu vás navštívit a přerušit vaše důležité sněmování, pak jen proto, abychom vašemu shromáždění přednesli stížnost na muže, jistého muže, vašeho spoluobčana. Urazil svým počínáním především vás!«

Sir Murlyton zaznamenal, že shromáždění zpozornělo.

»Dnes, o svátku Amazonek, požívá každá žena zasloužené svobody. Nikomu nemusí být po vůli, natož aby byla zajatcem muže, kterého nemiluje!«

Ženy jednoznačně vyjádřily svůj souhlas.

»Ve vašem krásném městě je vězněna nevinná dívka. Žádáme, abyste nedovolily znesvětit svátek Amazonek. Žádáme zadostiučinění a spravedlnost, kterou – věřím – uplatníte. Jen tak vzpomenete svých pramatek, neohrožených Amazonek, a potvrdíte, že jste zůstaly jejich dcerami!«

Ženy křičely nadšením. Chtěly vědět, kdo se odvážil cizinku zadržet a věznit.

»Mocný Lamfara!«

Ženy se rozlítily. Opustily síň a vydaly se k Lamfarově sídlu.

»Kam ten spěch?« Sir Murlyton ničemu nerozuměl.

»Vysvobodit vaši Aurettu, sire.«

»Jakže?«

»Využili jsme vzácné příležitosti. Zítra by už bylo pozdě. Ještě dnes musíme odtud – a získat hodně velký náskok.«

Aurettu zatím tížil nesnesitelný stesk. Utápěla se v beznaději. Chvěla se při vzpomínce na noc, kdy byla unesena. Probuzení na hřbetě klusajícího koně bylo překvapující. Nic nechápala. Jen jedno snad – že je vlečena neznámo kam.

Jednou jí svitla naděje. Kolem tábora, který její únosci znenadání rozbili, projížděly saně tažené jaky. Rozběhla se k nim. Spřežení řídil jakýsi stařec, ale když k němu přiběhla a prosila ho o pomoc, nerozuměl jí.

Po probdělé noci byla znovu od paty k hlavě zabalena do kožešin a přivázána na koně. Neviděla, neslyšela. Štiplavý pach kozí byl nesnesitelný, sotva dýchala.

Kůň se brzy zastavil. Uvolnili řemeny, sundali ji s koně a dopravili pod střechu. V nízké místnosti ji rozvázali. Před ní stál její únosce, člověk pánovitého chování. Z očí mu sálala ctižádost, pohrdání i touha.

Hovořil k ní. V jeho hlase se ozvala i prosba.

Auretta mu nerozuměla. Neodpovídala, za celou dobu nepronesla jediné slovo, ani hlasitější vzdech se neozval z jejího hrdla.

Znenadání promluvil muž anglickv. Ohromená Auretta sebou trhla.

»Rozumíte! Rozumíte!« zajásal. »Naštěstí jsem byl trochu ve světě. Mlčte, neodpovídejte mi, dokud mne nevyslechnete.«

Uklonil se.

»Jmenuji se Lamfara, jsem bohatý a mocný. Vše kolem, lesy, hory, stáda, lidé, osady – všechno mi patří. Získal jsem však i vzdělání. A v tom je moje prokletí. Život tady se mi zprotivil. Nenávidím bídu, ubohost, zvyky, zdejší mravy.«

Díval se na ni úpěnlivě, zda mu porozumí.

»Zdejší ženy se mi – nelíbí.«

Auretta se odvrátila.

»Na lovu jsem zahlédl hořící balón.« Ušklíbl se… »V žádný nadpřirozený jev jsem samozřejmě nevěřil, ale stěží jsem ty své nevzdělance uklidnil. Pochopil jsem, že jste Evropané a že potřebujete pomoc. Našli jsme balón a stopy nás dovedly do jeskyně. Tam jsem spatřil vás. Krásnou a spící. Pár kroků od mého domova, k němuž jsem navždy připoután prokletými okovy rodinných vztahů a zvyklostí. Sestoupila jste ke mně jako živoucí obraz mých snů. Chtěl jsem vám, ztroskotancům, pomoci… Místo toho jsem vás unesl jako svůj vytoužený poklad. Vaše druhy jsem však ušetřil.«

Auretla se nemohla zbavil pocitu, že k ní hovoří šílenec ze špatné operety.

Lamfara se udeřil do prsou.

»Jsem obávaným náčelníkem. Mocí, bohatstvím – ani odvahou se mi nevyrovná nikdo. V sedle mě nikdo nepředčí a moje puška se dosud neminula cíle! Prosím vás, abyste se stala mou ženou. Celý širý kraj vám skládám k nohám, bude váš, pouze váš, paní – a lidé se vám budou klanět jako své královně.«

Aurettino zoufalství rostlo, děs jí zadrhl hrdlo. Navíc ji jitřila zjevná upřímnost jeho vyznání, jeho zoufalá, až k chorobnosti vypjatá touha. Uvědomila si, že Lamfara je schopen všeho: vraždy i sebezničení.

»Nestrachujte se, nemusíte se rozhodnout hned. Znám vaše zvyky, výchovu, chápu vás. Četl jsem, že evropské ženy potřebují čas, Evropanku je třeba o sňatek vytrvale prosit, dvořit se jí. Budu si tedy počínal jako Evropan.«

Maličko se usmál, pak se uklonil a odešel.

Auretta se rozplakala. Uvědomila si, že za Lamfarovou mírností je skryta neústupnost.

Jak dlouho tu dokáže vzdorovat? Odtržena od svých přátel, kteří ji už nikdy nenajdou. Bylo snad souzeno, aby prožila život jako královna bojovného kmene – po Lamfarově boku?

Venku se ozval hluk a pokřik, Amazonky vtrhly do Lamfarova sídla.

Auretta vší silou vyrazila těžkou okenici.

Na rozsáhlém dvoře, obklopeni rojem zuřících sršňů v suknicích, stáli její přátelé, mezí nimi Lamfara. Vysvětloval cosi ženám a široce rozkládal rukama.

Dokázala ze sebe vyrazit jediný výkřik:

»Zachraňte mě!«

Aurettino zvolání přeťalo Lamfarova slova jako meč. Ženy mu nedovolily pokračovat. Nahrnuly se do budovy, Auretta byla volná.

Vítězný pochod nadšených žen doprovodil naše cestovatele až na ulici. Osadou se nesl vítězoslavný jásot, který okolní hory a lesy vracely na počest statečných dcer dávných Amazonek.

Svátek se vydařil.

Armand naléhal, aby odjeli co nejdříve.

»O půlnoci, jakmile slavnost skončí, padneme do zajetí. A pak běda nám!«

Ženy jim radily stejně. Užuž chtěly mít Aurettu co nejdál od švarného Lamfary, jehož srdce je k nim, domácím krasavicím, necitelné jako kámen a chladnější než voda v řece Vachš. Obětavě vybavily výpravu jaky a potravinami.

Armand se zatím činil na smetišti za hradbou. Všichni si mohli nad jeho počínáním hlavy ukroutit: sbíral střepy z nádobí a hliněných mís, a dokonce i sklo. Brzy měl objemný vak plný. Když ho vlekl k jakům, provázel ho smích.

»Nepůsobí na vás zhoubně zdejší podnebí?« poklepal si Angličan na čelo. »Zanechte pošetilostí, dávno už jsme mohli být na cestě.«

»Střepy přinášejí štěstí, sire.«

Sir pokýval soustrastně hlavou.

»Pořádný odpočinek bychom už potřebovali všichni.«

Vydali se po proudu řeky. Zamrzlá hladina Vachše byla zavátá vysokými, neprůchodnými závějemi. Museli se držet strmého břehu, stezky široké sotva několik desítek centimetrů. Vinula se nad řekou a v létě, když se říční proud zbavil ledového krunýře, sloužila jezdcům i pocestným. Jinudy se vzhůru do hor projít nedalo.

Lamfara za nimi poslal špeha. Zřetelně značkoval svůj postup, aby pronásledovatelé neztráceli čas, až o půlnoci vyrazí po jeho stopách.

Armand pobízel své přátele ke spěchu. Obhlížel terén a bedlivě sledoval pěšinu, po níž vystupovali.

»Lamfara má do půlnoci svázané ruce, ale s ránem se nám dozajista pokusí svůj poklad vyrvat.«

Auretta popohnala svého jaka.

Postupovali rychle a nezastavovali se ani v noci. Cestu jim ozařoval měsíc. Únavou klopýtali lidé, klopýtala i zvířata. Mnohokrát se chtěli utábořit.

»Stejně nás na koních dojedou,« opakoval sir Murlyton. »Musíme si aspoň najít místo, které nám poskytne všecky výhody – k obraně i k útoku.«

Vysoko nad srázem se uzounká pěšina ještě zúžila. Překonali ji s krajní opatrností, jeden za druhým. Jakové, obtíženi nákladem, sotva prošli. Stezka zahýbala za ostroh a rozšířila se ve visutý, několik metrů široký ochoz nad propastí.

»Stůjte,« zavolal Armand, »našel jsem, co jsem hledal. Připravte jídlo a ulehněte. Dřív než za svítání nás nenapadnou.«

Sám se rychle vzdálil; vrátil se za ostroh s pytlem střepů na rameni. Nikdo si ho nevšiml.

Ještě se ani nerozednilo, když s nimi nepříliš šetrně zacloumal.

»Za čtvrt hodiny přivítáme návštěvu, připravte se. Dobře spoutejte muly a ozbrojte se!«

Byl to nepříjemný budíček.

Zacílili zbraně na úzký přechod nad propastí.

»Dál se nedostanou, zastavíme je.«

Jezdci se objevili dřív, než je čekali. Stoupali po pěšině, v jejich čele sám Lamfara. Už je spatřil a zarazil své muže. Skály odrazily jejich vítězné výkřiky.

Auretta sevřela zbraň.

»Nebojte se, Auretto,« konejšil ji Armand. »Už vás nedostanou.«

Pronásledovatelé znovu pobídli koně, dojeli k nejužšímu místu. Dvě zvířata uklouzla a zřítila se ze skály. Muži se zachránili jen zázrakem. Koně se splašili, odmítali poslušnost. Ohromený Lamfara se zmítal v sedle. Bičoval svého koně, vrážel mu do slabin ostruhy. Kůň ržál úzkostí, vzpínal se a tančil na místě.

»Podivuhodné,« divil se sir Murlyton.

»Vzpomněl jsem si na své vojenské zkušenosti, sire. Chcete-li zastavit jízdní švadronu, posypte cestu střepy. Nebo naházejte na silnici židle, nejlíp z hospody. Neprojede jediný kůň!«

»Užitečné poznatky,« projevil své uznání sir Murlyton.

»Nestačí nepřítele zastavit, je třeba přinutit ho k ústupu.«

Zahřměla salva. Za několik málo minut pobili pronásledovatelům většinu zvířat. Některá se splašila a skončila v propasti. Třem koním se podařilo na úzké stezce obrátit. Šílení hrůzou hnali se zpět. Opěšalí pronásledovatelé, potlučení a potrhaní, se dali na bezhlavý útěk. Stezka jim sotva stačila.

»Ti se zastaví až v Beharsandu za hradbami,« smál se Rachmed.

Jediný Lamfara zůstal. Přikrčil se za skálu, a jakmile uprchlíci zastavili palbu, vyrazil kupředu.

Jeho zoufalý čin ohromoval. Lamfara si šel pro jistou smrt.

»Nestřílejte,« zašeptal Armand.

Vstal a zcela nekryt se postavil Lamfarovi. Dělilo je nějakých třicet kroků.

Oba muži zvedli hlavně svých pušek.

Auretta se roztřásla jako v zimnici. Věděla, jak musí souboj skončit. Lamfara byl zkušený lovec.

»Ne,« vykřikla, »ne!« Vrhla se k Armandovi a strhla ho k zemi.

Lamfara se zastavil a čekal.

Auretta povstala a rozpřáhla ruce.

»Střílejte!«

Lamfara stál dlouho bez pohnutí. Pak zvedl pušku a odmrštil ji daleko od sebe, do propasti.

Otočil se a zvolna, shrben odcházel. Král hor a lidí se vzdal svého největšího pokladu.

Následující dny a týdny patřily k nejhorším. Cesta povodím řeky byla stále nebezpečnější. Postupně ztratili všechny jaky i s výstrojí; zvířata buď zahynula, nebo se zřítila do propasti. Cestovatelům zůstalo jen to, co měli na sobě.

Jejich jediným nápojem se stal rozpuštěný sníh, potravou úlovek. Nebyl valný – jenom drobní ptáci, a to ještě jen tehdy, když po zdařilé ráně nezapadli do nepřístupných skal.

Výprava překonávala nelidské útrapy statečně, ale sil kvapem ubývalo. Ani nepozorovali, že s každým krokem se vzduch otepluje. Potáceli se jako štvanci s podvědomou touhou dojít. Rostlinstvo zaznamenali jen proto, že jim umožnilo založit pořádný oheň. Díky zkušenému Rachmedovi obohatilo i jejich stravu.

»Jednu výhodu to má,« prohlásil jednou nepolepšitelný Armand, žvýkaje kořínek, »člověk tady neutratí.« A zacinkal svými pěti sous.

Sir Murlyton se nespokojeně zavrtěl. Kdyby mu zbývalo dost sil, byl by uraženě poodešel.

Dny míjely. Řeka se rozlévala, zbavovala se svých ledových pout. Přicházelo jaro? Působila nižší nadmořská výška? Nebo snad zeměpisná šíře?

Čtveřice ztroskotanců ztratila schopnost vnímat a uvažovat. Smířeni očekávali svůj konec. Přestali pociťovat hlad. Nemohli se hýbat. Nejhůř bylo Aurettě.

A tehdy je našla skupina lovců, Rusů. Starali se o ně, léčili je, krmili. Naši cestovatelé celé dny prospali, k jídlu je museli lovci budit a pak zase hlídat, aby uprostřed sousta neusnuli.

Po dvou týdnech je vysadili na koně a obětavě s nimi vyrazili na jih, k ústí řeky Vachš.

Velebný tok Amudarje ukazoval Evropanům další směr cesty.

Lovci jim postavili spolehlivý vor, schopný plavby na velké řece. Zásobili je pokrývkami, potravinami a rybářským náčiním.

Při loučení poseděli.

»Asi šest set verst po proudu leží první ruské město, železniční stanice zakaspické železnice. Město se jmenuje Čardžou. Šťastnou plavbu, děti, a vzpomeňte si někdy na nás!«

Stiskli si ruce a objali se. Toho chlapského loučení se účastnil dokonce i sir Murlyton, takže není třeba dalších slov.

Ve srovnání s předchozím putováním připomínala plavba po Amudarji pěkný nedělní výlet parníčkem – s tancem, hudbou a občerstvením na palubě.

Muži se předháněli v úlovcích, Auretta se naučila ryby vynalézavě připravovat. Škoda že se jí přejedly navěky.

»Zase civilizace,« vrčel nespokojeně Armand. »Copak vám, vám bude hej, vy si budete cestovat příjemně a pohodlně. Ale ja ne. Civilizovaný člověk žárlí, když se druhý veze jako král, a sám musí cestovat div ne na zapřenou.«

»Po tom všem bude pro vás cesta do Paříže maličkostí,« povzbuzovala ho Auretta.

»Nebude tolik nebezpečná, ale zato obtížnější. Utěšuji se však. že mě moje ochránkyně neopustí!«

»Přimluvím se u ní,« zasmála se Auretta, »snad vás vyslyší!«

Po několika dnech plavby se na březích začaly objevovat chatrče rybářů. Jednou se k nim přiblížila loďka se zvědavým domorodcem. Obhlížel z uctivé vzdálenosti jejich podivné plavidlo.

»Pan Bouvreuil na zvědách,« zažertoval Armand. Byl to žert, ale Aurettu vyděsil k smrti. Všichni se rozesmáli.

»A byl by to div? Není vám podezřelé, že o sobě nedal takovou dobu vědět?«

Jak dlouho vlastně?

Rozproudila se rozprava, jaké je vlastně datum. Nakonec se neshodli ani na měsíci. Odhlasovali si první únor.

Nemůžeme proto stanovit, kdy vlastně přirazili k břehům města Čardžou.

»Konečná stanice,« zvolal Armand, »vystupovat!«

Jejich příjezd přilákal zástup zvědavců. Lidé na břehu nemohli uvěřit svým očím, když mezi třemi vousáči spatřili usměvavou dívku.

Sir Murlyton zůstal věcný a zeptal se na železniční stanici.

»Vokzal, vokzal!« pronášel s anglickým přízvukem. Kupodivu mu rozuměli.

Sir Murlyton spokojeně vykročil, aby zakoupil jízdenky. Naštěstí se zarazil.

»Do Paříže, pane Lavarede?«

»Odpovím vám až večer, sire. Promiňte, ještě jsem neprostudoval místní obyčeje a jízdní řád.«

Sir Murlyton pokrčil rameny. Pak se vydali společně do města.

V Čardžou se s výpravou rozloučil Rachmed.

Nedal si říci, marně ho prosili, marně mu domlouvali. Dál nechtěl, i když mu sir Murlyton nabízel místo komorníka.

»Nechci mít s civilizací nic společného,« prohlásil lovec, »a zaměstnanecký poměr teprve nesnáším, sire.«

»Proč jste s námi vlastně cestoval?« divil se sir.

»A proč cestujete vy?«

»My vlastně – pro peníze,« přiznal sir.

»Vidíte – a já pro radost. Dokonce i balónem jsem se proletěl. Nebýt vás, seděl jsem někde v Tibetu u ohníčku.«

Sir Murlyton mu vtiskl do ruky šek s vysokou částkou. Nedal jinak.

»Nemluvte o tom, příteli,« řekl.

»Jak poroučíte, sire. Počkám si, až jednou v divočině otevřou filiálku nějaké banky,« smál se Rachmed.

»Ona tu není?« podivil se sir. »To by bylo nedopatření.«

Zasáhl Armand.

»Není pochyb, sire, že Rachmed jednou při svých toulavých botách klopýtne i o banku.«

Sir se uklidnil. Auretta políbila lovce do vousů a s lítostí mu pohleděla do tváře.

»Jediné, co vám závidím, sire,« řekl Rachmed tiše, »je vaše dcera. Sbohem, Auretto – a vy mi ji dobře opatrujte, Armande.«

Sevřel je oba do své mohutné náruče. Pak se obrátil a šel po svých. Osamělý poutník na břehu Amudarje.

»Člověk,« řekl Armand.

»Nepochopím, že při své vzdělanosti nechodil do škol,« řekl sir.

Mlčeli.

»Jaké je vlastně národnosti?« zeptala se dojatá Auretta.

Nikdo z nich nevěděl a nebylo to ani důležité.

Přednostou stanice v Čardžou byl poručík Michail Michajlovič Karin. Se samozřejmostí jemu vlastní hned cestovatele ubytoval a hostil tu pirohami, tu čajem. Jejich příběh si dal vyprávět na pokračování. Snědli a vypili toho všichni společně k nevíře. K ránu, když už znal celou historii, nabídl Armandovi pomoc.

»Můj bratr Konstantin se vrací na Kavkaz. Byl mě navštívit, je to dobrý člověk. Vystavím vám jako jeho společníkovi služební jízdenku až na konečnou. Vystoupíte na břehu Kaspického moře. Dál už bohužel koleje nevedou.«

Michail Michajlovič naplnil u samovaru další dva šálky.

»Dále vám napíšu doporučující list pro ředitele lodní společnosti Kavkaz-Mercure. Váží si mě, vyhrál nade mnou v kartách. Převeze vás, holoubek, do Baku.«

Armand zajásal, Michail Michajlovič však na něj zahrozil prstem.

»V Baku můj vliv končí!«

Zmlkl a zasmušil se.

»Mám ještě dotaz, pane poručíku,« osmělil se Armand.

»Michaile Michajloviči!«

»Michaile Michajloviči.«

»Dobrá, ptejte se.«

»Kolikátého vlastně je?«

»Dvacátého šestého – zpět! Dvacátého sedmého ledna. Podle svítání a ruského kalendáře. To jest – osmého února po vašem.«

Navzdory pokročilé hodině počítal výborně.

»To znamená,« uvažoval Armand, »že mi tedy zbývají necelé dva měsíce k návratu do Paříže.«

Nad Čardžou svítalo, ale Michail Michajlovič s Armandem neměli ještě na spánek ani pomyšlení.

V dopoledních hodinách se cestovatelé zabydlili ve vlaku. Čekala je další etapa nekonečné cesty kolem zeměkoule.

Náčelník stanice představil Armanda svému bratrovi, kapitánu Konstantinu Michajloviči. Ten se vracel ke své posádce na Kavkaz dost nerad, jeho velitel však už byl netrpělivý a bombardoval ho telegramy. Konstantin Michajlovič se dostavil k odjezdu nevyspalý. Armanda vzal s povděkem na vědomí: alespoň se nebude cestou tolik nudit.

Vlak stál a stál. Hodina odjezdu dávno minula. Konstantin Michajlovič se rozhodl, že půjde bratrovi vyhubovat.

Brzy se však vrátil s nedobrou zprávou.

Soupravu obklíčili vojáci s bodáky na dlouhých puškách.

Po malé chvíli se dostavil bratr náčelník.

»Obdržel jsem okruhový telegram vysokého stupně důležitosti. Rakouská policie se obrátila na carskou ochranku s žádostí o pomoc. Z Petrohradu došel rozkaz, abychom okamžitě pomohli při pátrání po nějakém Manfredu Fritzovi. narozeném v Berlíně, vedoucím terstské filiálky Cislatheinische Bank-Wien. Zpronevěřil, představte si, dvě stě tisíc rakouských zlatých. Krádež století, pánové,« pokračoval náčelník stanice. »Dal jsem prohledat vlak, proto jste dosud neodjeli.«

»Máte popis?« otázal se Armand.

»Postava vyšší, oči a vlasy tmavé, čelo vysoké, nos rovný, ústa souměrná, brada kulatá – proč se smějete, příteli?«

»Popis se hodí stejně dobře na vás jako na mne, pane kapitáne.«

Náčelníkův bratr jen mávl rukou.

»Pachatel navíc mluví perfektně francouzsky a italsky. O to jste podezřelejší,« usmál se náčelník stanice v Čardžou. »Souhlasím s vámi, jenže byrokracie je byrokracie. Prohledat vlak musím. Vás tu, samozřejmě, nikdo obtěžovat nebude. Ostatně, mezi námi, proč by měl pan Manfred Fritz, obtížený penězi, zamířit rovnou k nám, kde lišky dávají dobrou noc? To věru nevím. Za co by je v Čardžou utratil? Naposled prý byl spatřen v Oděse. Odtamtud ptáček určitě někam vylítl do světa.«

Kolem jejich oddělení přešli vojáci a vzdali oběma bratrům čest. Armanda se na osobní doklady ani nezeptali. Naštěstí – vždyť jeho papíry zůstaly daleko u kostarických hranic!

Konečně dal náčelník znamení k odjezdu. Cesta rychle ubíhala.

»Zatím se mi to jede,« zubil se Armand, »jenže takových náčelníků, jako je váš vážený bratr, Konstantine Michajloviči, mnoho už asi na další cestě nepotkám.«

Kapitán propadl trudnomyslnosti. Zdálo se, že ho tíží výčitky. Dlouho, dlouho mlčel. Pak si zhluboka povzdechl.

»Příště se v Čardžou zdržím alespoň o den déle, abych si s ním mohl porozprávět, zavzpomínat, poveselit ho a povyrazit, dobráka. Potřebuje dobrou společnost jako sůl.«

To předsevzetí mu vrátilo dobrou náladu.

Kaspické moře překonali za dva dny. Náčelníkův doporučující dopis otvíral všude dveře, spouštěl můstky lodí.

Po tom posledním můstku sestupoval Armand v kaspickém přístavu Baku 13. února 1911.

Dvanáctá kapitola

C. K. POLICIE

Konstantin Michajlovič Karin se s Armandem naposledy políbil a nasedl do vlaku, který s ním zamířil na Kavkaz, do Tbilisi.

Armand mu srdečně zamával. Pak se odebral, pokoušeje štěstěnu, za přednostou železniční stanice.

Štěstěna však bývá vrtkavá, a tak se k němu obrátila nemilosrdně zády.

Přednosta byl především úředník, a navíc člověk velmi podezíravý. Armandovu žádost o volnou jízdenku nepokládal ani za žert, ale za neslýchanou a nevídanou drzost, přesahující všechny meze. Byl si jist, že před ním stojí nastrčené individuum, snad tajný inspektor carské dráhy, který má prozkoumat, jak přesně plní přednosta všechny předpisy. Usoudil, že Armandova prosba může být součástí dalekosáhlého úkladu a že někdo bezpochyby usiluje o jeho výnosné místo. Tak se stalo, že Armanda bez dlouhých řečí vyhodil.

Armand postával na nástupišti a uvažoval, kudy kam. Jeho pozornost upoutali dva menší pánové, jejichž kulaťoučké obličeje zdobily nevídané licousy, jako vystřižené z obrazu císaře Františka Josefa. Z pozorování ho vytrhl jízlivý hlas.

»Snad vás ti pánové nezajímají?«

Ohlédl se. Za ním stál přednosta.

Armand chvíli mlčel. »Ano,« řekl konečně. »Jsou to cizinci, velmi pravděpodobně Němci.«

»Rakouští policisté.«

»Ale, ale, ale.« Armandovi se zlomyslně zaleskly oči. »Co tu dělají?«

Náčelník ho upřeně pozoroval. Neušlo mu jediné mrknutí. Zdálo se mu, že Armand zneklidněl.

»Čekají,« pronesl beze spěchu, »čekají, pane, pane…«

»Lavarede,« připomenul Armand.

»Hledají nějakého Manfreda Fritze.«

Přednostův zrak se zabodl Armandovi do tváře.

»Fritze, pane Lavarede, Fritze! Individuum, které mluví dokonale francouzsky. Naposled byl defraudant a podvodník Fritz spatřen – hádejte kde?«

»To nevím,« přiznal podle pravdy Armand.

»Ve Tbilisi! Na téhle trati, pane, pane…«

»Lavarede.«

»Pane Lavarede,« řekl náčelník s neskrývanou ironií.

»Děkuji vám za informaci,« hlesl Armand. »Nebudu vás zdržovat. Železnicí se dále nedostanu, musím najít východisko.«

Rychle se odporoučel. Vlastně utekl. U východu z nádraží se maličko pootočil.

Carský byrokrat živě rozmlouval s c. k. rakouskými policisty. Jeden z nich si rozčilením popotahoval licousy, druhý klopy límce. Pak se oba rozběhli za uprchlíkem.

Armand se řítil ulicemi Baku. Pečlivě se přitom snažil, aby své pronásledovatele neztratil z dohledu. Natahovali své krátké nohy udatně, to musil uznat. Pokoušeli se vyhlížet nenápadně, ale moc se jim to nedařilo. Armand se výtečně bavil. Zpomalil.

S povděkem zpomalili i jeho pronásledovatelé.

Zahnul za roh a skryl se v průjezdě.

Pánové trpělivě čekali před domem.

Armand přeběhl do příčné ulice. Pánové hbitě za ním. Jejich podezření se měnilo v jistotu: takto se chová pouze pronásledovaný zločinec!

Ovládla je rozkoš z lovu, poháněla je naděje na odměnu, která byla vypsána za dopadení defraudanta Manfreda Fritze, bývalého vedoucího jisté bankovní filiálky v Terstu, pachatele největší krádeže století.

A přece mezi nimi došlo k neshodě.

O něco inteligentnější pan Schultze musel s panem Müllerem, svým řízným nadřízeným, bohužel opět nesouhlasit.

Pan Müller chtěl pronásledovaného okamžitě zadržet. Jaképak cavyky! Už má toho honění po ulicích dost.

Pan Schultze byl opatrnější.

»K zatčení je třeba důkazů!«

Jeho společník jen mávl rukou. Nemínil se zabývat malichernostmi.

Armand, znechucen do hloubi duše jejich liknavostí, se konečně odebral do hotelu za svými přáteli. Přišel s výtečným nápadem: co kdyby si vyšli na prohlídku města?

Auretta souhlasila a siru Murlytonovi nezbývalo než se připojit. Nechtěl je pustit do ulic a do přístavu samotné.

»Budete si muset na civilizaci zvykat,« připomenul jim důtklivě a šel se převléknout.

Armand zatím napsal na dvoustránku dopisního papíru několik řádků. Pak ji zmuchlal a strčil do kapsy.

Trojice konečně vyšla z hotelu.

Armand se s uspokojením přesvědčil, že c. k. vídeňští policisté plní své služební povinnosti horlivě i v cizině. Postávali u hotelu s novinami v ruce a předstírali, že čtou dostihové zprávy vytištěné azbukou.

Armand vyzval své přátele, aby se zastavili. Vypadalo to trochu spiklenecky.

»Mám k vám prosbu,« zašeptal jim důležitě. »Ať se stane cokoliv, neznáte mne. Setkali jsme se náhodou v přístavu, nic víc. Mám jistou příležitost, jak se dostat dál. Nesmíte mi ji překazit.«

»Nesdělíte nám nic bližšího?«

»Není třeba, všecko se odehraje před vašimi zraky, sire.«

Armand pozoroval – přes Angličanovo rameno – policisty, ti pak – přes úvodník – Armanda.

»Ať se děje cokoliv, sejdeme se v Terstu. V Terstu, nezapomeňte!«

»Namířil jste si hodně daleko!«

»Mám za sebou vlivné osobnosti,« usmál se Armand. »Řekl bych, že mě dopraví k cíli na vlastní útraty.«

Vykročili do ulic a policisté je věrně sledovali.

Armand se chystal k poslednímu tahu: sáhl do kapsy pro kuličku popsaného papíru.

Po chodníku se přiblížil sebejistým krokem muž, který věděl, kam míří.

»Konečně, Lavarede!«

Před Armandem stál Bouvreuil.

Armand zaklel a vytáhl ruku z kapsy. Bez papíru. Kdyby pohled mohl probodnout, byl by v tu chvíli Bouvreuil jako řešeto.

Jeho věčný soupeř se bavil. Srdečně pozdravil Angličany, kteří mezitím poodešli taktně stranou, aby nemuseli být svědky nepříjemného rozhovoru.

»Jsem rád, že vás vidím, zeti,« prohlásil Bouvreuil. »Nevěříte svým očím, což? Zdá se, že jste mě zapomněl někde v Tibetu, mohu-li přispět vaší paměti.«

»Ve spodním prádle.«

»Nemusel jsem se aspoň při útěku z kláštera zdržovat převlékáním. Jednoduše jsem si navlékl lámův hábit. Zázračný oděv, věříte? Všude mi otvíral dveře. Putoval jsem od přístřeší k přístřeší jako svatý muž. Víte, že mi nebylo nejhůř? Dobrodiní věřících je nekonečné. Nepromluvil jsem ani slovo, a oni byli mým mlčením nadšeni stejně jako kdysi vašimi radami,« smál se Bouvreuil.

Armand usilovně přemýšlel.

»Přešel jsem himalájské průsmyky, slyšel jste o tom? Ne? Opravdu? Jsou toho poslední dobu plné noviny. Netušíte, jakou jsem si získal popularitu. Jsem věhlasný, pane.«

Armand se ohlédl. Policisté byli ve střehu. Bouvreuil se však nedal vyrušit.

»Nebuďte netrpělivý, příteli. Ani nevíte, jak jsem rád, že jsem vás dostihl. Nehledejte v tom žádný zázrak, pokládejte mou přítomnost za důkaz mého důvtipu. Přešel jsem Himálaj – míním o své cestě, mimochodem, něco pořádného napsat, články a reportáže jsou nedostačující a nevýstižné – kde jsem to zůstal?«

Armand strčil ruku do kapsy a nahmatal kuličku papíru.

»Myslím, že v Himálaji,« vzpomněl si Bouvreuil. »Přešel jsem tedy Himálaj a dostal se do Indie. Přednosta francouzského konzulátu v Kalkatě mě prohlásil za velkého cestovatele. Uspořádal řadu tiskových konferencí. Opravdu jste nic nečetl?«

Armand mlčel.

»Přemýšlel jsem,« pokračoval Bouvreuil, »kde vás chytit. Poradil mi konzul, věříte? Jestliže odcestovali k severozápadu, objeví se dřív nebo později na zakaspické železnici! A vidíte, měl pravdu! Je to povznášející pocit, setkat se v daleké cizině s krajanem. Ve své knize mu věnuji samostatnou kapitolu. Provázejí mě jeho doporučující listiny – jsem dnes docela jiný člověk, Lavarede! Věhlasná osobnost! Těším se, až spolu opustíme tyto kraje. Konečně se přesvědčíte, s kým máte tu čest. Přečtete si to v novinách.«

Armand se mezitím už rozhodl: vyndal smotek popsaného dopisního papíru a upustil ho. Pokývl pak netrpělivě čekajícím přátelům na pozdrav a významně přivřel oko. Kamarádsky uchopil Bouvreuile pod paží a odváděl ho.

Sir Murlyton s Aurettou je sledovali.

»Omlouvám své rozpaky, tcháne. Neočekával jsem vás. Trochu jste mě zaskočil. Jsem však šťasten, že jsme se konečně setkali. Musím se vám s něčím důležitým svěřit, zatím o tom nikdo neví.«

»Mluvte, mluvte, zeti! Konečně se mi zdá, že začínáte posuzovat své postavení reálně. Vzdejte se své nesmyslné cesty, pomyslete na Penelopu, uvědomte si, že mám neobyčejně mnoho možností vás zničit. Opřete se, člověče, o mne a všecko bude v pořádku!«

»Dnes večer odjíždím do Terstu,« řekl Armand.

»Vy?«

»Já.«

»Ztratil jste rozum? Dám vás zadržet!«

V tu chvíli přiskočili c. k. vídeňští policisté k zmuchlanému papíru jako psi k pohozené kosti. Nadřízený pan Müller psaní rychle narovnal a uhladil dlaní.

Milý Manfrede,

jen klid a rozvahu. Vše se utiší, vše bude zase dobré. Několik týdnů na Kavkaze uběhne. Buď rád, že jsi v bezpečí. V takové dálavě tě nikdo nebude hledat. Trpělivost, Fritzi!

Tvůj věrný přítel

Florent

Oba policisté se na sebe významně podívali.

Müller sjel svého opatrného spolupracovníka několika ostře volenými výrazy a pak zahájil bez prodlení akci. Sám předběhl Armanda s Bouvreuilem zleva, Schultze se rozběhl doprava. Jako dvojčata vykročili pak Armandovi vstříc.

Sir Murlyton s Aurettou zrychlili krok, aby jim nic neuniklo.

Policisté zastoupili Armandovi cestu.

»Dobrý den, pane Fritzi. Jak se daří?« ozval se žoviálně Müller.

Vyplísněný Schultze mlčel.

»Dobrý den, pánové. Daří se mi výtečně, přestože jste se zřejmě zmýlili ve jménu.«

»Francouz?«

»Francouz, pánové. Pařížský žurnalista Lavarede,« uklonil se Armand.

»Takže mluvíte perfektně francouzsky,« trefil do černého Müller.

Armand to připustil.

»A italsky?«

»Částečně.«

Müller se zaradoval.

»Želízka, Schultzi!«

»Jistě máte u sebe, pane Lavarede, osobní doklady,« nepospíchal Schultze.

»Bohužel… přišel jsem o ně v Kostarice.«

»V Kostarice,« zasmál se Müller.

»A kdo jste, prosím, vy, pánové?«

»Příslušníci c. k. rakousko-uherské policie, pane. Müller!«

»Schultze!«

»Carská vláda nám umožnila operovat na ruském území.«

»Jsem rád, že vás poznávám, pánové! Co si přejete?«

»Vaše doklady,« trval na svém Schultze.

»Jsou v zámku La Cruz v Kostarice.«

»A sem do Baku jste se dostal z Ameriky jak?«

»Nejdřív do Číny, pak do Tibetu. Nato jsem přeletěl pravděpodobně Pamír, připlul po Amudarji do Čardžou…«

Müller ho rázně přerušil.

»Máte nás za blázny? Jak jste přeletěl? Čím jste přeletěl? Narostla vám křídla?«

»Balónem, pánové.«

»Zatkněte ho, Schultzi – je to rozkaz! Navíc vás,Manfrede Fritzi, budu žalovat pro nevážnost úřední osoby. Tupce ze mne nikdo dělat nebude!«

Želízka zaklapla. Armand byl zase jednou zatčen.

»Varuji vás, pánové. Svá tvrzení mohu dokázat. Zde přítomný pan Bouvreuil vám dosvědčí, že mne jistou část letu doprovázel. O ztrátě mých dokladů v Kostarice ví také, dokonce víc než já.«

»Člověče,« ohradil se Bouvreuil, »vždyť já vás vůbec neznám! Potkal jsem vás až tady v Baku, nic víc!«

»Vy se mě zříkáte, tcháne?«

»Tcháne? Co si to dovolujete, člověče! Je to podvodník, pánové, zatkněte ho, zavřete ho, nic jiného si nezasluhuje. Nevím sice, z čeho je obviňován, ale sám jsem si právě uvědomil, že by mu ze všeho nejlíp slušelo vězení!«

»Máte snad ještě někoho, kdo by potvrdil vaši totožnost?« otázal se Müller jízlivě zatčeného.

Armand se obrátil ke svým přátelům.

»I vy se mě, drazí, zřeknete? Zapřete snad, že jsme spolu prodělali cestu kolem světa?«

»Tento podezřelý muž,« řekla Auretta, »nás obtěžoval už v přístavu. Představil se jako Lavarede.«

»Předtím jste ho neznali?«

»Nikdy jsme ho neviděli, pánové.«

Bouvreuil otevřel ohromeně ústa. Co se to tu, proboha, děje? Auretta se zříká Armanda? Tušil nějakou zradu.

Müller se spokojeně rozesmál a bodře plácl Armanda do zad.

»Nech toho, Fritzi, půjdeš s námi.«

»Kam?«

»Šupem do Terstu, k soudu. Čeká tě trest jako řemen. Moc sis neužil, co?«

Okamžitě Armanda prohledali. Ubohých pět sous mu vrátili.

»Kam jsi schoval lup, co?«

Bouvreuil se konečně vzpamatoval.

»Do Terstu? Pár kroků od francouzských hranic? Nikdy! Zanic na světě! Nedovolím. Ten pán – do Terstu nesmí!«

Zoufale se pokoušel Armanda osvobodit.

Policisté si s ním krátce poradili. Je třeba ovšem přiznat, že Bouvreuilovi pouta slušela.

»Zadrželi jste Lavareda, přísahám,« bědoval Bouvreuil. »Je to můj přítel, budoucí zeť, kamarád z nejvěrnějších.«

»Spolupachatel,« rozhodl Müller. »Máme je oba, Schultzi, prohledejte ho!«

Bouvreuil se svíjel, snažil se vysvětlit nemožné, blábolil nesmysly. Začal vyprávět o lámech v tibetském klášteře, o indiánských potomcích anglických pirátů. Schultze si zatím prohlížel jeho osobní věci. Zaujal ho balíček rakousko-uherských bankovek.

»Padesát tisíc!« hlásil svému nadřízenému.

»Část ukradených peněz,« vydechl Müller.

»Chci se přece vrátit do Evropy přes Rakousko-Uhersko!« protestoval Bouvreuil. »Musím mít pohotově peníze!«

»Buďte bez obav, vážený. I s panem Fritzem vás k terstskému soudu dopravíme zdarma, na útraty mocnářství!«

Zoufalý Bouvreuil se pokusil policisty napadnout, ale byl rázně zkrocen. Na rozdíl od něho se Manfred Fritz tvářil jako člověk vyrovnaný, smířený s osudem. Tvrdohlavě však trval na tom, že se jmenuje Lavarede, a jakékoliv podezření z loupeže odmítal. Díky svému vzornému chování dosáhl hned na začátku cesty mnohých úlev. Pan Müller a pan Schultze dovedli být velkomyslní. Čekalo je přece povýšení, vyznamenání a vysoká odměna, vypsaná za dopadení pachatelů krádeže století. Byli za to svým způsobem vězňům vděčni.

Třináctá kapitola

DO EVROPY

Vlak, ve kterém cestovali rakouští policisté, francouzští vězňové a angličtí světoběžníci, se blížil ke střední Evropě. Na bukurešťské nádraží dorazil se zpožděním, rychlík do Szegedu zatím ujel. Několik hodin museli čekat na další.

Přestávky využil Schultze k prohlídce města. Pozval i Lavarěda. Připojili se k nim Angličané, kteří ve vlaku Armanda často navštěvovali.

Schultzemu to bylo ovšem podezřelé. Dobře znal uzavřenou a úzkostlivou povahu ostrovanů, všímal si skrytých narážek, zaznamenával pohledy, které si zatčený vyměňoval s Aurettou, nemohl neslyšet kousavé poznámky na adresu Bouvreuilovu. Bouvreuil pak ze všech sil neustále dokazoval, že se všichni už dávno dokonale znají, že Lavarede nemá s hledaným Fritzem nic společného; a že cestuje do Terstu na útraty tolik zkoušeného rakousko-uherského mocnářství zcela nezaslouženě.

Schultze nahlodal svými pochybnostmi i skálopevnou jistotu Müllerovu, a ten nakonec Armandovi vězeňskou procházku po Bukurešti přece jen povolil.

Společnost si zašla na výtečný oběd. Dobré jídlo a pití rozvázalo jazyky. Schultze začal tušit, že vznešená Angličanka je do pachatele zamilovaná až po uši, a že navíc ctihodný anglický sir proti jejich vztahu nic nenamítá.

Odpoledne se vrátili na nádraží a nasedli do vlaku mířícího do uherského Szegedu.

Schultze se chmuřil, Müller byl neklidný. Schultze předstíral, že čte noviny, které si koupil u stánku.

»Tomu nerozumím,« ozval se po chvíli.

Armand pozoroval ubíhající krajinu. Zdál se být – po dobrém obědě v příjemné společnosti – se svým údělem svrchované smířen.

»Tomu ale vůbec nerozumím!«

»Čemu zase, pane Schultzi?«

»Ve Vídni zatkli nějakého bankéře. Žalobu podal jeho klient.«

»Co je na tom divného?« rozesmál se Armand. »To bych docela chápal.«

»Čtu tady… Zákazník svěřil svému bankéři 25 000 rakouských korun v dlužních úpisech města Vídně. Za dva měsíce je žádal zpět.«

»A bankéř je nevrátil. Nebo utekl do světa a zpronevěřil je.«

»Vrátil je. Dlužní úpisy města Vídně vrátil. Jenže měly jiná čísla! Nato byl zadržen. Proč? Svěřím vám jistou částku – a vy mi ji vrátíte. Jestli v hotovosti, či jiných ceninách nebo úpisech, na tom snad nezáleží!«

Armand přivřel oči. Uvažoval, kam vlastně Schultze míří.

Bouvreuil se rozesmál.

»Vy vskutku nechápete, proč ho zašili? Spekuloval s vkladem, to je přece jasné!«

»Jak to?«

Bouvreuil podal během několika minut Schultzemu podrobné a přesné vysvětlení. Ve svém oboru se vyznal dokonale, ale jeho vysoce odbornému výkladu přestali brzy všichni rozumět.

»Jaké štěstí, pane Lavarede, že máme s sebou tak na slovo vzatého finančníka a bankéře,« liboval si Schultze.

Armand se znepokojil.

»Oslovoval jste mě dosud jako Manfreda Fritze.«

»Pochopil jsem, kdo jste, pane Lavarede – a kdo je pravý Manfred Fritz. Vy vskutku nemáte s penězi, s finančními machinacemi ani s tou krádeží v terstské bance nic společného. Prosím vás, abyste přijal naši omluvu.«

Rázný Müller si stíral se svého nízkého čela pot.

»Zadrželi jsme vás neprávem,« pokračoval Schultze. »Nezbývá nám než se dovolávat vaší velkomyslnosti: můžete nám nejen zničit kariéru, ale zbavit nás dokonce existence. Domnívali jsme se, že konáme svou povinnost, když jsme vás v Baku zatkli. Omyl nelze odčinit, chápu, pozdě bycha honit.«

Také Schultze byl mimořádně zkroušený.

Armand se nechtěl vzdát tak lacino.

»Nic vám nezazlívám, pánové, naopak. Rád se ve vaší milé společnosti podívám do Terstu. Je to krásné město.«

»Bohužel budu nucen vás pustit na svobodu už v Szegedu. Omlouvám se, ale nemám právo vás zdržovat ani o kilometr dále. Snažně vás o to prosím, pane Lavarede. Uvědomte si, prosím, že vaše cestovní výlohy musíme mocnářství vyúčtovat. To nebude snadné.«

Müller sepjal ruce a zapraskal klouby.

»Budiž,« slitoval se nad nimi Lavarede. »Zajisté víte, co děláte.«

»Takže nyní je řada na mně,« připomenul se Bouvreuil a vztáhl své ruce k policistům. Řetízky pout slabě zachřestily.

»Tebe nepustíme, Fritzi, tebe ne!« ožil Müller.

»Co – cože? Vy se domníváte…?«

»Že jsi zloděj ty,« dokončil Müller a blahosklonně se usmál.

»Já nikdy nikomu nic neukradl!«

Lavarede se srdečně rozesmál.

»Netvrďte, že na světě není spravedlnost, pane tcháne. Uvědomte si, že budete konečně pykat za své nekonečné hanebnosti.«

»Odvolám se k nejvyššímu soudu!«

»Až budeš odsouzen. Odvolat se můžeš do čtrnácti dnů po rozsudku.«

»Ano, hezky jedno po druhém,« těšil Schultze zlomeného Bouvreuile, »na všechno dojde. A odsouzen budeš určitě. Byl jsem slepý. Měl jsem si uvědomit, že Manfred Fritz jsi ty. Pachatelé mívají doklady v pořádku. Falešné doklady,« zdůraznil.

Bouvreuil se chytil za hlavu.

»Mělo mě to napadnout hned,« mínil Schultze. »Navíc proti tobě svědčí i dopis, který jsi vyhodil. To víš, nám neunikne nic.«

»Jaký dopis, proboha?«

»Který ti poslal tvůj společník, nějaký Florent. Neznáš ho snad?«

»Jaký Florent? Jaký společník?«

Schultze se nad tou zatvrzelostí zatvářil pohoršené.

»Soudce ti to vytmaví!«

Bouvreuil zmlkl. Užuž se viděl na svobodě, užuž uvažoval, jaké způsobí Armandovi v Szegedu nesnáze… A teď mu oběť unikne, zatímco sám bude sedět bezmocně v rychlíku. Kdy to skončí? Kdy to už jenom skončí? Copak mu bude Lavarede přinášet smůlu neustále? Bouvreuil se zachvěl. Co když dojde k justičnímu omylu? Zneklidněná veřejnost si jistě žádá nejpřísnější trest!

Müller se sklonil a stáhl Bouvreuilovi boty.

»Aby nám ptáček neuletěl,« vysvětlil.

Vlak vjížděl do Szegedu.

Armand se rozloučil s Angličany a řekl jim, že se znovu setkají v Terstu.

Sir Murlyton připomenul, že bude vyžadovat podrobnou dokumentaci o dalším putování i s účty. Příjmy vlevo, vydání vpravo. Navíc stvrzenky za jízdné, stravu a ubytování.

Auretta se usmívala.

»Vy dokážete všecko, Armande,« povzbudila ho.

Armand si povzdychl.

»Děkuji za důvěru.«

Zůstal na szegedském nástupišti s pěti sous v kapse.

Jestliže se v Čechách říká, že nouze naučila Dalibora housti, pak tedy Armand hudl od mládí. Přišlo mu to vhod: se skupinou potulných muzikantů se dostal v čardášovém rytmu až do Terstu.

Tam zjistil, že na něho byl vydán zatykač. Stěží se mu podařilo uniknout od vrátnice hlídaného hotelu, kde ho měli očekávat jeho přátelé.

C. k. rakouská policie rozhodla, že Armand Lavarede záměrně odvedl z nadějné stopy c. k. policisty a zneužil c. k. úvěrové jízdenky. Tím se dopustil trestných činů hodných hrdelního soudu.

Z Lavareda se stal psanec.

Čtrnáctá kapitola

PONORKA

Armand se potloukal po terstském přístavu, hledal svou příležitost a závistivě se díval za odjíždějícími plavidly. Musel se neustále skrývat, neboť věděl, že přístav je střežen nenápadnými lidmi, kteří mají jeho podrobný popis v kapse. Liboval si, že je oblečen jako potulný muzikant a že si nechal narůst vousy. Docela se změnil. Vzezření cikánského barona však vyvolávalo zaslouženou pozornost.

Na opuštěném molu usedl a okukoval kluky, kteří pokoušeli štěstí s rybářským prutem v ruce.

Ozval se křik, nadávky a hromování.

Nějaký námořník šťavnatou francouzštinou klel, vyhrožoval a proklínal. Skupina přístavních nosičů mu dovedně odpovídala vodopádem jadrné italštiny. Námořník se po jednom výřečném domorodci mimovolně ohnal nohou. A tu jako na povel odhodili všichni ostatní svá břemena a na protest proti násilí se důstojně vzdálili.

Armand povstal.

»Co se děje?«

Námořníkova tvář se rozjasnila.

»Vy jste krajan?«

»To jsem. Co se tu stalo?«

»Ani se neptejte, chlapi z přístavu, a nerozumějí francouzsky ani slovo. Nechtěl jsem nic jiného, než aby naložili tyhle bedny na Františka Josefa. Sotva jsem řekl František Josef, hned měli obě ruce levé.«

»František Josef? Císař?«

»Žádný císař. Tenhle zázrak přírody.«

Docela na konci mola spatřil Armand podivné nizounké plavidlo. Svraštil čelo.

»Není to ponorka?«

»Elektrická ponorka nové konstrukce. Vynález pana Josého Miraflora. Abych to řekl přesně, jmenuje se José de Courramaras y Miraflor, ale teď se podepisuje jen José. Vypadá to důvěryhodněji.«

Armand ožil.

»José Miraflor? Nemohl bych, vážený krajane, vzácného vynálezce spatřit? Docela by mi stačilo zpovzdáli. Řekl bych, že jsem se s ním už někdy nebo někde setkal.«

»Je to možné, pokud jste cestoval. Ostatně – jeho portrét visí v salónu lodi.«

»Co tady v Terstu hledá za štěstí?«

»Nabízí svůj válečný vynález Rakousko-Uhersku. Taky Německu nebo Itálii. Mimoto si mohl plavidlo prohlédnout každý, kdo měl zájem. Ovšem za peníze. Na cestě po evropských přístavech jsme vydělali desetitisíce, pane. Vstupné jedna zlatka. Dobrý obchod!«

Armand se zamyslel. Jak přišel don José k ponornému člunu?

»Říkal jste, myslím, krajane, že potřebujete naložit bedny?«

»Ano, zásoby potravin, střelného prachu a střeliva, protože odplouváme do Fiume předvést plavidlo Italům. Už nám poslali zálohu.«

»Jestli proti tomu nebudete mít námitky,« řekl uvážlivě Armand, »rád vám s nákladem pomohu.«

»Vy, pane?«

»Jsme přece Francouzi, ne? Vy mi za odměnu dovolíte prohlédnout si loď – bez zlatky! Platí?«

»Platí!« zasmál se Francouz.

Dali se do práce. Odnesli bedny a opatrně je spustili do nitra lodi, kde je pečlivě zajistili.

V salónu poznal Armand dona Josého na první pohled: na skobě visel totiž jeho portrét v nadživotní velikosti. V holínce zela díra. Nebylo pochyb.

Pod obrazem se stkvěl nápis v němčině a italštině:

DON JOSÉ MIRAFLOR

VYNÁLEZCE PODMOŘSKÉHO ČLUNU

Vděčný námořník přinesl Armandovi chléb, sýr, salám a výborné chianti. Armand nepohrdl. Po jídle si utřel dlaní bradu a začal se zajímat o pozoruhodné plavidlo. Námořník mu pyšně popsal vybavení, funkci jednotlivých zařízení i způsob obsluhy.

»Posádku tvoří dva muži. Můj nejstarší syn Jean je na přídi, já na zádi. Kapitán don José řídí loď ze salónu, od palubní desky.«

Řídicí pult byl opatřen řadou pák s nápisy: Vpřed! – Vzad! – Stop! – Pumpy! – Bezpečnostní zátěž! – Nastupovat! – Nenastupovat!

»Bezpečnostní zátěž?« podivil se Armand.

»Loď je opatřena litinovým blokem, který se dá v případě nouze uvolnit. Odlehčené plavidlo pak samo vystoupí na hladinu.«

»Nápisy jsou francouzské,« uvědomil si náhle Armand. »Dokonce i námořní mapy, jak vidím. Řekněte mi, příteli, jak získal don José svůj člun? V životě přece nic nevynalezl.«

Námořník zaváhal. Armand si prohlížel nápisy.

»Goubet,« vykřikl náhle. »Goubet je přece francouzský inženýr!« Jeho ukazováček spočinul na stroji přístrojové desky, na níž byl připevněn štítek s nápisem Systém Goubet.

»Ano,« připustil váhavě námořník, »Goubet nabídl svůj vynález francouzskému válečnému námořnictvu, ale vláda jeho stroj odmítla.«

»Tím hůř pro ni. Proč?«

»To přesně nevím, pane. Inženýr nám pouze důvěrně sdělil, že generálové z ministerstva jsou konzervativní tupci. Přiznal se nám, že je na mizině, protože na stavbu člunu obětoval vše, co měl, a ještě se zadlužil. A tak musel nakonec vynález prodat.«

»Prodat?«

»Zbavoval se lodi v krajní nouzi, za směšnou cenu, pane. Kladl si jedinou podmínku – že se loď nestane vlastnictvím Němců, Rakušanů nebo Italů.«

»Jak to, že tedy kotví v nepřátelských vodách? Nemusíte odpovídat, krajane. Dobrodruha zvaného don José znám. Zpeněží loď tomu, kdo nabídne nejvíc. Pravděpodobně Prusům. Goubetův ponorný člun bude jednou potápět francouzské lodě. A vy, vy a váš syn, tomuto záměru sloužíte. Proč to děláte?«

Z Armandových slov sršel hněv.

Námořník sklonil hlavu.

»Potkalo mě neštěstí, pane. Živil jsem se poctivě jako rybář, a přece jsem svou sedmičlennou rodinu nedokázal uživit. Nejmladší syn studuje na námořní akademii, chtěli jsme, aby se stal důstojníkem. Přišli jsme o loď, o sítě, o všecko. Jak jsem měl všechny udržet při životě? Pierra navíc na studiích…«

Námořníkovi bylo těžko.

»Přijal jsem Goubetovu nabídku a pak si nás koupil don José. Zdálo se mi, že je to pro mne štěstí v neštěstí.«

Armand si odkašlal.

»To vás nenapadlo, kamaráde, že váš vystudovaný Pierre může jít jednou ke dnu se svou lodí zasaženou torpédem německé ponorky?«

Námořník byl zdrcen.

»Řekněte mi, co mám dělat?«

»Zavolejte sem Jeana. Říkal jste, že je na přídi.«

Domluvili se rychle.

»I v mých žilách koluje bretaňská krev,« vykřikl vesele Armand. »Nedopustím, aby byli moji krajané nuceni posluhovat padouchovi. Přivedu na loď dva své přátele a pak odtud utečeme – vrátíme loď, kam patří, do Francie!«

»Platí!« zvolal Jean, ramenatý, usměvavý chlapec.

»A don José?« zeptal se námořník.

»Na vstupném vybral ažaž,« mávl rukou Jean. »Téměř dvojnásobek částky, kterou za ten špás zaplatil.«

»Připravte člun k odplutí,« zavelel Armand.

Sám se rozběhl do města. Musí riskovat, musí se setkat se sirem Murlytonem, musí se vidět s Aurettou. Odvede je na ponorku.

Tentokrát mu přálo štěstí: zastihl oba v přístavu, kde si prohlíželi jízdní řády. Vysvětlil jim, co se stalo, a pozval je na podmořský člun. Auretta byla nadšeně pro, sir Murlyton se pokusil o chabý odpor, ale pak se vzdal. Měl už s Armandem své zkušenosti.

Bouvreuil zatím neustále burcoval policii k bdělosti a trpělivě procházel městem. Celé hodiny se skrýval na nástupištích a u přístavních můstků.

Není divu, že se na té honičce setkal s donem Josém. Shledání nebylo příliš vřelé, ale po pravdě řečeno, do vlasů si oba podvodníci také nevjeli: potřebovali se navzájem. Don José dokonce velkomyslně vrátil Bouvreuilovi částku, kterou si od něho kdysi v Americe tak říkajíc vypůjčil. Byl při penězích a s finančníkem Bouvreuilem po boku prodá teď Goubetův člun víc než výhodně, tím si byl jist.

Okamžitě pozval svého přítele na palubu, aby si ›zboží‹ prohlédl. Bouvreuil pozvání ochotně přijal; ostatně byl přesvědčen, že se uprchlík skrývá někde v přístavu.

Armand právě ukazoval siru Murlytonovi a jeho dceři zařízení podmořského plavidla a vysvětloval jim funkci periskopu. Auretta si pohrávala s tou komickou věcičkou, otáčela periskopem na všechny strany, a náhle vyrazila zděšený výkřik.

Armand pohlédl do okuláru a spatřil dona Josého, jak s Bouvreuilem po boku vstupuje na loď. Rozhodl se v okamžiku.

»Odplujeme s nimi. Překvapíme je.« Pak se obrátil na námořníka. »S vámi se odvážím všeho. Souhlasíte?«

»Spolehněte se, pane.«

»Připravte všechno, abychom mohli okamžitě zavřít poklop a nastartovat stroje. Kdyby bylo zle, zazvoním. Dostavíte se ozbrojeni i s vaším synem do salónku.«

Námořník zmizel ve strojovně.

Don José s Bouvreuilem sestoupili do člunu a úsměv jim ztuhl na rtech. Proti nim stál, nedbale opřen o přístrojovou desku, Armand Lavarede a vlídně se usmíval. Dva kroky za ním seděla pobledlá Auretta se svým zasmušilým otcem za zády.

Don José chtěl něco říci, ale z hrdla se mu vydral jen nesrozumitelný zvuk. Bouvreuil se obrátil a vrhl se k žebříku. Prokázal přitom neočekávanou hbitost.

Armand stiskl knoflík. S rachotem zapadl poklop.

Stiskl druhý: ponorku rozechvěly otřesy strojů.

»Co to děláte?« vykřikl don José. »Ztratil jste rozum?«

Armand stiskl třetí knoflík: člun se ponořil.

Pánové se vrhli k přístrojové desce.

Stiskl čtvrtý a ponorka se pohnula kupředu.

»Goubet odplouvá, panstvo,« oznámil Armand a pořád se ještě usmíval.

Don José se zarazil. Armand se obrátil k Bouvreuilovi.

»Goubet, pokud vám to není známo, je francouzský člun, který váš přítel don José míní prodat nepříteli. Pokládám za svou povinnost vrátit plavidlo Francii.«

Bouvreuil se podíval na dona Josého.

»Zloděj zůstane zlodějem,« řekla Auretta.

Sir Murlyton raději zasunul ruce do kapes. Pro jistotu.

»Prosím, pánové, abyste mě zatím nerušili. Zabavte se nějak.« Armand přitiskl oko k periskopu. »Byl bych velice nerad, kdybychom se srazili s nějakým plavidlem. Je jich tady v přístavu požehnaně. Dno je mělké, nemůžeme zatím sestoupit hlouběji.«

»Protestuji,« zvolal don José a vytáhl, jak bylo v podobných situacích jeho zvykem, pistoli.

»Okamžitě opusťte řídicí pult, Lavarede!«

Armand se ani neotočil; jenom stiskl poplašný zvonek a poznamenal:

»Znám vás jako mizerného střelce, doně José. Máte vůbec to svoje dělo odjištěné?«

Don José, zmaten, pohlédl na pojistku. To byla ovšem chyba. V nejbližší vteřině ležel na podlaze a skřípal zuby, protože se v Armandově sevření nemohl ani hnout. Přivolaní francouzští námořníci dobrodruha svázali nekonečnými metry lana, neboť jim bylo líto stříhat tak kvalitní materiál. Armand vstal a vřele doporučil Bouvreuilovi, aby usedl do kouta; Bouvreuil bez řečí uposlechl – roztřesené nohy ho už beztak sotva držely. Poté se Armand věnoval řízení lodi.

Vypluli z přístavu a potopili se o několik metrů hlouběji. Ponorný člun mířil na jih: nic mu už nestálo v cestě.

Nový velitel přenechal řízení lodi mladému Jeanovi a pečlivě prohledal donu Josému všechny kapsy. Vylovil z nich několik nábojů a naditou peněženku.

»Účty dělají přátele,« prohlásil rozhodně a vysypal z peněženky hromadu peněz. Když přepočítal jednotlivé měny na franky, upřímně se podivil. Součet dosáhl 74 000 franků.

»Dejme tomu, José, že polovina patří vám. To je 37 000 franků. Za Goubeta, pokud vím, jste zaplatil – kolik? Deset tisíc franků. Přidám je k vašemu podílu, vracím vám tedy 47 000 franků. Zbývajících 27 000 odevzdávám vašim námořníkům, aby si mohli pořídit rybářskou loď a nemuseli v nouzi sloužit ničemům, jako jste vy. Inženýr Goubet bude jistě souhlasit. Zachránili jeho vynález i jeho jméno před potupou.«

Námořníci nechtěli tak vysokou částku přijmout, ale Armand byl neoblomný.

»Berte, kamarádi, o inženýra Goubeta se nestrachujte. Zapomněl, chudák, že všecko potřebuje reklamu. Až se vrátím do Francie, rozpoutám kolem jeho ponorky takovou kampaň, že ji ministerstvo začne vyrábět sériově. A teď ke strojům!«

Ponorka tiše klouzala hlubinami.

Sir Murlyton s Aurettou se pohodlně uvelebili v salónku.

Bouvreuil se třásl v koutku strachem.

Don José se zdál být proti všemu očekávání spokojen. Nedopadl nejhůř. Velebil v duchu svou prozíravost, že včas zaplatil Bouvreuilovi dluh. V příhodné chvíli může prohlásit, že to nebyla splátka dluhu, ale přátelská půjčka.

Armand se soustředil na řízení lodi.

»Žádné obavy z mořské nemoci, panstvo. Tady dole nám vlnobití žaludek nerozhoupá. Brzy klesne mořské dno na sto a více metrů. Nic nám nezabrání, abychom cestovali nejvyšší rychlostí, aniž bychom se zbytečně vystavovali nebezpečí, že uvízneme.«

»O jaké maximální rychlosti hovoříte?« zeptal se ostražitě sir Murlyton.

»Zatím nevím, sám jsem zvědav.«

Zazvonil do strojovny a ponorka zvýšila rychlost.

Šum vody zesílil. Armand se učil číst z ciferníků na přístrojové desce. Zaujala ho ručička rychloměru. Patnáct kilometrů za hodinu. Hrdě to oznámil svým přátelům.

»Neuvěřitelné!« Sir Murlyton začal o člun projevovat nelíčený zájem.

Nad panelem s měřícími přístroji byla umístěna podrobná mapa mořského dna. Odhalovala skrytou tvář Středozemního moře až k Gibraltaru.

Armand za pomoci obou námořníků řídil loď ostražitě – pluli podle pobřeží. Úrovně přístavu Ancony dosáhli v noci, po opožděné večeři, kterou Auretta připravila z lodních zásob. Pak všichni ulehli k spánku. Bouvreuil ve svém koutku, don José po jeho boku, sir Murlyton a Auretta na pohovky v salónu.

Armand bděl. Žádost dona Josého, aby mu uvolnil pouta, rázně odmítl. Bouvreuilovi pohrozil, že ho při sebemenším podezření z nějaké nekalé činnosti hodí přes palubu.

Pluli nyní na hladině. Rychlost člunu se zvýšila téměř na třicet kilometrů za hodinu. Byla noc, neměli se čeho obávat. Námořníci otevřeli poklopy a do lodních prostor vnikl čerstvý mořský vzduch.

Příštího dne míjeli nezmenšenou rychlostí Tremitské ostrovy.

Ponorka minula Peschici, Manfredonii, ležící v malebném zálivu, kde zvláštní druh řas dodává vodám šafránové zbarvení, pak Bari a konečně Brindisi, velký přístav zaoceánských lodí mířících do Indie a Austrálie.

Když se Auretta třetího dne ráno kolem šesté hodiny probudila, nechtěla uvěřit svým očím. Dosáhli mysu Spartivento na samém konci protáhlé italské boty. Ponorka mířila do Mesinského průlivu.

Občas byl Armand nucen skrýt člun v mořských hlubinách. Z kruhového okénka pozorovali nádherný, podivuhodný svět. Nejfantastičtější představy překonávala skutečnost, neboť udiveným očím se zjevila zázračná podmořská flóra, neuvěřitelné množství živočichů, ryb, sasanek i raků. To vše se střídalo před jejich okénkem a vyvolávalo úžas, který neměl konce.

Bouvreuil byl jediný, kterého z hlubin zachvátila hrůza. Cítil se v ponorce jako v sudu naplněném prachem. Strach mu zatemnil mozek docela, když se dověděl, že ponorka je zatížena třaskavinami. Zaslechl hlášení francouzských námořníků, kteří se přišli Armanda zeptat, nemají-li střelný prach jako zbytečnou zátěž vyhodit do moře.

Stroje pracovaly na plný výkon. Stísněné prostředí však začalo poznenáhlu vyvolávat stísněnou náladu. Připadalo jim, že napínají nit, na níž visí jejich osud a jejich životy, až k prasknutí: každou chvíli podvědomě očekávali katastrofu.

Nikoho proto nepřekvapilo, že stroje náhle utichly a ponorka uvízla v hlubinách jako mrtvá ryba. Reflektor u okénka zhasl. Obklopila je šedivá tma.

Francouzský námořník ohlásil, že pravděpodobně došlo k vážné poruše lodního šroubu. Po nekonečně dlouhých hodinách zjistili, že jsou bezmocní, že porucha byla způsobena na vnějším zařízení.

»Kde jsme?« otázal se sir Murlyton.

»Nedaleko Mesiny, pouhý kilometr od břehu.«

»Mám uvolnit litinovou zátěž?« zeptal se námořník.

»Nic jiného nám nezbývá, krajane.«

Armand přikázal, aby se všichni, pokud možno, připoutali. Tušil, co se asi stane.

Pro jistotu uvolnili i pouta, jimiž byl svázán don José.

Armand vydal povel.

Zátěž šla ke dnu, ponorka se zapotácela a vyhoupla se na hladinu jako míček. Její pasažéři poletovali ode zdi ke zdi, od podlahy ke stropu a zpět. Nic nezůstalo na svém místě, vnitřek lodi se proměnil v neuspořádanou hromadu bedniček a nástrojů.

Armand si oblékl lehký potápěčský úbor, který zhotovil geniální Goubet pro případ nezbytné opravy plavidla na širém moři. Jean připravoval záchranný člun. Ten byl naneštěstí konstruován pouze pro pět osob.

»Je nás sedm,« strachoval se Bouvreuil.

Otevřeli příklop. Armand vstoupil do vody a doplaval k zádi. Obavy se potvrdily; lodní šroub byl vážně poškozen a jeho uvolněné lopatky zničily i kormidlo.

Bezmocné plavidlo, které se tak znenadání vynořilo z hlubin, vzbudilo pozornost italských hlídkových člunů. Rychlé ozbrojené lodě zamířily k ponorce na plné obrátky.

»Mám obavy,« ušklíbl se don José, »že ponorku do Francie přece jen nedopravíte.«

Armand mu neodpověděl. Přistoupil k Aurettě a zašeptal:

»Setkáme se u notáře v Paříži. Na nic se teď neptejte, musíme se rozloučit.«

Válečné lodě se rychle blížily.

Francouzští námořníci urychleně spustili záchranný člun. Armand všecky bez výjimky donutil, aby bez prodlení nasedli. Člun byl přetížen.

»Dělejte, co můžete,« řekl námořníkům, »ve vlastním zájmu se musíte dostat co nejdál od ponorky.«

»A co vy?«

»Pokusím se, aby válečný stroj nepadl Italům do rukou.«

»Vy se chcete obětovat?« zeptal se ohromeně námořník. »To nedovolím!«

»Slyšel jste rozkaz!« vykřikl Armand a zmizel v příklopu.

Záchranný člun odrazil. Zraky všech byly upřeny na ponorku, v jejímž nitru Armand zmizel. Námořníci veslovali ze všech sil. Nikdo nepromluvil.

»Ten chlap je blázen,« řekl tiše Bouvreuil. »Blázen!«

Don José se ušklíbl.

Sir Murlyton vzal Aurettu za ruku. Chvěla se.

V úžině panoval klid. Azurové moře bylo hravé jako dítě. Pod modrou oblohou kroužili rackové radostně zdravící slunečný den.

Uplynulo deset minut. Záchranný člun se blížil ke břehu.

Sir Murlyton tiskl Aurettinu ruku stále křečovitěji.

»Je blázen!« nevydržel to Bouvreuil.

Na moři se zablesklo. Těleso ponorky se nadzvedlo a rozpadlo se na dvě části. Pak se za ním moře zavřelo.

Když se vlny uklidnily, nezbylo toho na hladině mnoho – jen velká skvrna oleje.

Sir Murlyton si zakryl oči.

»Můžete být spokojen, done José,« řekla tiše Auretta. »Trosky lodi zůstanou v italských vodách.«

Kupodivu se zdála být ze všech nejklidnější.

Vzápětí přirazila k člunu hlídková loď a dopravila trosečníky na břeh, kde byli okamžitě zatčeni. Ještě téhož dne byli všichni až na dona Josého propuštěni. Majitel Goubeta byl obžalován z pokusu proklouznout s lodí do Marseille a prodat ji nepřátelské Francii. Dále byl obžalován z pokusu o krádež, protože mu italské úřady svého času poskytly vysokou zálohu.

Katastrofa v Mesinském průlivu vyvolala pozornost celé světové veřejnosti.

Don José byl odhalen a téměř dvacet států ho obžalovalo z nejrůznějších podvodů a machinací, které stačil během svého pobytu napáchat na jejich pohostinné půdě. Cestoval pak, pečlivě opatrován, z jedné země do druhé, od jednoho světadílu k druhému. Věznice si ho předávaly jako štafetu.

Jakýsi puntičkář si dal později práci a spočítal, kdy dosáhne don José svobody: roku 2073 našeho letopočtu, pokud počítal dobře.

Patnáctá kapitola

FRANCIE

Na moři, v místě, kde zmizela ponorka, bylo dlouho živo. Námořníci lovili drobné předměty, které vyplavaly z potopených trosek.

Tak se stalo, že Armand musel zůstat pod hladinou Mesinského průlivu až do soumraku. Nemohl si vynachválit Goubetův potápěčský úbor stejně jako teplotu jižního moře.

Teprve v noční tmě připlaval k pobřeží. Zahrabal skafandr, potom se uložil do písku a usnul.

Nazítří, 8. března, odplouvala z Mesiny do Marseille loď Santa Lucia. Armand se přihlásil jako topič a byl přijat. Velící důstojník mu pak před branami marseillského přístavu ochotně vystavil potvrzení, že se osvědčil a že vykonával svou práci k plné spokojenosti zaměstnavatele. Té spokojenosti se nelze divit, neboť Armand pracoval bezplatně, jen za stravu. Za odměnu si vyžádal dámské šaty, starší kufr a něco topiva.

Dne 19. března, v osm hodin ráno, vstoupil na půdu své vlasti, převlečen za krátkozrakou vychovatelku, která se vrací z italských lázní. Bdělý četník mu pomohl se zavazadlem, mohutným kufrem naditým dřevitou vlnou a černým uhlím. Armand mu byl vděčný.

Rodná země – jaké to shledání! pomyslil si a četníkovi zdvořile poděkoval.

Z Marseille do Paříže mu zbývalo pouhých 865 kilometrů.

Do 25. března, kdy se měl dostavit k notáři Danabertovi v ulici Châteaudun, chyběl necelý týden.

Armand si snadno a rychle vypočítal, že se bez dopravního prostředku neobejde. Procházel veselým přístavním městem stále zasmušilejší. Nic ho nenapadalo.

V pokoutním vetešnictví vyměnil, sledován udivenými zraky obchodníkovými, svou zachovalou dámskou róbu za vhodnější šat. Padl mu starší oblek sportovního střihu. Na košili mu už nezbylo: vybral si proto žluté tričko, jehož vlastníkem byl nejspíš nějaký cyklista nebo lehký atlet.

Znovu se vypravil do ulic a s rukama v kapsách bloumal kolem nádraží. Pak najednou zaslechl dva rozhádané hlasy.

»Tak půjdeš, nebo ne?«

»Říkám, že nemůžu.«

»A to si říkáš šéf? To se v depu bez tebe neobejdou? Jak sis je vychoval?«

Armand zpozorněl. Rozhodl se, že bude oba sledovat.

»Když nepřijdu, zaplatím pokutu jako ostatní, šéf nešéf! Jestli chceš, odveď mi domů kluka.«

»Přece jsem to slíbil, ne?«

Armand sledoval dvojici až k nádraží Saint Charles. Před budovou panoval velkoměstský ruch. Projížděly tudy desítky nákladních i osobních automobilů, drožek a fiakrů.

»Viktore!« zvolal šéf depa a zamával. Na protějším chodníku se obrátil asi desetiletý chlapec. Jako bezhlavý se rozběhl přes ulici. Chodci vykřikli hrůzou.

»Tatínku!«

Armandovi se zatajil dech. Vrhl se proti dítěti, chytil kluka za vlasy a strhl ho stranou. Oba upadli. Několik centimetrů od jejich ležících těl se přehnal zoufale brzdící stěhovací vůz.

Šéf depa si počínal jako nepříčetný: objímal a líbal svého syna stále znovu a znovu. Tiskl Armandovi ruku, div mu ji nerozmačkal.

»Jsem vám zavázán navěky, pane. Navěky!«

Armand se usmál. Oprašoval si svůj sportovní úbor.

»Řekněte – jak se vám odvděčím? Nepotřebujete něco?«

»Nechci nic. Snad jen pomoc. Potřebuji se dostat do Paříže.«

»Do Paříže?«

Armand si pohotově vymyslil příběh o zesnulém strýci, po němž má dědit. Dopisy adresované notáři zůstaly bez odpovědi, neposlal mu na cestu ani frank, je zkrátka bez peněz.

Šéf depa přikývl.

»Kolik chcete?«

»Nechci peníze. Dovedu pracovat, potřebuji si vydělat, to je všechno.«

»A co umíte?«

»Třeba – topit pod kotlem.«

Vytáhl z kapsy své dobrozdání ze Santa Lucie.

»Přikládat na lodi a na lokomotivě je rozdíl,« škrabal se šéf depa pod čepicí. »Nemáte ani topičskou zkoušku. Nebo máte?«

»Výjimka neexistuje?«

»V případě nutnosti, nehody a tak.«

»Zorganizujeme ji tedy.«

»Nehodu?« vydechl železničář ohromeně.

»Slíbil jste mi vděčnost navěky. Zaveďte mě do depa a kupte mi láhev, platí?«

Železničář souhlasil. Svěřil své zachráněné dítě příteli. Téměř na kolenou ho prosil, aby si dali přes cestu pozor.

Nastávající topič překvapoval dovedností. S lopatou zacházel vskutku poučeně. Jeho průvodce se uklidnil.

Nebylo pak obtížné pozvat muže, který měl udržovat tlak páry u nočního nákladního vlaku do Lyonu, na jednu až patnáctou skleničku. Půl hodiny před odjezdem usnul.

Uspokojený šéf mohl pak s čistým svědomím vyplnit příslušný formulář a ohlásit vyššímu náčelníkovi nehodu: momentální nevolnost vždy tak spolehlivého a ctižádostivého topiče Jacquese Boucqua.

Armand Lavaredc odjel do Lyonu, mávaje marseillskému přístavu na pozdrav lopatou.

Šestnáctá kapitola

POD ŠIRÁKEM

Z Lyonu postupoval Armand na Paříž pěšky, popoháněn ostražitými vesnickými hafany, kteří netušili nic o jeho čtyřech miliónech a bláhově ho pokládali za tuláka. Armand se nikde nezdržoval. Bedlivě se vyhýbal frekventovaným křižovatkám a zdánlivě tichým strážnicím. Věděl, že v nich dřímají četníci s maršálským obuškem v torně.

Noc a únava ho zastihly u osamělé chalupy na pokraji lesa. Její okna teple zářila, a tak Armand nesměle zaklepal. V chalupě zmlkl rozhovor, malé okno se pootevřelo.

»Kdo je tam?«

Armand si rozepjal kabát, nadechl se a vypjal hruď ve sportovním tričku. Rozhodl se, že se bude vydávat za vytrvalce. Dálkové pochody byly v módě už tenkrát, na začátku století.

»Tak kdo je, k čertu?«

»Slavný Armand Lavarede, který ušel vzdálenost z Dunkerku do Perpignanu za deset dní. Jistě jste o tom četli v novinách. Teď se vracím. Můj cíl – devět dní. Rekord!«

Otevřeli mu a pohostili ho. Nejistě se zeptal, co je dlužen, ale nechtěli nic. Oddechl si.

Seděli u demižonu s vínem a vyprávěli si o bláznivém světě. První se zvedl hospodář. Syn musí na kutě – příštího dne má odehnat na nádraží a naložit na vagón čtrnáct koní. Jede je prodat na výroční trh v Tonnerre.

Vděčný Armand se rozhodl svůj rekordní pochod přerušit. Velkomyslně se nabídl, že za nocleh a pohoštění doprovodí koně osobně na trh.

Jeho návrh byl nadšeně přijat. Na rekordní cestu z Perpignanu do Dunkerku všichni rázem zapomněli.

Armand si počínal jako rozený honák. Koně měl rád a zvířata ho, kupodivu, poslouchala na slovo.

V Tonnerre se loučil se svým stádečkem téměř s lítostí.

Jako při každé slavné příležitosti bylo město plné lidí, ruchu, taškářů a bdělých strážců zákona. Armand očekával, že se sveze s některým sedlákem, který bude mít cestu na sever; promarnil však celý den. Sedláci seděli po hospodách, zapíjeli úspěšný obchod, pili i na zlost ze ztráty; každý měl zkrátka dobrý důvod neopustit hbitě dolévanou sklenku.

Nezbylo než jít spát s hladovým břichem do polí za město, do stohu.

Ráno si neopomněl vzít s sebou stéblo slámy. Jako stvrzenku za hotel.

Na cestu vyrazil za svítání. Postupoval usilovným pochodem; teprve o polednách zjistil, že si zašel o dobrých dvacet kilometrů. Udělalo se mu slabo od žaludku. Posadil se na okraj cesty a začal počítat, kolikátého vlastně je. Pak přesvědčil sám sebe, že je 22. března, a udělalo se mu ještě hůř.

Pochodoval celý den, noc opět prospal ve stohu.

Ráno, odhodlán ke všemu, vešel do Joigny a pokusil se vniknout do nákladního vagónu. Byl však zpozorován a vyhnán z nádraží. Prchal ulicemi tak rychle, že se tomu až sám divil. V patách se mu neslo volání:

»Chyťte zloděje!«

Zástupy ctihodných měšťanů v běhu hrozily pěstmi a kluci po něm házeli kamení.

Četníci na kolech dupali do pedálů a hvízdali na píšťalky.

V nouzi nejvyšší uskočil za roh a pohotově proběhl otevřenými domovními dveřmi do zahrady. Skryl se v altánku mezi rýči, hráběmi a motykami. Chvěl se slabostí.

»Jestli mě tu chytí, bude se vším konec. Do Paříže se nedostanu!«

Sotva dýchal: na zahrádce před altánem se usadila rodinka s holemi po ruce. Městem se prý potuluje nebezpečný zločinec a je třeba být připraven na všechno. Domovní dveře do ulice byly pečlivě uzamčeny na tři západy.

Nejdřív dlouho obědvali a odpočívali, pak svačili a znovu odpočívali, a nakonec povečeřeli a ještě chvíli poseděli, aby se vzpamatovali po té námaze. Celou tu dobu Armand křečovitě zavíral oči a střídavě si tiskl žaludek a zacpával uši. Cinkot skleniček a příborů byl nesnesitelný.

Kolem desáté se konečně zvedli a pomalu se odebrali do svých ložnic.

Armand se vyplížil z altánu. Domovními dveřmi však ani nepohnul; byl v pasti. Zuřivě začal bušit do veřejí v naději, že někdo přijde otevřít. Byl odhodlán vyrvat mu klíče, ale jeho naděje se brzy rozplynula.

Ustrašení občané města Joigny se zabarikádovali ve svých pokojích a hladovému nešťastníkovi nezbylo než strávit noc na podlaze altánu.

Brzy ráno byl připraven a čekal. Pak spatřil služku s bandaskou, šla bezpochyby pro mléko. Jakmile otevřela domovní vrata, vrhl se kupředu a proklouzl kolem ní.

Upustila bandasku a rozječela se.

Ulice byly naštěstí ještě prázdné, a tak měl Armand volnou cestu. Hnal se pryč z toho prokletého města, jen pryč a dál odtud. A také blíž k Paříži. Věděl, že už příštího dne v osmnáct hodin večer musí být v ulici Cháteaudun. Zatínal zuby, zbývalo mu urazit pouhých mizerných, ničemných sto šedesát kilometrů.

V noci se doploužil zcela vysílen k Sens. U lesa spatřil dva tuláky. Seděli u ohně a dívali se do plamenů. Přistoupil k nim a řekl tlumeně:

»Nemám peníze, bolí mě nohy a mám hlad.«

Mlčky mu podali krajíc chleba a láhev laciného vína. Podělili se s ním o všechno, co měli. Nevyptávali se, nevyzvídali. Věděli, co to znamená mít prázdný žaludek.

Armand se natáhl k ohni vedle nich. Bylo časné jaro, v noci ještě občas slabě mrzlo. Jeden z tuláků na něj hodil kus pytloviny.

Spalo se mu jako v nebi. Ráno se probudil čilý a svěží. V návalu radosti pozval oba tuláky na měsíc do Paříže.

Tuláci se jen usmívali.

Rozloučil se s nimi srdečným stiskem ruky.

»Nevím, co je zač, ale je to náš člověk,« řekl jeden z nich.

»Navštívíme ho?«

»Blázníš? Takovýho švorcáka?«

Dívali se za ním, dokud jim nezmizel z očí.

Sedmnáctá kapitola

ŠAMPIÓN

Bylo časné březnové ráno. Armand si svižně vykračoval – do večera musí být u notáře, pana Danaberta. Do Paříže mu chybělo sto třicet kilometrů. Sto třicet kilometrů za necelých dvanáct hodin.

Věděl, že musí bezpodmínečně použít nějakého vozidla, pěšky by to byla bláhovost. Myslel na vlak.

Kolem deváté spěchal ulicemi městečka Sens k nádraží.

»Pane Lavarede! Konečně!«

Obrátil se. Před ním stála rozzářená Penelopa Bouvreuilová.

»Trpělivost přináší růže, říkává tatínek. Ani okamžik jsem nevěřila, že byste byl přišel o život. Pořád jsem doufala, že se jednoho dne objevíte v Sens, že za mnou přijdete.«

»Proč zrovna v Sens?«

»Tatínek byl tak hodný a koupil tu vilu. Když chcete do Paříže, musíte přes Sens.« Na chvíli se odmlčela. »Dali vás hledat policií, víte o tom? Chtěla bych vám projevit upřímnou soustrast.«

»Nevím proč.«

»Máte pravdu, majetek není všechno, říkává tatínek.«

»Když to tvrdí on…«

»Hned jsem říkala, že se vyrovnáte se ztrátou. Nic jste neměl, nemáte čemu odvykat. Jsem bohatá dost, všecko vám nahradím. Budeme si žít šťastně. Pojďte, ukážu vám kde. Náš domov, zámeček Penelopa.«

»Váš pan otec je přítomen?« zeptal se Armand ostražitě.

»Odjel do Paříže, říkal, že na tryznu.«

»Na tryznu?«

»Ale v noci se vrátí. Bude šťastný, až vás tu najde se mnou. Velice si vás váží, obdivuje vás a taky se vás, myslím, trochu bojí. Pojďte, Armande, vykoupete se, odpočinete si, najíte se, napijete…« Zavěsila se do něho. »Tatínek se také vrátil ze světa zbídačelý. Nevěřila jsem svým očím, byl sotva poloviční. Jenomže pak začal najednou neuvěřitelně přibírat. Chyběl mu pohyb, napětí, dobrodružství. Lékař mu předepsal sport.«

»Sport?«

»Tatínek si vybral cyklistiku. Ve stáji máme plno jízdních kol, jedno hezčí než druhé. Tatínek musí být v sedle nejméně čtyři hodiny denně. Lékař vyhrožuje, že jinak za jeho váhu neručí.«

»Výborný nápad,« rozzářil se Armand. »Při nejhorším tedy kolo.«

Penelopa ho táhla k zámečku, obehnanému vysokým, umně tepaným plotem s pozlacenými hroty. Už se nevzpíral.

Ve vratech stál livrejovaný vrátný a usmíval se, neboť byl přesvědčen, že to patří k jeho povinnostem. Armand byl především zvědav na Bouvreuilovu stáj. Stálo v ní deset pečlivě nablýskaných bicyklů.

Penelopa si vysvětlila jeho zájem po svém.

»Líbí se vám?«

»Škoda že neumím jezdit.«

»Naučíte se, tatínek vám poradí. Není to nic těžkého.«

»Myslíte?« zeptal se Armand. Vybral si závodní kolo a nemotorně je vyvedl na dvůr. Pokoušel se nasednout, ale na dlažbě z kočičích hlav sotva udržel řídítka, natož rovnováhu.

»Musí to být strašně obtížné,« přiznal zklamaně.

Kymácel se v sedle zleva doprava, ohrožoval stáj, vrata, vrátného i Penelopu.

Finančníkova dcera se prohýbala pisklavým smíchem.

»Na tomhle dláždění se mi zabijete. Dávejte přece pozor!«

»Na silnici by mi to šlo líp.«

»Proč ne? Zkuste to!«

Armand vyjel za bránu. Zdatně křižoval silnici, vzdaloval se a vracel. Zkoušel kolo.

Penelopa se popadala za boky. Vrátný ho pozoroval s přihlouplým úsměvem.

Armand se vrátil nejistým obloukem.

»Vyřiďte srdečné pozdravy tatínkovi, slečno. Kolo vrátím poštou. Spěchám do Paříže, na tryznu.«

Armand šlápl do pedálů jako zkušený cyklista. Vyrazil z vrat a hladce projel křižovatkou. Na rohu se ohlédl. Penelopa v záchvatu zuřivosti spílala vrátnému.

Vrátný se usmíval.

Lavarede, skloněn nad řídítky, uháněl bez oddychu. U Champigny předjel skupinu cyklistů. Moc si jich nevšímal. Zaslechl překvapené výkřiky, ale opřel se do pedálů ještě víc. Několik kilometrů se pokoušeli udržet v závěsu, ale pak začali postupně odpadat. Armand byl sám. Bylo mu horko, svlékl kabát a odhodil ho do příkopu. Řítil se k Paříži ve žlutém tričku.

Po deseti kilometrech dohonil dalšího jezdce. Zápasil zoufale s bočním větrem a přivítal Armanda jako spásu. Vydržel sotva tři kilometry, pak slezl a posadil se zničeně na okraj silnice.

Veškerá síla, energie, odhodlání, které se v Armandovi shromáždily s lety boje o existenci, a zvláště pak za posledních dvanáct měsíců tvrdého, někdy až krutého života, jako by se soustředily v srdci, plících, rukou a nohou: bojoval v poslední etapě své cesty kolem světa o všechno.

Kilometry ubíhaly v závratném tempu. Pocítil křeče v lýtku. Začal ho mučit hlad.

Ve Fontainebleau panoval ruch. Silnice byly uzavřené, na chodnících plno lidí. Tleskali mu, provolávali slávu.

Od stánku u silnice na něho mávali.

»Zastavte se na okamžik!«

Zahlédl pult s občerstvením, přibrzdil, strčil si do úst chlebíček a nadvakrát ho polkl.

»Šťávu, nebo šampaňské?«

»Šampaňské.«

Pořádně se napil a vyrazil, červený jako růžička.

»Nechápu, co to má znamenat,« konstatoval nahlas, »ale šampaňské bylo dobré. Slušný ročník.«

V Melunu se přivítání opakovalo. Vnutili mu čokoládu. Postupně dostal ještě bujón, vařené kuře, koňak a podezřelé pilulky.

»Jsou milí, i když zrovna nevím proč. Že by kolem mě rozpoutali kampaň kolegové žurnalisté? Všecko je možné. Až na to, že nikdo z nich nemohl tušit, že se na poslední cestu vydám na kole.«

V Charentonu konečně zahlédl velkou orientační tabuli trasy cyklistického závodu Lyon – Paříž a pochopil. Zpomalil a prostudoval si tabuli. Vypadalo to jako zázrak: cíl závodu byl v ulici Châteaudun. Znovu se sklonil nad řídítky.

Závěr jeho cesty se proměnil v triumf. Nikým neohrožován porazil nejlepší amatérské závodníky své doby. Připomeňme však, že peloton jeho soupeřů měl už navíc v nohou nekonečnou řádku kilometrů z Lyonu do Sens, kde se Armand mezi ně přimíchal.

Na chodnících stály tisíce diváků, hasičů, četníků, pořadatelů a školní mládež. Vyhrávaly hudby, prodávaly se třaskající upomínkové předměty. Vlály fábory, transparenty. Dlažba byla popsána zdravicemi. Lidé mávali z oken, balkónů, střech.

Francie pozvolna a jistě propadala cyklistické horečce, která ji už nikdy neopustí.

Armand se řítí ulicemi Paříže.

Poslední kilometr. Pět set metrů, Tři sta metrů. Dvě stě metrů.

Nasazuje k poslednímu spurtu. Ví, jaká ho čeká prémie. Diváci šílí. Kde se v tom propoceném žlutém tričku bere tolik sil?

Cíl! Cíl! Cíl!

Nadšené zástupy protrhly kordon, nic je nezadrží. Armand nestačí brzdit a padá. V okamžiku se vynoří nad hlavami zástupu, podáván z ruky do ruky.

Začíná mu být úzko. Každý chce něco na památku. Z kanárkově žlutého trička jsou za chvíli žalostné cáry.

Nakonec přichází o svých pěl sous: o své poslední peníze.

Polonahý, potlučený, samá modřina, se zbytkem kalhot kolem beder, vpadl Armand do notářovy kanceláře. Zamkl za sebou dveře a vysíleně se o ně opřel, aby nabral dech.

Z ulice zní oknem volání slávy.

V místnosti sedí vždy vyrovnaný sir Murlyton a pan Bouvreuil – rozechvělý majitel závodního kola, jež si právě na ulici rozebírají nadšení diváci. Auretta, která do této chvíle přecházela od okna ke stolu a zase zpátky, se vrhne vstříc vítězi závodu.

Objímají se.

Pak se Armand obrátí k siru Murlytonovi a zrozpačití:

»Vážený sire, omlouvám se, že mi okolnosti nedovolily předstoupit před vás ve společenském úboru. Prosím vás, vážený protivníku, o ruku vaší dcery Auretty.«

»Co mi zbývá,« prohlásí odevzdaně sir, ale pak se usměje.

»A vy, Auretto? Chcete se stát mou ženou?«

Auretta Armanda nepřekvapila: políbila ho.

V tom okamžiku vstal z křesla drobný, černě oděný muž, kterého si Armand dosud vůbec nevšiml. Vstal a důležitě odkašlal.

»Jsem notář Paillard. Musím vám, vážený pane Armande Lavarede, z moci svého úřadu oznámit, že můj předchůdce, pan Danabert, kterému svěřil váš zesnulý bratranec Jean Richard veškerý svůj majetek, hanebně zklamal. Vypořádal se nejdříve se svými klienty. Valnou část vašeho dědictví však, drahý pane Lavarede, zpronevěřil. Měl na to rok času, nikdo ho nepostrádal. Beze stopy zmizel ve světě. Policie po něm pátrá zcela bezvýsledně. Pan Danabert se dopustil krádeže století.«

Armand si olřel dlaní zpocené čelo. Notář pokračoval: »Pan Danabert prodal vaše venkovské sídlo v Anglii stejně jako domy v Paříži. Zámek na Azurovém pobřeží vám laskavě ponechal, pane Lavarede. Mám tu však dopis od správce.« Pan Paillard vytáhl ze složky bílý list a nasadil si brýle.

Vážený pane notáři,

stav zámku, jak neustále upozorňuji, je den ze dne kritičtější. Střechu nahlodal zub času a zkázu dovršilo bouře, která se nad naším požehnaným krajem přehnala koncern února. Zdi zámku jsou provlhlé, zasažené plísní. Dřevěné schodiště v hale se zhroutilo. Vítr rozbil většinu oken v průčelí. Nestačili jsme je po větrání zavřít, jsme tu se ženou na všecko sami. Myši prožraly koberce. Zadní stěna předního traktu se rozestupuje. Bandy výrostků, kterým slouží zámek k nekalým rejdům, sestřelují křišťálové lustry kamením. Sochy na schodišti zničili už loni. Železní panové v brnění zrezivěli. Parketové podlahy se zbortily. Chybějí slova, vážený pane notáři, abych alespoň ve všeobecných rysech nastínil stav dědictví. Prosím Vás, abyste našeho nového pána na jeho dědictví šetrně připravil. Střízliví místní občané odhadují, že přestavba zámku by stála bratru přes tři milióny franků. Předpokládají, že se zámek zboří a postaví nový, aby to přišlo laciněji.

Závěrem si dovoluji váženému panu Lavaredovi připomenout, že se svou obětavou ženou nedostáváme už téměř celý rok žádný plat. Rozprodávali jsme zatím zařízení, obrazy a starožitnosti. V zámku však už nic nezbývá.

Srdečně Prosper Thenaut

správce zámku

P. S. Vše řádně vyúčtujeme.

Notář dočetl. V místnosti zavládlo ticho.

Armand se vzpamatoval.

»Kolik tedy vlastně zbývá?«

Notář nahlédl do svých listin.

»Málo. Velmi málo. Prosím, račte se sám přesvědčit.«

Podal Armandovi tuhý list papíru s několika číslicemi. Mladý muž pohlédl na poslední řádku, chvíli na ni užasle zíral a pak se dal do smíchu. Zvrátil hlavu dozadu, smál se a smál, až mu z očí vytryskly slzy.

Sir Murlyton mu starostlivě položil ruku na rameno.

»To nic,« řekl konejšivě, »to je jen nepatrný šok. Neberte si to tak k srdci.«

»Žádný šok,« řekl Armand vesele. »Copak jste nepochopili, že mi na těch penězích vůbec, ale vůbec nezáleží? Podnikl jsem nádhernou cestu kolem světa. Poznal jsem spoustu lidí. A to ještě nemluvím o Aurettě ani o vás, drahý tcháne. Život není honička za penězi, jsou lepší věci na světě.«

Dívali se na něj užasle. Armand se konečně přestal smát a obrátil se k Aurettě.

»Ale ty – ty jsi to věděla?«

Auretta se usmála.

»Samozřejmě že jsem to věděla.«

»All right,« pravil sir Murlyton, »formality máme odbyty. Ještě zbývají nějaké nevyřízené účty s panem Bouvreuilem.«

»Se mnou, sire?«

»S vámi, pane.«

Angličanova pěst se vymrštila a zasáhla Bouvreuile do brady.

»Nechápu,« hlesl Bouvreuil a zvolna se složil na koberec.

»Úřední jednání je skončeno,« pravil notář a zavřel akta.

Pět sous Armanda Lavareda leží ztraceno, zakutáleno na dlažbě města.

Trpělivě čekají, až je někdo zvedne.