Werner Legere

Sám mezi korzáry

NOČNÍ HOST

Temnými ulicemi nočního Janova se 2. února 1813 plíží muž a nakonec zahýbá do uličky za zády honosných kupeckých domů. Jeho krok není slyšet. Bedlivě se vyhýbá místům, na jejichž hrbolatou dlažbu dopadá z několika osvětlených domů paprsek světla. Zdá se, že cestu dobře zná; jeho noha nikde nenaráží na hrany či kameny. Z katedrály San Lorenzo sem doléhají údery hodin. Také San Dominicus na Piazza Reale oznamuje čas: jedenáct hodin. Pocestný se skryl v hlubokém stínu dveří. Bez dlouhého hledání nahmátne klepadlo. Krátký tlumený úder. Ticho. Teď druhý, silnější. Opět ticho. Pak třetí a čtvrtý. Muž ustupuje na stranu a čeká. Napjatě sleduje ulici nahoru a dolů. Je osamělá a opuštěná.

Přes usilovnou pozornost, s jakou návštěvník sleduje okolí, neujde jeho sluchu nic z toho, co se děje uvnitř domu. Teď právě zaznamenává pajdavé kroky, blížící se k domovním dveřím. Pak se odsune závora, v zámku zachrastí klíč. Dveře se skřípavě pohnou. Škvírou pronikne tlumené světlo.

„Kdo je?” ozve se z pološera chodby.

Cizinec cosi zamumlá. Otvírající to slovo zřejmě zná, neboť už dveře nezavře.

Stejně by se mu to nepodařilo. Muž, který se domáhal vstupu, ihned mezi ně vsunul nohu. Zavírací řetěz je vyvěšen, cizinec může vstoupit. Pomalu a svědomitě zamyká sluha dveře a zajišťuje je závorou. Po těchto bezpečnostních opatřeních odhrne z lucerny cíp pláště a posvítí hostu do tváře. Nevidí však víc než ostré, pichlavé oči. Jinak je obličej vstoupivšího zakryt širokým kloboukem, staženým hluboko do čela, a volným, malebně zdviženým límcem.

„Ó pane, vy!” Sluha se cizinci poníženě uklání. Světlo v jeho ruce se chvěje. Má strach.

„Jste sami?” Chladný, pánovitý tón starcem otřásl.

„Jsme.”

„Zaveď mě tedy k svému pánovi!”

„Ja… nevím.

„Tak honem, sviť! Nemám chuť stát dlouho na chodbě.”

„Račte odpustit! Pán nechce být rušen.”

„Co je mi do toho!”

„Ohlásím vás. Račte mít chvilku strpení.”

„Ještě to tak, sviť! Nebo si mám cestu najít sám?”

Strach z nočního hosta je větší než z pána domu; proto jej sluha se slovy: „Tak pojďte, pane!” vyzve, aby ho následoval.

V nejasném světle lucerny působí vnitřek domu strašidelně. Toho si cizinec nevšímá. Ani na zlomek vteřiny to s ním nepohne, když na něho ze tmy náhle blýsknou dvě oči. Jsou to skleněné oči vycpané sovy, které, zasaženy světlem, zasvitnou. Kdyby se sluha na okamžik otočil, zpozoroval by leda návštěvníkův výsměšný pohled.

Konečně se sluha před jedněmi dveřmi zastaví. Chce právě zaklepat, když tu jej cizinec, jehož tvář stále ještě halí límec kabátu, odstrčí a otevře.

Svíce v těžkém stříbrném svícnu vzplane, když ji z otevřených dveří ovane proud vzduchu. Návštěvník nemůže přesně rozeznat, kolik lidí je ve velké, jen spoře osvětlené místnosti. Jak tu stojí ve dveřích, za sebou shrbeného sluhu s lucernou, jejíž svit rýsuje jeho obrysy, působí děsivě -zlověstný host.

Stařec tiše zavřel. Svíce hoří opět klidně a stejnoměrně. Proti dveřím v křesle s vysokým opěradlem sedí starší, pečlivě upravený muž. Jiný, mladší, právě vyskočil a odstrkuje židli od podélné strany stolu. Vyděšeně zírá na vetřelce.

„Pietro!” Velitelský tón starce připomíná mladému muži, že se má ovládat. Váhavě se opět posadí.

Ti dva muži jsou Agostino Gravelli, nejvlivnější janovský bankéř, a jeho syn Pietro.

Neznámý spustil pravou paži, která až dosud zvedala plášť. Jeho tvář je odkryta. Gravelli strnul leknutím, hned nato je však jeho obličej opět klidný. Jako by se přes něj nikdy nebyl přehnal strach a úlek. Je tak tvrdý a chladný, jako při velkých jednáních, která končí pro bankéře vždy úspěšně. S námahou vstává z křesla. Pokynem přikazuje Pietrovi, aby opustil místnost. Syn ihned uposlechne.

Aniž by vyčkal, až jej pán domu vyzve, posadí se cizinec za stůl. A jako by tu byl doma, naleje víno do poháru, jehož okraj pečlivě otře.

Z bankéřových očí vyšlehne blesk. Cítí se dotčen, ale opět se ovládne. Mlčky se rovněž posadí.

„Gravelli, nejsme s vámi spokojeni,” začíná muž v kabátě rozhovor.

„Neznám důvod,” odpovídá bankéř.

„V posledních měsících opustily různé lodě Janov i jiné západoitalské přístavy, a my jsme od vás nedostali žádnou zprávu.”

„Jsem snad vševědoucí?” vybuchne Gravelli.

Host nedbá této námitky. Vytáhne z kapsy list a drží jej úmyslně tak, že jej bankéř musí poznat. „Alžírský dej vám půjčil velký obnos. Velký obnos. Ano, tady je částka přesně uvedena. Počkejte… Byla to záchrana v nejvyšší nouzi, když vám dej přispěchal na pomoc. Ano, člověk stárne, Gravelli, mozek ochabuje. Jakpak to vlastně bylo? Musíte si přece ještě vzpomenout.”

„Pa.,” Gravelli stačí ještě honem proměnit slovo Padouchu v zaúpění. Nepochybuje o tom, že si je návštěvník přesto správně vyloží. Nejraději by cizinci skočil na chřtán.

„Nu, když nechcete mluvit, Gravelli, prosím. Protislužbou se zavazujete hlásit nám všechny lodě, jejichž plachty míří k jižnímu Středomoří.”

Bankéř mlčí. Zná přece smlouvu, která ho nutí nahánět pirátským lodím, korzárům alžírského deje, kořist.

„Ruku pryč od svícnu, Gravelli!” sykne náhle cizinec ostře. A když zpozoruje účinek svých slov na pána domu, pokračuje výsměšně: „Na mě si nepřijdete, to byste měl vědět, člověče. Vidím vám na očích, že máte chuť rozbít mi lebku. Pak byste se mohl klidně zmocnit dokumentu a byl byste zproštěn všech závazků. - Copak jste dítě, Gravelli? Skoro si to myslím, protože se chováte dětinsky. Naše moc je nekonečně větší než vaše, i když jste se mezitím stal jedním z nejbohatších mužů Janova. Škoda každého pohybu.”

„Co chcete, Benelli?” Gravelli se nenechá zastrašit. Ten druhý uhodl jeho myšlenky, ještě než je ruka mohla uskutečnit. Dobrá, stalo se. Jeho otázka je tedy zcela věcná a obchodnická.

„Žádné jméno, varuju vás,” krotí ho návštěvník. „Cítím se sice ve vašem domě v bezpečí, přesto je ale nutné neoslovovat mě tak ani v myšlenkách, ani ve snu. Váš sluha je bezpochyby dobře vyškolen; určitě nebude slídit s ušima na kdejaké škvíře a nevyžvaní také žádné tajemství svého pána, pokud by se mu doneslo k sluchu; ale vy sám byste se jednou mohl prořeknout na jiném místě. Mám vám od deje vyřídit, že vám připomíná vaši povinnost a - že vás varuje. V poslední době byly zprávy nedostatečné.”

„Dělal jsem, co jsem mohl,” hájí se bankéř.

„Pchá, to jsou prázdná slova. Styky domu Gravelli jsou příliš rozsáhlé, takže nikdo neuvěří, že byste se byl nedověděl o plavbách různých lodí. Ne ne, nic mi nenamluvíte. Vím o vašich velkých obchodech, i když je uzavíráte sebetajněji a pod krycím jménem. Dal jste se zřejmě svést k tomu, považovat smlouvu za vyřízenou záležitost. Stal jste se bohatým a mocným z peněz deje, na to nikdy nezapomeňte. Poskytneme vám ještě trochu času, abyste smlouvu splnil. Řekněme: do konce května. Potom…,” Benelli mlčí. Je to hrozivé mlčení.

Gravelli stále ještě neskládá zbraně. „Potom?” ptá se ozvěnou. Chtěl by svého protivníka vyprovokovat, aby prozradil něco ze své hry.

Zlověstný host se zlomyslně usmívá. „Nač jsou mrtvému všechny jeho šejdířské peníze!”

Gravelli rozumí. Zvedne se a sledován Benelliho pohledem jde ke své skříni, vyjme z ní několik archů papíru a psací náčiní. Chvatné napíše několik řádků, posype je pískem a přistrčí pak list svému hostu.

„Tento list předejte, prosím, dejovi a vraťte mi mou smlouvu.”

„Tedy výměna! Výborně.” Pomalu, slovo za slovem čte Benelli směnku a několikrát souhlasně přikývne. „Banka, na kterou je vystavena, je jedna z prvních a nejspolehlivějších v Itálii. Posadil jste se pevně do sedla, příteli, všechna čest!”

„Vidíte z toho tedy, že to myslím poctivě?”

„O poctivosti Agostina Gravelliho jsme nikdy

nepochybovali. Ó, tón, jímž vyslovuji slovo ,poctivost, vás nemusí pohoršovat. Takové maličkosti, jako jsou význam a zabarvení nějakého slova, ty už my dva máme dávno za sebou, nemám pravdu?”

Bankéř i to přejde mlčením, třebaže mu je, jako kdyby byl právě dostal políček. „Chcete pro deje vyřídit celou věc tímto způsobem? - A toto za vaši námahu.” Přisunuje mu druhou směnku.

„Deset tisíc italských lir! Tomu říkám sumička. Jste velkorysý, Gravelli!”

„Mám snad škudlit na svých přátelích?” opáčí Gravelli blahosklonně. Mohl by ještě dodat, že je to v porovnání s jeho bohatstvím směšně malá suma, ale neřekne to. Benelli třeba není tak dalece zasvěcen do jeho obchodů, a dělat takové narážky, z nichž by mohl dojít k jistým nežádoucím závěrům, na to je bankéř příliš opatrný a chytrý. „Chraň mě osud, abych byl někdy lakomý a nevděčný. A teď mi prosím vraťte mou smlouvu.”

„Hned, Gravelli. Hned, hned.”

Bankéř s úlevou vydechne, když slyší, jak jeho protějšek mluví stejně přívětivě, tónem lehké zábavy, a když vidí, jak pokojně sedí. Benelli si dává na čas, než vytáhne smlouvu, a pak si jí ovívá obličej. Bradu si podepírá levou rukou, ukazováček tiskne k nosu.

Po krátké přestávce pokračuje:

„Jedno je mi ale divné. Dovolíte, abych také jednou vyjádřil svůj čistě osobní názor?”

S blahosklonným pokynem ruky vyzývá Gravelli hosta, aby mluvil dál. Má z Benelliho švandu. Z nebezpečného protivníka se náhle vyklubal rozšafný dobrák. To způsobilo těch deset tisíc lir. Tváří v tvář penězům hned každý zkrotne a je takhle maličký. Zažil to už nesčetněkrát, ale tak jako teď ještě nikdy. Vskutku, celá záležitost se vyvíjí líp, mnohem líp, než by se byl odvážil vůbec doufat. A aby měl toho druhého ještě víc v hrsti, dodává rychle: „Mezi přáteli je to přece samozřejmost.” Pouhá fráze.

„Nuže tedy, divím se,” Benelli si znovu dolévá číš tím znamenitým vínem, „že svůj život neceníte výš. Nabízíte za něj pouhý dvojnásobek obnosu, který jste od deje obdržel.” Přitom, jako by tato slova mluvil jenom k sobě, pozvedne číš proti světlu a otáčí jí zálibně, jako by chtěl ten ušlechtilý mok zkoumat.

Gravelli zbledne. Vidí, že se host nedívá na víno, nýbrž že své oči zabodává jako dvě dýky do něho.

„Já… nerozumím,” koktá.

„Máte malou slovní zásobu, signore Gravelli. Neřekl jste něco takového už jednou? Skončeme tu hru!” Benelli stroze postavil číš zpátky na stůl. „Budete nám zase dodávat zprávy tak jako v minulosti. Nestane-li se tak, pak už budeme vědět, jak vás najít, i kdybyste se skrýval v benátských olověných dolech. Vaše obchody jako bankéře nás nezajímají. To si můžete dělat, co chcete. Ale ze smlouvy se nemůžete nikdy vyvázat, i kdybyste nabízel sto či tisícinásobek. Tuhle směnku si můžete vzít zase zpátky. A ten druhý papírek mi jistě ponecháte jako vzpomínku na dnešní vskutku příjemný večer. Dobrou noc!”

Rovněž Gravelli se zvedne. Na okamžik jej sice Benelliho pohled k smrti vyděsil, ale rychle se zase vzpamatoval. Ví, že návštěvník neřekl jediné zbytečné slovo. Hrozba bude splněna. Dej, který má dost náhončích, mužů bez bázně a svědomí, takovou mocí vládne.

„Ne ne, neračte se obtěžovat.” Benelli přistoupí s úsměvem ke Gravellimu a zdánlivě zcela přátelsky, ale železnou silou jej znovu přitiskne na židli. „Já už se ve vašem domě vyznám sám. To leknutí vám ochromilo údy. Jak snadno by se mohlo stát, že byste na schodech klopýtl a strhl mě s sebou. Nerad bych se stal obětí nějakého úrazu.”

„Ďáble, ďáble!” Gravelli zaúpí, když nebezpečný návštěvník za sebou zavře dveře. Bankéř má v sobě tolik poctivostí, aby si přiznal, že v Benellim nalezl protivníka sobě rovného. Ale tím také jeho úvahy o dějově vyslanci končí. Točí se teď kolem něčeho daleko důležitějšího: deset tisíc lir!

„Deset tisíc lir! Deset tisíc!” mumlá si znovu a znovu. Že je jeho život vázán smlouvou na deje, to ho netrápí. Jde o to, znovu získat, oč přišel.

Rychlým poslem zakázat výplatu? Vyloučeno. Znamenalo by to vydávat se v nebezpečí, že by musel zítra znovu v této místnosti sedět tváří v tvář Benellimu. „Počínal jsem si jako hlupák, jako zelenáč,” konstatuje závěrem.

Nesmělé zaklepání na dveře. Gravelli je slyší jako z velké dálky, ale nevšímá si ho. Po chvíli vstoupí sluha bez vyzvání.

„Račte odpustit, pane, ten muž mi zakázal, abych ho ohlásil. Já za nic nemůžu. Račte odpustit.”

Dlouho se bankéř dívá na toho scvrklého staříka, který se krčí pod pánovým pohledem. To Gravelli nevidí. Hlavou mu šlehají myšlenky jako blesky. Nakonec přikáže: „Zavolej mi syna.”

Když o něco později stojí Pietro Gravelli před otcem, zalekne se jeho temné tváře, na níž tvrdě vystupují lícní kosti.

„Musíme si spolu velmi vážně pohovořit, synu,” začne otec tlumeným hlasem. „Jsme - a ty to víš - bohatí. Náš majetek - a kdyby jenom majetek - můj život je v nebezpečí.”

„Tvůj život, otče? Naháníš mi strach!”

„Nepřerušuj mě! Musíš mi pomoci odvrátit nebezpečí.”

„Spolehni se na mě! Má to co dělat s tím nočním návštěvníkem?”

„Mlč a poslouchej!” Gravelli uvažuje. Rukou si tře čelo. Oči má zavřené, když pokračuje: „Nebyl jsem vždy tím velkým bankéřem Gravellim, nýbrž jedním z těch mnoha chudých překupníků, kteří se musí živit všemi možnými drobnými obchody, když jsem uzavřel obchod s mužem, který nás právě opustil. Byl to skutečně krásný, lákavý podnik a sliboval na mé tehdejší poměry velice slušný zisk. Nezdařil se. Dlouho jsem se pídil po příčinách, proč vlastně ztroskotal, a nenašel je, přirozeně; byla to totiž hra, která sledovala právě to. Dnes něco podobného prohlédnu na první pohled. Krátce: byl jsem hnán k odpovědnosti. Vše, co jsem za mnoho let usilovné práce nastřádal - bylo toho směšně málo, ale mně se to zdál být hotový poklad -, by bývalo bylo ztraceno, kdyby… Ale to právě nechtěli. Co takovým lidem znamená několik set těžce vydřených mincí? Nic, protože oni disponují docela jinými obnosy. Navrhli mi nový obchod. Měl jsem podepsat smlouvu. Ale já se mezitím něčemu naučil. Pochopil jsem, že mě potřebují. A tak jsem se lacino neprodal. ,Souhlasím,’ řekl jsem, ale zároveň jsem napřáhl ruku, ,když mi za to zaplatíte určitý obnos.’ Stalo se, v co jsem se ani neodvažoval doufat. Přistoupili na ten obnos. Já jsem podepsal a - pak jsem zbohatl.”

„A jak zní ta smlouva? K čemu ses musel zavázat?” ptá se Pietro.

„Protože mi nic jiného nezbývalo, i kdyby byl můj požadavek zamítnut, zavázal jsem se hlásit alžírskému dejovi všechny lodě, které zamíří do jižního Středomoří.”

Pietro vyskočí. „A tys to učinil, otče? Tys to učinil? Tys přihrával korzárům kořist do rukou?”

„Ano!” Teprve teď pozvedne Gravelli oči, upřené až dosud na vzácnou stolní pokrývku, jejíž vzor si po celou dobu lhostejně prohlížel. Nyní noří zrak pevně do očí synových. Ten se tomuto naléhavému pohledu vyhýbá.

„Co dál?” táže se Pietro.

„S dějovým zlatem jako základním kapitálem jsem se pustil do svých velkých obchodů a nahromadil majetek, jehož rozsah dosud neznáš. Možná že ti pak ukážu svou tajnou knihu. Zatím ale vezmi na vědomí: je konec s tvým lenošením, je konec tvých kratochvílí. Potřebuju tě. Pohrozili mi smrtí, nebudu-li dál dodržovat smlouvu. V poslední době jsem odesílal už jen zřídkakdy hlášení. Dej, a především tenhle muž,” pohybem hlavy Gravelli naznačí, že mluví o Benellim, „to nejsou partneři, kteří by se dali ošálit. Musím svůj závazek opět v celém rozsahu plnit. To mi starosti nedělá, ale něco jiného: Já už jim nevěřím. Mají mě v ruce. Kdyby je napadlo chtít mě zničit, pak bude třeba urputně bojovat; protože já se bránit budu. A v tom mi budeš muset pomáhat.”

Pokojem se rozhostilo tísnivé ticho. Jenom tikání hodin, úder za úderem, prozrazuje, že se čas nezastavil. Kyvadlo dlouho komíhá tichem.

Pietro mlčí. Gravelli se opřel o vysoké opěradlo svého pohodlného křesla. Pravou ruku si drží u srdce, snad aby tak utlumil prudké bušení.

„Pietro!”

Mladý muž, do sebe zhroucený, se s námahou narovná.

„To je strašné! Pro kolik lidí asi tvoje…,” ne, slovo zrada nevysloví, „tvoje zprávy znamenaly smrt nebo stejně kruté otroctví mezi Berbery?”

„Ty mě tedy odsuzuješ, synu?”

„Odmítám spolupráci s piráty!”

„Která z nás udělala boháče!”

„Která rozsévá neštěstí!”

„Která nám dala moc! Jen tak jsem tě mohl poslat na vysokou školu. Jen tak ses mohl věnovat svým nákladným uměleckým sklonům, jen tak ses mohl věnovat svým zálibám. Jen tak ti byly otevřeny dveře nejbohatších a nejváženějších domů celé země. Jen tak jsi získal ruku dcery jedné z nejpřednějších italských rodin. Jen tak! A mým prostřednictvím, mým spojením s alžírským dějem!”

„A přece jsi nejednal správně!”

„Je to tvé poslední slovo?” ptá se Gravelli.

„Nemám-li je ještě zesílit slovem zrada!”

„Zrada! Zrada! Tohle ty mně? Proklínám svou lásku k tobě! Svedla mě k tomu, abych ti připravil takový život, jaký nepoznal žádný mladý muž v Janově a široko daleko. Je z tebe tedy nevděčník, neschopný poznat, že každý den znamená boj. Oč lépe bych byl učinil, kdybych tě byl vychoval k práci, tak jak to udělal ten nafoukaný Andrea Parvisi se svým synem Luigim. Mladý Parvisi je teď zdatným obchodníkem, který by za určitých okolností mohl zhatit i moje plány. Luigi, kterého nenávidím jako nikoho, je synem svého otce. Ten svého otce nezradí. Jeho ústa určitě nikdy nevysloví taková slova, jaká ty jsi teď měl pro mne. Luigi Parvisi, který tebe a mě smrtelně urazil - a já ho teď musím stavět výš než vlastního syna. Jaká rána! Ale život se mnou už velmi často nemilosrdně zatočil. Ani teď mě to nezlomí, třebaže mě v rozhodující hodině zrazuje člen mé vlastní rodiny.”

Mladý muž otce upřeně pozoruje. Vidí jeho sešklebený obličej. Zmocní se ho strach. Co se stane?

Tu otec znovu promluví. „Zítra opustíš se svou rodinou Janov. Dám ti s sebou malé jmění. Není ovšem určeno tobě, nýbrž pro mou snachu a vnoučata, a to do té doby, dokud nebudeš schopen uchránit je před smrtí hladem! Neopovažuj se obracet o pomoc na rodiče své ženy! Žádný Gravelli nežebrá, nýbrž bojuje bez ohledu na sebe nebo mínění lidí. Můj dům je ti jednou provždy uzavřen. Nemám už syna. A měj se na pozoru, Pietro Gravelli, zmínit se třeba jen slůvkem o tom, co jsi dnes slyšel. Byl bys dopaden, i kdyby ses skrýval kdekoliv.”

Gravelli vyskočil. Svaly v obličeji mu hrají. Je slyšet, jak skřípe zuby. Náhle zavrávorá, stačí se však ještě zachytit těžkého stolu, jinak by se zhroutil.

„Otče!” Pietro prudce vyskočí a chce otce podepřít.

„Nedotýkej se mě! Ven!”

Syn sebou trhne. Sténaje klesne bankéř na židli. „Otče!”

„Ven, ven!” křičí Agostino Gravelli. Pietro se znovu pokouší: „Otče…!”

V bezmezném vzteku, dříve než ze sebe Pietro vypraví další slovo, popadne bankéř těžkou stříbrnou konvici na víno, aby jí po něm mrštil. Mladý muž uchopí jeho zdviženou paži, vykroutí mu z ruky nebezpečnou zbraň a vtlačí běsnícího starce obrovskou silou do křesla.

„Tak tedy bez tohoto oslovení. Života se nebojím. Tvoje kletba a tvoje hrozba jsou mi k smíchu. Nejsme na scéně. Trvám na svém mínění o tvých obchodech s dějem a ani o krok z něho neustoupím. Ano, stal ses bohatým a mocným mužem, ale jsi zajatec, který musí skákat, jak mu poroučejí.”

„To už ti může být jedno, či ne? Tak ty tedy odvedeš manželku a děti z výsluní života do jeho stínu?” Starý Gravelli klade tuto otázku jen tak. Protiklad k jeho předchozím slovům je ostrý. Pro tuhle nevypočitatelnost ve slovech a skutcích je bankéř obáván.

Pietro se zarazí, zbledne. Pak se zhroutí na stůl a zaboří čelo do dlaní.

„Otče, otče!” úpí ztýrané. „Otče, i kdybys všechna pouta mezi námi považoval za zpřetrhána, nikdy a nic nás nemůže rozdělit.” A po chvilce, během níž seděl Gravelli netečně, jako by se ho to netýkalo, pokračuje už zase pevnějším hlasem: „Jednal jsi nesprávně. Nemohu jinak, musím to tak nazvat. Vzdělání, kterés mi umožnil, mě nutí dívat se na všechno jinýma očima, naučil jsem se rozlišovat mezi dobrem a zlem. Přivádět lidi do otroctví, to je zločin - a zločin je také napomáhat při tom. To vím. Nejsem ale tvůj soudce, otče, nýbrž syn, a také už ne dítě, i když jsi se mnou jako s dospělým nikdy nejednal.”

Gravelli po něm hodí výsměšný pohled.

A zase jen to tikání hodin. Vyčerpávající, mučivé.

Tady bojuje mladý člověk. Je zmítán mezi dobrem a zlem. Neví si rady.

Agostino Gravelli čeká.

Tupě, unaveně, poražen, rozhodne syn: „Jsem Gravelli.” „To znamená?” Zbytečná otázka. Otec zvítězil.

„Že jsem připraven učinit pro svou rodinu totéž co ty. Proti svému přesvědčení.” A horečně, aby si zavřel cestu zpět: „Co chtěl onen cizinec konkrétně? Vypravuj, informuj mě slovo od slova. Musím vědět vše. Nic nezamlčuj, nic nezkrašluj!”

Bankéř tedy svého syna informuje. Mezi oběma už nejsou žádná tajemství.

A

ty věříš, že ten cizinec svou hrozbu míní vážně? táže se Pietro nakonec.

„Naprosto. Před pomstou těchto lidí mě nezachrání nic, jestliže jim nebudu naprosto po vůli. Plním smlouvu už nějaký čas liknavě. Ne však z důvodů, které jsi tu uváděl. Ty jsou mi lhostejné. Ale ta pouta mě svírají. Dej mě tehdy posadil do sedla, ostatnímu jsem se naučil sám, bohužel jsem ale přecenil vlastní síly. Ode dneška vím, že na něho nestačím.”

„Co hodláš dělat?”

„Hledám možnost, jak zajistit alespoň majetek. O svůj život se nebojím, pokud budu Alžíru dodávat zprávy. Ale bojím se našeho nočního hosta. Zatím pracoval jenom pro deje. Co kdyby se s ním však nepohodl, nebo kdyby byl nynější vládce svržen, jak se to tam dole tak rychle stává, a nový pomoc toho lotra odmítne; pak hrozí nebezpečí, že se mě tenhle muž bude držet. Jist si před ním nebudu nikdy. Vše bude záležet na tom, kdo z nás dvou bude rychlejší a bezohlednější. Budu se snažit, abych to byl já… Ty, Pietro, musíš v příštích dnech opustit Janov. Dám ti s sebou všechny prostředky, které mám k dispozici, a nechám odklidit podstatnou část našeho majetku.” „Kam?”

„Pryč z Itálie. Ale ne příliš daleko. Napoleon byl v Rusku poražen. To samozřejmě ještě neznamená, že se vláda toho Korsičana blíží k svému konci, ale nechci se už na něho spoléhat. Evropská politická situace je zmatená. Odmyslíme-li nějaké ty malé státečky, které našemu podnikání nemohou poskytnout dostatečný prostor, neexistuje nikde naprosté bezpečí. Jdi do Vídně. Budeš ode mne dostávat průběžně pokyny, jak tam máš vést obchody. Tuším, že dříve nebo později dojde k naprosté změně, že nenávist národů toho tyrana smete. Zprávy, které mi ze všech stran docházejí, by tomu nasvědčovaly. Dobrá, zůstaňme při Vídni. Já zde budu sloužit dejovi dál.”

„Pojď s námi, otče!”

„Bylo by to marné a zbytečné. Benelli, ten italský renegát, hlídá určitě každý můj krok. Tady se mi snad nic nestane. Ve Vídni by mě jistě zasáhla dýka nějakého najatého vraha; protože odtamtud bych nemohl plnit smlouvu. Teď tě ale prosím o to, oc jsem tě žádal předtím: nikomu, ani své ženě, nesmíš prozradit nic z toho, co ses právě dozvěděl. A nikdy nevyslovuj Benelliho jméno v souvislosti s korzáry. Jen tři muži ho v Janově takto znají: já, ty a starý Gamillo.”

„Budu mlčet jako hrob, otče.”

„Dobře, Pietro. Zítra domluvíme další. Ty se tedy se svou rodinou vydáš na delší cestu jen tak pro zábavu, takže Francouzi nebudou mít žádné podezření, až opustíte město. Neměli by je ani jinak, vždyť mě konečně znají, ale bude to tak lepší. Mám radost, že už nemusím stavět Luigiho Parvisiho nad vlastního syna.”

To, že v tuto chvíli padlo ještě jednou jméno Pietrova někdejšího nejlepšího přítele, má osudné následky. Mladý Gravelli plane k Luigimu stejnou nenávistí, s jakou ho dříve miloval. Pomalu a jako kočka se nakloní k otci, daleko přes stůl.

„Víš, že Luigi Parvisi popluje s Raffaelou a se svým synáčkem Liviem do Malagy? Má tam převzít odbočku jejich bankovního domu.”

„Co říkáš?”

„Poplují na Astře, jak jsem slyšel.”

„Pietro, ty jsi Gravelli!”

„Dopluje Astra do cílového přístavu?”

„Ne, budu-li mít dost času, abych o tom zpravil naše přátele. Nech mě teď o samotě. Musím této zprávy využít a udělat vše, co je v mých silách, abych připravil pád rodu Parvisiů.”

KONEC ASTRY

Nádherný slunečný den se pomalu chýlí ke konci. Už jenom píď zbývá slunci urazit na jeho pouti po nebeské báni, než zapadne v dálavách Středozemního moře. Zeširoka, klidně a pravidelně se vzdouvají vlny, jejichž vrcholky protínají paprsky jako ohnivé šípy.

Proti obrovitému kotouči, planoucímu v červenavém zlatu, rozvážně míří lod. Brzy před ním stojí v plné šíři. Tmavá, těžká, mohutná, protože všechny plachty jsou rozvinuty: vskutku nádherný obraz. Zobec na přídi plachetnice je zalit ohněm. Zlatá písmena na zádi hlásají jméno obchodní lodi -Astra. Hned pod ním se skví: Genova - Janov. To je její domovský přístav.

Na palubě sedí v pohodlných křeslech tři šťastní lidé: Luigi Parvisi, jeho žena Raffaela a hošík Livio.

Bezmračné, sytě modré nebe. Tu a tam již plaše vykukuje několik hvězd. Jsou ještě bleďounké a nekonečně vzdálené.

Kapitán Civone svým dalekohledem právě prozkoumal obzor. Nespatřil ani špici nějakého stěžně. A ani změny počasí není třeba se obávat. Zůstane hezky. Ulehčené vydechl. Může si tedy dopřát svou každodenní černou hodinku s Parvisiovými. Potřebuje to jejich bezstarostné povídání, protože na něho doléhají těžké starosti.

Směrem, kterým se jeho loď právě ubírá, už plul mnohokráte, a přece se vždy znovu bojí. Křivdili bychom signoru Civonemu a velmi bychom se mýlili, kdybychom ho považovali za zbabělce, ale Středozemní moře, jedno z nejkrásnějsích na světě, je zároveň nejnebezpecnějSí. Ne snad pro své přirozené záludnosti, ne snad proto, že bývá občas zmítáno mohutnými bouřemi, za nichž vlny hrozí znicit palubu; a také ne proto, že mělčiny, útesy a skaliska poblíž mořských břehu činí plavbu nebezpečnou. S tím vším si ví rady, protože je to dobrý námořník. Ne, proto ne. Ale kvůli lidem, kteří je ovládají. Křižovat Středozemní moře od jara do podzimu, to je nesmírně odvážný čin, učiněný hazard. Člověk nikdy neví, zda plavba neskončí smrtí nebo otroctvím. Pány tohoto moře totiž nejsou přilehlé evropské státy - Francie, Španělsko či italská knížectví -, nýbrž severoafričtí vládci, alžírský dej - Turek, tuniský paša - Turek, paša z Tripolisu -

Turek. Se svými pirátskými loděmi pořádají tito cizinci, jejichž domovem je východní část moře, hon na každou plachetnici, jejíž stát každoročně neochránil své lodě před nájezdem korzárů obrovskými poplatky. Janov je již po léta součástí francouzského císařství, jeho lodě se těší stejné ochraně jako skutečná francouzská obchodní plavidla. Avšak zdánlivě nedotknutelná císařská moc se stala pod údery ruského generála Kutuzova vratkou. Korsičan musí vynakládat veškeré úsilí, aby potlačil nepokoje, k nimž všude dochází. Dokáží-li korzáři využít situace… Civone si rozzlobeně odplivne.

Raffaela Parvisiová bere právě malého Livia na klín. Chlapec, který před chvílí ještě tak čile žvatlal, usnul. Usmívá se. Asi se tomu malému človíčkovi něco zdá. Luigi Parvisi hledí láskyplně na tyto dva lidi, kteří jsou mu nejbližší a nejdražší. Na kolenou má tenké prkno s listem kreslicího papíru.

Kapitán přistoupí blíž. Dívá se Parvisimu, který ho ještě nezpozoroval, přes rameno. „Znamenitě, signore Parvisi! Vy jste umělec!”

„Myslíte?” odvětí Luigi a otočí se ke kapitánovi.

„Vážně! Rozumím sice umění jen málo, ale nějak se mi zdá, že takový obraz může namalovat jenom opravdový umělec.”

„Nechcete se k nám zase jako vždy na chvilku posadit?” vyzývá mladá žena starého námořníka. „Světla tak jako tak ubývá, takže můj muž bude muset tužku odložit. Potěšilo by nás, kdybychom mohli strávit hodinku ve vaší společnosti.”

„Děkuji vám. Uhodla jste mé přání.” Civone si přitáhne židli, na níž předtím seděl malý Livio, a vytáhne svou dýmku. Rozpačitě jí točí v ruce. Ještě než požádá o dovolení, aby si směl zakouřit, naznačí mu mladá žena pokynem ruky, že proti tomu nic nemá.

Luigi vytáhl zpod dokončeného náčrtu nový list. Rychlými, jistými tahy zachytí spícího chlapce. I to je jen skica. Zítra ji propracuje.

Uběhlo několik minut. Kapitán Civone si mezitím nacpal dýmku a vypouští první obláčky kouře. Luigi odkládá kreslířské náčiní.

„Měl bych k vám, pane kapitáne, prosbu,” začíná Parvisi zábavu.

„Ven s tím. Bude-li to jen trochu možné, rád ji vyplním.”

„Mohl byste si udělat zítra hodinku volno a sedět mi modelem? Rád bych vám obrázkem vyjádřil náš dík za ty krásné hodiny, které jste nám na Astře uchystal.”

„To zní, jako kdybyste se cítil mým dlužníkem. Právě naopak, signore Parvisi. Jsem to já, který má co děkovat za mnohý milý večer. Vždycky jsem se snažil poskytnout svým cestujícím veškeré možné pohodlí. Že sám nejsem zvlášť dobrým společníkem, to mě hněte, a já vás prosím o shovívavost. Ale vraťme se k vaší prosbě. Samozřejmě že ji splním. Odpusťte, vyjádřím-li svůj podiv: vy jste přece

obchodník - a zároveň také umělec? To mi připadá neobvyklé.”

Protože Parvisi neodpovídá, stočí Civone rozhovor jiným směrem. „Nedojde-li k nějakým nepředvídaným událostem, budeme zítra večer v Malaze.”

„Už tak brzy? To mě těší. - Ale já jsem vám zůstal dlužen odpověď. Každý člověk potřebuje po splnění svých každodenních úkolů a povinností nějakou změnu, nějaké vyrovnání. Někteří lidé je hledají a nacházejí ve společenských radovánkách, jiní v přírodě, další nad knihou. Já pak vezmu papír a tužku a jsem šťasten.”

„Připravujete svým uměním mnoho radosti.” Při těchto kapitánových slovech se Parvisimu mihne stín přes tvář.

„Všeobecně řečeno ano,” odpoví. „Jen jednou se moje nadání stalo příčinou mrzutosti a zloby.”

„Začínám být zvědavý.”

Raffaela se při slovech svého chotě překvapeně vzpřímila.

„Já také, drahý. Sotva mohu uvěřit, že tvé kreslířské nadání mohlo někoho popudit.”

„A přece tomu tak bylo. Musíte vědět, kapitáne, že jsem už jako chlapec vládl tužkou lépe než stejně staří kamarádi slovem. V jedenácti letech jsem už uměl správně kreslit zvířata. Nejen že ten, kdo moje díla,” Luigi toto slovo zvlášť zdůraznil, aby naznačil, že se jednalo spíš o vše jiné než o díla, „prohlížel, ihned poznal, jaké zvíře jsem zpodobil.” Přejede si rukou po čele a pokračuje: „Tehdy jsem měl kamaráda, s nímž jsem si hrál většinu času. Inu, dětská přátelství neprobíhají vždy beze stínů. V jednom okamžiku spolu ještě jdete přes trní a hloží, a už v příštím se zdají všechna pouta zpřetrhána. Zdají, naštěstí ale nejsou. Také my jsme se zase jednou pohádali. Proč, to už ani nevím; také na tom už dnes nesejde. Vím jenom ještě, jak zřetelně mi dal můj přítel najevo, že je mezi námi konec. Mohl bych to rovnou nakreslit, jak tam seděl v koutě našeho dvora, pln opovržení vůči mně. Jeho hloupé chování mě zlobilo. Mohl jsem prosit a žadonit, jak jsem chtěl, aby se k naší hře zase vrátil, nic nepomáhalo, on trucoval dál. Chvíli jsem stál bezradně, pak jsem si strčil dopáleně ruce do kapes, abych dějiště téhle tragédie opustil co možno rázně. V kapsách se mé prsty dotkly kousku papíru a úlomku kreslířského uhlu. Takové věci já nosil vždycky u sebe jako jiní motouzy, nožíky, různé pecky, kameny neobvyklých tvarů, a co tak už mívají chlapci po kapsách. Když moje prsty ucítily papír a uhel, cosi mě napadlo. Vlastně bych měl svého malého přítele zachytit tak, jak vypadá zrovna v tuto chvíli. Škoda že jsem to udělal. On vzdoroval a já překypoval zlostí a vztekem. Teď mu to ale dáš, rozhodl jsem se. Když kamarád zpozoroval, co dělám, zůstal sedět klidně jako opravdový model. Patrně mu zalichotilo, že ho kreslím. Nu a tak jsem ho tedy namaloval, avšak nikoliv takového, jaký skutečně byl, nikoliv dlouholetého kamaráda, ale dřepící dítě s oslí hlavou, dlouhýma ušima a vykulenýma očima, které civěly tupě před sebe. A abych celé své hlouposti nasadil korunu, ke všemu jsem ho ještě navlékl do loupežnického mundúru. Chtěl jsem mu dát najevo, že je hloupý a dareba. Moje skica nebyla samozřejmě dobrá, pokud by se měla posuzovat správnými měřítky, ale ta oslí hlava seděla a s trochou fantazie se dal poznat i ten raubířský úbor. Protože jsem se svou prací nebyl zcela spokojen, ale také nevěděl, co bych měl udělat, abych toho druhého ještě víc zranil, připsal jsem k tomu bez okolků: ,To jsi ty! Hloupý jako osel a zlý jako loupežník.’ Pak jsem mu list hodil. Jeho vzdor vyprchal, můj vztek pohasl. Smál se, sáhl po papíru a koukl na něj. Náhle vyskočil a vrhl se na mě, aby mě zmlátil. Na to jsem čekal, protože taková pořádná rvačka mezi kluky, to je něco jako očistná bouřka. Bohužel k ní nedošlo. Patrně si uvědomil, že jsem silnější. Se skicou v ruce se hnal pryč a vyhrožoval, že ji ukáže svému otci a pak že uvidím.”

„Starý pán asi také rázně zakročil?” zeptal se Civone s úsměvem.

„Ovšem. Můj přítel si se mnou už nesměl hrát. Naše přátelství se rozpadlo. Když se dnes vidíme, jeden druhého nezná.”

„Ale, Luigi, copak ses později nikdy nepokusil vysvětlit své tehdejší rozpoložení a všechno zase napravit?”

„Uzavřel jsem jiná přátelství a našel pak také tebe, má milá. Jedno poučení jsem si však z celé té věci vzal: abych krotil svou tužku. Zlé slovo člověku někdy uniknout může. To odezní. Něco jiného je ale slovo napsané nebo kresba. Jsou tu a nedají se ničím zastřít. - Nu, tak to bylo, signore Civone. Zlomyslný žert hloupého chlapce, jehož následky doznívají ještě teď. Už je mi také líto, že jsem to vůbec vyprávěl. Byl bych vám, kapitáne, tuze vděčný, kdybyste mohl zapomenout, co jste právě vyslechl. Nerad bych, aby se o tom mluvilo.”

„Velmi rád, signore Parvisi.”

Kapitán cítí vzrušení svého mladého krajana a tuší, že už z obvyklé černé hodinky nebude nic. A tak se po chvíli rozloučí.

„A tvoje kresba je skutečně příčinou nepřátelství mezi,” chvíli otálí, „mezi Gravelliovými a námi?”

Luigi na ni udiveně, překvapeně pohlédne, ale neodpoví.

Tu Raffaela vysloví myšlenku, která ji během vyprávění napadla: „Vlastně je to skoro neuvěřitelné, příliš malicherné. Pro nějakou narážku na něco minulého se člověk přece nezřekne dobrých známých, přátelství. Buď jsi něco zamlčel, úmyslně o tom nechtěl mluvit, protože kapitán Civone je cizí člověk, který o tom nemusí nic vědět, anebo ani ty sám všechno nevíš. Jenže tomu já nevěřím.

„Máš pravdu, Raffaelo. Jsi po čertech chytrá. Moje dětská kresba ale skutečně přispěla k tomu, že se mezi domy Gravelliů a Parvisiů rozevřela propast. Poslouchej, protože před tebou přece nemám žádná tajemství. Že jsem kapitánovi nevyprávěl všechno, je nabíledni. Je to sice starý, důvěrný přítel mého otce, ale k čemu ve skutečnosti mezi Agostinem Gravellim a námi došlo, to neví a také se to nikdy nedozví, protože oba muži mlčí. Jeden ze slušnosti, druhý ze strachu. Oslí hlava by byla sklidila smích, loupežnický úbor už asi méně, ale i nad ním by se bylo přivřelo jedno oko a celý žert by se byl připsal na vrub mému mládí. Jenže se bohužel krátce předtím stalo něco, co teď dopadlo těžce na váhu. My dva, Pietro stejně jako já, jsme tehdy byli jedenáctiletí kluci a o minulých časech jsme nevěděli nic. Agostino Gravelli začínal svou životní dráhu jako vetešník. Často přicházíval k nám, aby se poptal, zda bychom neměli nějaký ten starý nepotřebný kus oděvu, který by pak mohl prodat dál.”

„To ti vyprávěl otec?”

„Ano. Když se naskytla příležitost, že otec v Gravelliově přítomnosti právě dohlížel v balírně, tu si oba muži někdy dlouho spolu povídali. Ten dnešní bankéř musel tehdy být velice přívětivý chlapík, který se nemohl dostat nahoru patrně jen proto, že jeho manželka byla chorá, takže veškerý výdělek putoval do bezedných kapes lékařů a mastičkám. Svou manželku doslova zbožňoval, dřel se až k smrti, jen aby jí mohl vrátit zdraví. Všechno bylo marné. Zemřela, když Pietro ještě ani nestál dost pevně na nohou. Gravelli opustil Janov. Když se po roce vrátil, vlastnil menší jmění a mohl se usadit jako obchodník. Povídalo se, že byl nějaký čas členem lupičské bandy a že si tak pomohl.”

„Začínám rozumět, Luigi. Gravelli byl dotčen tím lupičským úborem, a proto došlo k roztržce.”

„Nedalo se mu nic dokázat. Otec těm povídačkám nevěřil, vždyť přece viděl, jak poctivě se ten muž o svou ženu staral. Gravelli coby zákeřný lotr? To se neshodovalo s obrazem, jaký si o něm otec udělal. Agostino k nám zase přicházel, tentokráte ovšem už ne jako poloviční žebrák, nýbrž kvůli svým drobným obchůdkům. Bylo to podivné, ale stýkal se jenom s námi; dokonce se už ani podruhé neoženil. Proč, to nevím. Často, i když přicházel v nějaké obchodní záležitosti, přiváděl s sebou malého Pietra, o něhož pečoval stejně starostlivě jako dříve o svou manželku. My chlapci jsme se spřátelili a stali se dobrými, ba nejlepšími kamarády. Tak ubíhaly roky. Mnoho toho Gravelli nedosáhl; patřil stále ještě k té velké hromadě malých obchodníčků. Jednoho dne požádal mého otce, aby společně s ním uskutečnil nějaký obchod. Byl chytře rozvržen, do všech detailů podrobně promyšlen, tak říkajíc mistrovské dílo, a sliboval značný zisk. V rozpočtu figuroval ovšem podstatně větší díl prostředků Parvisiova domu - a také jeden přítel. Vyhlídky na zisk byly tak neobyčejně příznivé a riziko tak nepatrné, že to otce zarazilo, a tak si vyžádal papíry. Seděl nad nimi dlouho, než poznal, že měl být zapleten do široce založeného podvodného manévru. O co šlo, to ti nemohu tak rychle vysvětlit. Otec přirozeně odmítl. Gravelli pak ty papíry roztrhal a útržky poschovával po kapsách svého obleku. Teď mu nikdo nemohl prokázat pokus o podvod.

Jak rozhovor mezi oběma muži v jednotlivostech probíhal, o tom nic nevím. Rozhodně však byly přátelské styky rázem přerušeny. My jsme později, pokud nám to bylo možné -Gravelli se od té chvíle s překvapivým úspěchem věnoval ryze peněžním obchodům -, přezkoumávali různé jeho podniky, ale nepodařilo se nám objevit, že by byl svůj první, nezdařený pokus opakoval. Jenom ta ohromující vychytralost, s níž pracoval, nás vždy znovu překvapovala.”

„Kdy že jsi to kreslil Pietra? Zdá se, jako by ta tvoje kresba do celé věci jaksi zapadala.”

„Bylo to den po roztržce. Gravelli, vyprávěl mi to Pietro, když jsme si spolu ještě svorně hráli, se po návratu domů zhroutil, z posledních sil se dovlekl do postele a zůstal ležet. Nezakázal tedy ještě synovi, aby ke mně běžel. Můj otec se ten den vydal velmi časně do přístavu, protože přijela Astra se zbožím z Livorna. Ani já jsem tedy o celé věci nic nevěděl. Byla to prostě náhoda, která si s námi zahrála. Agostino se, myslím, domníval, že otec nemlčel, že o tom dokonce mluvil se mnou, jedenáctiletým chlapcem, a že já tou svou kresbou chtěl prostě vyjádřit celé to opovržení, které vůči Gravelliům musíme pociťovat.”

„Navenek se ale přece tváříte, jako by se bylo nic nestalo.”

„Otcové se zdraví, když se na ulici či na burze potkají, třeba spolu vymění i několik bezvýznamných slov, zejména v přítomnosti jiných, ale to jenom kvůli lidem. Kdyby mělo být po vůli Agostina Gravelliho, patrně by nás byl už dávno zničil. My jsme však silní a pracujeme v oblasti, z níž se bankéř stáhl. To je vše. A teď pojď, Raffaelo, Livio musí do postele. Divím se, že ti není už příliš těžký. Dej mi ho.”

Parvisi doprovodil ženu a dítě dolů. Teď stojí znovu na palubě. Vzpomínka na dávné chlapecké přátelství s Pietrem Gravellim ještě doznívá. Očima malíře pozoruje oblohu, která se klene od hluboce tmavé modře na východě až po ohnivě fialový západ.

Astra měla až dosud nádhernou plavbu. Vlny s větrem jí byly příznivě nakloněny. Ani Raffaela, Livio či on nepocítili mořskou nemoc. Jenom Benedetto Mezzo, dlouholetý sluha rodiny Parvisiů, který teď mladého pána doprovází do Malagy, byl stižen touto nemocí.

Benedettovi se nedaří dobře. Když k němu Luigi vstoupí, leží na lůžku smrtelně bledý, neschopen sebemenšího pohybu, bez vůle o cokoliv se pokusit. Je to muž na počátku čtyřicítky a láskyplně lne k mladému panstvu. Malý Livio ho nazývá svým nejlepším přítelem. Benedetto si vždycky najde čas, aby si s chlapcem pohrál. A jak si Benedetto umí hrát! Zná všechny hry, které upoutávají sedmileté kloučky, a nadto je zručný a umí i vynalézat; je zkrátka pro Livia nepostradatelný. Už před dvaceti lety si stejným způsobem hrával i s Luigim Parvisim. Signor Andrea se jen s pochopením usmál, když sluha ihned projevil ochotu zaměnit domov za cizinu, jen aby mohl zůstat v chlapcově blízkosti.

„Spí?”

„Ano, Benedetto.” Pro ty dva lidi nemůže být pochyb o tom, že tou otázkou může být míněn jenom Livio. „A jakpak se ty dnes cítíš?”

„Už budu, pane, zase brzy zdráv. Docela určitě!”

„Kapitán Civone myslí, že už zítra večer vplujeme do ústí řeky Qadalmediny, na které leží Malaga. Pak se rychle zotavíš. Jen si nedělej žádné starosti, starý brachu. Potřebuješ něco?”

„Děkuju, ne.”

„Dobrou noc, Benedetto.”

Kapitán myslí v příštích hodinách často na to, co slyšel. To mladý Parvisi asi mluvil o Pietru Gravellim. Tak tedy dětská hloupost je příčinou toho, že se dvě tak významné měšťanské rodiny z Janova znepřátelily. Ani ho to příliš netěší, že o tom Parvisi mluvil. Pro člověka, který stojí mimo jako kapitán, je někdy lépe nebýt příliš zasvěcen. Člověk může být zničehonic, aniž by měl s celou věcí to nejmenší co dělat, vtažen do víru, a

zatímco se velcí páni vzájemně melou, sám rozdrcen mlýnskými koly.

Ještě jednou zkoumá nebe. Není nejmenší důvod, mít kvůli počasí nějaké obavy. Vždyť chybí už jen několik hodin a na obzoru se objeví španělské pobřeží. Den plavby širým mořem, toť vše.

Civone se ještě krátce domluví s prvním důstojníkem a s kormidelníkem a pak odchází.

Několik hodin později, na rozhraní mezi dnem a nocí. Důstojník právě dokončil první část svých záznamů do lodního deníku, když se ozve hlídka z koše.

„Loď v dohledu!”

„Směr?” odpoví důstojník otázkou.

„Západojihozápad!”

„Jaká loď?”

„Nedá se ještě poznat!” zazní po chvíli shora.

„Podrobnosti ihned hlásit!”

„Ano, pane!”

Důstojník chodí rozčileně sem a tam po palubě. Zlobí ho, že ho ta zpráva tak zneklidnila. Samo o sobě je to přece něco zcela běžného, potkávat lodě. A zejména v blízkosti pobřeží, kde je provoz tak jako tak větší než na širém moři. Avšak srdce, které se mu rozbušilo, tím neuklidní.

„Jak to vypadá?” volá nahoru.

„Zdá se, že je to rychloplachetnice. Nemohu ještě nic určitého říct.”

„Člověče, snad umíš rozlišit rychlo plachetnici od obyčejné lodě! Vytři si únavu z očí! Podívám se sám!”

Důstojník uchopí dalekohled a leze vzhůru do plachtoví.

„Tam, pane!” udává hlídka na stěžni a dodává omluvně: „Světlo je opravdu velmi nepříznivé.”

Dlouho pozoruje důstojník dosud velmi vzdálenou loď. Rychloplachetnice, o tom není pochyb. Víc ale nemůže ani on ještě zjistit. Možná španělská válečná loď nebo Francouz. To

by bylo dobré; aspoň by člověku nehrozilo, že se ještě v poslední minutě seznámí s nějakým korzárem.

„Tak tedy, nespusť toho chlapíka z očí, slyšíš? Je to sakramentsky čilý brach.”

Důstojník se vrací zpátky na palubu.

O něco později už může vidět loď i odtud. Vyrazí šťavnatou kletbu. Cizinec míří k Astře.

„Korveta na obzoru!” ozve se hlášení z koše.

„Španěl, Francouz?”

„Je bez vlajky!”

„Zatraceně! Dozorce nad plachtami! Plavčík!” Oba přiběhnou.

„Všichni muži na palubu!” rozkáže jednomu, „probuď kapitána!” druhému.

Píšťala dozorce nad plachtami ostře hvízdne tichým ránem.

Plavčík odběhne. „Zbrojmistr!”

Hranatý starý námořník přistoupí k důstojníkovi.

„Vaši lidé k dělům. Může z toho být horký den!”

„Co se děje, pane?” ptá se starý.

„Tady, vemte si dalekohled! Západojihozápad!”

„U všech svatých! Ať mě potřou dehtem a posypou peřím, jestli tohle není..

„…korzár! Na to se můžete spolehnout: je to korzár! Bůh nám buď milostiv! Víte, jaké štěstí nám pokvete, jestli teď lidem třeba jen na okamžik klesnou ruce. Pohněte jimi. Ten chlap musí ke dnu, jinak jsme všichni ztraceni.”

Tu přichází kapitán. Jen několik slov a zkušenému veliteli je nebezpečí, v němž se Astra nachází, jasné.

„Muži do plachet!” rozkáže.

Dozorce nad plachtami opakuje rozkaz mohutným hlasem.

„Stočit na západ!” Rozkaz je splněn. Astra se nakloní, dostává se na vítr a opět se napřimuje. „Děla připravena!” hlásí zbrojmistr. „Vyčkat!”

Rychlo plachetnici lze nyní rozpoznat pouhým okem. Je to skvostná loď. A daleko elegantnějších tvarů než tahle obchodní plachetnice, která se ve srovnání s ní šine jako hlemýžď.

Potvrdí-li se domněnka, že jde o piráta, o korzára, ne-li dokonce o alžírského, pak dojde nevyhnutelně k boji, zejména nebude-li Astra pokládána za francouzskou, ale za janovskou loď. Pak bude prostě ukořistěna. To pro lidi znamená otroctví nebo smrt. Někdy je rychlá smrt menším zlem, neboť útrapy a muka v otroctví jsou nelidské. Jistě, je tu možnost být po letech vykoupen, ale to, co člověk musí do té doby vytrpět, nevyváží nově nabytou svobodu. Mnozí podlehnou hladu a ranám, jiní jsou rozsápáni dravou zvěří nebo podlehnou šílenství.

Astra je připravena k boji. Každý stojí vyčkávavě na svém místě. Kromě skutečnosti, že se cizí loď rychle blíží, nedá se zjistit ještě nic neobvyklého, leda snad to, že rychloplachetnice nemá vlajku.

Kapitán Civone věděl předem, že změna kursu, která ho měla přiblížit pobřeží, je zbytečná. Korveta pluje daleko rychleji. Co nevidět budou obě lodě stát na stejné výši. Jestli ten cizinec proti všemu očekávání nemá zlé úmysly, pak celý ten přízrak zmizí po několika hodinách za obzorem.

Civone znovu zkoumá neznámou loď dalekohledem.

Tu se na korvetě zableskne. Hromová rána rozetne jitřní klid. Cizí loď vyzvala Astru, aby zpomalila. Škoda nevznikla žádná, protože střela mířila jako varování před příď.

Na Astře se vedle francouzské třepotá janovská vlajka. A ligurská republika Janov nemá žádnou smlouvu s berberskými státy. I kdyby však taková smlouva existovala, je to stejně nepříjemné, být zadržen a prohledán korzárem. Tihle lupiči jsou nevypočitatelní. Třeba došlo k nějaké rozmluvě s francouzským konzulem, která se dejovi nelíbila. „Přivezte mi loď jeho země,” uloží nato turecký vládce svým kapitánům. „Že bylo uloupeno plavidlo? Inu, s námi nejsou žádné žerty!

Co to vašeho konzula napadlo, nesouhlasit se mnou! Můžete si naši kořist zase vykoupit, cenu stanovím já. Jinak jsme samozřejmě zase, stejně jako dřív, nejlepšími přáteli. Alláh ti žehnej, velkomožný příteli, nechť je šťastná ruka tvá, cokoli podnikáš!” Tak to dopadne často, navzdory platné smlouvě. A Janov žádnou smlouvu nemá. Kapitán korzárů nebo nějaký důstojník v doprovodu druhého muže vstoupí na palubu Astry a prohlásí loď za ukořistěnou. Z lidí se stanou otroci.

Rozkaz stíhá rozkaz. Dobře vyškolené mužstvo je plní rychle a přesně.

Korzár, neboť jako takový se výstřelem představil, připlul blíže. Obě lodě stojí bokem proti sobě, vzdálenost je ale stále ještě značná.

Jakmile tam na druhé straně dozněl výstřel, jako by pirátská loď ožila. Rázem se to na palubě, která se až dosud jevila jako mrtvá, hemží lidmi. V prvních paprscích slunce se zablesknou zbraně.

Janovský kapitán ví, že jeho loď je bezmocná proti této sice menší, ale ve všem silnější plachetnici, i když je, jako všechny obchodní lodě, na ochranu proti korzárům důkladně vybavena děly. Unik není možný. Je třeba vynést těžké rozhodnutí. Bojovat, nasazovat životy nebo loď prostě vydat? Milost od pirátů tak jako tak nelze očekávat. Zůstává jen nejistá možnost být po dlouhých letech otroctví vykoupen. Ještě není nic rozhodnuto. Pro tuto chvíli platí uhnout bokem Astry z dosahu pirátské lodi.

Plachetnice přesně poslouchá kormidlo.

„Kachna mizerná!” procedí Civone mezi zuby, když loď provádí manévr. S jakou lehkostí uskuteční proti ni korveta každou změnu kursu…

„Palte! Ze všech hlavní! Palte!”

S jásotem vítá mužstvo kapitánovo rozhodnutí.

Astra se pouští do nerovného boje.

Hlasem plným záští opakoval zbrojmistr rozkazy. Obchodní loď se zapotácela, když kanóny zaduněly. Mezitím vydal kapitán Civone nové rozkazy. Znovu se mění kurs.

Loď korzárů, zdá se, je vševědoucí. Koule z Astry způsobily sice nějakou tu škodu v plachtoví, ale zdaleka ne takovou, jaká se čekala. Krátce před výstřelem provedl totiž pirát rovněž obrat. Část střel skončila neškodně ve vodě.

Lodě neustále mění směr: nemotorná Astra se svým těžkým nákladem rozšafně a těžkopádně; štíhlý korzár mrštně a obratně.

Přitom se pirátská loď stále přibližuje k janovské plachetnicí. Na obou stranách využívají každé příležitosti, aby dobře mířenou kanonádou vyřadili protivníka z boje.

Námořníci na Astře pracují u děl jako posedlí. Hlavně jsou žhavé. Nikdo nedbá popálenin na rukou. Puchýře z horka? Jde o život a o svobodu! Sem s kulemi, sem s prachem! Rychleji, rychleji!

„Dělo připraveno k palbě!” - „Dělo připraveno k palbě!” Koule sviští na korzára.

Protáhnout hlavně a znovu nabít. Do toho hlášení.

„Palte!” znovu duní hromové rány přes palubu Astry. „Palte, palte!” Padá rána za ranou.

Jde o život, o svobodu! Mužstvo u děl neví, co se kolem děje. Má jen jednu myšlenku: Pálit, pálit, pálit, dokud nebude nepřítel poražen.

„Palte!” Doutnák vzplane, zasáhne prach. Ozve se srdcervoucí výkřik. To se roztrhla hlaveň. Ti, kteří stáli nejblíže dělu, jsou mrtvi, ostatní, kteří se právě v tom okamžiku sehnuli, aby popadli kouli, vytěrák, prach nebo něco jiného, jsou odnášeni těžce ranění.

Luigi Parvisi vyběhne po schodech nahoru jako štvaný. Hustý, čpavý dým a čmoud vyrazí proti němu v těžkých chuchvalcích. Astra hoří z mnoha stran. Tam olizují plameny

zplihlé cáry plachet, zde se oheň zakousl do paluby. Tahle loď už není nic jiného než plovoucí hromada trosek. - Jde o život.

Jen několik metrů dělí Astru od cizí plachetnice. I ona je těžce poškozena. Je to - korzár! A Astra už neposlouchá kormidlo. Kolo je roztříštěno.

V lanoví pirátské lodi visí jako hrozny muži temné pleti. Turci, Arabové, Maurové, černoši. V rukou třímají těžké háky na přitažení lodi. Už jen několik minut, a krvelačná smečka se vrhne na obchodní loď, aby tu šířila smrt a zkázu.

Luigi Parvisi dobře ví, že od korzárů nelze čekat žádnou milost.

„Tak snadno mě nedostanou,” zamumlá. Náhle jím projede myšlenka na ženu a dítě.

Parvisi vykřikne jako býk: „Janované, Italové, krajané! Bojujte o svobodu, o život!” Výkřik zanikne, aniž došel sluchu. Ani Civonův rozkaz: „Zastavit palbu. Všechno marné. Chopte se ručních zbraní, lidé!” již nepronikne do vědomí mužstva. Každý ví, že se teď musí spolehnout už jen sám na sebe.

Obchodník se rozhlíží.

„Zbraň, zbraň,” sténá.

Tady leží sekera. Mrtvému námořníkovi vytáhne zpoza opasku pistoli a váček s kulkami. Tenhle chudák už z toho nic potřebovat nebude.

Ozve se poslední hromová rána. To se jeden zraněný pozvedl, přiložil chvějící se rukou doutnák k prachu a prohnal náboj hlavní okamžik předtím, než se háky pirátů zakously do lanoví Astry. Účinek výstřelu je strašlivý. Polovina nástaveb na pirátské lodi se sesypala, zčásti na janovskou plachetnici. Obě lodi jsou spolu nerozlučně spojeny. Záplava lupičů se valí na nešťastnou loď. Z ochraptělých hrdel se derou cizí hlasy. Náhle všude vyvstávají zpitvořené obličeje, zrůzněné vztekem. Po třech, čtyřech, pěti se tahle spřež vrhá na každého muže Astry. Vzplane krátký, nerovný boj. Příšerné jatagany, krátké zakřivené dýky korzárů, sklízejí bohatou žeň.

Na několika místech narazí piráti na netušené urputný odpor. Tam se teď vrhají všichni, kteří své krvavé dílo už skončili.

Luigi popadl odštěpek z hlavního stěžně Astry a víří jím kolem sebe. Jeho takto jakoby prodloužená ruka nedovoluje protivníkům, aby se dostali až k němu. Několik Maurů a Turků už touto zbraní vyřadil z boje.

Pár kroků od něho bojuje o svůj život starý zbrojmistr. Při každé ráně, kterou udělí, vytryskne mu námahou krev z mnoha drobných ran. Ale ještě stále může kolem sebe mlátit ze všech sil. Stařec ví, že mu zbývá už jen několik málo minut, ve kterých bude moci klást odpor, a to mu dodává nadlidskou sílu.

Vzduchem zasviští lano. Kolem krku obra se zadrhne smyčka. Trhnutí - a zbrojmistr se kácí k zemi. A hned se na něho vrhají netvorové. Z posledních sil se vztyčí, setřese dva z pirátů. Zoufalé zvolání o pomoc se rozlehne po lodi, tak pronikavě, tak vyzývavě, že sebou trhnou i korzárové. Marně. Nikdo přece nemůže tomu těžce ohroženému muži přispěchat na pomoc. V slunci bleskne šavle.

Také Parvisi sebou škubl, když se ten výkřik ozval. Vrhl tím směrem rychlý pohled. Vidí konec statečného zbrojmistra. Také jeho čeká, možná již v tuto minutu, něco podobného.

Má bojovat dál, nebo se vzdát? Darovali by mu život, kdyby se tiše posadil a přestal se bránit? Ne, tihle zdivočelí lidé nebudou mít žádné slitování. Jsou opojeni krví; musí vraždit, i kdyby proti nim člověk nepozvedl ruku.

Jako tygři se vítězové nad zbrojmistrem blíží teď k mladému muži, který nakonec už jen odrážel útoky nejnebezpečnějších protivníků, aniž sám útočil. Není si jist, co má dělat dál.

„Luigi, pomoc!” vykřikne Raffaela v nejvyšší nouzi. Dva černoši vlečou nešťastnici za ruce a vlasy po palubě.

Tu se mezi ně vrhne nějaký muž: Benedetto. Kdosi ho skolí.

„Ruce pryč od mé ženy! Psi! Už jdu, Raffaelo!” Silou deseti

v O y T • • ¦ 1 y rp* *1 1 y v a v /

muzu mávne Luigi svou smrtonosnou zbraní. Ti nejblíže stojící se kácejí zasaženi. Houf na okamžik couvne.

„Psi!” Je to jiný hlas, který užil stejného slova. Útočníci se přikrčí a znovu se derou vpřed.

Parvisi stále ještě není zraněn. A přece nezmění osud, který mu je stejně jako všem, kdo na Astře zůstali naživu, určen. Jeho zuřivý boj vyvolává nesmírné rozhořčení. Cizí hlas bez přestání štve a pobízí. Luigi nesmí smečku pustit ani na chvíli z očí, musí uhodnout každý záměr nepřátel dřív, než jej ruce mohou provést.

„Všechny vás dám pověsit na ráhno, jestli couvnete!” vyhrožuje nyní hlas. Ach, to kapitán pirátské lodi pozoruje boj a štve svoje lidi.

Parvisi se odváží vyhledat toho muže očima v houfu.

Tamhle stojí! Za ostatními. Turek. Velký, širokoramenný, zdá se, že vládne obrovskou silou.

Víc toho Luigi v této chvíli nepostřehne, musí držet protivníky v šachu. Teď si trochu vydechl.

„Pse zbabělý! Máš-li odvahu, rajsi, bojuj se mnou jako muž proti muži!” dráždí ho a vyzývá na souboj. „Život proti životu! Nu?”

Korzárům se nad drzou výzvou tohoto Janovana až ústa otvírají. Bezděčně o několik kroků ustoupí, dělají uličku svému kapitánovi.

Teď může Parvisi vidět piráta celého. Bílý turban s velkou agrafou, zdobenou blyštivými kameny, korunuje jeho hlavu. Ruce založeny, výraz klidu a síly. Krvavě červené roucho z hedvábí je přepásáno širokým koženým opaskem, z něhož trčí dýka se zlatou rukojetí a střelná zbraň. Po levé straně visí zakřivený meč, jehož pochva je poseta drahokamy.

Krásný muž, konstatuje Parvisi. Souměrný obličej, skvostné, jako uhel černé zakroucené kníry, pevně sevřené rty, hněvem a zlostí planoucí zrak.

„Hahaha!” Kapitán korzárů má pro muže, který tak jako tak je už v jeho rukou, jen pohrdavý smích. Pomalu vytáhne z opasku pistoli, přesvědčí se, zda je nabita, natáhne kohoutek; ale zbraň nenamíří.

„Tak do toho! Skončete to!” rozkáže. Oči planou nenávistí. Rajs pomalu zvedá pistoli. Ústí míří na hlavu jednoho z vlastních lidí. Ani na okamžik nezaváhá a stiskne spoušť, nebude-li jeho rozkaz neprodleně vykonán.

Ulička se zavírá. Korzárové se vrhají vpřed.

Parvisi se rozmáchne k mocnému úderu. Tři čtyři protivníci se kácejí. Jenže do úderu vložil příliš mnoho síly. Břevno mu vyletí z ruky. Než se mu podaří znovu ho uchopit, už se na něho vztahují ruce. Nejvyšší nebezpečí. Jako by jeho tělo pozůstávalo jen ze samých šlach, ze šlach pantera, tak se teď Luigi vymrští do výše. Jeho ruce a nohy nacházejí všude v troskách Astry oporu. A tak uhání pryč. Neví, co se má stát, využívá prostě jen každé možnosti, aby se před svými pronásledovateli chránil. Na zbytcích velitelského můstku nabírá okamžik dech.

Ale nepřátelé, bičovaní kapitánovými výbuchy vzteku, se už za ním vrhají až sem.

Parvisi vytrhne pistoli z opasku. Štěstí že ji při tom šplhání neztratil. První, který vyleze po schůdcích, dostane kulku do hlavy.

Teprve teď cítí mladý muž únavu z nerovného boje. Krev mu buší ve spáncích, srdce bije jako v nejvyšší horecce, uši jsou hluché.

Zatímco poslední bojovník Astry očekává útočníky, vynoří se mu za zády temný obličej. Patří jednomu z Turků. Dvě ruce se vzepřou, rozmach, a pirát dopadá na prkna. To celé provedl mrštně, hravě, tiše. Nohy ještě ani zúplna nestojí, korzár se však už plíží vpřed, několik kroků - a bleskem se vzpřimuje. Úder pažbou pistole. Luigi Parvisi padá dopředu, kácí se dolů z můstku k nohám svých pronásledovatelů.

Žádný vítězný pokřik. Turek nehne ani brvou. Příliš všední je tahle hrozná práce.

O přemoženého se nikdo nestará.

O něco později jsou neživá těla přátel i nepřátel hozena přes palubu. A pak následují prkna, laťky, celé desky a vůbec vše, co kanonáda roztříštila a vyrvala.

Jenom ti si zachrání život, kteří během boje setrvali pod palubou, nebo kdo ještě dýchá. Nepřišli o něj, aby mohli být odvedeni do otroctví.

Do otroctví!

Mezi těmito „šťastnými” je Parvisiův sluha Benedetto. Korzáři alžírského deje jsou pány nad Astrou.

PODIVNÁ ZVĚST

„Říká se, že se dnes čeká marseillská plachetnice. Slyšel jste o tom něco, signore Gravelli?” Tuto otázku položil bankéři jeden starý obchodník na odchodu z banky.

„Chystám se právě zajít do přístavu. Možná že mi přiveze nějaké zprávy,” odpoví mu oslovený.

„Vy to tedy víte jistě? Tak to vás doprovodím, nebude-li vám moje společnost na obtíž.”

„Nemohu vám v tom bránit, Brandi.” Zní to nadutě. Gravellimu hraje kolem úst pohrdavý úsměv. Ten druhý chce prostě zůstat v jeho blízkosti, chce si možná sjednat úvěr, anebo se snad domnívá, že by mohl z jeho, bankéřových setkání vytlouct něco pro svůj vlastní obchod? Vždyť to přece ví celé město, že má přistát francouzské plavidlo.

Obchodník cítí bankéřův odmítavý postoj, ale nevšímá si toho. Takové to prostě je, že velcí jednají s méně šťastnými spatra.

Na Starou hráz, která takřka cele obepíná kotviště a chrání přístav před nápory moře, se dostavilo už mnoho lidí.

Stojí tu ve skupinkách a debatují o obchodních záležitostech anebo probírají běžné klepy z města.

Gravelli si vyhlédne místo mezi bednami a žoky, které jsou připraveny k nakládce.

„Vlastně by marseillská plachetnice měla přivézt i zprávu o tom, jak dojela Astra do Malagy,” podotkne Brandi po chvilce.

„Hm.” Víc na to Gravelli neřekne.

„Já vím, vás se to netýká. Jenže mnoho janovských obchodníků přímo dychtí zvědět, jak probíhala cesta té plachetnice. - Odpusťte, ale proč jste zahodil ten báječný obchod pojistit Astru? Celé město bylo překvapeno, když jste to svého času odmítl.”

„Třeba jsem neměl chuť vyhodit své peníze oknem.”

Brandi vzhlédne. „Co - co tím chcete říct?” koktá.

Při Gravelliho slovech zbystřil sluch jiný muž, který čeká vzadu za hromadou zboží. Je to velkoobchodník Andrea Parvisi. On a jeho zaměstnanci až dosud tiše hovořili o nastávajících obchodech.

Teď přistoupí blíž k umělé zdi. Jeho smysly jsou napnuty k prasknutí, aby z tohoto podivného rozhovoru zaslechl co nejvíc.

A tu již také bankéř mluví dál: „Nic, Brandi, nebo ne víc, než že nepokryju žádnou loď, o níž si nejsem jist, že dorazí bezpečně do cíle své plavby.”

„Vy myslíte, že Astru lapili?”

„Inu, korzáři se prý už zase horlivě věnují svému řemeslu a já, který žádné zboží po lodi do Španělska nedopravuju, přece nebudu riskovat ztrátu tím, že takovou loď pojistím; to je přece směšné.” Nevlídně se odvrací.

„Můj ty bože! A já to udělal, vložil jsem do toho skoro všechny svoje prostředky. Doufám, že jste nebyl chytřejší než já!”

Gravelli pokrčí lhostejně rameny.

„Jsou-li vaše úvahy správné, jsem zničen,” naříká Brandi.

„Zažil jste už někdy, že bych se byl mýlil?” Bankéř se obavami druhého přímo opájí.

„Bohužel. Dnes je to ale moje toužebné přání.”

„Uvidíme. Ale nechrne teď Astru. Nemám nejmenší chuť bavit se dál o téhle lodi mrtvých.”

Parvisi je rozčilen. Loď mrtvých! Ach kdyby tak bylo možno tahle dvě slova, tahle strašlivá slova, ještě jednou uslyšet, jasně a zřetelně, aby byla jakákoli mýlka vyloučena. Gravelliho naduté řeči se vztahovaly na loď, která nesla na palubě jediného syna, budoucnost velkého obchodního domu. Astra a loď mrtvých! To není možné, to nemůže, nesmí být pravda. Už jenom myšlenka na to je rouhání. Starost a strach přimějí obchodníka ke kroku, který by za klidného uvažování nebyl nikdy ochoten učinit. Opustí své stanoviště a obejde hromadu zboží. Ačkoli je do krajnosti rozrušen, zůstává navenek stále ještě tím klidným obchodníkem, kterého nemůže nic vyvést z rovnováhy.

„Stal jsem se náhodou svědkem vašeho rozhovoru, Gravelli,” obrací se na bankéře se zdvořilou úklonou. „Jak jste prosím přišel na to, označit Astru za loď mrtvých?”

„Když se Andrea Parvisi snížil k tomu, slídit po tom, co si druzí povídají, pak jistě zná můj názor, k němuž nemám, co bych dodal.” Také Gravelli se uklání, urážlivě, protože tím dovede mistrovsky vyjádřit výsměch a ukojenou pomstu, odvrací se a pomalu odchází po Staré hrázi.

„Že by přece jenom vězela špetka pravdy v povídačkách, podle nichž janovští měšťané mají prsty v téhle hře a hlásí korzárům vyplutí italských lodí?”

Jako když blesk před něj sjede, tak sebou bankéř trhne.

Ale je to protivník s věru silnými nervy.

„Jste blázen, Parvisi!” hodí jenom přes rameno.

Brandi je úplně bez sebe. Ví o nepřátelství mezi oběma vedoucími muži svého rodného města. To, že se napadají před ním, před svědkem, mu prozrazuje, jak hluboká je propast, která oba muže dělí.

„Marseillská plachetnice!” Výkřik, který projede davem, když zpozoruje blížící se loď, přivolá všechny, kdož dosud stáli dál.

S čilostí vrozenou jihozemcům pozorují lidé práci francouzských námořníků a srovnávají ji se zručností vlastních.

Konečně je loď připevněna lany ke Staré hrázi. Kapitán opouští palubu.

Andrea Parvisi je první, který k Francouzovi přistoupí.

„Jenom jednu otázku, pane kapitáne. Nevíte, zda Astra dorazila do Malagy?” ptá se francouzsky.

„Mais oui, monsieur. L’Astre est bien arrivé a Malaga. -Ano, pane, Astra doplula do Malagy dobře.”

„Merci beaucoup, monsieur. - Děkuji, pane.”

Astra doplula dobře do Malagy! Radostná zvěst se rychle síří od ust k ustum.

Parvisi při této zprávě ostře pozoroval opodál stojícího Gravelliho. Zdá se mu, jako kdyby byl jeho někdejší přítel raději spolkl to „Zatraceně!”, které mu proklouzlo mezi rty.

Brandi si počíná jako pominutý. Tato zpráva má pro něho cenu zlata. „Jsem zachráněn!” jásá.

Gravelli nepozorovaně zmizí v houfu opojeném radostí.

Doma pak klesne bezvládně do křesla. Velká hraje prohrána. Jeho první myšlenky se točí kolem ztráty, kterou utrpěl tím, že loď nepojistil. Hašteří se v duchu se sebou a se všemi, kteří mu tenhle výdělek nepřáli. A mohl získat skutečně velkou sumu na pojistném. Jak ho jen mohla Benelliho hrozba tak vyděsit! Ale co, Benelli. Dnes promluvil daleko vážnější nepřítel, a jeho slova mohou přivodit pád Gravelliho firmy: Parvisi se svým veřejně vysloveným nařčením.

Činorodý muž se ale nenechá dlouho ovládat skličujícími myšlenkami. Život neběží vždycky hladce, ne každý obchod dopadne tak, jak byl plánován. S novou odvahou se vypořádá s porážkou, kterou dnes utrpěl. Klidné uvažování nabývá opět vrchu. Posuzováno správně, jednal přece jako opatrný obchodník. Pojištění odmítl, protože možnost zisku byla jedna ku devadesáti devíti. Za tak nepříznivého poměru nepřevezme žádný dobrý obchodník riziko.

Účet s Parvisiovými zůstává tedy nevyrovnán. A slib, že zničí Luigi Parvisiho a jeho rodinu, nebyl dodržen. Ve Vídni čeká Pietro na splnění. Pietro čeká!

Benelliho není v tu chvíli třeba se obávat. Osudná smlouva je plněna přesně, víc nikdo žádat nemůže. Že Astra korzárům unikla, inu, to bude muset dej a Benelli připsat na vrub nešikovnosti svých lidí. Vinit z toho donašeče v žádném případě nelze.

Benelli tedy odpadá. Pro nejbližší budoucnost je třeba zvláště bedlivě sledovat Parvisiho. Hlupák, tenhle Andrea! Gravelli se dá do hlasitého smíchu. Jaký blázen, jaký zbabělec ten jeho někdejší přítel. Tenkrát mlčel, když měl v rukou všechny trumfy, aby tomu darebákovi Gravellimu učinil přítrž. Proč bych měl vlastně užívat slova, které by lépe lahodilo mému sluchu, proč bych se měl dělat před sebou lepším, než jsem? Jsem sám a moje myšlenky nikdo neslyší. Podívat se, co je skryto za tímto čelem, kdopak to dokáže? Jen jeden člověk, a ten ve své slušnosti pomlčel o tom, co ví. Jak hezky mi tehdy domlouval, jak mě skoro zapřísahal, abych takových hloupostí zanechal, cha! Dnes ale uvedl v pochybnost poctivost janovských obchodníků. Jenže u toho byl Brandi, a ten narážku určitě správně pochopil. Co když ale tenhle malý obchodníček nebude držet jazyk za zuby? Jaké z toho mohou být obchodní důsledky, nelze vůbec odhadnout. Ale co, Brandi dnes udělal skvělý obchod, ten si teď ani nevzpomene na to, co slyšel, ten se ponoří do svých knih a bude kout nové plány. A zítra si ho koupím, zavřu mu ústa úvěry a dobrými tipy. Z téhle strany se není čeho bát. Nicméně nesmím promeškat ani minutku!

Bankéř hodí na papír několik řádek. Lákavé vyhlídky pro Brandiho. Agostino Gravelli prosí, aby laskavě přišel zítra na poradu.

„Tento dopis ať jeden z našich nejmladších zaměstnanců zanese k Brandimu,” přikáže pak sluhovi, kterého přivolal zvonkem.

Opět sám, účtuje Gravelli nejprv se sebou. Bezohledně se nazývá ťulpasem, bláznem, hlupákem, že svými řečmi o lodi mrtvých poskytl Parvisimu vodítko. Příliš se spoléhal na deje a v předtuše ukojené msty zapomněl na veškerou ostražitost. Neodpustitelná chyba, kterou je třeba odčinit. Ale jak?

Uvažuje dlouho. Upírá zrak na hodiny, nevidí však ani pravidelný chod kyvadla, ani neúprosně postupující ručičky.

Láme si hlavu. Dovedně vybudované plány v posledním okamžiku zase zavrhuje. Vždycky a všude zpozoruje Graveiliho pronikavý a prozíravý duch ještě nějakou skulinu, kterou by mohl protivník uniknout. Stejně jako šachista, který musí uvážit mnoho partnerových tahů dopředu, osnuje i bankéř znovu pád Parvisiova domu.

Náhle se jeho křečovitá strnulost uvolní. Zrak se opět vyjasní.

„Dobře! Boj může začít,” mumlá si pro sebe. Pak se spokojeně protáhne. O něco později spí klidně jako dítě.

Protože Camillo, Graveiliho osobní sluha, nikdy nevstoupí do žádného pokoje bankéřova domu, aniž byl zavolán, zejména do místnosti, o níž ví, že v ní jeho pán právě je, uběhne několik hodin nerušeného klidu.

Když Gravelli otevře oči, je přes nepříznivou polohu, kterou v lenošce zaujal, velmi svěží. Stačí jen maličko natáhnout ruku, aby dosáhl na širokou stuhu, která uvádí do pohybu zvonek.

„Svícen, Camillo!”

Oba muži sestupují do sklepa, který se nachází pod domkem, na jehož dveře tehdy klepal Benelli. Bankéř vlastní velký, palácovitý dům na jedné z hlavních janovských tříd, nedaleko Ponte di Legna, jak se to patří pro muže jeho významu a bohatství. Tam přijímá své obchodní přátele. Zde ale, v tomhle nenápadném domečku, který je s tím druhým spojen kůlnami a skladišti, pod nimiž se táhne podzemní chodba, má své soukromé místnosti. Jsou to malé pokoje se starým nábytkem, mezi tím těžké, stříbrné předměty, skoupené bez výběru, beze smyslu pro tvar, prostě jen proto, aby i tady promluvilo bohatství. Benelli, který dobře znal všechny Graveiliho zvyklosti, zvolil cestu temnou ulicí, protože si byl jist, že by se k němu jinudy nedostal. Ve městě znají tento domek jen jako příbytek sluhy, který nemá žádné příbuzenstvo ani přátele a nikdy nemusí přijímat hosty.

Kromě dejova vyslance nebyl dosud nikomu umožněn vstup do Gravelliho soukromého bytu.

Před těžkými železnými dveřmi se pán a sluha zastaví. Pán vytáhne z koženého měšce, zavěšeného na hrudi, dva klíče, jimiž dvojnásob zajištěné dveře otevře.

Oba muže ovane zatuchlý vzduch ze sklepení. Prostor je znamenitě vyzděn a kromě stolu v pozadí neobsahuje už nic než police se zaprášenými džbány na víno.

Aniž vyčká pokynu, začne sluha odstraňovat ze svých míst některé z nádob. Kupodivu však na nich jeho prsty nezanechávají žádné stopy. Tlustá vrstva prachu je totiž vyrobena uměle. Povrchní pozorovatel by nikdy nemohl zjistit, zda se lidské ruce dotýkají nádoby často.

Zatímco se Gamillo věnuje své práci, vytáhne bankéř ze záhybů svého svrchníku jiný klíč. Jen velmi bystrým a obezřelým očím by nepatrné známky na obnaženém zdivu prozradily, že tu jsou dveře. Za částí police se nachází tajný Gravelliho trezor. Není tu sice uloženo mnoho z bankéřova jmění, přesto je to však značná částka.

Jen dva lidé znají tajemství starého domu: Gravelli a jeho sluha. Dokonce ani Pietro není zasvěcen. Gamillo toto sklepení vybudoval již před lety a stálo ho práci mnoha měsíců. Důmyslný zámek je dílem několika různých janovských řemeslníků a sám bankéř jej vlastnoručně sestavil.

Gamillo byl svého času jako spoluviník zapleten do těžkého zločinu. Před krutým trestem, který by ho byl stihl, ho zachránil Gravelli, zároveň ho ale k sobě připoutal nezničitelnými pouty. Právě takového muže Gravelli potřeboval. Ačkoliv provinění je už dávno promlčeno, je stařec stále ve finančníkově moci. Ale pro Camilla by nyní bylo stejně už pozdě začínat život podle vlastních představ. Je rád, že může žít, aniž by se nějak zvlášť nadřel. Moc se toho po něm nechce, trochu té obsluhy pána a občas nějaká ta zvláštní služba, o níž je třeba pomlčet. Není to příliš chytrý sluha, ale mazaný. Brzy také rozpoznal, že Gravelliho obchody se od běžných obchodů značně liší. To je mu jedno. Ví to, a tím to končí. Kdyby promluvil, nemohl by dát za svůj život už ani zlámanou grešli. Vůbec na to nepomýšlí, vyzradit, co ví, také jiným, a ani se neodváží učinit před svým pánem nějakou narážku. Takového Gravelliho on přece vydírat nemůže; alespoň si to myslí.

„Dva měšce,” přikáže bankéř, když otevřel tajnou schránku.

Pečetě obou podaných kožených váčků jsou důkladně překontrolovány, ačkoliv není pochyb, že jsou neporušeny. Kdo by také mohl odhalit tohle tajemství? Benelli? Vyloučeno, tak daleko nesahá ani jeho moc.

Sluha se chopil svícnu a provází svého pána ke stolu na konci sklepem. Gravelli pečlivě uvolňuje vázání a hmátne do měšce. Ozve se okouzlující zvuk. Na zlaťáky dopadne světlo. Oči mužů planou. Camillo se odvrací. Jen se nedat oslnit tímhle blyštícím, jiskřivým, svůdným kovem! Je pro něho nedosažitelný, nedosažitelný dokonce i tehdy, když už jej drží v ruce. Bankéř se ale tímhle třpytem opájí jako omámený, pohrává si s mincemi, znovu a znovu je nechává dopadat na desku stolu a naslouchá jejich tvrdému a jasnému cinkotu.

Nakonec odloží váčky stranou a vrací se k polici. Camillo mu musí posvítit do tajné schránky. Leží v nich váček vedle váčku. Aniž by použil klíče, uzamkne Gravelli skrýš.

Zkoumavý pohled po celé místnosti. Všechno v pořádku.

Krátce poté, co bankéř odešel, opustil i Parvisi přístav. Šlo mu jenom o to, dostat zprávu o Astře. Všechny obchodní záležitosti, pojící jeho podnik s marseillskou plachetnicí, vyřídí už jeho zaměstnanci.

Tak se také stane, že starší pán, který opouští poněkud opožděně loď, se na svůj dotaz po Parvisiově bydlišti dozvídá, že signor Parvisi teprve před chvilkou odešel. Pán ať ráčí projít touto a pak tamtou ulicí, tak se dostane nejrychleji k obchodníkově domu. Každé dítě mu cestou poradí, kdyby to snad bylo proti všemu očekávání ještě třeba.

„Pan Xavier de Vermont z Marseille prosí o rozhovor,” hlásí o něco později sluha svému pánovi.

„Z Marseille? Neznám nikoho toho jména. Řekni tomu pánovi, že mu zítra rád věnuji trochu svého času, ale dnes že velice lituji. - Ne, zůstaň! - Že prosím.” Parvisi není v tomto okamžiku ochoten zabývat se všedními věcmi a o něco jiného u toho pana de Vermonta asi sotva půjde. Ale cizinec přichází z takové dálky, že by bylo nezdvořilé dát se omluvit. Myšlenka, že by setkání s Francouzem mohlo vést k výnosnému obchodu, obchodníka nenapadá. Obchody jsou v tomto okamžiku nedůležité, daleko důležitější je dobrá zpráva o plavbě Astry. Doufejme, že rozhovor nepotrvá dlouho.

T-1 * 1 O « • y i vy y TI v « v y v • v 1

Francouz je důstojný starší pán. Jeho pěstěný zevnějšek prozrazuje zajištěné postavení. Šperky, které nosí, jsou - jak Parvisi jedním pohledem zjistí - pravé a velmi cenné a prozrazují jemný vkus pana de Vermonta, který tyto skvosty nosí nenápadně, aniž by se jimi sebeméně honosil. Jasné rysy dlouhého, úzkého obličeje, vysoké čelo, které svědčí o duševních schopnostech, vnukají důvěru. Víc umělec než obchodník, myslí si Janovan. Možná malíř, spisovatel. Nebo herec? Ale co by od něho takový člověk mohl chtít?

„Pane Parvisi,” začíná de Vermont, když opětoval pozdrav pána domu a přijal nabídnuté místo, „přicházím k vám se zvláštním posláním.”

Tedy přece obchodník. Ale co to znamená? Vždyť Francouz o žádných obchodech nemluví. De Vermontova slova nejdou Parvisimu z mysli. „Nezakrývám, že je mi to velmi zatěžko. Třebaže je to však úkol velmi nepříjemný, nemohu a nechci se mu vyhýbat, protože mě jím pověřil můj přítel v Malaze.”

„Přítel v Malaze?” ptá se Parvisi udiveně. „Pak asi také víte něco bližšího o mých dětech? Prosím vás, pane de Vermonte, vypravujte mi. Odpusťte otci, že dává přednost svým záležitostem před vašimi. Slibuji vám, že se pak vašim přáním budu věnovat o to usilovněji.”

Francouz se tiše brání. „Jak rád bych přinášel radostnou zprávu od dětí.”

„Což nenesete? Ach pane, napínáte mě na skřipec. Nevím, zda máte děti, syny nebo dcery, na nichž lpíte, jistě ale pochopíte, že každá minuta nejistoty zvyšuje moji netrpělivost. Vaše slova mě zneklidňují; zmátl jste mě. Určitě jde o omyl; vždyť to nejdůležitější jsem se dověděl už od kapitána plachetnice: Astra přistála šťastně v Malaze!”

„Tak vám to bylo řečeno, pane Parvisi?”

„Ano. Opakuji francouzsky: L’Astre est bien arrivé a Malaga. Není tedy pochyby a nesprávný výklad je přece vyloučen.”

„Byla to přesně tato slova?”

„Co to znamená, pane Vermonte?”

„Zpráva souhlasí, jen…”

„Nu? Tak přece, pane, mluvte!” Parvisi vyskočil. Také Francouz vstal. Teď se lehce dotkne Italovy paže a vede ho zpět ke křeslu.

„Všichni, kdo byli v~přístavu, jsou oběti osudné náhody. Jedná se o francouzskou plachetnici L’Astre, nikoliv o italskou loď Astra. Obě stejnojmenné lodě měly také stejný cíl. Kapitán určitě nesledoval nic špatného, když vám dával tuto informaci.”

„Vaše L’Astre v Malaze šťastně přistála. A Astra? Pane de Vermonte, zapřísahám vás, mluvte, prosím!”

„Přijíždím z Marseille jen proto, abych vám dodal útěchy.”

„Proboha!” Parvisi zbledne. „Útěchy” opakuje. „Co se stalo?”

„I já jsem otec. Chápu, že vaše srdce se chvěje nejistotou.”

„Astra ztroskotala?” Kupec se nakloní dopředu, jako kdyby chtěl rozumět dříve, než se ten druhý vysloví. „Nepřistála v Malaze.”

„La… Lapena.”

Rozhostí se hrobové ticho. Jako přízrak se tohle slovo, tohle „lapena” vznáší v místnosti. Konečně se Parvisi vzchopí a promluví zajíkavě a zastřeným hlasem: „Ví se něco o osudu těch lidí?”

„Rybáři, kteří se vraceli domů, nalezli několik mrtvých těl.”

„Můj syn? Raffaela? Dítě?”

Francouz rozevře paže a dlaně otáčí nahoru. O Parvisiových neví nic.

„Lapeni! To znamená: mrtvi, nebo odvlečeni do otroctví. Všichni moji drazí. Zničeni, pobiti. Proč to vše?”

Xavier de Vermont chápe hlubokou bolest toho nešťastného člověka. Co zde zmohou slova?

„Odpusťte poslu zlé zprávy, pane Parvisi. Bylo to přání našeho společného španělského přítele, dona Pedra Avilase, abyste tuto zprávu obdržel od člověka, který s vámi cítí. Zdržím se teď několik dnů v Janově a jsem vám rád k službám, kdybyste snad potřeboval mou pomoc.” Francouz vztáhne k Parvisimu ruku na rozloučenou, kterou Ital také přijímá, ale už nepouští.

„Právě jste mi nabídl pomoc, pane de Vermonte. Co kdybych vás o ni požádal hned? Zůstaňte, buďte mým hostem. Vaše slova dokazují, že máte pochopení pro ránu, kterou jsem utrpěl, a tak jistě neodmítnete pohostinství domu, který je ve smutku. Srdečně vás prosím, přijměte.”

„Přijímám vaši nabídku, pane Parvisi.”

Velký cestovní povoz, který přijíždí z Dobytčího trhu, se kodrcá Svatotomášskou bránou. Kolem chrámu otců u svatého Rochá podél přístavních opevnění se dostává rychle do předměstí San Pietro ďArena. Teď už vozka své čtyři koně nedrží na uzdě. Jen ať přidají do kroku, jen ať uhánějí, tím líp, o to dříve budou u cíle cesty. Už je také lhostejné, jaký hlomoz vůz působí. V Janově bylo třeba vystříhat se veškerého hluku; že se to zcela nepodařilo, to nezavinilo jeho snad nedostatečné umění v jízdě, nýbrž dláždění z kočičích hlav. Ještě dobře, že to pána nerušilo.

V rychlé jízdě vede nyní cesta k severu, vzhůru do hor Ligurských Apenin. V měsíčním svitu se na kočáře blyští Gravelliho erb. Vedle vozky sedí na kozlíku Camillo. Ve voze sedí jen bankéř. Ale tenhle ošuntěle oblečený muž že je Gravelli? Není to spíš nějaký lupič, nějaký lapka z janovského okolí? Dlouhý, vždy přepečlivě pěstěný vous si zastrčil pod kabát.

Okno vozu se pomalu spouští. Gravelli se vykloní a dívá se zpátky na silnici.

„Dobře, dobře,” mručí si pro sebe a zmizí opět uvnitř kočáru. Viděl, co chtěl: druhý vůz následuje ve vzdálenosti několika set metrů.

Zatímco koně prvního vozu mohou uhánět v pravidelném rytmu, vozka druhého se horlivě snaží dodržet přikázanou vzdálenost a vyhovět dispozici, nezůstat ani na okamžik z dohledu a doslechu. Proto pobádá koně, když se silnice vine v zatáčkách vzhůru do hor, ale krotí je, jakmile se přední vůz opět objeví.

Cestujícími tohoto vozu jsou velcí silní mužové. Soudě dle jejich rozhovoru patří k nejnižším vrstvám společnosti. Za stálých otřesů na nerovné cestě je slyšet řinčení zbraní. Je to Gravelliho osobní stráž.

Uběhne několik hodin, když dá bankéř zastavit. Camillo seskočí z kozlíku a přistoupí k dvířkům kočáru.

Kolem dokola divoké hory. Nikde ani dům, ani selská usedlost. Jen na pahorku po pravé ruce možno vidět rozpadlou budovu, zbytky někdejšího zámku.

Gravelli sluhovi cosi přikáže. Camillo vyleze zpátky na své sedadlo. Tázavý pohled kočího.

„Čekat,” řekne Camillo.

Ze záhybů svého kabátu vytáhne sluha šalmaj a zahraje písničku. Když dohraje, začne znovu.

Oknem vozu zkoumá Gravelli krajinu. Mraky co chvíli zahalují měsíční kotouč a valí se dál. Camillo stále ještě hraje.

Vtom - nepohnulo se něco u zřícenin? Zatraceně, už zase ubral cár mraku trochu světla. Ale bankéř se nemýlil. Náhle se ozve čísi hlas. Odkud, to bankéř neví. Zleva, zprava? Lhostejné.

„Kdo volá Pána hor!?”

„Někdo, kdo ho potřebuje,” odpoví bankéř do neznáma. „Jméno?”

„Nejsou snad peníze lepší než jakékoli jméno? Peníze jsou pravé, jméno pravé být nemusí.”

„To je dobře řečeno. Vaše přání?

„Svoje přání řeknu Pánu hor sám. Zavolejte ho, nebo mě k němu odveďte!”

„Oho! Moc poroučíte. Tady rozhoduje jenom jeden: Pán hor! Rozuměl jste?”

„Mluvil jste nadmíru zřetelně a já nejsem hluchý. Ale nerad dlouho čekám.”

„Tak mluvte!”

Bankéř leknutím uskočil. Jako by ze země vyrostl, stojí před ním náhle nějaký člověk. Klobouk se širokou střechou stíní půl obličeje, který je nadto skryt pod škraboškou. Také Gravelli s Camillem si po krátkém rozhovoru takovou navlékli.

„Chcete si vydělat měšec zlata?”

„Proč ne, nepřevýší-li váš požadavek cenu. Vystupte si a trochu si o tom obchodu stranou popovídejme.”

Ačkoliv si bankéř ještě před několika minutami přál, aby ho zavedli před Pána hor, nyní váhá opustit vůz. Trochu té ochrany mu kočár přece jen skýtá, kdyby s ním snad ten tajuplný muž chtěl hrát nečestnou hru.

„No tak už pojďte,” vyzývá ho cizinec ještě jednou. „Nic vám nepomůže odmítnout mi poslušnost. Jste v mé moci. Podívejte se dopředu!”

„K čertu s vámi!” zasyčí Gravelli, který zpozoruje dva zakuklence u koní a jednoho s nataženou pistolí vedle Camilla. Sluha sedí na kozlíku jako socha.

„A copak vidíte vzadu, pane?” zubí se zlověstník.

Gravelli odvrátí s úlekem hlavu. Viděl toho dost, aby pochopil, že se svou osobní stráží nemůže počítat.

když se vaši pomocníci prozatím ještě těší svobodě, nejsou vám zřejmě nic platni.”

Je tomu tak, jak muž říká. Druhý vůz stojí asi sto metrů zpátky na silnici. Dva lidé z bankéřovy osobní stráže vystoupili a leží se zbraněmi připravenými k výstřelu mezi koly kočáru. Okna jsou spuštěna. Z obou stran vyčuhují hlavně ručnic.

„Pěkná past, do které jsme se tady dostali!” sykne jeden z těch, co leží pod vozem, ke svému druhovi. „Tihle chlapíci svému řemeslu rozumějí. Zatraceně rázní hoši, všechna cest.

„Zdá se, že se to tady lidmi tajemného Pána hor jen hemží. Jednoho, dva, tři, čtyři, pět jich ze svého místa vidím krčit se V půlkruhu. Mají pušky.”

„U mě je tomu zrovna tak. Doufejme, že je starý dost chytrý a dostane nás z nebezpečí se zdravou kůží.”

„Bojíš se?”

„Zeptej se sám sebe a budeš taky znát mou odpověď.” Protože ani tomu druhému není zrovna blaze, už na to nic neodpovídá.

„Myslel jsem, že mi chcete navrhnout obchod,” povzbuzuje muž v masce bankéře.

„To také chci. Ale přišel jsem k vám dobrovolně a nerad bych, aby se se mnou zacházelo nepřátelsky.”

„Vaše vina. Pročpak s sebou vezete celou družinu? Kdo mi důvěřuje, ten nebude nikdy zklamán. Ale zdá se, že vy moc té důvěry nemáte? Mám snad být méně opatrný než vy?”

„Jsem u vás v bezpečí?” ptá se Gravelli.

„Není důvodu myslet si něco jiného.”

„Zaručujete se, že mě a mé lidi necháte odejít bez příkoří, i když se v naší záležitosti nedohodneme?”

„Ano.”

„Čestné slovo?”

„Řekl jsem ano a to stačí!”

Ale bankéř není ještě spokojen, „čestné slovo?” opakuje proto.

„Prokletý zbabělce! - Čestné slovo? Hahaha! Tak vy si tedy myslíte, že lupiči mají taky nějakou čest? Nu dobrá: na tu jejich čest!” Pán hor se směje.

Přesto si Gravelli s úlevou vydechne. Teprve teď se cítí bezpečný. Zná názory těchto lidí. Slíbí-li některý z nich něco na lupičskou čest, pak se na to člověk může naprosto spolehnout. Třebaže bandité nezachovávají a neuznávají všeobecné zákony, dbají o to víc, aby jejich vlastní zůstaly neporušeny.

„Dobrá, věřím vám,” ujišťuje a opouští vůz.

Maskovaný muž vede návštěvníka kousek do polí.

„Posaďte se a řekněte mi, co máte na srdci.” Vyzývá bankéře.

Oba muži se posadí na kameny, které vyčnívají ze skoupého trávníku.

„Budete mlčet? O všem, co vám svěřím, i kdybychom se měli rozejít s nepořízenou?”

„Ano.”

„To mi stačí. - Mám nepřítele, mocného nepřítele, který usiluje o můj život. Já na něho nestačím, proto se obracím o pomoc na vás.”

„Co nabízíte?”

„Dva měšce zlaťáků. Jeden dnes, druhý, jakmile bude věc vyřízena.”

„Dva měšce. To je dost neurčité. Mohou být velké, ale obsah malý.”

„Slibuji, že budete spokojen.”

„Je mým zvykem přesvědčit se předem.”

„Tak tedy - potěžkejte a poslechněte si!” Gravelli vytáhne jeden z váčků a podává jej muži.

„Hrome! Ten druhý má stejnou váhu?”

„Úplný dvojník!” Gravelli se směje.

„Dobrá. Jak jste si tu věc představoval? Mám vám snad dodat lepší osobní stráž, než jakou máte? Na jak dlouho? Každý den je drahý, protože moji lidé dávají v sázku život.”

„Můj nepřítel musí být odstraněn.” Bankéř se snaží dodat svému hlasu pevný zvuk.

Vůdce banditů hvízdne mezi zuby. Má být najat jako vrah.

„Fuj tajfl! Lidský život vám není zrovna moc drahý. Dva měšce zlaťáků! Slyšel jste o mně. I to, že banda Pána hor propůjčuje ruce k vraždě? To také?”

Gravelli ustrašeně poodstoupí. Ze škrabošky ho probodávají pohledy, které ho děsí.

Avšak nebezpečí opět pominulo, protože bandita mluví dál: „Neříkám ano, neříkám s konečnou platností ne. Jméno toho muže!”

„Obchodník Andrea Parvisi z Janova. Znáte ho?”

„Jak by ne? Znám všechny významné muže města.”

„Přijímáte tu práci?”

Loupežník dlouho uvažuje. Tohle mlčení Gravelliho znepokojuje. Kdyby tak člověk mohl vědět, jaké myšlenky se teď honí hlavou tohoto obávaného lupiče!

„Ano, vykonám tu práci - pane Gravelli!”

Bankéř sebou škubne. Je snad Pán hor vševědoucí?

Výsměšný úsměv ve tváři maskovaného vidět nemůže, ale cítí jej. Čím se prozradil?

Muž proti němu mu to naznačí: „Chcete-li cestovat nepoznán, pak nešetřete na jízdném a najměte si drožku.”

Proklatě, ten kočár! projede Gravellimu hlavou. Nejraději by si nafackoval, že nepomyslel na erb, na nějž je tak hrdý. Ale už se nedá nic dělat. Je třeba se s tím smířit, že Pán hor zná jeho jméno.

„Tady je záloha. Pro zbytek si přijďte nebo si pro něj pošlete spolehlivého posla, jakmile bude vše prokazatelně vyřízeno.”

Muž ale odmítá. „Ty peníze si ponechte. Nepotřebuju je teď. Signor Agostino Gravelli mi za ně ručí. Nedávám si zaplatit, nejsem-li přesvědčen, že mohu protislužbu také skutečně splnit.”

„Mohu se ale na vaši pomoc a na vaši mlčenlivost spolehnout?”

„Brzy budu ty zlaťáky potřebovat a vydělám si je. Teď jděte, čeká mě moc práce.”

Vůdce banditů hvízdne na píšťalu. Zbojníci se stahují zpátky.

Za ranního úsvitu se bankéř se svým doprovodem vrací do města. První krok k zničení Parvisiho byl vykonán. Pro bankéře není pochyb, že Pán hor splní úmluvu. Že ho poznal -zatraceně! Tenhle lupič by se mohl docela dobře stát druhým Benellim, možná ještě horším než ten renegát, kdyby se rozhodl vydírat. Ještě štěstí, že ten v masce zlaťáky nevzal a celý rozhovor se konal beze svědků. Kdyby se snad přece jen opovážil - ale co, stačí slovo policejnímu šéfovi Janova, který je úplatný jako většina úředníků, a řádění Pána hor bude učiněna přítrž.

ZAJAT

Ještě je tu možnost, že Luigi, Livio a Raffaela jsou naživu, byť jako otroci v rukou některého ze severoafrických panovníků.

Nešťastný otec se do této nejisté naděje přímo zakousl, čím více se jí zabývá, tím silnější je jeho víra, že tomu musí být právě tak. A není-li to klamný předpoklad, pak se už najde cesta, jak své drahé vykoupit. I když to bude jistě obrovská

v • a s v i v y v ví ~|i ví T-1 •

suma, život má větší cenu než všechno zlato světa. Firma Parvisi je bohatá, velmi bohatá. Vydá na to bez váhání a smlouvání třebas poslední baiocco. Že pak budou žebráky? Je snad žebrákem ten, kdo žije v kruhu svých milých? Rozhodně ne.

Celé hodiny obchodník hloubá, až ho nakonec únava přemůže. Služebnictvo dosud nic neví o velké ztrátě, která pána postihla. Na de Vermontovu radu o ní Parvisi dosud nepromluvil. Francouz soudí, že by bylo nejrozumnější, kdyby obchodník město na nějaký čas opustil, aby rychle překonal první nával bolu.

„Směl bych, pane de Vermonte, využít vaší dobroty ještě v něčem?” obrací se Andrea Parvisi ráno po osudném dni na svého hosta. „Velice bych vás prosil, kdybyste mě doprovodil na můj statek v horách. Tam budeme nerušeni a snad se nám podaří najít prostředky a cesty, jak získat přesnější informace o osudu mých dětí. Prosím, neodmítejte.”

Uběhne několik minut, aniž by se k tomu Francouz vyjádřil. Parvisi svého nového přítele - těch několik společně prožitých hodin udělalo z těchto dvou stejně starých mužů podobného světového názoru skutečné přátele - pozoruje s obavami.

„Pojedu s vámi!”

Obchodníkovi se velmi uleví, když slyší souhlas. Ví už ledacos o poměrech svého hosta. Xavier de Vermont je velkoobchodník a podílí se značnou měrou na lovu korálů na alžírském pobřeží v La Calle. Francie patří k několika málo státům, které žijí v alespoň poněkud snesitelných vztazích s Berbery, především s nebezpečnou republikou alžírskou. Francouzské lodě nejsou ve Středozemním moři obtěžovány korzáry. Přesto není svazek mezi Francií a dějem bez trhlin. Dej se co chvíli dotýká cti Francie a je třeba velkého diplomatického umění a nákladných darů, aby tyto nemilé příhody upadly v zapomnění.

„Vyhovovalo by vám, kdybychom vyrazili v pozdních odpoledních hodinách? Potřeboval bych ještě trochu času, abych mohl dát dispozice svému obchodnímu vedoucímu a jiným zaměstnancům. Budeme pak sice muset přenocovat, ale znám dobrý hostinec, který jistě vyhoví i vašim nárokům. Zítra jsme na místě.”

„Zařiďte si prosím vše, jak sám považujete za správné. Jsem srozuměn se vším.”

Kočímu bylo řečeno, aby připravil kočár na delší cestu. Nyní horlivě upravuje vůz, aby na něm vše jen svítilo. Ať každý na tom znamenitém kočáru a ohnivých vranících pozná, že majitelem je významný občan Janova a vozkou zdatný chlapík.

Přes Dobytčí trh, Svatotomášskou bránou, podél přístavního opevnění, předměstím San Pietro ďArena -stejnou cestou, kterou jel v noci Gravelli, jede nyní Parvisi.

Cestující mlčí. Drkotání a otřesy vozu na špatné silnici znemožňují rozhovor. Parvisi je zachmuřen; jeho myšlenky se upínají do velkých dálek, do dálek sluncem zalitých, nekonečně krásných, a přece temných jako žádné jiné: k africkému pobřeží, ovládanému barbary. De Vermont, který sleduje krajinu, vidí nějakého muže, sedícího na kraji cesty. Vedle něho se pase kůň. Jezdec drží v ruce láhev ovinou lýčím, v klíně má kus chleba, jistě nechybí ani trochu toho sýra. Ale tu už je vůz zase pryč.

V dálce se vynořuje zřícenina. Nikde ani člověka.

Náhle se za kočárem ozve dusot kopyt, a již hledí do okna mladý, vesele se usmívající muž.

„Dobrý den!” přeje oběma cestujícím, jak alespoň usuzují z uctivých pohybů cizincových paží.

Parvisi spouští okno. Mladý muž možná potřebuje radu. De Vermont ihned poznal, že to není ten, co odpočíval na kraji silnice.

„O co jde?” ptá se obchodník.

„O málo, pane!” odpoví s úsměvem jezdec.

„Tedy přece o něco. Tak mluvte, příteli!”

„Ale…,” muž vrhne pohled dopředu. „Jenom taková maličkost,” protáhne.

„No tak?”

Jezdec se už zase dívá vzhůru po silnici. Náhle mlaskne jazykem a obrátí se k Parvisimu: „Musím vás zdvořile požádat, abyste nám trochu věnoval svou společnost.”

„Co to má znamenat?” ptá se Janovan zostra.

„Přikažte svému kočímu, aby zahnul tady na tu postranní cestu před námi.”

„A když to neudělám?”

„K čemu ten křik pro tak zdvořilou prosbu?” Obličej mladého muže stále ještě září vlídností a potěšením. „Kdo jste?”

„Člověk jako vy, pane, jen v poněkud méně skvělých poměrech.”

„Lupič!”

„Fuj, pane Parvisi! - Tak tedy, vyhovíte výzvě?” Teď už je to o poznání jiný tón, ačkoliv se na uctivém chování pranic nezměnilo.

„Ne! Nejsem sám, mám u sebe hosta, za něhož nesu odpovědnost.”

Andrea Parvisi mezitím obhlédl krajinu. Nikde člověka, jenom tam vzadu přijíždí za kočárem ještě nějaký jezdec.

„Kočí, nech vraníky běžet, co mohou! A popožeň je řádně bičem!” velí kupec.

„Škoda, pak nezbývá nic než násilí. Volil jste, signore Parvisi.” Mladý muž, který s výsměchem v očích vyslechl příkaz, vytáhne pistoli a vystřelí do vzduchu.

Mezitím se vůz přiblížil až na malý kousek k zmíněné odbočce. Z rokle se vynořují zakuklené postavy. Jezdec skočil z koně na kozlík a vytrhl kočímu bič a opratě. V divém honu se vůz vřítí na postranní cestu, divže se nepřevrhne. Vlevo a vpravo se tyčí skály do strmé výše. Tady panuje už skoro tma.

Cestující se smířili s osudem.

„Žádný zbytečný strach, pane de Vermonte,” uklidňuje Parvisi Francouze. „Ti lidé si dají určitě říct. I tady vykoná zlato divy. O náš život jim jistě nejde.”

De Vermont jen pohrdavě mávne rukou. Přepadení má pro něho prozatím dokonce své kouzlo. Bandité budou určitě

natolik chytří, že mu nebudou chtít ublížit. Následky by byly

v /I • v r v r

příliš vážné.

Oba muži nevědí, že i jezdec, který jel za nimi, padl lupičům do rukou.

Jízda pokračuje nezmenšenou rychlostí. Na cestě už nelze rozeznat vůbec nic; nastala tma. Zpočátku se Parvisi ještě pokoušel v zatáčkách a ohybech odhadnout směr, brzy se ale vzdal.

Najednou vůz zastaví. Tak náhle a rychle, že to oba muže vymrští ze sedadel. Dvířka se prudce otevřou.

„Vystoupit!” Úsečný rozkaz, který nepřipouští odmluvy. Také pěsti se jich chopí, aby dodaly příkazu většího důrazu.

Ještě než se zajatci mohou rozhlédnout, jsou tlačeni do domu.

„Sem dovnitř!” Parvisi a de Vermont jsou vrženi do temné místnosti. Dveře těžce zapadnou. Skřípnou dvě závory.

S tím spoluzajatým jezdcem to už tak hladce a beze všeho nejde. Je to mladý, statný muž. Už cestou se několikrát pokusil banditům vysvětlit, že nepřišel s nepřátelskými úmysly a že je

mu proto nepochopitelné, proč ho zajali. Je prý poslem

• 1 1 s ~\ v y V S ~t • V V y a

jednoho mocného muže, s nimž není radno si něco začínat.

„Ták?” Kdo že ten mocný muž je, ptali se ho se smíchem.

„Signor Agostino Gravelli, bankéř v Janově.”

„Tak, tak.” Inu, ať tedy jede klidně s nimi, stejně mu nic jiného nezbývá, a ať si jen nedělá žádné starosti. Jejich pán pak dá všechno zase do pořádku a možná že mu i pomůže dohnat ztrátu času. Ale o tom se teprve rozhodne.

Teď žádá jezdec silným hlasem, aby ho zavedli před pána. Ne, ať pán, nachází-li se v domě, vyjde sám ven. Protože má mladík v ruce zbraň připravenou k výstřelu, nikdo se neodvažuje pustit se do něho - především proto ne, protože se s jeho přítomností nepočítalo. Když jeden z jejich přátel přišel se zprávou, že se Parvisi vydá ještě dnes na svůj statek, dostali příkaz kupce zajmout, rozhodně ho však neobtěžovat.

Co počít s Gravelliho poslem, to nevědí. O to lépe ale vědí něco jiného. Že je třeba dostat ho teď z koně. Už aby pochopil, že tady poroučejí oni, banditi. Stát se mu při tom nemá nic. I když neuznávají žádného jiného pána než svého, přece jen by se neradi dostali do křížku s Gravellim. Se svými penězi si může najmout dost lidí, aby se jim stal nebezpečný.

Zatímco několik jich dráždí jezdce slovy, dva se k němu připlíží zezadu. Kůň to zpozoruje a zneklidní. Muž se otočí. Nejisté světlo, které vyvolává představu pohybu, i když se nic neděje. Tam se však blíží dvě postavy. Jedna z nich se právě chystá vyskočit zezadu na koně, když v tom vyletí jezdcova ruka se zbraní do výše; zazní výstřel. Mnohonásobná ozvěna se vrací z hor. Střela moc škody nenapáchala. Šrám na lupičově ruce, nic víc.

Těch pár kapek krve však lidi rozběsní. Zvedne se pustý řev. Ze všech stran se teď sápou na jezdce a pokoušejí se strhnout ho z koně.

Pán hor, který se chtěl právě vydat ke svým zajatcům, se vyřítí ven.

Napadený je skutečně statečný chlapík a znamenitý jezdec. Tu s koněm maličko vyrazí dopředu, tu jej přidrží či stáhne zpět, nechá ho přešlapovat a hned nato zase vyhazovat, a tak se mu vždy znovu daří ubránit se přesile.

Jenom okamžik sleduje vůdce banditů toto divadlo, pak na své muže křikne: „Tak dost!”

„Pán!” jde to od úst k ústům. Všechny útoky rázem skončí.

Jezdec přistoupí blíž.

„Kdo jste, signore?” ptá se, a aniž vyčká odpovědi, pokračuje: „Co vás to napadá, obtěžovat Gravelliho posla!”

U sta hromů, co to ti chlapci provedli! Už se nedá nic dělat. Bude třeba bankéři vysvětlit tenhle omyl několika zdvořilými, omluvnými slovy. Ale když už ten muž tady jednou je, bylo by hloupé… ale teď jedno po druhém.

„Moji lidé se unáhlili,” omlouvá se bandita.

„Gravelli bude pro tohle zdržení rozezlen. Nestihnu svůj dnešní cíl.”

„Je mi to líto. Co dělat? - Vstupte prosím. Dnes v noci přece už nemůžete dál. V téhle tmě byste v horách zabloudil.”

„Dejte mi průvodce,” žádá posel.

„Že jsem na to nepomyslel! Samozřejmě, rád. Přeceňujete však mou moc, příteli. Moji lidé si teď především potřebují odpočinout. Několik hodin se budete muset chtě nechtě spokojit s mou společností. Později se mi jistě podaří pohnout některého z mých mužů k noční jízdě s vámi.”

„Jsem u vás v bezpečí?”

„Jak se vy, Gravelliho posel, můžete ptát?”

„To není žádné ujištění. Opakuju svou otázku a očekávám jasnou, jednoznačnou odpověď.”

„Jste, můžete se tu svobodně a podle libosti pohybovat, můžete dokonce odjet, pouze vám radím, abyste tak nečinil. -Pojďte!”

Zatímco jezdec sestupuje z koně, vůdce banditů usilovně přemýšlí.

„Paolo!” To přivolal jednoho z lupičů, který teď opouští kruh svých kamarádů a následuje svého pána i jezdce do domu.

„Prosím, sem dovnitř,” zve bandita Gravelliho muže.

Protože náčelník loupežníků vstupuje do místnosti jako prvý, lze ho bez nebezpečí následovat. Je to prostý pokoj, zařízený jednoduše, tak, jak tomu bývá v italských selských usedlostech.

„Hloupá věc, která se vám, ale i nám přihodila. Dám však hned zase všechno do pořádku,” obrací se pán domu na svého hosta, když ho předtím vyzval, aby se posadil. A na Paola: „Co tě to napadlo, zadržet tohoto mladého muže? Je to jezdec našeho přítele Gravelliho. Mám chuť ti řádně napohlavkovat! Hlupáku!” S opovržením si odplivne.

Plísněný stiskne rty. Snad se pán nedozví, že muž jmenoval bankéřovo jméno už cestou. Paolo ale není ochoten nechat se plísnit jako nějaký školáček.

„Přilepil se na kočár. Mělo se snad celé okolí dozvědět o přepadení?” brání se.

„Máš plnit moje rozkazy, jinak nic! Já jsem hlava a ty pěst!”

Paolo úplně ztratil řeč nad takovou nehorázností a nad tónem, který jinak není zvykem mezi Pánem hor a jeho lidmi.

„Co tu ještě stojíš s otevřenou hubou? Marš ven!”

Lupič vře vztekem. Vůdcův varovný pohled mu však dává na srozuměnou, aby raději mlčel. Chce se ztratit, když tu jej jeho pán zarazí přímo na prahu:

„Stůj! Když už jsi tady, přines sem víno. A velký džbán pro našeho přítele, kterému za ten úlek a tu časovou ztrátu dlužíme malé zadostiučinění. To výtečné chianti, nejstarší ročník! Mně zatím jeden pohár. Musím si ještě popovídat s těmi zajatci. -

Tak tedy, jak jsem řekl: nejstarší ročník! Vydatnou večeři později. A teď se kliď!”

Paolo zmizí. Při zmínce o vínu mu zmizely hněvivé vrásky z tváře. Důtka je zapomenuta.

„Vidíte to, milý mladý příteli, člověk má jenom samé zlobení. Když nezopakuje každý rozkaz slovo za slovem a pokud možno několikrát, pak je z toho kdovíco,” baví Pán hor svého hosta. „Protože váš nedobrovolný a nezaviněný pobyt potrvá asi několik hodin, jste přece spokojen s mými příkazy, že? - To mě těší. A u Gravelliho dám zase všechno pěkně do pořádku, spolehněte se!”

Tu již také přichází Paolo s vínem.

„Kdy budu moct pokračovat v cestě?” ptá se jezdec.

„K půlnoci, zcela podle vašeho přání. Osobně bych ovšem považoval za správnější, kdybyste posečkal až do rozednění. Pak se alespoň dostanete rychleji kupředu, máte-li před sebou dlouhou cestu.”

„To bych řekl, že mám!” kývne jezdec.

„Napijeme se nejdřív. Jste naším hostem. Jsme vám zcela k službám, pokud máte další přání.”

„Vaším hostem? Hm. Tak proč tedy neodložíte masku?”

„Hrom do toho, příteli! Vždyť vy byste patřil do našich řad!” Vůdce banditů se hlasitě rozesměje. Hned nato opět pokračuje, teď ale již vážně: „Je to naše zásada, neukazovat nikomu obličej, kdo nám nesložil přísahu. Ba ani jména, která jste tu zaslechl, nejsou pravá. Kdybychom jen jednou zapomněli na opatrnost, byl by s námi konec. Jistě to chápete, já vás o to alespoň prosím. - Nuže tedy, na vaše zdraví!”

„To je ale po čertech dobré vínečko!” Posel se zubí a hned si také dává ještě jeden, daleko hlubší doušek. „Odkud pak ho máte?”

„Obchodní tajemství, příteli.”

„Přirozeně. Takové zdroje se neprozrazují na potkání. Zvlášť je-li cena nízká, že?”

„Nízká, to ano, ale ne bez nebezpečí.”

„Poslouchejte, jestlipak byste mě kryl před mým pánem, i kdybych dnes už nevyrazil?” Jezdec si zívne a toužebně pošilhává po posteli.

„Buďte ubezpečen, příteli, Gravelli se nic nedozví.”

Tahle slova slyší jezdec jen jakoby z velké dálky; a už jim také nerozumí, usnul za stolem.

„Nejstarší ročník chianti, můj milý!” vysmívá se Pán hor. „Ruce pryč od něčeho takového, kdyby tě zase jednou někdo pozval.”

Přistoupí ke dveřím. „Giuseppe!”

Z jiné místnosti sem strčí hlavu starý loupežník.

„Co je?” bručí.

„Pojď sem. Prácička pro tebe.” Starý se přišmajdá.

„Prohledej ho.” Šéf ukáže za stůl na spícího. „Je to Gravelliho jezdec a bude mít u sebe určitě nějaký papíreček. Rád bych se mrknul.”

„Nemá-li jej zrovna v žaludku, pak bude co nevidět ve vašich rukou.”

Hbitými prsty ohmatává bandita posla. Jeho šéf ho přitom pozoruje. Vidí štíhlé a neobyčejně pěstěné ruce svého druha, které se vůbec nehodí k jeho špinavému zevnějšku.

„Zdá se, že to není nic důležitého; má to jenom na hrudi,” hlásí po chvilce Giuseppe.

„Dej to sem!”

„Je to zapečetěno.”

„To pro tebe není překážka. Otevři to!”

To ovšem chvilku trvá; přesto nečiní podobné věci tomuto mistru svého oboru žádné potíže. Během svého dlouhého života, který byl nepřetržitým bojem proti utlačovatelům, velkostatkářům a politickým mocipánům, musel často otevírat dopisy a zase je k nepoznání zavírat.

„Je to opravdu jenom soukromý dopis,” potvrzuje vůdce banditů, když přelétl řádky. „Nic pro nás.”

„Mám jej zase zavřít?”

„Teď ne, později. Ale přečti si ho, Giuseppe. Vidíš v něm něco?”

Se slovy: „Mně se to psaní zdá taky bezvýznamné,” je starý zase vrací.

„Ale Gravelli je liška podšitá. Člověk neprohloupí, když si zrovna taková neškodná psaní co nejdůkladněji prohlédne. Já se na to ještě podívám a pak tě zavolám. Teď mi pomoz, položíme ho do postele. Ať mu sem donesou večeři. Kdyby snad ten šláftruňk neúčinkoval dost dlouho, pak ať přichystané jídlo toho mládence přesvědčí, že byl jenom příliš vyčerpán, a proto usnul.”

„Co bude s nejstarším ročníkem?”

„Nalít zpátky. Přines stejné množství neškodného.”

Jakmile jsou příkazy splněny a Pán hor se domnívá, že už nebude vyrušován, znovu si vezme Gravelliho psaní a pročítá je slovo od slova, polohlasně, aby se tak případně dopátral skrytého smyslu. Bankéř píše svému synovi do Vídně, a to tak, jak už otcové svým vzdáleným synům obyčejně píší. Na konci dopisu je několik obchodních poznámek, rady, aby se pustil do toho či onoho, cenové údaje. Vše naprosto nevinné.

Přesto se čtenář nemůže zbavit dojmu, že za tím dopisem musí něco vězet. Kvůli nějakým nicotnostem se přece neposílá posel z Janova až do Vídně. A co Parvisi, neřeknou jemu tyhle řádky víc? Je nejvyšší čas podívat se po obou zajatcích.

Muž bezděčně zase vytáhne z kapsy černou škrabošku, kterou si sundal, když u jezdce zabral doušek na spaní, a chce si ji nasadit. Teprve ve chvíli, kdy se prsty už už chystají vykonat navyklé pohyby, si to uvědomí. Usměje se.

Parvisi a de Vermont se mezitím v temné místnosti trochu orientovali. Přitom narazili na židli, stůl a pryčnu. Zdá se, že tu jiné zařízení není. Janovan přenechal Francouzovi postel a sám se posadil na židli. Do hovoru jim není. Nevědí také, zda za dveřmi nestojí zvěd. O život si starost nedělají. Parvisi se domnívá, že tu půjde o výkupné, i když velmi vysoké - neboť tihle lidé vědí jistě dobře, koho chytili; a de Vermont se spoléhá na svou francouzskou příslušnost.

Vrznou závory, dveře se otevřou. S trojramenným svícnem v ruce vstoupí Pán hor.

Zajatci mžourají do světla. Parvisi se zvedl ze svého místa. Jen maličko opřen, aniž zcela povstane, hledí na lupiče Francouz. Je napnut, co bude dál.

Oči zajatců si opět přivykly. Na banditovu tvář dopadá světlo naplno.

„Giacomo, ty! Kde se tu bereš?” Obchodník se vrhá krok dva k druhému. Náhle se zarazí: „Snad, snad nejsi - Pán hor?!” Parvisiův hlas, zprvu nadšený ze shledání s nejlepším přítelem, se změnil. Je v něm už jen úlek.

„Jsem, Andreo.”

Bože, přítel, jehož duch, jehož znalosti a schopnosti svého času opravňovaly k největším nadějím, tento přítel klesl na lupiče. „Jsem otřesen,” sténá kupec. „Proč jsi ke mně nikdy nepřišel, Giacomo? Myslel sis, že svého kamaráda z dětství, svého druha z univerzity, svého nejdůvěrnějšího přítele vykážu z domu, když potřebuje pomoc? Musels přece vědět, že bych to byl neudělal. Copak jsi nikdy nepomyslel na to, že bych byl šťastný, kdybych ti za vše, za co ti vděčím, a není toho málo, mohl pomoci? A teď? Hrozné.”

„Nech být, Andreo. Jsem šťastný, že tě mám u sebe,” brání se Pán hor s úsměvem Parvisiovým výlevům.

„Proč jsi celá léta nepřišel do města? Což nevíš, že žiju v dobrých poměrech? - Tak přece mluv! Necítíš snad, jak hluboce mě rmoutí, že jsi klesl na zločince?”

„Vím to, milý příteli. Nedostávalo se mi prostě času.”

„Tak zaneprázdněn jsi - obchodně?”

„Ve světě existuje mnoho špatného.”

De Vermont se při této lupičově poznámce pustí do hlasitého smíchu, pak se ale obrátí na Parvisiova přítele.

„Odpusťte! Ale taková slova z vašich úst - vždyť je to k smíchu. Je-li něco špatné, pak je to, myslím, vaše řemeslo.”

Pán hor tuto poznámku přechází. „Nechtěl bys mě snad nejdřív představit? Lidem se lépe mluví, mohou-li se oslovovat jménem,” prosí přítele.

„Jistě, jistě.” Víc ze sebe kupec nevypraví. Jak se teď má, u všech čertů, zachovat? Jeho kdysi nejlepší přítel je lupič, který se neostýchal vztáhnout ruku dokonce na vlastního kamaráda z mládí. Ted od něho ještě ke všemu očekává, že mu bude někoho představovat!

„Giacomo, pojď!” naléhá na Pána hor. „Vzdej se toho všeho, přijmi mou pomoc. Na všechno zapomeneme. Ve spořádaných poměrech dosáhneš rychle toho, oč ti vždycky šlo, a staneš se diplomatem. Můžeš se spolehnout na můj vliv.”

„Jsi dětina, Andreo!” Giacoma těší průběh rozhovoru, který mohl řídit i jiným směrem. Nyní se bez nejmenší stopy výsměchu před Francouzem uklání - dobré mravy tedy přece jen mezi svými loupežníky nezapomněl, konstatuje Parvisi uklidněn.

„Dovolíte: Giacomo Tomasini.”

„Těší mě. Xavier de Vermont.”

„Francouz?”

„Z Marseille. Nikdy by mě bylo nenapadlo, že budu jednou stát proti skutečnému vůdci loupežníků, který patrně nebude tím, co si člověk pod takovým označením obvykle představuje.” De Vermont mluví tónem družné konverzace, náhle však příkře zaútočí: „Co má tohle uvěznění znamenat?”

„Omyl.”

„Omyl? Žertujete, nebo snad uzavíráte své obchody vždycky po předchozím laskavém pozvání?”

„Přerušil jste mě, pane de Vermonte… jde o klam. Nejste zajatci Pána hor, nýbrž zvanými hosty Giacoma Tomasiniho. Jako takoví máte především nárok na přístřeší, odpovídající okolnostem; protože dnes vás už nemohu propustit. Prosím, následujte mě.”

„Očekávám velká překvapení,” šeptá Francouz Parvisimu, když jdou za lupičem.

K tomu ovšem nedochází. Nová místnost je sice zařízena o něco lépe, je v ní ale také jenom jedna postel.

„Chcete zůstat spolu? Pak sem nechám dát ještě jedno lůžko. Nebo vám mohu nabídnout svou vlastní, skromnou místnost, kterou sdílím se svým zástupcem? Poroučejte.”

„Hlouposti, Giacomo,” odmítá Parvisi nabídku. „Tak jako tak nechceme příliš dlouho využívat tvého pohostinství, takže to nestojí ani za námahu. Dej přinést lůžko.”

„Rád, hned!” Pán hor opustí místnost.

„Ta věc začíná být čím dál zajímavější, nezdá se vám?” ptá se de Vermont přítele.

Druhý kývne s nakyslým úsměvem.

„Vlastně docela milý chlapík, ten váš loupeživý přítel.”

„Hm.”

„Co soudíte o výkupném? K tomu přece asi všechno směřuje.”

„Jsem otřesen. Ovšem že nebudu skrblit, jestli už opravdu není schopen uvažovat jako slušný člověk.”

Oba muži přistoupili k oknu a hledí na hory zaplavené měsíčním světlem. A tak nezpozorovali, že se Tomasini vrátil. Zaslechl poslední Parvisiho slova.

„Fuj, Andreo!”

„Ach, ty jsi zpátky.”

„Ano, a ještě jednou fuj! - Ale nejdříve se napijeme na zdraví, blahobyt a úspěch.” Naleje víno a nabízí hostům číše.

„Jak to, fuj?” ptá se Janovan, který víno úmyslně přehlíží.

„Domníváš se snad, že jsem klesl tak hluboko, že bych tě mohl vydírat?”

„Proč jsi nás zajal?”

„Třeba jsem si chtěl zase jednou s tebou popovídat. Jakpak je to dlouho, co jsme se naposledy setkali?” prohodí Tomasini výsměšně.

Parvisi cítí, jak mu planou tváře. Lotr je to, tenhle přítelíček, který upřímný soucit nad jeho pádem splácí výsměchem.

„Žádné vytáčky, Giacomo. Proč?” ptá se tvrdě.

„Svět je špatný,” opakuje Pán hor velmi vážně.

„Dosti laciné vysvětlení tvých skutků. Protože je svět v tvých očích špatný, musíš být také takový?”

„Jsou lupiči, bandité, briganti lidé?” ptá se Tomasini.

„Ovšemže. A co má být?”

„Tedy lidé. To je právě na věci důležité. Je pravda, že i mezi nimi se najde několik skutečných zločinců, to přiznávám; velkou masu ale tvoří nešťastníci, kteří loupí a kradou, nikoliv aby ukojili sprosté chtíče, nýbrž aby si obstarali to málo pro své živobytí, které jim vlastní nebo cizí vládci nechtějí poskytnout. Na jedné straně útisk a zotročování, na druhé vzpoura proti tomu všemu. Kdo je tedy špatný, Andreo?”

„Ty jsi kar…,” ještě než Parvisi domluví, přiskočí Tomasini a přitiskne mu ruku pevně na ústa.

„Mlč!” křikne na něho tvrdě a rozkazovacím tónem Pána hor.

Tohle napůl vyřčené slovo a Tomasiniho rozčilení oběma obchodníkům rázem prozradí, že mají co dělat se členem velkého spolku bojovníků za svobodu, karbonářů.

Karbonář ví, že jeho tajemství prohlédli. Aby před svým přítelem obstál, dal se strhnout k neprozřetelnosti. On, jeden z vůdců spolku!

„Neměl jsem na mysli nic zlého. Zajetí bylo nezbytné. Proč, to vám vysvětlím později. Teď opakuji: jste mými hosty, a já i moji lidé jsme vám plně k službám. Dejte mi teď, velmi vás o to prosím, čestné slovo, že o tom, co se zde děje, a o všech skutcích Pána hor, jichž byste se stali svědky, zachováte naprosté mlčení.”

„Zaručuji se ti čestným slovem,” potvrzuje Andrea Parvisi.

„Já také. Stačí vám to, pane Tomasini?”

„Naprosto, pane de Vermonte. - A teď poslouchejte, přátelé, neboť i vás tak jistě smím jmenovat,” pohlédne na Francouze a de Vermont přikývne na souhlas, „co mě vedlo k tomu, že jsem vás nechal zajmout.”

„Copak existoval nějaký zvláštní důvod?”

Tomasini krátce vylíčí rozhovor s Gravellim. „Tak tedy zní můj úkol. Zčásti jsem jej splnil, ovšem ne že bych potřeboval peníze nebo že by takové zločiny patřily k mému řemeslu, nýbrž abych tě ochránil. Bankéř ještě mluvil a už mi bylo jasné, že nepřijmu-li tuto práci, najde se jiný, kdo ji vezme, a tvůj život bude i nadále ohrožen. Jaké důvody má Gravelli pro své obavy, tato otázka mi v této fázi byla vedlejší. Znám bankéře, a znám také tebe, Andreo. Každopádně ses musel dostat co nejrychleji do mých rukou. Náhoda s tvou cestou mi přišla na pomoc. Kdybys mi byl nepřišel na půl cesty vstříc, byl bych tě musel nechat násilím unést z tvého domu ve městě nebo tě vylákat.”

„To by ale asi tak jednoduché nebylo, Giacomo!”

„Nesmysl! Pro Pána hor je to maličkost. - Teď ale dál. Je třeba, abyste oba, ty a také pan de Vermont, na nějaký čas zmizeli. Abychom Gravelliho oklamali, musíte být pro svět mrtvi. Co se má stát dál, to prozatím ještě nevím. Schovám vás na bezpečném místě. Takové pohodlí, jaké poskytuje tvůj venkovský dům, vám ovšem slíbit nemohu.”

„Co má Gravelli proti mně?” Parvisi zauvažoval nahlas. Není to otázka Tomasinimu.

„Snad to staré nepřátelství?” prohodí přítel. „I o tom víš?”

„Zapomínáš, kdo jsem. - Tomu bych nevěřil. Chtít se pro hloupý žert tvého syna ještě po tolika letech takhle mstít, to mi nehraje. Muselo mezitím dojít k něčemu novému.

„Opravdu nemám tušení.” Parvisi soudí, že bude lépe pomlčet o skutečném důvodu nepřátelství.

fTT s V rl * V V V “| V • V //

„To nezni prilis presvedcive.

Opravdu. Parvisi to rikal váhave.

„Dobre přemýšlej, Andreo. Všechno je teď důležité. Každé slovo, které jste spolu v poslední době vyměnili, může znamenat rozluštění celé záhady.”

„Že by včerejší výstup?”

Tomasini se nakloní přes stůl: „O co šlo?”

„Vmetl jsem mu do tváře, že janovští občané v tom musí mít prsty, když tolik našich lodí končí v zajetí korzárů.”

Po stole teče víno. To Pán hor převrhl džbán. Teď pevně svírá obchodníkova ramena.

„Andreo! Důkazy, důkazy! Co tě přivedlo na toto strašné obvinění? Kdybys měl pravdu!” Parvisi cítí, že ruce, které ho svírají, že celé tělo jeho přítele se chvěje.

„Nemohu nic dokázat. Gravelliho řeči ovšem takový výklad připouštěly.”

Tomasini klesne zpátky na židli.

„Tuhle poznámku jste řekl jenom v přítomnosti bankéře?” ptá se de Vermont.

„Ne, byl u toho ještě jeden obchodník, signor Brandi.”

„Tedy svědek,” vmísí se Tomasini opět do hovoru. „Jeden z Gravelliho kruhu. Prosím, Andreo, vypravuj teď všechno do nejmenších podrobností.”

„Jestli jsem zašel příliš daleko, pak jen proto, že jsem měl velké starosti o svého syna Luigiho, malého Livia a o svou snachu. A byla to oprávněná starost. Všichni byli s Astrou lapeni. Pan de Vermont přijel z Marseille jen proto, aby mi tuto bolestnou zprávu sdělil co nejšetrněji.”

Muži mlčí. Svíčky hoří plápolavě, to jak obchodník trhaně dýchá.

„Ubohý Andreo. Ztratit ty nejdražší. Kdo ti ale říká, že tomu tak musí skutečně být? Vždyť ti ještě nikdo nepotvrdil, že tvé děti zahynuly. Dokud se tak nestane, žijí. Žijí!” Z Tomasiniho hlasu zaznívá síla přesvědčení a ta znamená vysvobození z ukrutného tlaku. Ale jen na krátký okamžik. Být lapen, ocitnout se v rukou korzárů, vždyť to přece znamená smrt, teď anebo později, pokud se rychle něco nepodnikne.

„Snad,” mumlá nešťastný otec.

„Vyčkejme teď. Ale ne s rukama v klíně. Jestli se potvrdí tvá domněnka, že Gravelli v tom má prsty, pak běda mu! Zločin na tvých drahých i na lidu musí být potrestán. A teď mi všechno vypravuj podrobně.”

Obchodník tomuto vybídnutí vyhoví, i když zajíkavě. De Vermont, který hovoří plynně italsky, ho doplňuje, pokud ovšem záležitost zná.

V průběhu líčení se vůdce banditů prochází po místnosti. Teď se zastavuje u stolu a dívá se nepřítomně přes hlavy svých hostů. Jeho prsty kreslí kruhy do kaluže vína. Je znát, jak v tomto podivném muži pracují myšlenky.

Konečně shrnuje své úvahy.

„Sázím vše proti ničemu, že by bylo po tobě veta, kdybych tě nemohl ochránit. Pro Gravelliho neexistuje žádná jiná možnost než tě umlčet. Tvoje domněnka se ho osobně dotkla, a to tak hluboce, že se prozradil. Kdyby se cítil nevinen, pak by byl ihned vzburcoval veškeré janovské obchodnictvo a poštval by je proti tobě. Tak by se mohl bez obav pomstít za tu dřívější věc. Že to neudělal, je pro mne pádný důkaz jeho viny. Ty se možná na jeho činy díváš jako na obyčejné zločiny. V mých očích jsou však velezradou! Zradou na člověku a celém národu.”

Tomasini se prudce vztyčí. „Ano, jsem karbonář. Nechť je tedy toto slovo v těchto čtyřech stěnách vysloveno. V masce lupiče bojuju za rovnoprávnost všech. Naše nespočetná knížata a knížátka si vydržují nákladné dvory, vzájemně se překonávají v hostinách a pitkách a nestarají se o dělníky a pachtýře, vzpomenou si na ně, jen když se musí naplnit pokladny. Velcí páni znají jen svou ctižádost a hromadění moci. Tyhle zhoubné sobecké zájmy oslabují naši sílu; dělají z nás přezrálý plod pro cizí dobyvatele. Zrada je na denním pořádku. Úspěchy se za zády bojovníků opět maří. Míšení našich rodů s velkými evropskými dvory způsobilo, že naše vlast se stala hříčkou všech. Co je nám do alžírského deje, co je nám do ostatních severoafrických pašů a bejů? Jak snadné by to pro nás muselo být, zničit korzáry, kdybychom byli jednotní a mohli proti nim vrhnout své spojené síly! My ale nemůžeme, protože nejsme jednotní. Itálie, ty nešťastná země, utlačovaná a znásilňovaná vlastními knížaty i cizinci! Proti nim je třeba bojovat do poslední kapky krve.

Andreo Parvisi, jsi bohatý a mocný; pomoz mi, pomoz nám, aniž bys přísahal na umrlčí hlavu, že moc cizích pánů bude v Itálii zlomena! Což jsme my Italové méně než jiní lidé, jsme snad horší či hloupější, že nám chtějí zabraňovat v tom, nač si sami činí tak hrdě nárok: abychom byli národem? Také my chceme být svobodni a jít vlastními, svými cestami. Žádám ještě víc. Středozemní moře musí být svobodné pro naše lodě.

Nechť je naše plachetnice brázdí bez překážky. Už nesmí být žádných otroků!”

Giacomovi Tomasinimu plál zrak. Oba obchodníci ohromené mlčí. To, co právě slyšeli, je příliš neslýchané, příliš odvážné. Jaký plamen, jaká síla se jim tu odhalila. Nemohou se vymanit z kruhu, do něhož je Pán hor, vůdce lupičů Tomasini, začaroval. Jsou to velké myšlenky a cíle, oba je uznávají.

„Bylo by třeba mít proti Gravellimu důkazy. Poznámka, kterou utrousil v přístavu, sama o sobě na obžalobu nestačí,” podotkne konečně Parvisi.

„Ovšemže ne, Andreo. Budeme takové důkazy hledat. Ty a já. Možná dokonce, že už nějaký podklad v rukou máme.

Obchodníci vrhnou na Tomasiniho překvapený pohled.

„Možná, nevím to jistě,” pokračuje Parvisiho přítel. „Současné s vámi mi vběhl do sítě jakýsi prapodivný ptáček. Je to posel, kterého Gravelli vyslal ke svému synovi Pietrovi do Vídně. Jel na koni několik kroků za vaším kočárem. Moji lidé ho byli nuceni zadržet, aby se o tomhle přepadení nezačalo příliš brzo mluvit. Dovolil jsem si tu zprávu přečíst. To už tak patří k mému řemeslu, rozumíte?” A už je to zase ten uštěpačný Pán hor, který takto hovoří. „Obsah dopisu se mi zdál zcela neškodný, i když se nemohu zbavit dojmu, že jednotlivá slova by přece jen mohla mít nějaký jiný smysl. Gravelli je starý gauner. Znám ho lépe, než možná předpokládá. On sám byl banditou, ale pravým, takovým, co loupí a krade, ne aby ukojil hlad, nýbrž aby se obohatil. Prostě zločinec. Že by mohl psát opravdu jen neškodné věci, považuju po tom, cos mi, Andreo, vyprávěl, za vyloučené. Poslouchejte.”

Tomasini vytáhne dopis a čte.

„Encore une fois, je vous prie! -Ještě jednou, prosím,” žádá de Vermont ve své mateřštině.

Tomasini prosbě vyhoví. První věty jsou pozdravy a rodinné záležitosti, které mohou sotva obsahovat nějaká tajemství.

„Teď pomalu, Giacomo,” upozorňuje Parvisi.

Tomasini čte: „Musím Ti, milý chlapče, bohužel sdělit, že lov neměl takový úspěch, v jaký jsme doufali. Včera jsem se ke svému zármutku a úleku dozvěděl, že liška smečce proklouzla. Myslivci propásli vzácnou kořist, třebaže byli navedeni co nejlépe na stopu. Udělám ale vše a nebudu litovat ani námahy, ani nákladů, abych to zvíře nakonec přece jenom skolil. To jediné, oč Tě prosím, je trpělivost.”

„To myslím stačí. Ta liška - to je Luigi, můj syn!”

„O tom jsem také přesvědčen. Gravelli je ten muž, či alespoň jeden z těch, co pracují ruku v ruce s korzáry. Konečně stopa, po které už tak dlouho pátráme; i když za důkaz se tenhle dopis považovat nedá. Konečně! Přilepím se tomu chlapovi na paty. Ještě jednou, Andreo, pomoz při tom! Jde o velké věci, o boj proti nelidskosti otroctví a o to, vysvobodit se z cizího útlaku a poručníkování. Gravelli padne, o tom můžeš být už v této chvíli ujištěn!”

„Můžeš mnou i mým majetkem nakládat podle libosti, Giacomo.”

„Děkuju ti. Budu-li něco potřebovat, nebudu se ostýchat požádat tě o to. - A vy, pane de Vermonte? Je mi líto, že jste byl jako cizinec zapleten do takové věci; mnohé z toho, co jsem řekl, se vztahovalo na Francii. Doufám, že se nemýlím, domnívám-li se, že mě jako Itala chápete. Jako Francouz byste se jistě zpěčoval, aby vás považovali za nedospělého a jednali s vámi ve všem jako s dítětem. - Nepochybuji ani na okamžik, že své čestné slovo splníte.”

„Tohoto vysvětlení nebylo třeba. V jádru plně a zcela schvaluji vaše názory a cíle. Postoj Francie k alžírskému dejovi mě pouze nutí k opatrnosti. Nevím, zda znáte smlouvu o přátelství s ním. Ačkoliv je to velice drahé přátelství, nemáme žádný důvod, abychom postupovali nepřátelsky. Vlastníme práva na lov korálů v La Calle, dovozní a vývozní monopol v Boně, a máme všechny výhody, které bychom neradi postrádali. To mi ale nebude bránit v tom, abych pozvedl svůj hlas proti nelidskému jednání korzárů. My Francouzi jsme v průběhu staletí vedli mnoho velkých sporů s alžírskými vládci. Není vyloučeno, že se budou dnes nebo zítra opakovat. V takovém případě stojím plně na vaší straně.”

„Děkuji vám.”

„Co míníš dělat?” ptá se Parvisi svého přítele z mládí. „Je třeba dopravit Brandiho na bezpečné místo. Doufám, že nepřijdeme pozdě.”

„Brandiho?”

„Gravelli se jistě pokusí jediného svědka vaší rozmluvy zničit stejným způsobem jako tebe.”

Zatímco Tomasini uděluje nezbytné příkazy, rozmlouvají spolu oba obchodníci o Gravellim. V popředí však nestojí Gravelliho prohnanost a pohotovost, nýbrž cíle, kterým slouží.

Dusot kopyt proniká slabě do pokoje. Giacomovi lidé se ženou nocí, aby ochránili i ohroženého obchodníka Brandiho před případnou Gravelliho pomstou.

„Doufejme, že ještě není příliš pozdě.” S těmito slovy vstupuje Pán hor opět do místnosti. „Vy se prozatím do Janova vrátit nesmíte. Také na tvé venkovské sídlo tě nemohu nechat odejít, Andreo. Gravelli musí věřit, alespoň pro příští týdny nebo také měsíce, že úkol je splněn.”

„Co bude ale s obchody? Ze svého statku bych mohl kdykoli zasáhnout, tak ale nevidím vůbec žádnou možnost.”

Tomasiniho prsty bubnují na desku stolu. Uvažuje. „Mohu ti doporučit vynikajícího spolupracovníka? Určitě ses zatím odnaučil čemukoli se divit. Mám spojení na všechna povolání. Přijmi toho muže do svých služeb. Můžeš se na něho plně spolehnout. Dej mu plné moci pro svého obchodního vedoucího. Jiný z mých lidí bude pendlovat mezi tebou a jím jako posel a předávat tvá rozhodnutí. Do obchodních věcí nebude, pokud si to nebudeš přát, zasahovat.”

Parvisi uvažuje a vysloví pak s tímto návrhem souhlas.

„A jak jste rozhodl o mně, pane Tomasini?”

„Vy jste měl jistě v úmyslu stát v těchto těžkých dnech po boku mého přítele jako chápající a soucítící člověk. Poroučejte! Mám vás dát zítra dopravit do některého přístavu? Rád tak učiním, měl bych však upřímnou radost, kdybych i vás mohl delší dobu považovat za svého hosta.”

Doufám, že Francouz svolí, myslí si přitom Tomasini. Příliš málo toho muže zná.

„Mohl bych Andreovi,” de Vermont pohlédne na Parvisiho, který vzal s potěšením na vědomí, že byl poprvé osloven křestním jménem, „dělat společníka čtyři týdny.”

„To je nádherné, báječné. Budu k vám chodit, jak často to jen půjde.”

„My zde tedy nezůstaneme, jestli si tvá slova správně vykládám?” poznamenává Janovan.

„Ne. I když jsme se snažili zabránit odhalení našeho úkrytu a jeli proto skutečně křížem krážem, přece jen leží tenhle dům ještě příliš blízko hlavní silnice. Patří jednomu z našich blízkých krajanů, jehož pomoci využíváme jenom v nejkrajnějších případech. Půjdeme ještě dál do hor. Tam vlastní jistý baron Tomasini zámeček, v němž rád přijme několik milých přátel nimrodů.”

„Baron Tomasini, snad příbuzný?” ptá se Parvisi.

„Ten pán je Říman. Přijíždí jen občas, mnohdy delší dobu vůbec ne, na lov. Víc se o tomto pánovi v okolí neví. Personál je věrný a mlčelivý.”

„Je to snad tvůj zámek, Giacomo?”

„Uhádls.” Tomasini se usmívá. „Vůdce lupičů, karbonář, občan města Říma, obchodník, diplomat - vše v jedné osobě. Musím ovšem podotknout, že jsem vždycky jen načas Pánem hor, totiž: pravým Pánem hor. Většinou se pod tímto jménem skrývá jeden z mých lidí.” Podával tato vysvětlení rychle a zběžně. Nejde mu o to, mluvit o sobě.

„Ještě okamžik, mám prosbu,” obrací se na Parvisiho. „Smím dát dnes v noci odvézt Gravelliho posla ve tvém voze na křižovatku? Je omámen uspávacím prostředkem ve víně. Z důvodů bezpečnosti vlastníka této usedlosti je nezbytné, aby ten muž nezjistil, kde se nacházel. A také tak ztratí méně času. - Ach, vstupte!”

To přinášejí postel a lákavou večeři.

„Dobrou chuť, přátelé, a dobrou noc!” Giacomo přistoupí k Parvisimu a políbí ho. „Milý Andreo!” Víc neřekne. Krátké, přívětivé přikývnutí směrem k de Vermontovi a Pán hor zmizel.

MUŽ VE VODĚ

Xavier de Vermont se vrátil do Marseille. Ačkoliv byl dlouho pryč, jeho obchody běžely dál bez obtíží, aniž by v čemkoli vázly. Je třeba jen odpovědět na několik soukromých dopisů; vše ostatní jsou podružné záležitosti, za jejichž opožděné vyřízení se prostě zdvořile omluví. V celé kupě dopisů byla jen jedna skutečně závažná věc: zpráva z La Calle od jeho syna Pierra-Charlese. Dopis došel den po jeho odjezdu do Janova. A byl to den nabitý událostmi.

Francouz je obchodník, zároveň ale vysoce vzdělaný muž, nadaný obrazotvorností. Pierre-Charles píše jasně a věcně, z maličkostí a podrobností se nakonec skládá vskutku pestrobarevná mozaika.

Stalo se to tak:

Na přídi francouzské fregaty Toulon stojí dva cestující. Těší se z toho, jak si vlnky hrají a jaké kousky předvádějí ve vzduchu rackové.

„Ani nevíš, Pierre-Charlesi, jak se těším na La Calle,” horuje mladší z mužů, kterému jistě není ještě ani dvacet let.

„La Calle?” Druhý se rozesměje. „Pomalu, příteli! Copak ses nepodíval na mapu? Na La Calle si budeš muset ještě počkat. Zanedlouho vplujeme do Ceuty, pak nastavíme nosy atlantickému větru v Tangem, teprve pak se vydáme podél berberského pobřeží do Bony a konečně do La Calle. Tak tedy trpělivost, Rogere!”

„Tu já mám! - Tvůj popis určitě pokulhává za krásami, které na člověka tam dole čekají. Žít na půdě Afriky… musí to být nádhera! A za to vše budu jednoho dne děkovat tobě a tvému otci”

Co tomu chlapci na všechno jeho horování odpovědět? Byl přeložen z Marseille, kde byl správním úředníkem, do loviště korálů, aby se tu věnoval praktické práci. Dobrá, otec to udělal, protože touha mladého zaměstnance po dalekých zemích mohla být firmě užitečná a protože to byl příbuzný de Vermontů, kterému je třeba pomoci. Není ale nutno dělat z toho kdovíco. Pracuj, bratránku, tím své díky vyjádříš nejlépe. - Ovšemže to takto neřekne.

Pierre-Charles de Vermont, tak zní plné jméno staršího z obou mužů, přiloží dalekohled k očím, nechá jej klesnout a znovu jej přiloží. Roger de la Vigne, jeho bratranec, se teď dívá stejným směrem. Vidí toliko lehce zvlněnou, nekonečnou vodní plochu. A přece tam musí něco být. Pierre-Charles až příliš usilovně a jaksi napjatě zkoumá hladinu.

„Rychle utíkej ke kapitánovi, Rogere! Vlevo od nás jsou trosky lodi.”

„Co?” odpoví de la Vigne hloupou otázkou.

i i i 1 v lvi • f T v i v v 1 s v • r~w .

„Tak přece dělej! Ještě včas se dozvíš, co znamenají. Zatím to taky ještě nevím.”

Bratranec uhání pryč.

„Hlídka, hlášeny trosky lodi vlevo!” informuje hned nato kapitán muže ve strážním koši. „Natočit hlavní plachtu! Snížit rychlost!” rozkazuje.

De la Vigne je rozčilením bez sebe, když opět stojí vedle Pierra-Charlese. „Jak napínavé! Dobrodružství na moři!”

„Ale co. Na, vem si dalekohled. Je to jenom několik latí, nic vážného. Možná že se někde v bouřce utrhly z nějaké lodi a třeba už jsou celé dny ve vodě. Kdyby člověk každému prknu, které mu na moři připluje do cesty, přikládal kdovíjaký význam, to by z napětí vůbec nevyšel.”

„A proč se tím tedy zabýváme?”

„Máš pravdu, Rogere. Jenomže někdy se za takovým připlaveným dřevem skrývá daleko víc. Proto je třeba věc prozkoumat.”

Mladý Francouz dlouho upírá zrak na předmět objevený jeho bratrancem.

„Vidím opravdu jenom nějaké prkno. Škoda. Třeba jich tu bude víc?”

„Možné to je. Hledej dál.”

Jeho zrak se odpoutává od bodu ve vodě. Dalekohled se stáčí vlevo, pak vpravo. Nikde nic.

De Vermont se už zase opřel pohodlně o zábradlí. Občas hodí do vzduchu kousek chleba. Jako šípy se na něj vrhnou rackové a zachytí jej ještě v letu. Celá příhoda je odbyta jako nedůležitá. Ale de la Vigne stále ještě zkoumá vodní pustinu.

„Pierre-Charlesi, rychle, podívej se - tam! Zdá se mi, jako bych… Ale nejsem si zcela jist.”

„Ale ale, vždyť ty se celý chvěješ. Dej to sem!”

„Tam, tam přece!” Bratranec se pořád nedívá správným směrem. „Tam ne, tam, tam! Teď je to správně! Řekni, co vidíš?”

„Nějakého člověka!”

„Ano, ano!”

„Muž ve vodě!” křičí de Vermont.

Kapitán Deslonge spěchá rychlými kroky k oběma bratrancům. „To vy jste volal na poplach, pane de Vermonte?”

„Podívejte se sám!”

„Děkuju. - Opravdu. Hned dám příslušné pokyny.”

Náhle samý běh a shon. Ozývají se rozkazy. Jsou plněny. Loď mění kurs, zastavuje se. Právě spouštějí šalupu.

„Chcete jet s sebou?” ptá se kapitán Deslonge mladého krajana, který se svým bratrancem opustil příď.

„Prosil bych vás o to.”

„Tak si nastupte. A vy taky, pane de la Vigne, máte-li ovšem chuť.”

Jak by neměl! Když už plavba do Afriky přináší takové vzrušující okamžiky, jaká překvapení a dobrodružství pak asi chystá cizí světadíl? Nádherný život! Bude jej pít plnými doušky; najde ho připraveného pro všechno krásné, velké, zářivé. Na temné stíny, které nerozlučně patří k oslňujícímu slunci, ve svém nadšení nemyslí.

Člun, poháněn mocnými nápory vesel, žene se rychle vpřed. Každým okamžikem je nešťastníkovi blíž.

Třetí důstojník Toulonu, který řídí záchrannou akci, stojí na přídi šalupy. Vedle něho Pierre-Charles de Vermont.

A už lze také rozeznat podrobnosti. Muž leží na jakýchsi dveřích. Pravice pevně svírá kliku. Patrně mrtvý. Strnulost zřejmě zamezila tomu, aby mrtvola byla smetena z prken.

„Chudák,” mumlá důstojník. „Aspoň mu poskytneme řádný námořnický pohřeb. Tak do toho, mládenci, sem s ním!”

Dá to práci, uvolnit křečovitě sevřené prsty. Jen několik veslařů se může pokusit dostat toho muže na člun; ostatní musí udržovat rovnováhu.

„Ještě žije. Je jen v bezvědomí,” hlásí jeden. „Tak si pospěšte! Musíme ho zachránit,” naléhá velitel. Když přetahují bezvědomého do člunu, uhodí jeho hlava o okraj. Ozve se děsný výkřik. Chlapík přidržující horní část těla, sebou trhne.

Hlava znovu narazí. Znovu výkřik, stejně ostrý, pronikavý, hrůzný jako ten první.

„Držte ho pevně, chlape!” oboří se de Vermont na námořníka. „Ten nešťastník má možná ránu na hlavě. Sem s ním rychle! Hned se na to podívám.”

Pierre-Charles si sundá kabát a svine jej do polštáře, na nějž položí bezvědomého. Mladý důstojník chce protestovat. Pan de Vermont je cestující. Když ale vidí, jakou péči tomu muži věnuje, že dokonce bez okolků svléká svůj neposkvrněný tabákově hnědý kabát a upravuje z něho podušku, považuje za lepší raději mlčet. Ukáže-li se ale, že se de Vermontův kabát zašpinil, pak se nad mužstvem, které nedávalo pozor, rozpoutá úplné hromobití.

Ruka přejede zcela lehounce přes hlavu ztroskotance. A ten sebou prudce trhne. Prsty nahmátly velký hrbol několik centimetrů pod temenem. Úplný zázrak, že v tom člověku zůstal vůbec ještě život.

„Tady došlo k neštěstí, nebo, a to bude asi pravděpodobnější, k zločinu. Trochu se v takových věcech vyznám,” vysvětluje de Vermont důstojníkovi.

„Tak tedy rychle! Opřete se do vesel, abychom mohli nemocnému poskytnout lékařskou pomoc!”

„Ještě okamžik. Co bude s těmi dveřmi?”

„Necháme plavat!”

„Vzal bych je s sebou, pane poručíku.”

„Zbytečná přítěž. K čemu by nám byly?” Důstojníka štve, že se Pierre-Charles takhle dere do popředí.

„Jak jsem už řekl…, zdá se mi, že ten muž se stal obětí nějakého zločinu. Aby se mohl objasnit, k tomu by mohl být, zvlášť zemře-li ten nešťastník ještě, než nám bude moci podat bližší vysvětlení, důležitý každý předmět z jeho okolí. Kdyby to bylo jenom nějaké obyčejné prkno, pak by nám asi moc neřeklo. Dveře by ale mohly prozradit ledacos o tom, komu patřila loď, na níž se zraněný plavil.”

Poručík se teď už znatelně zamračil. Ale ví dobře, jakou úctu chová kapitán Deslonge k synovi Xaviera de Vermonta, ba jak se před ním až ponižuje, a nerad by slízl důtku, že nepřihlédl k důvodům toho mladého cestujícího. „Dveře na lano!” rozkáže mrzutě. „A teď už konečně pohyb. Ráz, dva, tři - ráz, dva, tři!” Povely jdou tak rychle za sebou, že námořníci podle nich ani nestačí tak hbitě vládnout vesly. Mladý ctižádostivý důstojník chce ukázat, že je to on, a ne nějaký cestující z Toulonu, kdo velí a zodpovídá za šalupu.

Veškeré úsilí lodního lékaře probrat bezvědomého z nebezpečného stavu, se setkalo s nezdarem. Jen tak tak, že se podaří vpravit mu do úst trochu potravy.

Kdo je ten cizinec? Žádné papíry u sebe nemá. V jedné z kapes jeho kalhot byl nalezen jenom kousek kreslicího papíru a na něm obrysy dětské hlavy. Skoro se zdá, jako kdyby byl muž právě vyskočil z postele, když ho to neštěstí potkalo.

Lodní tesař prozkoumal dveře. Italská práce, konstatuje jako odborník. Co to však znamená? To, že loď byla vyrobena v Itálii, zdaleka ještě neznamená, že také plula pod italskou vlajkou.

De Vermont to uznává. Je třeba vyčkat, až cizinec bude moci sám mluvit. Doufejme, že to bude brzy. Všeobecně se na Toulonu soudí, že jde o člověka, který přežil útok korzárů.

Po večeři, když si důstojníci a oba cestující nacpali dýmky a teď sedí jako vždy pohromadě, se bratrancům podaří, přilákat k sobě lodního lékaře. De la Vigne září nadšením, ale cítí, že teď bude důležitější mlčet a poslouchat než mluvit do věcí, které jsou mu zcela nové. Napjatě sleduje každé slovo a hledí si zapamatovat vše, co by mohlo být důležité.

Od chvíle, kdy nemocného dopravili na palubu Toulonu, byl Pierre-Charles skoro každou hodinu u jeho postele. Ačkoliv muže objevil de la Vigne, cítí se de Vermont za trosečníka jaksi zodpovědný. Sám neví, co ho k cizinci přitahuje. Jistěže tu svou úlohu hraje i to tajemné, neobvyklé, dobrodružné, co ho poutá. Každopádně dal podnět již k druhé, zevrubnější prohlídce. Jenže výsledek není příliš povzbudivý. Je-li de Vermontův názor, že totiž jde o zločin, správný, pak zřejmě vyvolal těžký nervový otřes. Možná že to vše po sobě zanechá jen nějaké to ochromení. Jistě ale uplyne nějaký čas, než se muž úplně uzdraví.

„Co s ním uděláme? Kam bychom ho dali?” ptá se de Vermont.

„Do lazaretu v Ceutě. To je to nejlepší.” Lékař by se tohoto případu rád co nejdříve zbavil.

Protože na to mladý Francouz neodpovídá, vzhlédne k němu.

„Nezdá se vám snad můj návrh, pane de Vermonte?”

„Máte pravdu, doktore. Nevím, je-li lazaret to pravé místo pro tak mimořádný případ. Možná že by pro toho muže byl tím nejlepším lékem naprostý klid. Ale nevím to.”

„To souhlasí. Klid a trpělivost je to jediné, co mu může pomoci. Nebude-li mít rána za následek ochrnutí, může ten člověk už brzy opustit lůžko. Pak tu bude pobíhat, aniž by kale věděl, co dělá. V nejbližší době nesmí na slunce, a je třeba vyvarovat se i toho, chtít dotěrnými otázkami oživit jeho ztracenou paměť. Pak se jednoho dne, tak se alespoň domnívám, nemocný začne sám od sebe překvapeně rozhlížet kolem sebe, začne zase všechno poznávat, stromy, domy, nějakou věc, kterou bude třeba mít zrovna v ruce, i lidi, - pak si vzpomene na své jméno, na jméno svých blízkých, na loď a prostě na všechno, na co v tomto stavu zapomněl.”

Podobně si to představoval i de Vermont. Nikoliv snad těžký, ale obtížný případ - tedy nic pro lazaret.

„Znám náš lazaret v La Calle,” vypravuje. „Zažil jsem, jak muži ve žhavém slunci zešíleli a celé dny zuřili. Kdyby mělo k něčemu takovému dojít v době, kdy by ten muž ležel v nemocnici, pak by byla všechna vynaložená námaha zbytečná. Na epidemie raději ani nemyslím. To pak leží v místnostech tolik nemocných, že je pro ošetřující personál nemožné zabývat se každým případem zvlášť.”

Takovému nebezpečí by de Vermont cizince vystavit nechtěl. Nepovažuje trosečníka za námořníka. Už když uvolňovali prsty svírající kliku, byla mu nápadná jemná stavba jeho ruky. Taková ruka by nezvládla těžkou práci s lanem, plachtovím, veslem a zátěží. Úzká tvář s vysokým čelem prozrazuje člověka, který pracuje s knihou a perem. Nález v kapse domněnku potvrdil, dokonce ji vítaným způsobem ohraničil, protože nyní bylo možno spatřovat v nešťastníkovi umělce.

To samo o sobě přirozeně není důvod Francouzova soucitu. Rozhodující je skutečnost, že tu došlo k zločinu.

„Doktore,” obrací se opět na lékaře, „a co kdybych toho muže vzal do svého domu?”

„Nemám nic proti tomu, můžete-li tam ovšem dodržet mé dispozice.”

„Buďte bez starosti.” O tom může Francouz lékaře klidně ujistit. Na kraji poloostrova, na němž se nachází La Calle, vlastní nádhernou vilu s velkou zahradou, plnou starých stromů. Od nepaměti patří tento pozemek rodině de Vermontů, která s lovem korálů už doslova srostla. K ruce mají francouzského sluhu a několik černochů, kteří budou cizího muže ošetřovat stejně obětavě, jako by to byl jejich mladý pán.

Ačkoliv je Pierre-Charles de Vermont v listinách společnosti pro lov korálů stále ještě veden jako zaměstnanec, přece jen už k ní tak zcela nepatří. Podnik, jehož působnost je od roku 1806 dějovým rozhodnutím značně omezena a jenž se musil smířit s nebezpečnou anglickou konkurencí, využívá mimořádných schopností mladého muže jen ve zvlášť obtížných obchodních záležitostech.

Pierre-Charles se dík otcovskému jmění může plně oddávat svým romantickým snům a koníčkům: cestování, lovu, dobrodružství - může zkrátka vést nezávislý život. V malém La Calle s příliš všedním a nudným francouzským shonem to dlouho nevydržel, člověk je přece v Africe. V Africe! V tomto tajuplném, temném a přece světlem tolik zaplaveném světadílu, o němž se toho dodnes tak málo ví a který může skrývat nevyzpytatelná tajemství, nepředstavitelná dobrodružství netušených rozměrů. Vábivá země za výběžky Tell-Atlasu, někdejší Numidie Římanů. Co se o ní člověk jako student u římských dějepisců všechno nedočetl. Jaké kvetoucí osady to vlastnila římská říše v severní Africe; byla zde jedna z obilnic Říma. Ale od těch dob uplynulo dva tisíce let světových dějin, jako vichřice se přehnaly záplavy Vandalů a islámských pluků roklemi horských pásem Atlasu a rovinami Alžírska a zanechaly po sobě nevyhladitelné stopy. Před několika desítiletími procestoval zemi učený dr. Shaw a popsal ji tak, jak ji zastihl. Co kdyby tak člověk ukázal záda nudnému městečku lovců korálů a sám se také trochu porozhlédl po regentství?

Byla to touha po dobrodružství a vědecká zvídavost, které způsobily, že se Pierre-Charles vydal zprvu na malé výlety do okolí La Calle a později na daleké, několikatýdenní toulky po této staré kulturní oblasti. Mimořádné jazykové schopnosti a mladistvé nadšení pro všechno, co je neobvyklé a dobrodružné, záhy učinily z mladého Francouze vynikajícího znalce země a lidí, a vášeň, která ho často dohnala až na samou hranici rozvahy, znamenitého lovce.

Tento dobrodruh a vědec ale stále ještě mlčí. Nic ho nepudí, aby proměnil výsledky svých výzkumů co nejrychleji v hotové peníze. Bádá ze záliby, nikoliv na objednávku, nezávisle na čase.

Je zcela lhostejné, kdy a zda vůbec se posadí, aby roztřídil tisíce poznámek a neobratných skic pozůstatků římského stavitelského umění a stmelil vše v organický celek. Ostatně zbývá stále ještě poodhrnout nejednu roušku, než člověk získá ucelený obraz této staré kolonie.

Právě teď, po půlletém pobytu ve vlasti, hrozí lovecká vášeň zpřetrhat pouta, která jí byla nasazena ve Francii. Ale už zase brzy bude sedět v kruhu domorodců, žít jako jeden z nich. Pierre-Charles de Vermont je spřátelen se všemi. V každém domě a stanu El-Fransimu rádi nabídnou hrst datlí na uvítanou. A že je všude, mezi Araby, černochy, Maury, Kabyly a Berbery oblíben, to dotvrzuje jméno, které mu dali: El-Fransi, Cizinec, Francouz. Jak často už ochránila jistá ruka tohoto odvážného lovce domorodce před dravými šelmami, jak často už jim byl vzorem, aby ho napodobili a sami se pustili do nepřítele, který se k nim záludně plížil! Pronikl už na sám okraj Sahary, dál než mnohý jiný badatel, a to jen proto, že v něm nikdo badatele nehledá. Nikdy si nic nezaznamenává -tak se alespoň lidé domnívají - netrápí se otázkami po minulosti země, po tajných cestách a stezkách, pokladech půdy, životních zvyklostech a po všem tom, čím cestující obvykle vyvolávají podezření, strach a mstu. El-Fransi dokonce všeobecně platí za člověka spíš skoupého na slovo. Nechává své hostitele prostě vyprávět a dozvídá se tak mnohé, co, sebráno a roztříděno, dává skutečný obraz poměrů.

Nikdy neprohodí El-Fransi ani slovo proti Turkům, těm cizím pánům, kteří, ač malí počtem, jako řídká, ale bezohledná vyšší společenská vrstva ovládají celé to obrovské území, jehož hranice se ztrácejí v poušti. Berbeři a Kabylové se svým hněvem vůči Turkům před lovcem netají. El-Fransi přece určitě nikdy nepodnikne nic, co by jim, porobeným, mohlo být osudné. Před ním může člověk mluvit otevřeně; jeho rty určitě neprozradí nic z toho, co slyšel. Tak soudí domorodci o Pierru-Charlesovi. Nikdy je nezklame, nemůže jim ale také pomoci. Už nejednou pozvedli zbraně proti cizákům. Ale moc deje a jeho janičářů se nedala zlomit; neboť obyvatelé Alžírska nejsou jednotní. Kmeny, národy a rasy nemohou najít společnou řeč, vysilují se v rodinných rozepřích, v bojích mezi sebou - k radosti malého houfu Turků, které by bylo lze snadno odstranit, kdyby se podařilo sjednotit tyto odvážné, válce zvyklé vesnické obce a kmeny, kdyby se podařilo vést je proti těm několika málo tisícům cizích pánů.

De Vermont ví, že Kabylové z pohoří Džurdžur, Berberové z Atlasu a Arabové z rovin a pouští nemají nic společného s pirátstvím, které provozují výhradně Turci a k němuž jsou domorodci pouze sváděni nebo donucováni.

„Můj bratranec, pan de la Vigne, se nemocného ujme, pokud by mě mé záležitosti donutily odcestovat, dřív než se uzdraví,” ujišťuje de Vermont lékaře.

„Pak ovšem souhlasím. Budu vašeho chráněnce, dokud bude fregata kotvit v přístavu, denně navštěvovat.”

„… a teď je tedy u mne,” končí Pierre-Charles svůj dopis. „Čekal jsem dva týdny, než jsem dopis odeslal, doufaje, že se cizincův stav zlepší. K určitému pokroku došlo: opustil už lůžko, to je však také vše. Paměť se mu nevrátila.”

Také teď, když čte dopis podruhé, se Xavieru de Vermontovi chvějí ruce. Ten trosečník by přece mohl být syn jeho přítele Parvisiho. Obchodník počítá: vyplutí Astry z Janova, předpokládaný příjezd nešťastné lodi do Malagy, pak vyplutí Toulonu z Marseille - nezbývá jiný závěr, než že trosky musí pocházet z nezvěstné janovské obchodní lodě. Francouzská fregata připlula na místo neštěstí jen o několik hodin později. A nakonec snad to nejdůležitější - ještě dobře, že se o tom Pierre-Charles zmiňuje - tužka a načatá kresba. Andrea často hovořil o Luigiho uměleckých schopnostech, nechal dokonce z města donést některé kresby, aby se jimi se svým přítelem potěšil.

„Dobře, Pierre-Charlesi, velmi dobře!” Obchodník

vyslovuje svou chválu a spokojenost nahlas, jako kdyby ji mohl jeho syn, vzdálený stovky kilometrů, v Africe slyšet.

Ihned zpravit Parvisiho! Uvědomit ho o možnosti, ano pravděpodobnosti, že Luigi žije. Dál: nejbližší poštou pověřit Pierra-Charlese, aby zahájil pátrání po osudu Astry a těch, kteří se z ní ocitli v zajetí. Obrátit se se stejnou prosbou na francouzského konzula v Alžíru. Na francouzského konzula? De Vermont uvažuje. Na Pierra-Charlese se lze víc spolehnout než na úředníka. A kdyby se konzul v té věci proti všemu očekávání angažoval až příliš, ještě se tím všechno pokazí. S dějem je těžké pořízení. Je náladový, podezíravý, úskočný, divoký. Třeba se osud Italů, kteří s Astrou padli do jeho rukou, jen ještě zhorší, zpozoruje-li, že se o ně zasazuje Francie - byť jen na de Vermontovo naléhání. Bude lépe konzula v té věci vynechat. Především musí Pierre-Charles objevit stopy Raffaely Parvisiové a malého Livia. Jakmile na ně narazí, dá se už všechno ostatní zařídit. -

Uplynuly týdny. Pierre-Charles už dávno zase odcestoval do vnitrozemí. Rád by se byl dočkal procitnutí svého

chráněnce, ale ten zůstává naprosto netečný ke všemu, co se kolem něho děje. Jí a pije mechanicky, jde bez zdráhání, vezme-li ho člověk pod paží a odvede clo zahrady nebo zpátky. Většinu času tráví venku. Odpočívá na lůžku, které mu upravili z polštářů a přikrývek. Pak se zase celé hodiny prochází, zavěšen do opatrovníka, s očima upřenýma do země nebo do dálky.

De la Vigne tráví valnou část svého volna u cizince. Nejen proto, že ho o to požádal bratranec, ale protože ho tenhle prapodivný případ silně pobuřuje. Copak tady nelze nějakým způsobem pomoci?

Tu k němu přichází jeden z mála přátel, kterého mladý zaměstnanec nalezl v La Calle, Gustave Marivaux, a zve ho na malou rodinnou oslavu, která se má konat některý z příštích dnů. Sedmé výročí sňatku, šťastné číslo, které si zasluhuje oslavy - to snad přítel chápe. Roger de la Vigne, dosud svobodný, sice nechápe, ale těší se, že jednotvárný život -počítá do toho i příležitostné posezení s kolegy v jedné ze zakouřených přístavních krčem - tak bude příjemným způsobem zpestřen.

Gustave není sám. Provází ho jeho syn Claude, takový milý, šestiletý klučina.

Teď sedí všichni tři na zahradě a povídají si. De la Vigne vrhne občas pohled na nemocného, který odpočívá opodál ve stínu keře.

Rozhovor obou mužů chlapce nudí. Nic si z něho nevybere.

V písku zobe ptáček. Dobrá. Hošík vstane, docela tiše, a pomaloučku se k němu přibližuje. Škoda, teď uletěl, zmizel za keřem. Jestlipak se tam zase snesl? Musím se kouknout.

Jenže tady je nějaký člověk! Claude si zdálky cizince zkoumavě prohlíží. Ale vždyť ten muž leží a ani se nehýbá! Že by spal? Ale ne, má přece otevřené oči, jenže se nedívá sem. Claude jde opatrně blíž, pak si sedne na bobek. Chvíli čeká. Pak zamává. Nic. Muž se dívá upřeně před sebe. Chlapce obestře hrůza. Lekne se - a utíká zpět.

„Ano, Claude, strýček je nemocný. Už dlouhé, dlouhé týdny,” vysvětluje Roger. A svému příteli: „To je ten trosečník, o kterém jsem ti vyprávěl.”

„Stále ještě žádné zlepšení?”

„Bohužel.”

Návštěva se krátce na to rozloučí.

Malé jubileum vrcholí milou intimní oslavou. Moc se ten večer mluví o štěstí mladých manželů. To nejcennější v životě těchto dvou lidí je Claude, jejich dítě. Pro chlapce jsou připraveni ke každé oběti. Aby měl bezstarostný a šťastný život.

Dítě! Kresba s dětskou hlavou! De la Vigne, který se pohodlně usadil v křesle a poslouchal veselé povídání manželky svého přítele, se náhle prudce vztyčí a postaví sklenici, z níž se chtěl právě napít, zpátky na stůl.

Přátelé na něho překvapeně pohlédnou. Pohybem ruky, který znamená „To nic, to nic!”, je uklidní. Jen takový nápad. Hned se zase snaží účastnit se lehké a*už trochu povznesené zábavy. Přítele se mu podaří oklamat, ale jeho žena cítí, že se host do hovoru nutí.

A vždycky, když zazní slovo dítě, dítě!, napomíná se: Seber se, Rogere! Nepokaz svými myšlenkami, z nichž jedna marně honí druhou, tenhle krásný večer! Ostatně je stejně načase rozloučit se.

De la Vigne uhání domů. Klusem se blíží k vile. Od moře vane ostrý vítr, zvedá mračna prachu. Už brzy si vrcholky Atlasu nasadí sněhové čapky. Ohlásil se podzim.

Kdepak jsou ty staré kalhoty, které měl nemocný na sobě, když ho vytáhli z vody? Tady visí, mezi odloženým šatstvem. Ta kresba přece byla v levé kapse. - Je prázdná.

Že by ji byl Pierre-Charles přiložil k dopisu strýci? De la Vigne usilovně přemýšlí. Ne. Podal mu dopis, aby si ho přečetl, a pak ho před jeho očima zapečetil. Kresba u toho nebyla. Nebyla-li zničena - Rogerovi se zrychlí a zpřetrhá dech, když na to jen pomyslí - musí být mezi bratrancovými papíry. Mladý muž horečně hledá. Naštěstí má klíč k přihrádce psacího stolu Pierra-Charlese. Konečně. Pořádně se mu ulevilo. Kresba už je sotva k rozeznání. Voda ji pořádně vybělila. Ale dětská hlavička to stále ještě je.

Že by zde ležela záchrana nemocného? Může se snad tento kousek papíru stát oním lanem, které by pomohlo nešťastníka vytáhnout z nočních temnot na denní světlo?

Roger de la Vigne v to pevně věří.

Když pak příštího dne položí nemocnému do klína tužku a kousek papíru a s napětím, horečně očekává účinek, musí zklamaně konstatovat, že se nic neděje.

Proč? Mrtvý předmět že by měl vyvolat zázrak? To je nemožné. A přece musí být možné otřást pomocí dítěte jeho stavem.

Co zkusit to tak s Claudem? Svůdná myšlenka.

Rozhovor s jeho rodiči trvá dlouho. Všichni tři důkladně rozvažují každé pro a proti. Dobrá, přijdeme co nejdřív na návštěvu.

V den plánované návštěvy se Roger de la Vigne nedokáže příliš soustředit na práci. Myšlenky se mu vždy znovu rozlétnou od spousty dopisů a cifer pryč do vily.

Zdaří se návštěva? I teď, když vstupuje do domu, jej tato otázka trápí. Přátelé na sebe asi nechají ještě nějakou chvíli čekat. Hrozné čekání. Otázky se trýznivě kupí. Smí se takový pokus vůbec podniknout? A jaký bude mít účinek?

Děsné pochyby! Neměl by snad přece jen rozhodnout lékař? Příroda si pomůže sama, je-li nějaká pomoc vůbec možná, řekl jim tehdy, když mu jeho kolega, lodní lékař, svěřoval nemocného do péče.

Mladý Francouz je zmítán mezi nadějí a pochybami jako loď na rozbouřeném moři. K tomu ke všemu se ještě druží těžké obavy, že by se dítěti mohlo něco stát.

Avšak je třeba jednat. Příroda nezasahuje. Nechává stav na vahách.

Netrpělivé mládí nabývá vrchu. Je třeba odvážit se pokusu, buď jak buď.

Claude zasvěcen nebyl. Nyní sedí opět všichni pohromadě jako před nedávnem. Tentokrát přišla i paní Marivauxová.

„Strýček leží zase na svém místě jako posledně, Claude,” navazuje de la Vigne po chvíli rozhovor s hošíkem.

„Ach, ten strýček, co mi o něm Claude vyprávěl? - Nechtěl bys hojit navštívit?” obrací se matka na chlapce.

„Ale když on se na mne vůbec ani nepodíval, maminko!”

„To že je tolik nemocný. On ani neví, co se kolem něho děje. Nevnímá ani ptáčky, ani lidi a stromy a kytičky, vůbec nic,” prohodí Roger.

„Ano, Claude. Třeba by se uzdravil, hodně rychle uzdravil, kdyby ho tak člověk hezky pohladil. Docela lehce a něžně. Asi takhle.” Pak paní Marivauxová utrhne kytičku. „Anebo kdyby mu někdo dal do ruky kytičku, tak hezounkou, jako je tahle.”

Hošík hledí na květ, zářící sytou červení, vezme ho pak matce z ruky, přivoní k němu. „Že bych k němu zasel?” ozve se pak. „Že bych ho pohladil? Třeba se opravdu uzdraví!” Počáteční zaváhání se mění v nadšení. Aniž vyčká odpovědi, utíká až kc křoví. Tam svoje kroky zpomalí. Kradmo pohlédne za keř.

Dospělí vstanou a jdou za ním. Paní Marivauxová se zavěsila do svého manžela; potřebuje oporu.

„Dobrý den, strýčku. Přinesl jsem ti kytičku, aby ses brzy zase uzdravil. Tumáš.” Claude docela zapomněl, že nemocný nic nevnímá. „Pravda, ty přece nic nevíš, strýčku. Víš co, dám ti ji do ruky.”

Dvě teplounké dětské ručky se pokoušejí sevřít prsty muže, aby mu kytička nevypadla z ruky. Měkké, teplé dětské ručky. Drobounké prstíky pak ruku nemocného hladí.

Ten sebou škubne. Oči mu oživnou. „Livio!” Docela tiše se ozve tohle slovo. A muž se usmívá. „Livio!” Víčka klesnou. Teď spí.

Přátelé i přes vzdálenost zpozorovali změnu.

„Maminko, on měl radost. Ale nezná mě. Říkal Livio!” žvatlá dítě, když se vrátí. „Co je to Livio?”

„Tak on dokonce mluvil?” De la Vigne se chvěje vzrušením. „Musí tě mít tuze rád, Claude; protože se mnou ještě nikdy ani slovíčko nepromluvil. Že tě nezná, to nevadí, určitě budete později ještě moc dobrými kamarády. Livio že říkal? To není francouzsky. Nevím, co to znamená. Ale myslím si, že je to nějaké jméno. Asi jméno nějakého malého kamaráda toho pána. Ale to nám jistě všechno jednou poví on sám. Každopádně ti moc a moc děkuju, žes mu udělal takovou radost, a jakmile budu mít čas, přijdu a budeme si spolu hrát. Platí?”

„Prima, strýčku Rogere! A tatínek si musí hrát s námi.”

„A co já?” zeptala se šibalsky matka.

„Ty ne. Ty se bojíš mušliček a medúz.”

Protože je důležité, aby de la Vigne nemocného teď nespustil z očí, hosté se rychle rozloučí.

„Podařilo se!” jásá mladý muž. Pozoruje spícího skoro něžným pohledem.

Náhle se nemocný vztyčí. Široce otevřené, pátrající oči. Paže napřažený dopředu.

„Livio, můj syn! Livio! Kde?! - Ach.” Se zaúpěním klesne zpátky.

De la Vigne opět tápe v temnotě. To co se zdálo být vítězstvím, je ztraceno. Míjejí vteřiny, minuty, pak mladý Francouz vyskočí a nakloní se nad nešťastníka.

Proč jsi to udělal, Rogere? Proč, proč?

Výčitky se stupňují v nesnesitelnou trýzeň. Proklatý nápad, který ho svedl k takovému troufalému pokusu bez lékařské rady i odborné pomoci. Z této zkázy už nebude východiska. Jediný prostředek byl nesprávně použit.

A tohle vše jsi, Rogere de la Vigne, zavinil ty, kterému byl nemocný svěřen! Čím se chceš ospravedlnit? Neexistuje žádný důvod, kterým by se tvůj zločin dal vůbec omluvit.

Chtěl jsem přece zachránit, pomoci, vyléčit! Nesmělé pokusy umlčet svědomí.

Stále se ještě naklání nad nemocným. Stále se ještě dívá muži do tváře. Nerozeznává jasně jeho rysy, je až příliš otřesen nezdarem svého pokusu.

„Co teď, pane de la Vigne?” ptá se sluha, který k němu přistoupil, když hosté opustili zahradu.

Tato otázka zaplaší myšlenky, které ho těžce obviňují, a strhne mu roušku z očí. Ten člověk - Roger se skloní ještě o kousek níž - ten člověk už není v bezvědomí, neleží tu ve svém starém, strnulém stavu. On spí!

Jeho obličej žije, není už strnulý, mrtvý. Zmizela kamenná maska. Teď se jeho rysy dokonce stahují v nepatrný, znavený úsměv. Jen nakrátko, pak se rty sevřou, jako kdyby spící přemáhal bolest.

Celou noc prosedí mladý Francouz u lůžka nemocného a příští den se nechá v kanceláři omluvit. Nemocný stále ještě neotevřel oči. Jeho duch ale pracuje. Jeho obličej to prozrazuje.

De la Vignovi dosud neuniklo ani nejmenší hnutí v obličeji rekonvalescenta. Vše nasvědčuje tomu, že ten muž je zachráněn. Přece tedy zvítězil, vyhrál.

Napětí povoluje. Spát, spát. Roger klesne zpátky, hned se ale zase vší mocí vzchopí. Nemocného teď nelze spustit ani na okamžik z očí. Sluha musí převzít stráž.

„Kdyby se něco změnilo, hned mě vzbuď,” důrazně přikazuje starému Francouzovi. Několik okamžiků nato tvrdě usíná.

Uběhnou hodiny. De la Vigne stráž opět přejímá. Nemocný pevně spí.

Další noc. Nemělo by se mu vpravit trochu potravy? Ale muž se může, musí každou chvilku probudit. Bude lépe nerušit ho. Říká se, že se mnozí lidé spánkem uzdraví. Stanou-se hlad a žízeň příliš dotěrnými, spaní se stejně přeruší.

K ránu - sluha bdí - mumlá nemocný několik slov italsky.

„Pane de la Vigne, on mluví,” Roger v tu ránu zcela procitne.

Jsou to nejasná, nesrozumitelná slova, mezi nimi pauzy; pak se nemocný na lůžku vztyčí.

„Kde to jsem? Co je se mnou?” Jeho slova mají zvuk, barvu, jsou však oběma Francouzům nesrozumitelná.

„Mluvíte francouzsky, pane? Nerozuměl jsem.”

„Ano. - Kde to jsem? Co je se mnou?” opakuje francouzsky.

„Jste u přátel! Nemějte obav!” De la Vigne bleskurychle uvažuje. Teď zaútočit, teď roztrhnout závoj! Je si vědom nebezpečí, které spočívá v tom, že rozpomene-li se nemocný sám na sebe, mohlo by být celé dílo, které dosud tak šťastně probíhalo, rázem zmařeno. Přesto klade otázku:

„Bohužel nemáme tu čest znát se s vámi. Jak se prosím jmenujete?”

„Luigi Parvisi.”

„Z Janova?” Mladý muž se chvěje rozčilením. Je to tedy ten muž, o němž psal strýc Xavier!

„Ano, z Janova. Ale odkud to víte?”

„To není v tomto okamžiku důležité. Každopádně mě těSí, že vás nyní již mohu oslovovat jménem. Dovolte mi, abych se vám představil: Roger de la Vigne z Marseille, toho času zaměstnanec Společnosti pro lov korálů v La Calle.”

„Velmi mě těší. - La Calle? Jak jsem se dostal sem? Co je to se mnou, pane de la Vigne?”

„O tom později. Byl jste velmi nemocen. - Máte jistě hlad a žízeň. Co vám mohu dát přinést?”

„Prosím neobtěžujte se příliš kvůli mně, nerad bych vám přidělával starosti.”

Sluha rychle odběhne. Pro všechny případy měli v posledních dnech vždy něco uchystáno.

Během jídla se Parvisi pokouší o rozhovor s Francouzem.

„Teď nemluvte,” brání mu de la Vigne. „Nesmíte se namáhat. Říkal jsem vám už, že jste byl velmi, velmi nemocen.”

„Ale vůbec se tak necítím. Jsem jenom unavený.”

„Spěte tedy dál. Zůstanu u vás. Nepřipouštějte si vůbec žádné starosti; jste u přátel. Dovolí-li vám to vaše síly, pak si zítra hodinku popovídáme. - Teď potřebujete především klid, pane Parvisi.”

„Jedno mi ale nezabráníte říct: děkuji vám.” Luigi Parvisi je zachráněn.

Jen stěží se podařilo mladého muže zadržet, aby se nepustil do bezhlavých podniků; de la Vigne, Marivaux a matka malého Clauda musili spojit veškeré své úsilí. Parvisi chtěl jednoduše zaútočit a vynutit si, aby mu alžírští mocipáni vydali ženu a dítě.

„Musím vědět, co je s Raffaelou a Liviem,” namítá posté a potisící na všechny ty věcné a uklidňující důvody. „Je třeba vyrvat je z drápů těch bestií, byl-li jim osud jen trochu milostiv a ponechal je naživu.”

Všichni chápou hrůzu, která nebohého otce pronásleduje. Tento zločin, odvádět lidi do otroctví, páchaný dnes a denně po celá staletí, nesmí zůstat bez trestu. Jak to však provést? Parvisi sám? Jeden proti početně sice malé, avšak přece jen pevně stmelené moci? Nemožné. Snad bude Pierre-Charles znát radu a pomoc.

„Vyčkej, Luigi,” navrhuje de la Vigne, „až se můj bratranec, vynikající znalec poměrů v regentství, vrátí z cesty.”

Tvrdý, krutý požadavek, který mu přátelé kladou. Je oprávněný, o tom není sporu. Je ale trpké muset čekat s rukama v klíně. Kdy se vrátí pan de Vermont? Všichni krčí rameny. Nikdo to neví.

Ještě štěstí, že malý hrdý Claude přijímá přátelství nového strýčka. Ó ano, Claude je hrdý. Vždyť to přece byl on, kdo způsobil, že se nemocný uzdravil. Ta růžička, kterou mu tehdy vtiskl do ruky - pamatujete se ještě? Takového hodného strýčka už ani nikde nenajdete. Ten umí namalovat všechno -Claude myslí nakreslit: koně, velblouda, domečky, palmy sehnuté větrem, obrovské lodě a malé rybářské bárky, moře přívětivé i jak se zlobí, tatínka, maminku a Clauda. Clauda přesně tak, jak se vidí v zrcadle: rozesmátého nebo jak pláče, s rozcuchanými vlasy a ušmudlaným obličejem, nebo pěkně učesaného a čistě umytého. Prostě všechno. A strýček Luigi dovolí malovat i jemu, Claudovi. A jeho obrázky jsou potom, když ne hezčí, tedy určitě alespoň tak hezké, jako strýčkovy. „Jen se podívejte! Na mém velbloudu je přesně vidět, jaké má obrovsky dlouhatánské nohy, jak ve chvíli odpeláší.”

Tyhle hodiny s dítětem přinášejí utlumení bolesti, jsou to ale zároveň hodiny, v nichž se příšerná rána zasazená ztrátou nejdražších znovu otvírá.

Parvisi se mezitím dozvěděl o všem, co se stalo ve vlasti. Z Janova ještě žádná přímá zpráva nedošla. Listy Xaviera de Vermonta, adresované synovi a synovci, líčily zmatek, který vyvolala zpráva o neštěstí, ale hovořily také o Gravelliho zločinech.

Jisté je, že mladý Ital se do vlasti nevrátí dřív, dokud nebude znát přesné podrobnosti o svých drahých a ostatních, kteří přežili přepadení Astry.

Pierre-Charles de Vermont se opět vrátil do La Calle. Dlouho, bolestně dlouho na něho tentokrát museli všichni čekat. Pronikl až do pouště a navázal nové známosti, které mu umožnily poznat oblasti, jež dosud nikdo neprocestoval. Trosečník byl v péči Rogerově. Nadto bylo nejisté, zda je záchrana vůbec možná. Mezitím vypukla zima. Vádí, jinak zcela vyschlá, se nyní proměnila v dravé řeky. Plavit se po nich by bylo životu nebezpečné. Obrovské masy vod, které se tudy v zimních měsících valí, způsobily, že se všechny cesty i stezky staly neschůdnými. Vrcholky Atlasu pokryl sníh. Pierre-Charles musel čekat…

Pierre-Charles se vrátil a vstupuje do domu ve chvíli, kdy jeho bratranec přichází z kanceláře. Parvisi tu není. Určitě je někde v přístavu a kreslí. Jeho skicář, to je vlastně takový popis tohoto malého města. Každá důležitější stavba, kostel, vládní budova, skladiště, každý zasněný kout - to vše už Luigiho tužka zachytila nejednou.

Chvatnými slovy vypravuje de la Vigne o Parvisiho uzdravení a jeho starostech.

„A tady je taky pošta z Marseille. Právě jsem ji v přístavu převzal,” končí.

„Hned se podívám, co je doma nového.”

Jako vždy: obchodní dispozice - týká se Rogera; rodinné klípky - určeny pro oba; výtahy ze starých historických děl -týká se Pierra-Charlese; politická situace ve Francii - opět pro oba; záležitost Parvisi - o tom je třeba pohovořit s Italem. Tady ještě jedna zapečetěná příloha. Adresát: Signor Luigi Parvisi, u pana de Vermonta, La Calle.

„Později všechno prohlédneme zevrubněji a pokud možno taky hned vyřídíme,” rozhodne Pierre-Charles. „Teď se musím nejdřív převléknout z těchhle hadrů, trochu se osvěžit a stát se zase Evropanem. Pořádnou koupel, víc si zatím nepřeju.”

Parvisi se vrací až pozdě večer. Claudovi rodiče ho pozvali na večeři. Zvláštní věc. Je to skutečné přátelství, pokaždé musí zasednout za jejich stůl, a přece, nemá-li člověk v kapse ani sou, pak se vždycky cítí jak ten žebrák, i když nežebrá. V poslední době tomu tak bylo už často. Claude je jeho stálým průvodcem. Hocha je třeba doprovodit až k domu. Madame Marivauxová sedí většinou s knihou na zahradě. Vidí přicházet oba „malíře”.

„Ne ne, Luigi, tohle nejde, loučit se přes plot. Dělal jsi chůvičku a teď chceš odmítnout doušek vína. Tak hybaj dovnitř, vy dva mužští!”

„Roger přijde za chvilinku domů, Heléne, nerad bych, aby na mě musel čekat.”

„To také nemusí, ale ty máš jistě žízeň. Tak tedy - račte dál, pánové.”

Inu, odmítnout tak milé přítelkyni tohle nelze. A jaká náhoda, večeře už je také připravena. On totiž Glaudův otec přijde také co chvíli. Parvisi zná ženy a dobře ví, jak něco takového dovedou velmi jemně nastrojit.

„Já vás chápu, pane Parvisi,” končí Pierre-Charles tohoto pokročilého večera dlouhý rozhovor. „Podniknu vše, co je v mé moci, aby se vaše choť a váš chlapec našli a aby byli vyrváni dějově moci. Nijak přitom nezastírám, že takový podnik může stát život.”

„Ne, pane de Vermonte, nechci, abyste cokoliv podnikal vy. Prosím vás pouze o radu. A,” Parvisi se kousne do rtu a dívá se na zem, když pokračuje, „mohl byste mi půjčit trochu peněz, abych mohl odjet do Alžíru?”

„Vše, co potřebujete, je vám ihned k dispozici. Ale o tom si promluvíme podrobněji zítra.”

Bratranci pod dojmem strhujícího líčení bitvy na Astře úplně zapomněli na přílohu k dopisu. Teď si na ni vzpomněl Roger.

„Vždyť přece Luigimu došel nějaký dopis! Hned pro něj skočím.”

„Pravda, můj otec něco pro vás přiložil.”

Chvějícíma se rukama rozlomí Ital pečeť. První přímá zpráva z Evropy pro něho. Copak se asi dozví? Parvisi pomalu rozevírá dvakrát složený list. Klid, klid! přikazuje si.

Je zklamán. Obchodní záležitost. Firma de Vermont povoluje signoru Luigimu Parvisimu z Janova pod jménem Jean Alphons Meunier první úvěr ve výši deseti tisíc franků.

„Proč Jean Alphons Meunier?” ptá se Luigi, aniž si uvědomí, že jeho společníci obsah listu neznají.

„Dovolíte? Nevím, co máte na mysli,” ptá se de Vermont.

„Prosím.” Parvisi mu podává poukázku.

„Hm. Co to znamená? - Tento dopis nutno ihned zničit, stojí na konci. Pokladně Compagnie ďAfrique se přikazuje vyplatit Jeanu Alphonsu de Meunierovi, jehož totožnost bude prokázána panem Pierrem-Charlesem de Vermontem nebo panem Rogerem de la Vigne, peníze až do výše uvedeného obnosu. Můj otec nepíše nikdy nic, co by nemělo nějaký smysl. Luigi Parvisi - Jean Alphons de Meunier. Jedno italské jméno -a jedno francouzské.”

Roger a Luigi sledují s nejvyšším napětím trhané úvahy Pierra-Charlese.

„Ach ano, už chápu. Napoleon odstoupil, je na Elbě. Janov už není součástí Francie. Jste tedy, signore Parvisi, i státoprávně opět Ital, Janovan. Nepochybuji o tom, že dej využije situace a bude považovat janovské lodě za volnou kořist svých korzárů. Moje vlast, po celá staletí smluvně spjatá s tureckými vládci Alžíru, musí přirozeně také plnit povinnosti vůči Berberům. Firma de Vermont se samozřejmě nemůže prohřešit proti těmto ujednáním, zejména za tak obtížné situace, v níž se právě nachází naše Compagnie ďAfrique. Anglie čeká jen na to, aby nás zcela zbavila našich starých výsad. Přesto může při tak rozsáhlých vztazích naší firmy dojít k chybě. Ukáže-li se jednou, že Jean Alphons Meunier je Janovan Luigi Parvisi, pak to byl prostě omyl. Ani můj bratranec, ani já jsme pana Meuniera dříve neznali; byl nám jen co nejvřeleji doporučen, a my jsme neměli nejmenší podezření. Takový omyl je politováníhodný a omluvitelný. Nezdá se vám, pane Meuniere?”

Přátelé se hlasitě rozesmějí.

„To je báječné! Budu se snažit být opravdovým Jeanem Meunierem. Jistě mi při tom oba pomůžete: ty, Rogere, a -smím? - ty, Pierre-Charlesi.”

„Velmi rád, Luigi - nesmysl! Jeane!” Tohle žonglování s křestními jmény budí velkou veselost.

„Žebrat tedy už nemusím. Spadl mi kámen ze srdce. Roger mi vyprávěl, že tě tvůj otec už před časem pověřil, aby ses vypravil pátrat do hlavního města. Vezmeš mě s sebou, Pierre-Charlesi?”

„Řeknu to přímo: ne.”

Parvisi je ohromen. Považuje de Vermonta za velmi schopného, ale v tomto případě přece dosáhne víc on sám, otec. Ten Francouz je jistě milý a věrný přítel, ochotný prokázat jakoukoliv službu, ale dělat špeha, jak si troufá on, to cizí člověk dělat nemůže. Což sám nejlíp nevytuším, nevycítím, že jsem svým milým blízko? Což mě k nim nebudou přitahovat neviditelné, ale velmi pevné nitky? Raffaela a Livio přece patří mně, jenom mně. Já bych je našel.

„Já musím do Alžíru, Pierre-Charlesi!” přímo vyskočí.

„Ty, Janovan?!”

„Manžel a otec!”

„Právě proto by bylo šílenství brát tě s sebou. Jsi si jist, že neztratíš hlavu, narazíš-li na stopy, které budou svědčit o něčem hrozném? Ne, tím si nemůžeš být jist. Už jen to, jak ses při pouhé zmínce otřásl, dokazuje, že jim nemůžeš pomoci; jen by ses vrhl do vlastní zkázy.”

„Udělám vše, abych se ovládl. Vem mě s sebou!”

De Vermont má až příliš pravdu. Parvisi to ví. Ale touha být svým drahým alespoň nablízku jej pudí prosbu opakovat.

„Tohle k ničemu nevede. Jestli se vůbec někdo něco dozví, jsem to já. Nepovažuj to prosím za domýšlivost. Mám přístup k francouzskému konzulovi, znám Turky, Maury, Kabyly, černochy i židy v Alžíru a již celá léta se důvěrně seznamuji s jejich myšlením a jednáním. El-Fransi se nedá jen tak ošálit. Někdy se srovnávám se severoamerickými stopaři. Můj život je podobný, když se toulám roklemi Atlasu: vždy ve střehu, vždy připraven útočit i bránit se. Nikdo nepochybuje, že prahneš po tom vysvobodit své drahé z nelidských podmínek, za nichž musí v otroctví žít. Ale nesmíš při tom dělat žádné hlouposti. Nesmíš na to jít způsobem, který je naprosto nevhodný.”

„A když žádné stopy neobjevíš?”

„S tím musíme počítat. Ale spolehni se na mne, Luigi.”

„Zase čekat, hodinu po hodině, den za dnem. Hrůza. Nechte mě přece něco dělat!” Parvisi by rád alespoň pomáhal.

Pierre-Charles slyší jenom slovo „dělat”. Ano. Je třeba Luigiho zaměstnat, aby se jeho myšlenky mohly ubírat vymezenými cestami.

„Proč ne? Velmi rád, Luigi. Mám v úmyslu napsat jednou knihu o dochovaných římských památkách v Alžírsku. Proto cestuji křížem krážem zemí, abych ji po této stránce poznal. Ty jsi nadaný kreslíř, já jenom břídil. Co moje tužka nedokáže zachytit na papír, nebo jen velmi neuměle, to jsem se snažil vysvětlit popisem. Vezmi si ty popisy, zahloubej se do nich, a budou-li ti má slova stačit, pokus se zachytit obrazem to, co jsem já viděl.”

„Rád, velmi rád, Pierre-Charlesi!”

Parvisi se s nadšením vrhne do práce.

V ALŽÍRU

Pierre Charles de Vermont je i tentokrát znovu uchvácen fantasticky krásným pohledem, který z moře skýtá lupičské hnízdo Alžír.

Zde leží, oslnivé ve své bělosti, tisknoucí se jako mohutná trojhranná plachta k hoře Boujareah, nepopsatelně nádherné -prokleté město. Oči ani nemohou pojmout tolik lesku a přepychu, člověk je musí zavřít, a i tak světlo, ostře odraženo zářícím trojúhelníkem, pronikne víčky. Alžír je pohádka z Tisíce a jedné noci. V jeho zdech musí být nakupeny obrovské poklady.

U jeho nohou se jako skvostný koberec rozprostírá modré moře a člověku se zdá, že nad vrcholky jeho vln vzduch přímo tančí, zpívá, plesá. Ze záplavy domů vyčnívají dlouhé, štíhlé prsty minaretů a mešit, na čele, poblíž přístavu, Velká mešita. A mezi tím vším kasárna janičárů, tureckého vojska, správní budovy a synagógy židovského obyvatelstva. Jako koruna a triumf všeho Kasbah, dejův hrad.

Kolem tohoto přeludu se vine zelený věnec. Není to však jásavá zeleň mladých ratolestí, nýbrž temná, sytá, stále živá zeleň cypřišů, oliv a fíkovníků, palem a rododendronů.

Ani dnes se Francouz nemůže ubránit mohutnému dojmu, jakým Alžír na každého zapůsobí. Jen Parvisiho příběh rozbíjí neviditelná pouta. Ne, už se nedá oklamat a oslepit tím nádherným pohledem. Stejně jako milióny jiných Evropanů i on věděl o otroctví a celém tom řádění dejů a jejich lidí, příčícím se veškeré lidskosti. Věděl o něm, víc nic. Nedotýkalo se ho. Na Francii se nevztahovalo. Platila ročně svých třicet tisíc španělských dolarů, které požadovali vládci Alžíru za právo na lov korálů a za obchodní výsady. Proti tomu se nedá nic namítat, je to běžný obchod. A ostatní? Že Neapol odvádí dejovi s hlubokými poklonami rok co rok čtyřiadvacet tisíc španělských dolarů za ochranu svých lodí, aniž se cítí pokořena, že Švédsko, Dánsko, Portugalsko ochotně platí stejné obnosy, to je konečně jejich záležitost, či snad přece jenom ne? Což tím tyto státy na sebe neuvalují vinu před celou Evropou? Jakpak - vždyť mají své ospravedlnění: Korzáři by se jinak vrhli na jejich lodě a oloupili je nejen o zboží, ale i - o lidi.

„K francouzskému konzulovi. Plavidlo Compagnie ďAfrique,” oznamuje přístavnímu dozorci. Ten nedělá žádné potíže. Zná tyhle malé plachetky s francouzskou vlajkou na stěžni.

Pohádka se rozplyne, jakmile cizinec vstoupí do města. Úzké, temné, příkré uličky, které se podobají spíš schodištím než cestám. Špinavé a zanedbané. Jsou tak úzké, že se jimi sluneční paprsek sotva prodere na zem, ale dost široké pro stružky vody. Domy s několika málo okny, zamřížovanými, maličkými. Kolem zdí se plíží lidé všech barev, naklánějí se nad studny, kterých je v tomto žhavém městě mnoho. Rozedrané postavy dřepí v koutech, když se blíží turecký voják, prchají, jakmile dozní klapot jeho opánků, znovu obsadí původní místo a čekají… na nic. Avšak běda nešťastníkovi, který se nedopatřením o janičára otřel! Bastonada, výprask, by bylo ještě tak to nejmenší, co by se mu mohlo přihodit, dlouholeté nucené práce v námořní zbrojnici to horší. Dej potřebuje vždycky dělníky, laciné ruce. Jenže kdopak je lacinější než takový zločinec? A není to snad zločin, k Turkovi se vůbec přiblížit? Nějaký ten incident se snadno vyvolá, soudní rozsudek je vynesen v několika minutách. Konec.

Konec na celé roky, ne-li nadosmrti; leda že by snad padl sám všemocný vládce a jeho odpůrci by odsouzené propustili, aby si udělali přátele. To se může stát z dneška na zítřek. Nikdy nezapomeň na hrob, deji, neomezený tyrane! Za jediný den se jich už taky sedm dostalo na trůn, každý sotva na několik hodin - za jediný den šest do hrobu. Mnozí strhli na sebe hodnost paši se třemi koňskými ohony za pomoci přátel; tu se otočil vítr, vrchu nabyla jiná strana - a hlava se skutálela do písku. Je nebezpečné, být dějem - strýček znamená tohle slovo -, když si to janičáři, z nichž jedním jsi byl i ty, rozmyslí jinak.

Budiž však Alláh pochválen! Nebezpečí hrozí jen od vlastních lidí, které lze uklidnit úřady, hodnostmi a dary. Mnohem mocnější evropské národy, jejichž námořní a pozemní ozbrojené síly daleko předčí síly alžírské, platí a prostřednictvím svých konzulů si u deje vyprošují hezké počasí. Klidně nechají tupit své zástupce, dělají sice jako uražené děti, ale nakonec zase posílají dary.

A domorodci tam venku v té obrovské zemi, v níž my, vládci, jsme jen cizinci? Ti občas reptají. Dovolí-li si nějaký kabylský kmen, nějaká vesnice nebo rod nějakou tu soukromou válčičku, pak je to jenom nepatrná přestřelka. Opravdu nic vážného. Než bys řekl švec, jsou takové incidenty vyřízeny. Je to bezpočet kmenů nejrůznějších ras, a tyje třeba vzájemně proti sobě štvát, aby se pobili. Alláh určil, jako všechno na světě, že malý počet Turků má vládnout - kdo by se odvážil protivit se vůli Alláhově! Dokud národy a kmeny nebudou sjednoceny pod jedním praporem, dokud nebudou mít svého vůdce, svého mahdího, nehrozí ve vnitrozemí tureckým vetřelcům žádné nebezpečí.

V ulicích a třídách města je vidět mnoho černě oděných lidí. To jsou Židé, kteří byli přinuceni nosit tuto mohamedány nenáviděnou barvu. Jsou to opovrhovaní, zotročení lidé, neustále ohrožení přepadením. Nejeden dej vymohl náklady spojené s dobytím trůnu na Židech. Nejsou si nikdy jisti, že jejich domy náhle nepřepadnou janičáři a neodvlečou, co má jen trochu ceny. Kdyby se ale Žid odvážil vztáhnout třebas jen ruku na maurské dítě, musel by to odpykat smrtí provazem či ohněm. Na jedné straně opovrhováni, zotročováni, ohrožováni, vystaveni všemu možnému soužení, jsou na druhé straně mocipány vyhledáváni a využíváni. V jejich rukou se sbíhají všechny peněžní obchody vladařství. Proto jsou trpěni, dovoluje se jim provozovat obchod s přítelem i nepřítelem, protože jen tak lze těžit z jejich vědomostí o všeličems, co se pánům jinou cestou jen tak snadno k sluchu nedostane.

Nezřídka se v ulicích objeví černoši. Mnozí z těchto obyvatel jihu dokonce zastávají vysoké úřady. Pochopitelně. Turci jsou cizinci v této zemi, černoši rovněž. Nemají pány v takové nenávisti jako Maurové, Berbeři a nezávislí obyvatelé hor, hrdí, velcí, silní, plaví Kabylové, které lze v davu hlavního města spatřit jen málokdy. Opustí-li někdy rokle horských pásem Atlasu, stane se tak skoro vždy jen v nepřátelském úmyslu. Jsou to prý potomci starých Numidů, snad dokonce Gótů a Vandalů. Jedno je však jisté: jsou nepřáteli Turků. Každý bez výjimky. -

De Vermont se dostal na hlavní třídu, která se táhne rovnoběžně s pobřežím od Bab-Azounu (Bab = brána) na jihu až po Bab-el-Oued na severu. Nevěnuje teď žádnou pozornost pestrému životu v kavárnách ani stánkům rozbitým ve výklencích zdí, kupcům, handlířům, zlatníkům a zbrojířům, ševcům, krejčím, lazebníkům či písařům, kteří tu všichni hledají své štěstí. Tlustí kramáři, sedící důstojně se zkříženýma nohama, jejichž trpělivost ve smlouvání je nepředstavitelná, Turci pokuřující si svou dýmku, nemocní a žebráci, ti všichni budou tuto třídu oživovat i později, až skončí svůj rozhovor s konzulem, kdy mu snad vyjde trochu času na studie.

Touto třídou, která si jako jedna z mála označení třída zaslouží, projde mladý Francouz až na konec. Pak zahne k západu. Francouzský konzulát se nachází na okraji trojúhelníku v pásu zeleně. Po pravici mine hřbitov křesťanů, po levici pak venkovské sídlo deje.

„Monsieur de Vermont! Co vás ke mně vede?” vítá ho konzul. „Že byste to nevěděl, vážený příteli?”

„Myslíte tu věc s Astrou?”

„Můj otec vás prosil, abyste se pokusil zjistit, co se stalo s lidmi, kteří přežili přepadení této obchodní lodi.”

„Udělal jsem samozřejmě, co bylo v mých silách, abych přání vašeho ctěného pana otce vyhověl. Bohužel však - a je mi to velmi líto - jsem prozatím mnoho podniknout nemohl. Moje postavení, stejně jako postavení všech ostatních evropských zástupců, je v tomto okamžiku - řekněme -svízelné. Napoleonova abdikace, však víte! Člověk udělá nejlíp, když dejovi radši moc na oči nechodí.”

„Nová politická situace ho zneklidňuje?”

„Copak se už někomu podařilo nějakého orientálce úplně prokouknout? V těchhle obličejích se nedá číst jako v obličeji některého z našich krajanů. Květomluva nového deje, Omara Paši, se zvlášť dobře hodí k tomu, aby se mohl kroutit jako had. Člověku se užuž zdá, že slyší něco konkrétního, něco určitého, ale hned mu to v bleskurychlých otáčkách uniká. Sladké řečičky střídají ještě sladší údery. Oříšek, který mi pan de Vermont hodil, má skořápku tvrdou jako kámen.”

„Přece tu musí být nějaké stopy po Astře,” opáčí Pierre-Charles.

„Loď tu ještě je. Neviděl jste ji kotvit v přístavu?”

„Nevšiml jsem si, ostatně ji ani neznám.”

„Už je prodána.”

„Komu?”

„Livornu. Italové s ní teď mohou nějaký čas bez obav křižovat Středozemní moře. Žádný korzár je nebude na Astře obtěžovat.”

„Nejdříve Evropany oloupí a pak jim prodají lapenou loď.”

„My jsme chráněni.” Konzul to řekl pichlavě. Copak je Francii po záležitostech italských států? Jakpak si může pan de Vermont, rozumí se otec, při vší úctě, kterou k němu chováme, dovolit obtěžovat s takovými věcmi diplomatického zástupce Francie! Takový konzul, ať už si jeho vláda stojí s dějem na sebepřátelštější noze, má i tak starosti a nepříjemnosti ažaž s tímto náladovým a nevypočitatelným mužem. Není třeba tohle břemeno ještě zvětšovat!

„Rozumím. Doufám, že jste neměl žádné nepříjemnosti.” Pouhá fráze, nic víc.

„Ale kdepak, pane de Vermonte. Jen jsem se té věci dosud

11 v i « v • v y 1 O v • v v i

nemohl věnovat s patřičným důrazem. Samozřejmě že se o to při vhodné příležitosti pokusím, už jen proto, abych vyhověl vašemu panu otci.”

„Neobtěžujte se už prosím, děkuji vám. Nejsem tak nápadný jako vy, pokusím se sám získat nějaké informace. Ostatně je to celé pouhý vrtoch mého otce. Bezvýznamná věc.”

„Přeji vám tedy hodně úspěchu.” Konzulovi se zřejmě ulevilo, že jeho host bere věc na tak lehkou váhu. „Ostatně -ale ne, nechrne toho,” přeruší se hned zas. Bude lépe neptat se na to, jaký zájem má pan de Vermont na Astře. Co konzul neví, za to také nezodpovídá.

Pierre-Charles se tak jako tak divil, že otec, navzdory prvnímu rozhodnutí, přece jen pověřil francouzské zastupitelství tímto pátráním.

Když sestupuje do města, zaduní nad zátokou dělové rány. Náhle se v ulicích všechno tlačí, dere, žene. Řemeslníci odkládají nářadí; prodavači sorbetu hodí přes ramena měchy a soudky. Všech se zmocňuje jediná myšlenka: dolů do přístavu!

Z výstupku zdi lze přehlédnout celé kotviště.

Do přístavu vplouvá plachetnice. Za ní nemotorná obchodní loď. Korzár s kořistí.

Nábřeží se hemží lidmi. Každou vteřinu sem proudí nové a nové zástupy. Vlní se a pění jako moře bičované bouří.

V tomto okamžiku nelze ničeho docílit. Všechny domy jsou zamčeny. To dej nahoře ve svém zámku nabízí davu hru, divadlo, jako kdysi římští césarové masám, aby je tak odvrátili od myšlenek nebezpečných státu.

Podívám se na to, rozhodne se de Vermont a pokračuje v cestě.

A divadlo to je! Čas tu nehraje žádnou roli. Trvá ještě dlouho, než pirátská loď spustí plachty, ještě déle, než lapená loď přirazí k přístavní hrázi.

Pak to ale začíná!

Zajatou lodní posádku ženou z paluby jako stádo dobytka.

„Křesťanští psi! Alláh je zatrať do nejhlubších pekel! Zabte je! Všechny na řetěz!” Tak řve a běsní dav, který nemá se zajatci co dělat, který je nezná, nepotřebuje se na nich mstít, stojí před nimi jen jako cizí před cizími.

„Serbet, cukrovinky, ovoce! Nejkrásnější, nejšťavnatější a nejsladší ovoce, jaké vám kde mohou nabídnout! Kupte si, kupte si!” volají do toho prodavači. Dělají báječné obchody.

„Co jsi přivezl, Ali?” - „Mohli jste ty psy chytat rukama?” -„Bránili se?” křičí jeden přes druhého.

„Hej, dědku, co dáš za tenhle prsten? Stáh jsem ho jedný křesťanský ženě.” Scénu přeruší pohrdavý smích.

„Skákej, hochu, jen skákej! Rychleji, rychleji!” Jeden z pirátů vráží mladému námořníkovi, který zadržuje krok před běsnícím davem, pěst do zad.

Státní úředníci buší do lidí, razí si cestu. Osmina kořisti patří státu. Nejdřív stát, udělejte místo! Rajs a mužstvo se mohou podělit o zbytek potom.

Občas si tyhle bestie vjedou i navzájem do vlasů. Boj o nejtučnější sousto jako mezi zvířaty.

A stále znovu volání zajatců o pomoc, výkřiky mlácených a na zem sražených, kletby bojujících korzárů, jásot, když se

jednomu podaří vyrvat nějakou maličkost druhému. Psi štěkají a chňapají lidem po nohách.

Alžírský blázinec.

Černě odění stojí stranou. Nepotřebují napřahovat ruce, nepotřebují se rvát o kořist. Jim ji přinesou.

Někteří z nešťastných Evropanů jako by ztratili schopnost vnímat, co se s nimi a kolem nich děje. Otroctví - konec života. Jiní ještě bojují o svobodu jako lvi, vrhají se na zem, křičí pod kopanci a údery holí.

Tu se jeden vyrve z rukou strážců. Skok vpřed. Mohutný skok. Jako býk zaútočí na jednoho z janičárů. Třeskot. Voják padá jako pytel.

Dav zavyje. Několik z nejbližšího okolí se na muže vrhne. Úder šavlí. Sťali mrtvého. Zajatec si mohutným úderem zlomil vaz. Vysvobozen z otroctví. Lidé ani neuvážili, že chtěli přispět na pomoc nenáviděnému Turkovi.

Prozatím divadlo skončilo. Divadlo, jehož nespočetné hrůzné podrobnosti člověkem otřesou. Osmina pro stát musí být nejprve vydělena. Pak propukne velké smlouvání a kupčení.

Francouz má hrdlo stažené odporem. A tohle Evropa trpí! Sem s národy, sem se státníky, aby to jednou viděli! Co o tom vlastně vědí? Pravdivá líčení sklízejí smích jako nějaké hrůzostrašné pohádky, jsou řazena mezi „zajímavé, dobře vymyšlené příběhy”, mezi „příjemnou, kratochvilnou zábavu”. Takové příběhy v ctnostné Evropě potřebují jako dráždidlo života skoupého na dobrodružství. Jinak: povídačky. Žijeme v 19. století, tytam jsou doby pronásledování křesťanů Římany. Lidstvo mezitím vyzrálo. Honičky na otroky v Africe? Nesmysl, ubohým černochům se tak přece otevírá cesta ke štěstí, k spořádanému, bezstarostnému životu na plantážích zbožných farmářů. Je to záslužná, kulturní činnost. A to s tím Alžírem nesouhlasí, alespoň ne všechno.

„Ne, všechno, všechno! Je to čistá pravda, všechno, co vy považujete za pouhé dráždidlo nervů. Pravda!” De Vermont by to chtěl vykřičet do světa. „Pravda, Evropo. Strkáš hlavu do písku jako pštros, nechceš vidět, jaká je skutečnost. Jinak bys přišla o svůj klid, tvoje národy by se mohly vzbouřit a zničit jemně utkané sítě tvých pánů na jiných místech.”

Francouz se pln hněvu odvrací a stoupá vzhůru do města. Před ním kráčí shrben nějaký Žid, který co chvíli otočí hlavu doleva, pak zase doprava. Teď zahne do vedlejší ulice. De Vermont vidí muže z profilu.

„Simeone!” zavolá na něho polohlasně.

Muž v černém kaftanu a malé kapuci se zastaví, ohlédne a uctivě se pokloní.

„Udělal jsi v přístavu dobré obchody?” ptá se Pierre-Charles. „Nic, pane.”

„Zatím ne.”

„Jsem jen chudý člověk, pane de Vermonte. Pro mne zbudou jen drobky z bohatě prostřeného stolu.”

„Tak jsi tedy posledně nakoupil příliš mnoho vína, likérů, naloženého vepřového a naložených ryb, které jsou Turkům k ničemu, protože je korán zapovídá? Že bys s tím byl udělal špatné obchody? Ostatně, co je mi po tom. - Chtěl jsem tě požádat o úvěr.”

„Je mi vždy velkou ctí, když páni Francouzi poctí můj skromný dům.”

„Můžeš mi pomoci?”

„Peníze jsou drahé. Musel bych si vypůjčit od bratrů. Ale vy víte, pane, že pro vás udělám vše.”

„Vím to. A také jsem jen žertoval. Chtěl jsem jenom vědět, zda se náš starý vztah nezměnil.”

„To záleží na tom, zda mi chcete i nadále věnovat svou důvěru. Já vás nezklamu. Čím vám mohu posloužit, pane?”

De Vermont zkoumá okolí. Simeon to vidí.

„Přijďte na noc ke mně. Jsem vám k službám.” Bez pozdravu, dávaje najevo, jako by byl s cizincem šel náhodně několik kroků stejnou cestou, vstoupí žid do kavárny.

Pierre-Charles pokračuje v cestě a po chvíli se vrací ke své plachetnici. Musí lidem říct, kam půjde; neboť Alžír se svými kouty a uličkami je nebezpečný. Pak si vezme peníze. Simeon je alžírským agentem de Vermontova domu, velice užitečný člověk, věrný, poctivý, mlcelivý, šikovný, ale - ne právě levný.

Krátce předtím, než se zavřou brány, je de Vermont zase ve městě. V ruce má, jak je to tu zvykem, lucernu. Občas potká chodce, kteří nesou otevřené světlo. Jsou to Židé. Pouze oni mají zakázáno nosit lucerny. Už jen tento příkaz prozrazuje, že jsou stavěni níže než ostatní, že mají být i v noci poznáni jako Židé.

Simeon svého návštěvníka očekával. Klepání ještě nedoznělo, a už se dveře otvírají.

„Vstupte, pane, a s vámi požehnám do mého domu,” zdraví Francouze.

„Mír s tebou i s tvými!”

Simeon, s pravicí na srdci, hluboce skloní hlavu.

„Jsem váš sluha, pane. Přijměte prosím místo.”

V místnosti je jen málo nábytku. Na podlaze leží několik rohoží, polštáře a dvě nízké stoličky jsou seskupeny kolem malého stolku, na něm modlitební kniha starého překupníka. Jedna svíčka halí vše do zlatového světla.

„Před časem prý sem dopravili nějakou ukořistěnou janovskou loď,” začíná konečně Pierre-Charles.

„Myslíte Astru?”

„Ano, právě tu. Koupil jsi z ní něco?”

„Co hledáte?” Překupník obchází svou otázkou jasnou a jednoznačnou odpověď.

Pierre-Charles to postřehne. Zmínka o Astře, zdá se, není tomu muži příjemná. Ale třeba se také mýlí.

„Obrázek.”

„Není mi známo, že by byla loď měla na palubě obrazy.”

„Žádné zboží. Slyšel jsem jen, že se na lodi plavil jakýsi mladý umělec. Chtěl bych pro svou sbírku nějakou jeho kresbu. Jsem vášnivý sběratel.”

Hlupák! Bože, jak jsou ti Francouzi hloupí! To si ten člověk přijde ke mně, chce koupit obraz a ještě se přizná, že je vášnivý sběratel. Trojnásobek, desateronásobek ceny mu lze napočítat, zaplatí, ani nemrkne, jen aby ukojil svou vášeň. Simeon se při tomto radostném zjištění nemá tak zcela v moci. Oči mu svítí, jeho dlouhá, jemná ruka si spokojeně hladí vous.

Ryba chňapla po vnadidle. De Vermont se úmyslně zmínil o své sběratelské vášni, aby Simeona získal.

„Tys tedy nepřevzal žádný obraz z lodi?”

„Ne. Co na něm bylo?”

„Žena s dítětem. Viděl jsi snad takovou kresbu u svých obchodních přátel?”

„Taky ne. Ale přejete-li si to, rád se po ní poohlédnu.”

„Moc bych tě o to prosil, jenom — nedělej kolem toho moc povyku. V žádném případě do toho nevložím víc než určitou sumu. Přesto neproděláš ani ty, ani prodávající, když mi ten obrázek seženeš. Tumáš. Francouz mu přistrčí několik mincí.

„Závdavek?” ptá se Simeon lstivě.

„Za tvou námahu.”

„Děkuju. Co smí ten obrázek stát?”

„Dohodneme se, žádný strach. - Tím by byl účel mé návštěvy vyřízen.” Jen tak mimochodem de Vermont dodá: „Autor toho obrázku je určitě mrtev, neboť, jak jsem slyšel, mužstvo Astry se dějovým lidem jen tak nedalo.”

„Zůstalo jich jen málo naživu.” Mince rozvázaly překupníkovi jazyk.

„Osud Italů je mi srdečně lhostejný. Ale vypravuj.”

„Nevím, co na té lodi bylo zvláštního. Jisté však je, že odvlekli zajatce z paluby už u Sidi Feruchu.”

„Ale ale, pročpak to?” prohodí Pierre-Charles rychle.

„Prý byli dopraveni k šejku Osmanovi.”

„K šejku Osmanovi? Tak tedy do pohoří Felicia. Všechny?”

„Kapitána a jednu ženu prý odvedli do Alžíru, ženu do dejova harému - alespoň se tak povídá. Prý je mrtvá. Nějaká mladá, krásná žena, která prý stále křičela po svém dítěti.”

Bože, Luigiho žena. Jen ona byla na Astře. De Vermont má co dělat, aby vypadal nezúčastněně. Naštěstí se mu podaří položit další otázku nenápadně: „Copak ji odtrhli od dítěte?”

Žid zvedne ruce. Neví nic přesného. De Vermontovi buší hlasitě srdce. Simeon to musí slyšet. Jak hloupé, že ten muž už nic víc neříká. Zeptat se ještě jednou? Simeon je příliš chytrý.

Nějaká pochybnost je sotva možná. Ta žena je mrtvá. Je to o to jistější, že to bylo vysloveno bezděčně. Ale ten chlapec! Musí se hledat. A tady, kde by se možná dalo všechno snadno zjistit, tady se mlčí.

„Je to kruté pro matku, je-li odtržena od dítěte a nic o něm neví,” odváží se de Vermont prohodit, vystavuje se nebezpečí, že tak vyloží svoje karty.

„Slyšel jsem, že toho chlapce darovali bejovi z Titterie.”

Francouz unaveně mávne rukou, jako by chtěl celou záležitost smazat. Tvoje žvanění mě unavuje, Simeone, má vyjádřit. Nahlas ale řekne: „Plýtvám časem na nicotnosti. A zatím mi zavřou bránu. Nebylo by mi nijak příjemné, kdybych musel na noc obtěžovat konzula. Spoléhám se tedy na tebe, že mi tu kresbu obstaráš.”

„Jestli nebyla zničena, dostanete ji. Hned se po ní pozeptám. Kde vás najdu, pane de Vermonte?”

„Ptej se po mně na plachetnici, Simeone. Ale prosím, měj na paměti, že bych ten obraz sice velmi rád měl, ale jen za přiměřenou cenu.”

Osm dní později ví o této záležitosti Benelli, ačkoliv Simeon nic nevyzradil.

Když překupník po opatrném vyptávání konečně najde muže, k němuž se kresba spolu s jinými věcmi, a aniž si jí kdo všiml, dostala, dozvídá se, že ji před několika málo hodinami už koupil nějaký černoch. Prý se dlouho prohraboval v kupách zboží, chtěl to a pak zase ono, potom našel něco ještě hezčího, dlouho se přel o cenu, nakonec věc nekoupil a hledal dál. Pak náhle narazil na ten bezcenný obrázek. 0, to prý je velmi krásná žena, takovou slibuje prorok jako jednu z nebeských radostí. Ten obrázek že si vezme. A je na něm dokonce i usměvavý chlapeček. Co že to stojí? Teprve teď si vetešník kresbu pořádně prohlédl. Nebyla špatná. Černoch stále ještě nadšením kroutil očima. Tak ať tedy platí za to potěšení, které mu ten papír působí. Dva cechíny. Žalostný nářek, ani ne tak vážně míněný, jako hlasitý. Málem dostal obrázek za poloviční cenu, ale vtom hodil černoch mince na zem, popadl list a zmizel.

Pěkný obchod. Prodavač si radostí mne ruce. Darované dva cechíny. Darované, přirozeně, neboť on sám nedal za ten papír nic.

„Kdo byl ten černoch?” ptá se Simeon, přerušuje proud řeči svého souvěrce.

„Neznám ho, nevzpomínám si, že bych ho byl v ulicích Alžíru kdy potkal, člověk jako stovky jiných v Alžíru. Žádné zvláštní znamení, ani v obličeji, ani v postoji a v chování, prostě jen jako dítě šťastný z tak krásného obrázku.”

Dva cechíny; škoda, vynesl by deset, dvacet, kdyby byl ten černoch nestrčil svůj nos zrovna sem do toho kouta. Překupníkova radost se mění v žal.

Simeon nepovažuje za důležité říkat mu něco bližšího.

Zamyšleně stoupá ulicí ze samých schodů vzhůru ke svému domu. Ruce schoval v širokých rukávech kaftanu. Jeho nohy mechanicky zmáhají daleko od sebe vzdálené schody.

Je to náhoda, že přišel pozdě? Simeon nevěří v náhodu.

Okolnosti jsou příliš nápadné. Francouz chce pro svou sbírku obrázek. On, žid Simeon, jej má obstarat a opatrně se po něm ve všech domech vyptává. O věci se asi přece jenom mluvilo, i když byla prezentována jako nevinná a bezvýznamná. Jiní v tom ale větří dobrý obchod a kořist v poslední minutě vyfouknou. Korán zakazuje zobrazovat lidi. Jako všichni černoši v Alžíru je patrně i ten černoch mohamedán. Pak se ale při kupování choval nesprávně. Pan de Vermont bude muset svou sběratelskou vášeň draze zaplatit. Simeon se přitom uchichtává. Že Francouz koupí, dokonce za každou cenu, o tom nepochybuje. Simeon předpokládá, že kresba má asi značnou cenu. Nepochybně se brzy zase objeví, možná u Barciho, nejbohatšího alžírského žida, pak ale bude stát hotové jmění.

Úvahy překupníka Simeona jsou jasné a správné. Poznal, že kromě de Vermonta tu jsou ještě jiní lidé, kteří se zajímají o

kořist z Astry. Jak složitá ale celá věc je, to přirozeně vědět nemůže.

Jeho názor o vysoké peněžní hodnotě obrázku je však otřesen, když Pierru-Charlesovi sděluje výsledek svého pátrání.

„Ale nech to být, příteli,” směje se Francouz, „vůbec nehodlám vydat za nějaký, možná úplně bezcenný kousek papíru vysokou sumu. Je sice pravda, že sběratelé často nějakou věc odhadují až příliš vysoko, ba že se na ní dokonce finančně zničí, jenže já ne.

Kdyby byl Simeon kresbu přinesl, byl by beze všeho zaplatil přiměřenou cenu, už jen proto, aby tím obrázkem udělal Luigimu radost. Celý ten dotaz a příkaz pátrat po skice byly stejně jen záminkou, aby se něco dozvěděl o lidech, kteří se po boji ještě nacházeli na obchodní lodi. To se podařilo, obrázek už tedy není bezpodmínečně třeba.

Francouz příležitostně rozváděl hovor v kavárnách tak, že se musel stočit na Astru. Něco zásadně nového z toho ovšem nevyplynulo. Raffaela Parvisiová je mrtva, v tom se všichni shodují. Byl to záchvat trudnomyslnosti či šílenství. Vrhla se prý ze zahrady Kasbah, místa vyhrazeného dějovým ženám, do moře. Tím prý Turkovi uniklo celé jmění. Jaké výkupné by ta žena byla vynesla!

Lidé z Astry jsou obestřeni samým tajemstvím. Snad se jednou podaří tuto roušku poodhrnout. Už jejich převzetí v Sidi Feruchu bylo neobvyklé. Co za tím vězí?

Prozatím musí stačit vědomí, že malý Livio byl předán jako dar bejovi z Titterie. Toho se člověk může držet.

Zpátky do La Calle!

O nějakém muži jménem Benelli, kterého bankéř Gravelli nazval renegátem, neví de Vermont nic.

Ital Benelli přestoupil z víry křesťanské na mohamedánskou. Ne z přesvědčení, ale proto, že jako nestálý dobrodruh, bažící po moci, měl ďábelskou radost, mohl-li zhoubně zasahovat do života mírumilovných lidí a států. Stejně jako u svržených panovníků, zaujímá i u nového deje Omara paši zvláštní postavení. Aniž by oficiálně zastával nějaký úřad, prochází mnohé jeho rukama. Kasbah je mu kdykoliv otevřena. Nejeden vysoký úředník se zachvěje, když spatří Mustafu - pod tímto jménem je totiž Benelli v Alžíru znám. Ani konzulové do tohoto muže nevidí; nevědí ani, zdaje to Turek, Arab či Maur. Rozhodně je to však nebezpečný, schopný člověk, který, když chce, dokáže s každým rozmlouvat v jeho mateřštině. Obývá malý, starý dům v blízkosti hradu, do něhož se ale podařilo vstoupit jen málokomu. Učeným Mustafou jej nazývá lid, protože o tomto mlčelivém muži neví nic víc, než že většinou sedí skloněn nad starými spisy, aby pak zase na celé týdny a měsíce odcestoval. Věnuje se prostě jen svému studiu. Kdekoliv se objeví či jsou na prodej nějaké rukopisy nebo staré knihy, ať už jsou psány v jakékoliv řeči, hned se tam dostaví učencův posel, aby nález získal pro svého pána; zaplatí víc, než by byli jiní ochotni vydat. Kdyby snad nějaký šťastný kupec nebyl ochoten rozloučit se s nově nabytým majetkem, pak má Mustafa po ruce takové malé, tuze „příjemné” prostředky, které rozhodně vedou k úspěchu. Překupníci se ani nepokoušejí zkřížit mu cestu; jen by na to doplatili.

Mustafa-Benelli ví v Alžíru o všem.

OTROK

Pierre-Charles de Vermont právě končí svou zprávu o pátrání v hlavním městě.

„Celá záležitost kolem Astry je - tak se mi alespoň zdá -obestřena tajemnou temnotou. Že byla loď dopravena do Alžíru bez lidí, je něco zcela neobvyklého.”

„Ale copak byli skutečně všichni, až na Raffaelu a Livia, mrtvi?” ptá se znovu Parvisi, ačkoliv přítel sdělil všechny podrobnosti, které znal.

„Někteří to tvrdí, jiní se zase domnívají, že zajatce dopravili do pohoří Felicia k šejku Osmanovi. Náš agent se kloní k druhému názoru, třebaž neví nic přesného.”

„Pohoří Felicia? Kde je to?”

„Několik celodenních pochodů jižně od Alžíru.”

„Ty je znáš?”

„Ano.”

„Lze odtamtud někoho vysvobodit? Náš starý sluha, Benedetto Mezzo, by se měl v táboře nacházet, odpovídají-li tvé zprávy skutečnosti.”

„Na sto otroků připadá skoro stejný počet strážců.” De Vermont je dobře informován.

Tehdy, za ranního rozbřesku, kotvily na úrovni Sidi Feruchu dvě plachetnice: korzár a sflikovaný janovan.

Kapitánovi korzárů bylo před zahájením pirátské plavby z nejvyšších míst přikázáno přirazit s kořistí uprostřed noci na tomto místě. A pokud by dohodnutou hodinu nemohl dodržet, aby křižoval mimo dohled z pobřeží až do příštího jitra, a teprve pak se vrátil.

Je na místě včas. Co dál?

Černovousý kapitán je napnut. Dalekohledem zkoumá pobřeží. Nad východním obzorem se právě zvedá slunce. Jako by se kouzelný proutek dotkl země a proměnil ji. Všechno kolem rázem vzplanulo. Každým okamžikem se barvy mění. Jako by se neviditelná pouta přervala, vše se protahuje do dálky. Vlny, jež omývají nádhernou, hlubokou pláž, lesknoucí se a svítící v neposkvrněné bělosti, jásavě přeskakují překážky. Některé se tříští, jiné vyčerpány klesnou s klokotem zpět. Na východě ční do zá toky malý vápencový poloostrov. Pevnost s

malou čtverhrannou věží, která se na něm nachází - Torretta Chica se jmenuje -, jako by byla ponořena v plamenech.

Na pirátské lodi není člověka, který by tomuto strhujícímu divadlu věnoval byť jen pohled.

Na pláži se probouzí život. Přicválali jezdci. Někteří mávají velkými bílými prapory nebo šátky. Jeden z mužů seskočí z koně a nastoupí do člunu, který poháněn mocnými údery vesel pluje směrem ke korzárovi.

„Alláh budiž pochválen!” zdraví příchozí.

Černovousý poděkuje a tázavě na něho pohlédne.

Aniž řekne své jméno, vyřizuje muž příkaz: „Saduku ben Abdulláhu, přicházím, abych odvedl kapitána Astry a Parvisiovy.”

„Kapitán, žena a dítě jsou ti k dispozici. Muž je mrtev,” odvětí rajs korzárů. Neznámý se dostatečně prokázal, mluvil slovy, kterých by užil člověk, jemuž je třeba důvěřovat.

„Ostatní zajatce,” pokračuje neznámý, nedotčen smrtí muže, kterého měl převzít, „předej mým lidem. - Tam!” Pohybem hlavy ukáže na břeh.

Předání zajatců proběhne hladce. Kapitán Civone je sice zraněn, ale pod krutým pohledem rajse se jeho slabost, kterou cítí ve všech údech, rozplyne. Kapitán lapené lodi patří vždycky dejovi. Teď tedy přišli, aby ho odvedli. Veškerý odpor je marný. Raffaela Parvisiová plní rozkazy mechanicky. Jí se zhroutil celý svět. Z této ženy plné života nezbylo nic než stín. Jen jedno ještě existuje pro nešťastnici, jedno, a kolem toho se točí všechny její myšlenky, její láska, vše, co jen srdce matky může dát: Livio. A protože se dítě nachází po jejím boku, sice vystrašené, vyděšené, je klidná.

Rajs Saduk ben Abdulláh vydal ihned po skončeném boji přísný rozkaz ženu a dítě neobtěžovat. Neučinil tak ani z vlastního popudu, a už vůbec ne ze soucitu, ale protože mu pohrozili smrtí, zkřiví-li se jednomu z Parvisiů byť jen vlásek na hlavě. Dalek toho, odbýt takovou pohrůžku úsměvem, nepochybuje ani na okamžik, že by byla do písmene splněna, kdyby snad slepě neposlechl. S pány v Alžíru nejsou žádné žerty, a s tamtím - na jeho jméno se neodváží ani pomyslet -už vůbec ne. Jen aby nekladli za vinu jemu, kapitánu pirátské lodi, že Parvisi byl v boji usmrcen.

Saduk ben Abdulláh připojí k mnoha bleskovým modlitbám, které v posledních hodinách již k Alláhovi vyslal, další. Tenhle smělý, nebojácný, nelítostný korzár se chvěje a bojí o život, který je v rukou jediného muže v Alžíru. Rozkáže-li to ten ukrutník, pak vykonání rozsudku smrti nezabrání ani sám dej.

Na ostatní zajatce z Astry se neberou žádné ohledy. Jsou nacpáni do člunů, že musí ležet takřka jeden na druhém. Mnozí z nešťastníků se později, když je ženou pryč, sotva udrží na nohou. To jezdce vůbec nedojímá. Není třeba obcházet houštiny plné trní a bodláků! Projít! Šaty se trhají na hadry, cáry kůže zůstávají viset na trnech. A pořád z kopce do kopce. A bez odpočinku. A slunce pálí. Nad žlutým pískem se chvějí chuchvalce žhavé páry.

Benedetto Mezzo, který zůstal nezraněn, odnesl si jen úder do hlavy, se drží ještě tak nejlépe ze všech, ačkoliv choroba, kterou přestál, jeho síly také značně oslabila.

Před nešťastným houfem se objeví řeka. Zajatci se zarazí, strnou, pak se jako šílení vrhají po mělkém břehu dolů. Voda, voda, sípou vyprahlá hrdla. Vznikne zmatek. Jezdci švihají slepě biči, lhostejno, koho zasáhnou. Obávají se vzpoury námořníků. Nešťastníci však myslí jen na vodu. Na nic jiného. Pijí plnými doušky. Pijí, dokud mohou. Jaké zhoubné následky bude tato jejich nenasytnost mít, na to se neptají. Jsou pouhými otroky, život se stal bezcenným.

Celé dny již táhnou stále kupředu. Přešli planinu Metijiah. Dva kamarády nechali za sebou. Bez hrobu, bez kamenné mohyly, která by chránila jejich mrtvá těla. Nad průvodem krouží v klidném letu orli a supi. Jejich bystrému zraku neujde na zemi ani hnutí.

Večer pak nešťastníci v polospánku do sebe nasoukají poslední sousta skrovné stravy. Chtějí spát, odpočívat. Spánek je důležitější než jídlo; protože zítra začne celé utrpení znovu.

Pohled na horské pásmo Teli zbaví Benedetta posledních zbytků odvahy. Tyto hory jsou, stejně jako lidé, příšerné.

A stále dál. Kupředu! Po celý dlouhý den strážci řvou, vyhrožují, trestají. Klesne-li jeden z nešťastníků vysílen k zemi, nemůže-li již dál, pykají za to ostatní. Proto kamaráda zvednou, podepřou, a pak s ním vrávorají celou tu nekonečnou cestu, přes trní a hloží, dál.

Pohled na tábor znamená vykoupení. Střecha nad hlavou, alespoň něco. Sotva jeden z těch patnácti set otroků otočí hlavou po nově příchozích. Lidé ztratili schopnost vnímat cizí utrpení.

Pak donesou železné řetězy. Vždy dva otroci jsou přikováni k sobě. Pokud lidé z Astry doufali, že v neštěstí alespoň zůstanou pohromadě, pak se mýlili. Ještě než se stačí alespoň slovem rozloučit, dodat si odvahy, jsou rozděleni. Vše je dílem okamžiku.

Benedettovým druhem na řetězu je Španěl. Ani mluvit se s ním nedá. Nerozumí slovo italsky, je tu také teprve několik týdnů.

Je v tom úmysl? Ano. Nikdy nespojí řetězem dva krajany, jak se Benedetto později dozví.

Parvisiův sluha je k smrti nešťastný. Do jeho zdivočelého vousu kanou slzy. Vzlyká jako dítě. A dítětem byl, když naposledy plakal.

Mocné trhnutí. Benedetto vzkřikne. Železný kruh mu zranil kloub. Španěl cosi nesrozumitelně syčí. Dej pokoj! znamená to.

Spánek, tolik nutný po nesmírné námaze, se Italovi tuto noc vyhýbá.

Když se konečně trochu uklidní a myslí si, že teď bude moci spát, zazní rozkaz vstávat. A už se to kolem nich hemží strážci, kteří slepě rozdávají rány, nezvedne-li se otrok ihned.

Španěl rve řetězem a vleče za sebou Benedetta. Teď jde o to, nezmeškat rozdílení jídla.

Kdyby někde tloukly hodiny, zazněly by jen dva údery.

Pro spoustu otroků začal den jako každý jiný.

Ale ještě dlouho potrvá, než i pro Benedetta bude jeden den jako druhý.

RUKA SE ROZPŘÁHNE

Výsměšný úšklebek stáhne Gravelliho ústní koutky a mihne se v jeho přivřených očích, jak si teď měří své návštěvníky. Zná je všechny velmi dobře, snad lépe než oni sami sebe. Malí obchodníčci. Ovšem, člověk by jim mohl poskytnout radu, bylo by to dokonce prospěšné, dodalo by mu to na vážnosti, ale když je tu ten vysoký štíhlý mládenec se světlýma, usměvavýma očima. A právě přítomnost tohoto muže to je, proč jim nemůže vyjít vstříc. Přitom je z nich jediný, o němž se takřka vůbec nic neví. Ale to málo, co se ví, vlastně je to jenom jedna skutečnost, stačí, stačí víc než tisíc jiných podrobností.

Tento muž je nynějším správcem Parvisiovy firmy. Od chvíle, kdy šéf zmizel, aniž po sobě zanechal nějaké stopy, vede obchody jeden starý spolupracovník, který se v průběhu dlouhých let stal Parvisiovou pravou rukou. Ještě do toho ale není dost dobře vidět.

Pán hor si pro své dva měšce zlaťáků poslal, ale tam si jde všechno svou cestou, jako kdyby byl šéf celého podniku jen odcestoval. Ten stařec zastupoval Parvisiho až dosud velmi dobře. Proč to zapírat? Na firmě není ještě vůbec znát, že jí šéf chybí. Jako kdyby Andrea seděl denně za svým psacím stolem, jako kdyby jeho neúplatné oči zkoumaly zboží, jako kdyby obchody uzavíral sám a sám svým laskavým a zdvořilým způsobem také přijímal obchodní přátele, tak tam pokračují obchody. Teď je obchodvedoucí už několik dnů nemocen, a tenhle mladý muž ho zastupuje. A hned přichází s prosbou ke Gravellimu. Kdyby to tak Andrea věděl. Parvisi prosí Gravelliho. Jaký triumf! Potřebují jeho, nepřítele. V té staré firmě to zřejmě skřípe a praská. A kdyby to zpočátku byl i jenom jeden kámen, který z té hrdé stavby vypadne, však budou následovat další, až se nakonec zřítí všechno. A aby ten první, už ne zcela pevný kámen opravdu vypadl, tomu může tuze dobře napomoci - právě Agostino Gravelli.

„Obchod, který mi tu navrhujete, mě nijak neláká,” sděluje ted návštěvníkům.

„Ale stane-li se s tou lodí něco, pak jsme ztraceni,” naříká jeden z mužů.

„Každá plachetnice neztroskotá.”

„Každá ne, jenže každá druhá padne do rukou korzárů.”

„Proč nevyčkáte příznivějšího ročního období? Víte přece ze zkušeností, že piráti se v zimě na hon nevydávají.”

„Jsme smluvně vázáni odeslat zboží neprodleně.”

„Pak jste špatní obchodníci!” Hosté si Gravelliho výtky nevšímají. Co ví takový velký obchodník o nesnázích těch malých, co ví o urputném boji, který musejí každodenně svádět s těmi několika stále mocnějšími. Gravelli to ví, a přece nestáhne zpátky ruku, která utahuje smyčku. Jen bezohledný se může udržet. Jde konečně o peníze. A u peněz končí všechny rozpaky. „Nepojistím!” končí tvrdě.

„Je snad Parma loď mrtvých, signore Gravelli?” To se ptá ten mladý zástupce Parvisiho, který tu stál až dosud mlčky. S úsměvem, nevinně.

„Co tím chcete říct, pane?” Bankéř zalapá po vzduchu a hned nato ho přepadne pořádný záchvat kašle, kterým chce zastřít ohromení.

„Nic. Jen si myslím, že vaše odmítnutí není konečné.”

Šest párů očí se zabodne do Gravelliho. Tu znovu ucítí onu nemilosrdnou ruku, která mu svírá srdce, která ho svírá jako ocelovým krunýřem. Jako tenkrát v přístavu. Slova „loď mrtvých” změnila situaci v neprospěch finančníka.

Tedy úder. Paží, která se dlouho napřahovala. Něco se musí stát. Nejdřív je ovšem třeba získat čas.

„Ještě si vaši prosbu promyslím, pánové,” uhýbá. Zatracený úsměv, který pohrává tomu mladíku kolem úst. „Víte, že nerad uzavírám pojistky. Proč se neobrátíte na některého z ostatních bankéřů?”

„Vy jste nejvýznamnější. Všichni znají vaši neobyčejnou prozíravost v obchodních záležitostech, která jiným chybí, a váží si jí. Pomůžete-li nám vy, pak si můžeme být jisti, že neutrpíme škodu. Prosím, udělejte to.” Ostatní přikyvují a potvrzují tak slova svého mluvčího.

Gravelli si je znovu měří pohledem. Nenápadně, jak se domnívá. Zástupce Parvisiho se stáhl do temného kouta, takže se nedá poznat, co se v jeho tváři odehrává.

Uvedené důvody jsou víc než nicotné. Divadýlko, pouhé divadýlko. Jak si vůbec mohou troufnout s takovou na něho! On má převzít riziko, nést ztráty. Vědí až příliš dobře, že loď je ztracena. Všechno je to domluvená hra, nastrojená tamtím zeleným mladíčkem v koutě.

Náhle se Gravelliho zlost rozplyne. Výborně, znamenitě! Přebije trumfy, jedním rázem vyvrátí podezření, že velký Gravelli je spolčen s korzáry, jako výplod chorobného mozku, jako nehoráznou pomluvu, za níž se skrývá Parvisiho nenávist. Obejmout by měl ty muže, a každého zvlášť, za tenhle trumf, který přihráli svému protivníkovi do ruky.

Mumlá si pro sebe cosi nesrozumitelného. Úmyslně. Nic neříkající hm a mhm se mění v zřetelnější slova. A nakonec řekne: „Nenechám přece krajany na holičkách, i kdybych měl sám tratit. Přineste mi ty papíry. Jen bych si vymínil, abych s takovými věcmi nebyl víc obtěžován. Jsem příliš přetížen jinými obchody. Děkuji vám za důvěru. Na shledanou, pánové!”

Obchodníci se samými díky úplně rozplývají. Jen ten holobrádek si Gravelliho vůbec nevšímá. Usmívá se jako vždycky.

Ten mladík by si zasloužil políček! Jednu bitvu vyhrál. Jenže té výhry už nevyužije. Zítra, ba ještě dnes, se dozví celý Janov, že firma Gravelli Parmu pojistí. Tím se odzvoní všem pověstem.

Sluha Camillo už na svého pána čeká. Psal Pietro.

„Zatraceně!” Dopis letí na stůl. Ten chlapec je k ničemu. Žádná odvaha, žádný duch, žádný oheň v žilách. Pustí z rukou obrovský obchod. Obchod jistý jako smrt.

Gravelli ještě jednou přelétne dopis. Nic než nářky. Všude ledově odmítnut, píše Pietro. Nikdo nechce s touhle velkou italskou firmou pracovat. Ani ty tisíce na úplatcích, které na radu otcovu vydával sice uváženě, ale velkoryse, nevedly k úspěchu. Největší nezdar, co bankovní dům Gravelli stojí. Tenhle obchod měl vynést obrovský zisk. Takhle narostly jen dluhy, nic než dluhy. A to vše právě v době, kdy je tady v Itálii třeba krýt velké závazky. Vídeňský obchod, který prozatím selhal, nutí sáhnout na rezervy. Pietro, Pietro! Je trpké, když člověk musí vzít na vědomí, že syn je neschopný. Tady leží nevyužito obrovské množství zboží, kazí se, požírá denně celé jmění. Je to opravdu jen Pietrova vina? Parvisi už neexistuje; firma sice ještě žije, ale na jak dlouho? Ten člověk se zamíchal do jeho obchodů, chtěl spekulovat se zbožím, ne jako až dosud s penězi. A hned příliš vysoko. To se teď mstí.

Neměl by své italské partnery požádat o odklad placení? Jen o několik dnů? Nikdy! Gravelliho pěst dopadne těžce na desku psacího stolu, až se inkoust rozstříkne. Jde o pověst podniku. Raději se zbaví pozemků. Pietro se musí do věci pustit znovu, všemi prostředky a s co nejvyšším důrazem. Vídeň od Gravelliho nakoupit musí, jednoduše musí! Podaří-li se mu tohle, pak bude rázem nejen jedním z prvních bankéřů, ale i velkoobchodníků.

Pero letí po papíře. Načrtává nový plán, ledově zvažuje každý krok, dopředu odhaduje těžkosti a hned se je snaží odstranit, při čemž nemalou roli hraje vydírání. No to už by v tom byl sám ďas, kdyby to tentokrát nevyšlo.

A teď do Loggie, na burzu.

Gravelli dlouho rozmlouvá s Pietrovým tchánem. Proč však přítel váhá? Co ty zkoumavé pohledy? Ale nic to není. Pozemky změní vlastníka. Firma Gravelli je opět nad vodou.

Tím by bylo pro dnešek uděláno vše. Přesto stojí dál na svém starém místě u sloupu, do jehož blízkosti si netroufne žádný z obchodníků připuštěných na burzu.

Venku předjíždí kočár. Cestující v širokém tmavém kabátě, který si ladně přehodil přes ramena, si protahuje údy. Zdá se,

že přijel zdaleka. Měkký klobouk s širokou krempou odvážně posazený k levému uchu, dodává muži cosi neobvyklého.

„Je Gravelli uvnitř?” ptá se cizinec jednoho z okolostojících makléřů, kteří tu před burzou doufají, že budou přizváni k nějakému velkému obchodu.

„Ano, pane. Patrně na svém starém místě u sloupu.”

Žádné děkuji za informaci.

„Kdo je to?” šuškají si čekající za cizincem. Nikdo ho nezná.

Jediným pronikavým pohledem obsáhne muž burzovní síň. Tamhle stojí Gravelli. Najednou má cizinec, který ještě před chvílí tolik spěchal, dost času. Zvolí si místo proti sloupu. Jakmile zvedne bankéř hlavu, musí ho spatřit. Tu sem již také Gravelli pohlédne a škubne sebou. Poznal ho tedy. Docela pomalu si to návštěvník k němu namíří.

„Bankéř Bernardi z Říma,” představuje se. „Mám tu čest mluvit se signorem Gravellim?”

„Be… Be…,” koktá Janovan.

„Ovšem, Bernardi, pane.” Pohled, a bankéřovi se slovo zadrhlo v hrdle. „Tvařte se přívětivě, Gravelli!” zasyčí na vyděšeného bankéře.

„Co se děje? Co ode mne chcete? Mluvte, tady nás nikdo neslyší. Bojí se mě, moc se ke mně nepřibližují.”

Má to být hrozba? Benelli, neboť je to on, kdo se skrývá pod jménem Bernardi, to přejde. „Jsme s vámi spokojeni.”

„Přišel jste jen proto, abyste mi tohle řekl?”

„Ano.” Víc také není třeba. Jeho přítomnost stačí k tomu, aby se bankéři připomnělo, že je stále v rukou dějových a jeho poslů.

Gravelli usilovně přemýšlí. Benelli přichází jako na zavolanou.

„Poslyšte, Bernardi, měl bych prosbu.”

Muž mlčí. Gravelli tedy musí pokračovat.

„Parma má co nejdřív opustit Janov s cílem Malaga. Byl jsem donucen loď pojistit. Nechte ji na pokoji.”

„Musím snad opakovat, že jste ve svých bankovních obchodech svým pánem? Nezajímají nás.”

„Znamená to, že Parmu nejste ochoten vyjmout ze smlouvy?”

Ticho. Oba muži na sebe hledí. Gravelli zuřivě, Benelli chladně.

Proč jen jsem začínal zrovna o Parmě? Chyba, přiznává si Gravelli. Byl bych udělal lépe, kdybych byl hrál hloupého a loď nehlásil. Kdyby se mě později ptali proč, měl bych pořád ještě čas na výmluvu, že se přece nepředpokládalo, že bych měl hlásit i lodě, na nichž se sám nějak podílím. Loď je ztracena, a jako taková musí být zaknihována. Právě proto, že mám sám prsty ve hře. Zato ale důvěra, kterou si tak získám, je neocenitelná.

„Co soudíte o Vídeňském kongresu, Gravelli?” ptá se renegát.

„Povídá se ledacos. Giny ale určitě následovat nebudou.”

„Doufejme.”

Předpokládá snad Benelli, že se proti korzárům skutečně něco podnikne? To by bylo výborné, znamenalo by to svobodu.

Ještě nikdy nepotěšilo bankéře žádné protivníkovo slovo tak, jako tohle pochybovačné doufejme.

„Moc by vám to nepomohlo! Vždyť víte, co pokusů o zlomení moci dejů v Alžíru v průběhu staletí skončilo jako plácnutí do vody. Jen se přijeďte jednou podívat dolů na dejova opevnění. Na těch si vylámou zuby i ta nejsilnější loďstva. Ostatně hledají Parvisiovy.”

„Kdo?” vykoktá Gravelli polekaně.

„Nebudu-li chtít, aby chlapce našli - protože žena už nežije -, pak se to nestane.”

Bankéř z toho slyší, co je určeno jemu. Já! Nebudu-li já chtít! Benelli hraje hru na vlastní pěst. Kouká z toho snad

vydírání? Je třeba toho muže koupit. Kdo ví, co se vlastně v Alžíru děje!

„Nelitujete zřejmě námahy, abyste splnil staré přání, které jsem vyslovil v souvislosti s Astrou. Určitě s tím máte výdaje, Bernardi. Jistě dovolíte, abych se vám odměnil. Budu vás čekat.”

„Jak myslíte. Uvidíme se tedy ještě, pane bankéři. Bylo mi velkým potěšením, že jsem vás zastihl tak svěžího, čilého a činorodého.”

Se zdvořilým úsměvem a uctivou poklonou se návštěvník

1 V y 1 s v v S~t

loučí s ohromeným peněžníkem.

Rána seděla. Všechny naděje, které snad Gravelli vkládal do Vídeňského kongresu, byly zmařeny. Dej bude moci počítat dál se zrádnou činností Janovana.

Andrea Parvisi co chvíli zvedne hlavu od papírů a hledí oknem ven do parku. Cítí se v Tomasiniho loveckém zámečku dobře. Několikrát týdně jsou mu doručovány obchodní zprávy z Janova. Jakým způsobem se papíry předávají, na to se obchodník už několikrát ptal, brzy toho však zanechal, protože dostával vždycky jenom vyhýbavé odpovědi. Člověk toho jezdce může žádat o co chce, vždycky najde prostředky a cesty, jak přání splnit. A právě to zaboha neprozradí.

Jedno však Parvisi přesto poznal: lupičská činnost jeho přítele je jen klam, pouhý pláštík činnosti spiklenecké. Tomasini a jeho přátelé se sami vyhlásili za obávané lupiče a zbojníky a obestřeli se tajemnou temnotou. Giacomo využívá své pověsti Pána hor jako hrozby a varování na adresu vlastních feudálních pánů a cizích utlačovatelů.

Pod ochranou jednoho z „loupežníků” může Parvisi podnikat daleké výlety do okolí. Také na lov jej provázejí, dlouhé večery mu krátí hrou v kostky i jinak, zkrátka, Tomasiniho lidé dělají vše, aby svému hostu co nejvíc zpříjemnili život na osamělém venkovském sídle. Když s ním hrají, pak poctivě a nikdy o peníze, často mu také dovolují, aby se potuloval sám a nehlídán; v takovém případě jsou ale vždy vidět alespoň dva nebo tři pastýři někde v horách. K jeho ochraně; protože když později po svém návratu obhlíží dalekohledem krajinu, kterou prošel, jsou pryč. Po celé ty týdny se nesešel s žádným člověkem, kterého by byl personál předem neohlásil. Kdo chce, může Janovana považovat za zajatce, ovšem pod zvláštní ochranou.

Spojení s jeho domem je, pravda, zdlouhavé, ale má i své výhody. Stačí, když vyřídí jen to nejdůležitější a nejvýznamnější. Nedůležité, všední obchodní záležitosti, na jejichž vyřízení dříve spotřeboval každodenně nejednu hodinu, se nyní vyřizují ve městě. A tak se může věnovat jen hlavním věcem. Ten mladý spolupracovník, který mu zprostředkovává spojení s jeho obchodvedoucím, je hlava otevřená. Zrovna nedávno se mu podařilo s pomocí řady drobných obchodníků spřátelených s Parvisiovým domem vynutit na Gravellim příslib pojistky. I když je politováníhodné, že je nutno opustit cestu, kterou se podnik ubíral celá desítiletí, a začít s klamáním, nedá se nic dělat. Nejsou tu prostě žádné nezvratné důkazy, a proto je třeba Gravelliho potírat zbraněmi, kterých používá sám.

Parvisi se takovýmito myšlenkami, které pocházejí od Pána hor a jeho lidí, obírá teprve krátkou dobu. Dnes je pán domu očekáván. Tomasini odcestoval do Vídně, aby se účastnil jako tichý pozorovatel kongresu státníků a panovníků.

Přes prostranství před domem právě přichází nějaká černě oděná žena středních let. Má plnou náruč rozkvetlých větví a květů na dlouhých stoncích. Každodenně plení Emilie Parvisiová zahradu, aby vyzdobila manželovu pracovnu a ostatní místnosti zámečku.

Jakmile byli Andrea a pan de Vermont na zámku ubytováni, poslal Tomasini pro signoru Parvisiovou, která byla osudného dne na návštěvě u své sestry v Miláně.

„Jestlipak bude mít Giacomo radost?” ptá se manžela.

Parvisi k Emilii přistoupí, políbí ji na čelo a pak ji vede k oknu. Teprve po delší chvíli, po kterou se těšili pohledem na nádhernou horskou krajinu, řekne: „Děkuji ti, Emilie, že mi pomáháš splatit dluh, který mám vůči Giacomovi.”

„I mlč, nemluv o díku, a už vůbec ne o nějakém dluhu. Takový člověk, jako je tvůj přítel, udělá vše, protože ho k tomu nutí jeho přesvědčení. - Dostals poštu?”

„Ne. Ale doufám, že už brzy dostanu dopis od Xaviera.”

„Jestlipak…?”

„Jen žádnou netrpělivost! Tohle neštěstí nám přece jen zase dalo dva skutečné přátele. A oni učiní, co je v jejich silách.”

„Giacomo! Jak jsem rád, že jsi zpátky!” zdraví Parvisi večer svého přítele.

„Stalo se něco?” ptá se Tomasini ihned.

„Ne ne,” uklidňuje ho Andrea, když vidí jeho pátravý pohled. „Není důvod k obavám. Jaké novinky přinášíš z Vídně?”

„Je toho hodně, příteli. Dobrého i zlého. Abych příliš nenapínal tvou netrpělivost, která ti kouká z očí, alespoň jedno: zdá se, že se Evropa spojí ke společnému úderu proti otrokářům. Později víc. Musím dát připravit vše pro novou cestu.”

„Ty tu nezůstaneš alespoň několik dnů?”

Tomasini sice slyší otázku, ale neodpovídá.

To je přece zpráva, která má cenu zlata. Raffaela a Livio budou vysvobozeni. Paní Parvisiová tiše pláče; její muž rozčileně přechází po pokoji.

Všechno bude zase dobré. Oba tomu pevně věří.

„Tak, a nyní jsem vám k službám.” Tomasini se vrátil. Paní Parvisiová odebere sluhovi podnosy a sama podává pánu domu. Ona a její muž nejsou teď s to polknout ani sousto.

Tomasini, ač hladov, odmítá. Počká tedy také až do konce svého líčení. Vidí však ženin prosebný pohled. A tak se tedy pustí do jídla. Trochu rychleji než jindy. Ona mu ale stále přidává.

„Pojedu zítra do Říma,” odpovídá později na Andreovu otázku. „Musím se poohlédnout po svých obchodech a referovat kardinálu státnímu sekretáři. Váží si očí a uší barona Tomasiniho,” dodává ironicky. „Ale k věci.” Z kožené brašny vyjme haldu papírů, z níž několik listů přisune Parvisimu. „Tady čti. Návrh britského admirála sira Sidneyho Smitha kongresu o nutnosti skoncovat s pirátstvím Berberů a o prostředcích, jak toho dosáhnout, čti nahlas!”

Janovan přelétne opis listiny.

„Jen to přečti, Andreo!” pobízí ho baron.

„Hned. Tak tedy: ,Zatímco lidstvo usiluje o to, najít prostředky, jimiž by se učinila přítrž obchodu s černochy, a zatímco vzdělaná Evropa se snaží přesunout prospěšný obchod tam, kde lze najít opravdu mírné a podnikavé lidi, přístupné užitečnému a skutečnému mravnímu zdokonalování, jak to také odpovídá osobní a obecné bezpečnosti ve vnitrozemí tohoto obrovského světadílu, je s podivem, že se nepřihlíží k severnímu pobřeží této země, kde řádí výhradně turečtí piráti, kteří nejenže utlačují domorodé obyvatele sousedních zemí, nýbrž tyto obyvatele dokonce zajímají a kupují jako otroky, aby tak získali mužstvo pro své pirátské lodi, a zbavují vlastní země zdatných rolníků a tamější evropská pobřeží pokojných obyvatel.

Toto hanebné námořní pirátství nejenže pobuřuje lidstvo, nýbrž má i velmi zhoubný vliv na obchod, neboť v současné době nemůže vyplout na vlny Středozemního moře nebo Atlantského oceánu žádný námořník s obchodní lodí, aniž by

se musel obávat, že bude jat korzáry a odvlečen jako otrok do Alžíru1.’”

„Admirál Smith navrhuje vyslat proti korzárům námořní vojenské síly, které by postavila a vydržovala celá Evropa,” doplňuje Tomasini.

„Co bylo dohodnuto ve Vídni?”

„Ještě nic. Ale věřím - ostatně zde je opis dopisu hraběte z Vallaise, ministra Jeho Veličenstva krále sardinského, siru Sidneymu Smithovi. Náš král souhlasí. To je velký krok vpřed. Soudím, že se tak s řáděním korzárů skoncuje.”

„Doufejme!” prohodí Emilie. „To by pak byly naše děti zase svobodné! Jímá mě hrůza, pomyslím-li na to, jak teď asi trpí.”

Tomasini mění téma. Vypravuje, že Gravelliho vídeňské obchody si stojí zle. Nikdo s ním nechce mít co dělat. Stejné pověsti, jaké kolují zde, si šeptají i ve Vídni.

„Že by tomu byl Pán hor trochu napomohl?” ptá se Andrea v dobré náladě.

„Možná. Rozhodně ale tak, že zdroj nikdo neodhalí. V každém případě je Pietro bezradný. Všude ho zdvořile přijmou, ale nakonec ho zase propustí s lítostivým pokrčením ramen. Zdá se, že se Vídeňáci, alespoň co se týká velkých firem, a jen ty připadají pro Gravelliho podniky v úvahu, zapřisáhli nekupovat nic od severoitalských obchodníků.”

Teď se Parvisi hlasitě rozesměje.

„Vyčkejme, jak se věci vyvinou dál,” uzavírá Tomasini konečně.

„Chceš nechat věcem volný běh, jak se samy vyvinou?” Parvisi svého přítele nechápe.

„Ovšem. Bylo položeno tolik min, že se už člověk nemůže sám odvážit do nebezpečného pásma. Však ona jedna vybuchne.”

„Jsi-li o tom přesvědčen, pak se není třeba obávat. Tvůj přítel už zase vystrašil Gravelliho.” Parvisi rychle vypráví příhodu s pojištěním Parmy.

„To je přece chlapík.” Tomasini se usmívá. „Tomu chlapci mnoho nechybí - vlastně nic -, aby se sám jednou stal Pánem hor.”

„Máš v úmyslu, tohoto - povolání zanechat, Giacomo?”

„Ovšemže ne, ale můj život se podobá jízdě na sudu s prachem. Každým okamžikem mohu vyletět do povětří.”

Na tohle Parvisi ještě vůbec nepomyslel. Ale Giacomo má přirozeně pravdu. Vede život neustálého boje se stávajícími poměry, je Pánem hor, karbonářem, vlastníkem obchodního

domu v Římě, zapsaného pod jiným jménem a - baronem Tomasinim ve Vatikánu, zarytým nepřítelem všeho nového.

Odhalí-li někdo tato tajemství, pak hrozí nejvyšší nebezpečí. Ačkoliv ta věc s Gravellim patří mezi zlořády, proti nimž Tomasini vede svůj boj, přece jen zmnožuje práci a stupňuje nebezpečí.

I pro Tomasiniho by bylo dobré, kdyby se Evropa rozhodla vypovědět dejovi boj. Vše tomu nasvědčuje, řekl Giacomo.

Je tedy naděje, že Rafaela a Livio budou vysvobozeni z otroctví. Ano - naděje!

„Zeměpisný pojem!” zamručí Tomasini náhle.

„Co je, Giacomo?”

Parvisi opakuje jeho slova.

„Ano. ,Zeměpisný pojem!’ Víc naše vlast pro knížete Metternicha není. Jen tak prý zná Itálii. - O čem jsme to mluvili? O Parmě.” Vrásky z Tomasiniho čela nezmizí.

„Dobře vymyšleno, Andreo. Zatím se zdá rána, kterou jste uchystali Gravellimu, dobře mířená. Loď je ztracena, v tom jste si přece zajedno, ne?”

„Pokud se nemýlíme, pak ji Gravelli vyzradí.”

„Zboží malých obchodníků je ztraceno.”

„Koupil jsem všechno zboží, které měla Parma přepravit.”

„Ty takovou ztrátu jistě uneseš, i když určitě nebude právě malá. Ale co lidé, Andreo, lidé! Což jsi nepomyslel na to, že se ocitnou v otroctví?”

„Vše je promyšleno, Giacomo.”

„Promyšleno, promyšleno! Jakpak?” bručí Tomasini rozzlobeně. Chtějí mít v ruce jasný důkaz Gravelliho viny, a obětují na to lidi. Už už chce udeřit pěstí do stolu, když Parvisi pokračuje. „Jakmile loď opustí Janov, bude kapitánu Parmy předán dopis, z něhož vyplyne, že loď je i s nákladem prodána firmě de Vermont v Marseille. Od té chvíle popluje pod francouzskou vlajkou na Korsiku. Xavier vlastní na pobřeží rozsáhlé pozemky, které Parmě poskytnou úkryt.” A?”

„Přátelé Gravelliho prostě přišli pozdě. Máme za to, že pracuje jenom s Alžírem. Bude tedy předpokládat, že tuniští nebo tripoliští piráti byli rychlejší. A my v Janově rozhlásíme, že Parma byla lapena.”

„Chlape jeden zpropadená! Pojď sem, ať tě obejmu. Tomu říkám kousek, který stojí za to.”

1

Zkrácený překlad z: „Mémoire sur la nécessité et les moyens de faire cesser les pirateries des états barbaresques”, London, 31. srpna 1814 (Pozn. autora)

EL-FRANSI

Takto si Luigi Parvisi cestu do Médeje, sídla beje z Titterie, nepředstavoval. Tak ne. Dlouho vede jenom křížem krážem okolím La Calle.

Už celé týdny jsou Pierre-Charles de Vermont, stálý Francouzův průvodce černoch Selim a Parvisi na cestě. Ze zápisků svého přítele si mladý Ital už vytvořil určitou představu o regentství, o zemi a lidech. Co ale jeho oko vidělo, dokazovalo, že přítelovy popisy byly bezbarvé a ulpívaly na povrchu.

Teď právě všichni tři cestují západně od Constantine, hlavního města stejnojmenného bejlátu, v oblasti Silunů a Tulhahů.

Celé dny už leje proudem. Cesty, které se táhnou nad propastmi, se staly stezkami smrti. Výstupy k jednotlivým usedlostem jsou stále obtížnější. Jako hnízda trčí domečky Kabylů na vrcholcích hor, ukrytých v mlze a mracích. Dole v hluboké rokli hučí a běsní vody.

Luigi Parvisi se vůbec neodváží pohlédnout dolů, ale ani nahoru, k cíli. Následuje, či lépe přenechává svému mezku, aby následoval de Vermonta, a jenom doufá, že ho tohle mírné zvíře šťastně vyvede z nebezpečí této krkolomné pěšinky.

Přítel zrovna zmizel za skalním výběžkem.

„Připravit zbraně!” ozve se v tu chvíli jeho poněkud zmatený rozkaz zpoza výstupku.

„Bojovat? Teď? Tady?” koktá Parvisi. Přitáhl zvířeti opratě a hledaje ochranu nutí je celým tělem na strmé skalní masívy.

Černoch, který jede za ním, klidně odjišťuje pušku. „Dál, Luigi!” pobízí Itala. A protože Parvisi ještě váhá: „Tak rychle, rychle! Nedostanu se kolem tebe. Musíme Pierru-Charlesovi na pomoc.”

Mezek šlape opatrně dál.

Roklí zaduní výstřel. Vyšel z de Vermontovy pušky.

Parvisiho srdce se chvěje, když se zvíře protahuje kolem skalního výstupku po stezce široké sotva půl metru. Po pravici zeje hloubka. O několik kroků dál leží Francouzův mezek. Kde je ale přítel?

„Ze sedla, Luigi!” rozkazuje Selim, který „právě také minul obtížné místo.

„Pierre-Charles?” ptá se Ital zastřeným hlasem. Černoch se směje.

„Dřepí přece tam za tím kamenem!”

Vskutku. Parvisi byl tak zmaten, že ho ani nezpozoroval. Skála skýtá dostatečný úkryt i pro tři lidi. Selim a Luigi se k ní plazí.

Asi dvacet metrů před ní se vine shůry horská stezka, která ústí do té, po níž šli naši přátelé.

Na obou cestách, zatím v patřičné vzdálenosti, zaujali postavení tlupy Berberů. Spatřili El-Fransiho, přirozeně že zaslechli i výstřel, a patrně jim teď není jasné, co by se mělo dít dál.

„Vlevo Tulhahové, vpravo Siluni. Jsme právě mezi oběma kmeny,” vysvětluje Pierre-Charles. „Zřejmě spolu válčí dvě vesnice nebo jednotlivé sofy.”

„A my uprostřed. To je zlé, dostat se na takovém místě do kleští dvou nepřátelských houfů. Proč ses do toho míchal?”

„Žádné starosti, Luigi,” opáčí de Vermont, aniž pustí Berbery z očí. „Úmyslně jsem na nás upoutal pozornost obou tlup, abych tak naznačil, že jsme cizinci a s jejich spory nemáme co dělat. Ať nás napřed vyslechnou, než nás zatáhnou do boje, i když se ho nebojím. Naše zbraně dostřelí dál než jejich. Z tohoto místa udržím oba houfy v šachu, oni však mají tu výhodu, že stojí výš než my. Jakmile nastane noc, budou oni pány situace. Tak daleko to ale nesmíme nechat dojít. Pojďte za mnou! Zvířata zůstanou tady.”

Francouz se zvedne z úkrytu, mává ve vzduchu rukama a pak vykročí kupředu, aniž vyčká, až mu dají Berbeři nějaké znamení.

„Co je sof, Selime?” ptá se Parvisi rychle černocha.

„U Kabylů, jak se tady Berbeři nazývají, je to bratrství, které zaručuje svým příslušníkům zvýšenou ochranu. Zájmy sofu stojí výš než zájmy rodiny či vesnice. Kabyl, který nedbá zájmů sofu, je považován za bezectného.”

Vůdci obou tlup jedou na svých koních pomalu k rozcestí, k němuž právě dorazil Pierre-Charles, zatímco dlouhé řetězy jejich lidí vyčkávavě stojí.

Trvá to chvíli, než se sem po strmých a rozmoklých stezkách dostanou. Vrhají po sobě výhrůžné pohledy.

De Vermont s puškou přes záda zdraví těžce ozbrojené domorodce: „Alláh s vámi!”

„Alláh nechť ti požehná, cizince!” děkují jako jedněmi ústy Kabylové.

„Jsem El-Fransi a přicházím, abych navštívil vesnici Silunů.”

„El-Fransi? Anaia!” Vůdce Silunů, který přišel zprava, popožene při tomto radostném, ale zároveň i výhružném zvolání svého koně před de Vermonta, aby ho tak ochránil. Přitom bleskově přilící ručnici.

„Anaia!” křičí i Tulhah, a rovněž prudce zvedne zbraň.

Francouz se usmívá tomu vzrušení Kabylů. Úsměvu svého přítele rozumí Parvisi ještě méně než tomu, že Pierre-Charles v této nebezpečné situaci nesahá rovněž po zbrani.

Kabylové se podobají dvěma panterům připraveným ke skoku. Kdy se vymrští? Parvisi je napnut, jak jen lze. Musí se silně ovládat, aby nevytáhl pistoli a měl tak alespoň něco v ruce, kdyby snad došlo k nejhoršímu. Pamětliv rady, kterou mu dal Pierre-Charles na počátku cesty, aby totiž nedělal nikdy nic jiného, než co uvidí u něho a u Selima, nutí svou neklidnou ruku nedotýkat se opasku.

„Tento muž,” de Vermont ukazuje na Parvisiho, „kterého dosud neznáte, je El-Fransiho bratr. Toho černocha vám představovat nemusím, je to přirozeně můj přítel Selim. Jak se zachováte k bratru El-Fransiho?”

„Anaia!” potvrzuje Silun.

„Anaia!” stvrzuje Tulhah.

Na vzájemném nepřátelském vztahu obou mužů se tím přirozeně nic nemění.

„Děkuji vám, přátelé! - Co vás přimělo vést válku?”

„Silunové zabili jednoho z našich mužů,” vysvětluje Tulhah.

„Alláh nechť tě prokleje! Lžeš!” křičí zástupce obviněného kmene. „Ty sám jsi amin, náčelník své vesnice, a pochybuješ o mých slovech. Pomstíme tento zločin na naší cti!” V Silunovi to vře vztekem. V jeho hlase ještě doznívá bouře, když se obrací na El-Fransiho: „Stáhni se, bratře, se svými přáteli zpátky, abyste vy, které Alláh doporučil našim srdcím, nebyli vtaženi do tohoto boje s Tulhahy. Jakmile bude krví Tulhahů smyta skvrna na naší cti, doprovodíme vás do vesnice, kde vás přivítáme, jak náleží.”

„Ano, El-Fransi, vrať se na své místo. Jsi chráněn i naším anaia, a stojíš v cestě naší pomstě na těchto věrolomných Silu-nech. Mužové Tulhahu ochrání tebe i tvé průvodce.”

Z postoje Kabylů soudí Parvisi, že nebezpečí, které se zdálo být zažehnáno, už zase hrozí. Nerozuměl ani slovo z rozhovoru, vedeného tamasirtem, jazykem Berberů, neví ani, o co vlastně šlo. Právě se chce Pierra-Charlese potichu zeptat, o

co jde, když vtom se de Vermont znovu obrací na Siluny: „Kdy došlo k té nešťastné příhodě?”

„Dnes ráno za bouřky. Jeden muž z naší vesnice byl zdálky svědkem, jak sprška kamení strhla Tulhaha z koně a srazila ho do propasti. Zpravil jsem o tom amina, a ten, protože mezi našimi vesnicemi panuje už delší cas napětí, místo aby tomu věřil, mi poslal ručnici na znamení boje a našeho posla proti všemu právu zajal. Proto jsem i já jeho posla zadržel.”

„Kde je ten muž, který se zřítil?”

„Ještě dole.”

„Mrtev?”

„Určitě. Jen se podívej, El-Fransi. Kdo se tady zřítí, přejde v příštím okamžiku Es-Sirhet, most smrti.”

„Možná že máš pravdu. Avšak víš přece, že Alláh a jeho cesty jsou nevyzpytatelné. Nechci se s vámi přít. Dovolte však El-Fransimu, aby vám řekl, že jste oba opomenuli udělat to nejdůležitější, totiž postarat se o toho muže. Já, přítel a ochránce obou kmenů, vás prosím, zanechte sporu, dokud ten nešťastník nebude vytažen. Slíbíte-li, že zachováte klid, sestoupím sám dolů a pokusím se o jeho záchranu.”

„Ne, El-Fransi,” odmítá Tulhah. „Vůdce Silunů mi vše sdělil tak, jak jsme právě slyšeli. Vzkázal-li mi tím pravdu - k tomu se teď vyjadřovat nebudu. Snad se pozná víc, až ten muž bude vyproštěn. Jsem připraven nechat do té doby zbraně v klidu. Vytáhneme ho sami. Souhlasíte?” Otázka platí El-Fransimu i vůdci Silunů.

„Souhlasím,” odpovídá de Vermont tak důležitě, jako by za ním stála velká, obávaná armáda, která by jeho slovům, kdyby bylo třeba, dodala patřičného důrazu.

„Já také. Pomůžeme vám.” To je krásný postoj ze strany Siluna, který, souhlasí-li jeho líčení, byl přece v tomto případě uražen.

Oba vůdci Kabylů se vracejí ke svým lidem, kterým teď sdělují výsledek rozhovoru.

„Copak se dělo, Pierre-Charlesi?” ptá se Parvisi, jakmile jsou Kabylové z doslechu. „Nechají nás bez překážky cestovat dál?”

T-1 v 1 i v v ••• ví

Francouz mu všechno stručně vylíčí. Luigi je překvapen postavením, jaké Pierre-Charles mezi těmito horaly zaujímá.

„Jestli jsem správně rozuměl, je anaia něco jako ochranný list, který je všude respektován. Proto s tebou jednali s takovými ohledy, skoro uctivě.”

„Ano, anaia, to je to nejvyšší, co tito lidé mají. Vyslovuje se ústně, nezachycuje se písemně, je to ale v podstatě ochranný list. Silunové by neváhali ani na okamžik položit svůj život, kdyby tím mohli zachránit můj, ačkoliv mě představený jejich vesnice a jeho přátelé dosud nikdy neviděli. Totéž by učinili i Tulhahové. Berber je velmi hrdý, a je si plně vědom své ceny. Chce, aby jeho slovo měl každý v úctě, tak jako je naopak on připraven vážit si slova druhého. Dostaví-li se k ohništi nějakého Kabyla cizinec a požádá ho o ochranu, považuje si oslovený za nejvyšší čest poskytnout ohroženému svoje anaia, svou ochranu. Tento Kabyl pak bude za tohoto muže bojovat, i kdyby se dodatečně ukázalo, že chrání zločince, či dokonce vraha. Sám by ztratil čest a znemožnil by se ve vlastní vsi či ve svém kmeni, kdyby se pak od svého chráněnce odvrátil.”

De Vermont přistoupí k okraji stezky a zkoumavě pohlédne dolů.

„Ty opravdu chceš, Pierre-Charlesi? Za takového počasí!”

„Ovšemže, Luigi. Obávám se jen, že mi to nedovolí. Není to tak zcela bez nebezpečí, to přiznávám. Ale pokud člověka nezasáhnou a neusmrtí padající kameny, může být celá věc velmi rychle vyřízena. Dva silní muži postačí, aby mi jistili lano.”

Vůdcové se pak skutečně také zdráhají dovolit El-Fransimu, aby sestoupil do propasti. A tak tedy El-Fransi jedná na svou pěst. Provazů a řemenů mají tihle lidé u sebe

dost, a tak se tedy nechá svými přáteli spustit, zatímco Siluni a Tulhahové rozjíždějí vlastní akci.

Selim leží vpředu na kraji propasti; Parvisi stojí kousek dál, zády šikmo ke skalní stěně. Tak se nemusí dívat do té hrozivé hloubky.

Napětí lana povoluje. Jak se zdá, je Pierre-Charles u cíle. Ital s úlevou vydechne. V příštím okamžiku mu ale lano, z bezpečnostních důvodů dvakrát ovinuté kolem paže, hrozí proříznout kůži.

„Pevně držet!” křičí Selim. Opatrně, pomalu, centimetr po centimetru, sune černoch hlavu nad propast. Hluboko dole, snad jen několik metrů od dna propasti, zcela přesně to nemohou poznat ani černochovy znamenité oči, se jako káča točí de Vermont, visící volně na laně.

„Povolovat dál jako dosud. Nic se neděje!” pobízí černoch Luigiho.

Tak se El-Fransimu podaří Tulhaha zachránit.

„Alláh a jeho cesty jsou nevyzpytatelné,” mumlají později Kabylové. Nešťastník je sice těžce raněn, ale vážné nebezpečí jeho životu nehrozí. Když se mu vrátilo vědomí a může zase mluvit, dozvídají se všichni, že šlo skutečně jenom o neštěstí, nikoliv o zločin.

El-Fransiho rada zabránila nesmyslnému krveprolití. Že tím jeho vážnost v očích těchto synů hor jen ještě stoupla, je nasnadě.

Neméně strašlivá je i propast Rhumel, kterou teď přátelé táhnou. Zdá se, jako by se ty mohutné, strmé skalní stěny měly každou chvíli sesout. Po levé straně vystavěli lidé město na skále: Constantine, někdejší Cirta Římanů, dnes sídlo beje stejnojmenné provincie, který je ve své Kasbah nezranitelný.

V šedesátimetrové výši se přes řeku Rhumel pne starý římský most, k němuž se řítí ve zpěněných skocích přívaly

vod. Francouz Luigimu ukazuje obraz slona, vytesaný na jednom z mostních pilířů.

„Dál!” pobízí Pierre-Charles, jakmile Luigi dokončil poslední tah na skice této fantastické krajiny.

Teď směřují k jihu, ačkoliv Médea leží na západě. Přes roviny, které jsou opět Afrikou, pak přímo do saharského Atlasu.

Ze sutin a obrovských hromad písku vyčnívají dva sloupy. Také ty pocházejí z doby Římanů. A v celém okolí, všude jsou roztroušeny další zbytky rozvalin. Tady muselo kdysi stát velké sídliště staré světové říše.

„Timgad,” odpovídá de Vermont na tázavý pohled svého přítele. „Staré koloniální město z dob císaře Trajána1. Pokoušel jsem se kopat na různých místech a všude jsem narážel na rozvaliny. Je to jedno obrovské pole trosek.”

Celé dny zůstává Francouz v Timgadu, aby Luigi mohl naskicovat zbytky někdejší nádhery a velikosti.

Co chce de Vermont tak daleko stranou vlastního cíle cesty? Nezapomněl snad na účel tohoto putování? Že Pierre-Charles kromě pátrání po dítěti a svých vědeckých studií sleduje těmito toulkami zemí ještě něco jiného, o tom není pochyby. Ale co? Parvisi se však nechce vyptávat. Pierre-Charles je přece zkušený muž, který bude mít své důvody.

V každé vesnici, v každém stanu, na místech odpočinku a u ohnišť jsou, jakmile zazní jméno El-Fransi, radostně vítáni. Nikdo sice neví nic určitého o národnosti tohoto lovce, ale mnozí si tím zřejmě ani nelámou hlavu. El-Fransi, ač cizinec, je přece jako jeden z nich, mohamedán, který se s nimi postí a modlí tak, jak to předepisuje korán, a je to především přítel. Je prostě přítelem všech, nezaváhá ani na okamžik, má-li se připojit k honu na daviče jejich stád, lva nebo pantera, a často pozvedne sám ručnici proti dravci, protože domorodí lovci se třesou jako v horečce. Strach už takhle často proměnil honce v honěné. Ale odvážný, statečný, věrný El-Fransi zatím ještě vždycky nebezpečí zažehnal.

Stejně přívětivého přijetí jako El-Fransimu se dostává i jeho průvodci Selimovi. Že černoch už nevyznává starou víru, to kromě Pierra-Charlese a Luigiho nikdo neví. Selim se i nadále vydává za muslima. Přátelství obou mužů se zrodilo již před několika lety. Tehdy nalezl Francouz černocha postřeleného, obvázal ho a vyléčil. Od té doby - bylo to zároveň Selimovo vysvobození z pout otroctví - je vděčný Súdánec neustále po boku svého zachránce. Do La Calle s ním ovšem nikdy nepřijde, ale de Vermont je si jist, že oči tohoto černocha nad ním bdí i v přístavu.

Již několik dní je denní trasa podstatně delší. Teď už Parvisi tužku nepotřebuje. Kupředu, kupředu, pobízí Pierre-Charles. Večer co večer padá Luigi zcela vyčerpán na zem.

Potom tam ti dva spolu šuškají, nehnou ale ani prstem, aby vyčerpanému Selimovi pomohli a nechávají ho celého rozlámaného, aby se postaral o zvíře, upravil tábor, ba neodpustí mu ani hlídku.

K čemu tohle štvaní? ptá se Luigi sám sebe. Je tu nějaké nebezpečí, které jako nováček nevidí?

Jednoho rána, po dvouhodinové jízdě mezi lysými horami, se před nimi náhle rozprostírá poušť. Není to ještě ta mohutná Sahara, táhnoucí se od jednoho písečného přesypu k druhému, je to prozatím spíš jakási kamenitá rovina, ale přece jen poušť, její okraj, její začátek: země datlovníků.

V tu chvíli je Italovi, jako svého času Rogeru de la Vigne, když spatřil Afriku; hoří nedočkavostí proniknout do tohoto příšerného, tajemného moře písku.

A Livio čeká!

Zpátky, zpátky, zachránit chlapce! Proč protahuje přítel cestu až sem dolů? Co to má všechno znamenat? Což alespoň nechápe pocity, obavy a starosti otce, když už se do nich nedokáže vžít?

De Vermont je kus cesty předjel. Když ho opět dohonili, sklání se právě nad jakousi stopou.

„Pštros,” vysvětluje, přirozeně jenom Parvisimu, neboť černochovi je to jasné. „Ptáka určitě už celé dny štvou a zahnali ho od hejna.”

Pierre-Charles vrhne smutný pohled na svého koně, pak na Luigiho a na Selimovo zvíře. Přednedávnem si vyměnili mezky. Teď Parvisi ví, proč. Protože jeho přítel chce lovit! To myslel jenom na to? Zrada? Ale co Livio a jeho vysvobození?

„Škoda,” bručí de Vermont. „Dal jsem těm zvířatům příliš do těla. S těmihle ubohými herkami se žádný pštros štvát nedá. Unikne nám. Ale ať tak či tak: pustíme se za ním!”

„Dobrá, pustíme se za ním,” míní Parvisi, který se smířil s osudem.

Selim se při Luigiho slovech šklebí, že se jeho zuby, podobné dvěma řadám perel, jen blyští. Také Pierre-Charles se usmívá. „A jak si to představuješ?” ptá se pak.

„Inu…,” chování přátel ho zmátlo. Zdá se, že taková honička za pštrosem vypadá úplně jinak než obyčejná štvanice. Proto raději mlčí, aby neřekl nějaký nesmysl.

„Lov na pštrosa je jeden z nejobtížnějších a nejzdlouhavějších,” vysvětluje Francouz. „Tenhle pták se nestřílí, nýbrž zabíjí holí nebo pažbou pušky, aby se drahocenná pera nepotřísnila krví a tím neznehodnotila.”

„To jsem nevěděl.”

„To ti rád věřím, kamaráde. - Zato ale budeš určitě vědět, že pštros je skutečně vynikající běžec, který umí dělat až třímetrové skoky. To už musí být neobyčejně rychlý a vytrvalý kůň, nemá-li ho tak skvělý běžec setřást. Proto Beduíni připravují takový lov na pštrosy velmi pečlivě.”

Parvisi se ve stručnosti dozvídá všechno, co je třeba vědět o štvanici na pštrosa: že je nutné co nejvíc snížit váhu řemení a postrojů a vůbec zříci se všeho, co jen lze postrádat, aby se síly koně předčasně nevyčerpaly. Stává se ale často, že se nepodaří zvíře dostatečně rychle skolit. Pak se pštros musí štvát a obklíčit. Náhle se však vystrašené a již zemdlené zvíře vzchopí k mohutnému vypětí. Jako blesk se mihne kolem lovců a zmizí v dalekých prostorách pouště. Ne ovšem zase tak daleko, že by je člověk už nenašel; prozatím je však v bezpečí. Dobrá, dnes se mu podařilo uniknout, zítra bude chyceno. Někdy trvá tahle hra vyčerpávající síly i nervy celý týden. Beduíni s tím počítají, a jsou proto provázeni velkou družinou, která lovce zásobuje vodou a potravinami, šťasten ten, komu se podaří této vzácné kořisti zasadit ránu na lysou hlavu, nejcitlivější část pštrosího těla. Účinek je jistý.

Někteří lovci jdou proti tomuto tak žádanému ptáku ovšem i střelnou zbraní. Když prostě chybí vhodní koně! Pravda, takovýto lov je v očích ostatních Beduínů nečestný, ale není možné vzdát se pštrosa. Za jeho pera se platí velmi dobře. Nadháněči zvíře zaženou na dostřel skrytých lovců. Může-li pak lovec alespoň trochu bezpečně mířit, je zvíře ztraceno. Může vyvinout sebevíc chytrosti a síly, aby se zachránilo -kulka ho stihne.

„Herky, kde by člověk potřeboval ušlechtilou rasu!” vrčí de Vermont znovu nad stavem koní. Zmocnila se ho lovecká vášeň.

„Livio!” vzkřikne Luigi. „Je to zvíře snad důležitější než mé dítě?” A potichu dodá: „Och Pierre-Charlesi!”

Francouz právě zase prohlíží stopu. A tak Ital nemůže vidět, že se přítel usmívá. Jen krátce, pak je zase vážný jako vždy. „Ano, Luigi! Jde o Livia. Ten pták mi přichází zrovna vhod, je součástí záchranné akce. - Vpřed! Nestřílet! Udeř ho pažbou pušky do hlavy, kdyby ses dostal do jeho blízkosti.”

De Vermont uhání tak rychle, jak jen jeho znavené zvíře dokáže. I černoch upaluje. A již oba pronikli hodný kus do pouště poseté kameny a skalisky. Neohlížejí se, vůbec se nestarají o to, zda je Luigi následuje.

Součást záchranné akce, řekl přítel. Parvisi nechápe.

Vpřed! Luigi by nejraději křičel při této jízdě. Cítí v těle každou kost. Slunce rozpaluje poušť žhavými paprsky. Rychleji, rychleji! Ještě své zvíře popohání. Kůň má kolem tlamy chuchvalce pěny. Nemá to cenu, štvát ho, týrat.

Uplynulo několik hodin, když Pierre-Charles se Selimem ptáka dohnali. Teď ho ženou proti Luigimu.

V tu chvíli podlehne i on lovecké vášni. Přitáhne svému koni uzdu. Teď! Popožene koně bičem. Klopýtavými skoky vyrazí proti ptáku. Pštros se zarazí, klička, a už se řítí zpátky do pouště, do rukou Selima a Pierra-Charlese.

Pštros opět změní směr. Spatřil oba jezdce. Tentokrát dovolí Parvisi prchajícímu ptáku, aby se přiblížil víc. Pštros jistě zahlédl koně a jezdce, přesto však neuhýbá. Že by tu byl ještě jeden nepřítel, kterého bystré oko tohoto obyvatele pouště zahlédlo? Lovci ale nezbývá čas, aby se sám poohlédl. Pštros chce dál, chce se dostat z kotle. Kůň jako by cítil, že příští okamžiky si budou žádat všech jeho sil, a dělá, co může. Ale zůstává jen při dobré vůli. Jeho skoky jsou mdlé, je to spíš klopýtání než pořádný cval.

Pštros a kůň vedle sebe. Ne, ještě ne. Pštros vede o půl délky. Ještě jeden, dva obrovité skoky, a pták bude svobodný.

Luigi drží pušku obráceně, mávne jí nad hlavou, pažba zasviští vzduchem. Příliš velká vzdálenost. Levicí přidržet koně, co nejvíc se předklonit proti vzácné kořisti! Ještě jednou zavířit zbraní ve vzduchu. A znovu letí jeho paže dopředu. Parvisi vykřikne. Je snad paže vymknuta?

Byla to mocná srážka, která mu vyrazila pušku z ruky. Odlítla dalekým obloukem. A kořist? Uhání dál. Divoká matenice - jiskry lítají - hvězdy tančí - co se děje?

Pierre-Charles mezitím přitáhl koni uzdu, aby zjistil, kterým směrem se pštros rozhodne prchat, jestliže spatří Luigiho příliš brzy. Dalekohledem pozoruje Itala i oba cizí jezdce, kteří ptáka pronásledují.

„Luigi! Luigi!” Jeho volání však nikdo neslyší.

A tu již také došlo k neštěstí, přítel se řítí z koně. Několik kroků, a i pták klesá k zemi. Prudká rychlost unášela smrtelně zraněné zvíře ještě hodný kus cesty.

Místo aby spěchal k zraněnému, přivolá Francouz mávnutím Selima, který stojí opodál. Uplynou drahocenné minuty, než se oba muži vydají na místo neštěstí.

To, co Luigimu v jeho lovecké vášni ušlo, co při své malé zkušenosti ani vědět nemohl, bylo jeho druhům dávno jasné. Vždyť Pierre-Charles zjistil, už když zkoumal stopu, že pták je již dlouho pronásledován. Lovci musí číhat v polokruhu někde v poušti. De Vermont počítal s tím, že se s nimi v nejbližších hodinách potká. A pak se skutečně také objevili. Když pštros poprvé zamířil proti Luigimu, nehonili ho El-Fransi se Selimem, nýbrž Arabové, kteří ho pronásledovali od časného

rána. Nezkušený Ital ani nezpozoroval, že jezdci nebyli jeho přátelé.

Kolem zraněného se shromáždilo několik cizích lovců. Je to přítel, či nepřítel? Je třeba opatrnosti. Proto de Vermont přivolal napřed Selima.

Pomalu jedou ke skupině.

„Alláh s tebou a tvými bratry, hadži Mohamede Chebire!” zdraví Pierre-Charles, když se přiblížili.

„Alláh s tebou, El-Fransi!” odpovídá na pozdrav Beduín, vůdce lovecké skupiny.

„Vidím, že vaši soumaři jsou obtíženi bohatou kořistí. V táboře Ben Nouiků zavládne velká radost, ó šejku.”

„Lov byl dobrý.”

„Co je s tímto mužem?” De Vermont ukáže na přítele, ležícího v písku. „Proč jste ho svázali?”

„Je to lupič!”

„Co vám ukradl?”

„Opovážil se zabít pštrosa, posledního a nejkrásnějšího, kterého se nám podařilo vyštvat z hejna.”

„Jak s ním naložíte?”

„O tom rozhodne rada starších.”

„Tys její hlavou, šejku hadži Mohamede.”

„Ano, jsem. Měls pravdu, El-Fransi.’” Lupič nemůže čekat milost.”

„Věřím ti; neboť tys moudrý a spravedlivý muž. - Hejno pštrosů bylo vaším vlastnictvím? Vy jste je odchovali nebo koupili od jiného kmene?”

„Co tě to napadá, El-Fransi!” Ben Nouik sotva dokáže potlačit smích.

„Ne? Pak tedy nechápu, proč hanobíš a obviňuješ tohoto muže.”

„Uspořádali jsme na toho ptáka hon. Patří nám.”

„A kdybyste ho byli nechytili?”

„Chytili bychom ho, příteli.”

„A když ne?” trvá Pierre-Charles na svém předpokladu.

Šejku Mohamedovi se tenhle rozhovor nechce líbit. Kam vlastně El-Fransi míří? Pak mávne odmítavě rukou. Ať si ten druhý vyloží mávnutí jak chce. Přistoupí ke svým mužům a právě se chystá udělit jim rozkazy týkající se raněného, když tu mu El-Fransi položí další otázku.

„Pak by zvíře bylo pro každého volné, není-liž pravda, šejku hadži Mohamede?”

„Ano,” připustí stařec neochotně. „To jsem chtěl vědět. -Tento muž je můj přítel.”

„Chceš se mi snad vysmívat? Jak může být lupič přítelem El-Fransiho?”

„Je jím. Ostatně, odporuješ si, hadži Mohamede. Právě jsi připustil, že nejsi vlastníkem tohoto pštrosa, že tedy na to zvíře žádné zvláštní právo nemáš, a už zase opakuješ, žes byl se svým kmenem okraden. - Uvolni mu pouta!”

Když se šejk, ohromen El-Fransiho rozkazem, chce sklonit k spoutanému, aby mu uvolnil provazy, spustí jeho průvodci křik:

„Ten cizinec skolil ptáka, kterého pronásledujeme už celé dny. Připravil nás o vzácnou kořist.” - „Předhoď ho, ó šejku, za potravu lupiči stád, lvu!” - „Nedovolíme, aby tenhle zloděj unikl!”

„Mlčte, muži!” přikazuje Mohamed. „Tady stojí El-Fransi. Je to můj přítel a zároveň přítel tohoto cizince. Jeho přítel je i mým přítelem, a tedy přítelem celého kmene.”

Po této důtce může šejk bez překážky uvolnit Luigimu pouta.

„Odpusť, nemohli jsme vědět, že patříš k velkému lovci El-Fransimu,” omluvil se stařec dokonce Parvisimu.

„Děkuji ti, hadži Mohamede, že jsi splnil moje přání,” říká mu Pierre-Charles a ostatním udává: „Uznávám, že jste měli přednostní právo na tohle zvíře. Můj bratr Jean vás o ně

připravil. Nikoliv z chtivosti, nýbrž z lovecké vášně. Odškodním vás.”

Tváře synu pouště se při pomyšlení na slíbené odškodné znatelně vyjasní.

„El-Fransi nám pomůže skolit lva, který tak drze napadl naše stáda. On a jeho pruvodci jsou našimi hosty a vydají se s námi k našim stanům.”

Je to chytrá hlava, tenhle šejk. Hned k pozvání připojí výzvu k účasti na výpravě proti lupiči stád.

„Velmi rád, příteli! Bude nám potěšením prokázat vám malou službu,” přijímá Pierre-Charles.

Tím si El-Fransi získal i přátelství ostatních mužů kmene, s nimiž se dosud neznal. Vědí o smělém lovci jen z vyprávění svého šejka a z jiných zvěstí. Teď bude lev, po kterém už několikrát marně slídili, určitě skolen. El-Fransi je skutečně věrný přítel, vždy ochotný pomoci, jak to o něm říká pověst, která ho všude předchází.

V táboře zavládne velká radost nad kořistí. Za pera se dobře platí; z výtěžku bude možno nakoupit nebo směnit mnoho důležitých věcí.

De Vermont koupí několik skopců a pozve loveckou společnost na hody.

Ano, El-Fransi je skutečný přítel, to musí mužové při hostině znovu přiznat. Nezapomněl dokonce ani na ženy a dal i pro ně jedno zvíře porazit.

Po západu slunce vyzve Pierre-Charles Parvisiho na procházku před stany.

Souhvězdí severního nebe září neskutečným třpytem. Tam v poušti se hyeny perou o zdechlinu.

„Jsem s tebou spokojen, Luigi,” začíná Pierre-Charles. „Ty ale možná ne se mnou. - Nech být, vím to. Zdá se ti, že nemyslím na vlastní účel naší cesty. Domníval ses, že pojedeme rovnou pro Livia. Jenže to bylo nemožné. Chtěl ses

účastnit tohoto podniku se mnou a se Selimem. Ale nebyl jsi

o

připraven.

Pierre-Charles se odmlčí. Pak pokračuje:

„Byl jsi v této nebezpečné zemi nováčkem. Věděls o ní něco z mých poznámek, ale to přirozeně zdaleka nestačilo. Musels poznat zemi a lidi vlastníma očima. Především ale bylo tvoje tělo zcela neschopné vydržet takový podnik, jaký před tebou stojí. Bylo třeba nejdřív tě zocelit. Volil jsem cesty, které byly samá svízel a nesnáz. S plným vědomím a s cílem zachránit tvého syna.”

Parvisi sledoval se vzrůstající pozorností de Vermontova slova. Nyní však bouřlivě uchopí ruku svého přítele a prudce ji tiskne. „A teď?” ptá se Luigi dychtivě.

„Výzvě šejka Mohameda zúčastnit se honu na lva musíme jako hosté tábora bezpodmínečně vyhovět. Ani ty nesmíš zůstat stranou.”

„Ovšemže se zúčastním, Pierre-Charlesi!”

„A pak budeme hledat Livia. Selim a já ho jistě najdeme. Ty se budeš muset skrývat a pak s chlapcem co nejrychleji prchnout. Bez nás; my budeme tvůj útěk krýt. Chtít se už teď domlouvat o podrobnostech, by, myslím, nemělo smysl. Jen jedno ti nechci zakrývat: nebude to lehká věc, Luigi; domnívám se ale, že se do té doby ještě mnohému naučíš.”

„Dávej mi úkoly, Pierre-Charlesi, žádej, co je třeba. Zatnu zuby, nepoddám se. Livio musí být vysvobozen!”

Francouz loví na řece Harbene. Často společně se Selimem, ale mnohdy i bez svého věrného průvodce, který zůstává s Luigim, aby ho učil jazykům jednotlivých zemí. Večer pak El-Fransi sedá s domorodci pod olivami a fíkovníky, naslouchá jejich loveckým zážitkům, vyslechne jejich stesky a starosti, občas poradí, nabídne svou pomoc a vyptává se přitom lidí na beje z Titterie. O nějakém evropském dítěti se nedozví nic. Ani

se po něm neptá. Vždyť ona se na to řeč jednou sama stočí, nenapomůže-li náhoda přímému setkání s Liviem.

Když se pak přítel vrací k Luigimu, pokouší se Ital už zdálky vyčíst z jeho tváře, jak toho dne pochodil. Zase nic! Parvisi ztrácí pomalu trpělivost. Veškeré hledání a pátrání po Liviovi bylo stále marné. Co když chlapec vůbec není v rukou titterijského beje? napadne Luigiho. Nemůže zaplašit tuto myšlenku. Vynoří se vždy znovu, stále hloub se zavrtává do naděje a rozhlodává ji.

„Trpělivost, Luigi!” uklidňuje Francouz rozčileného otce.

„Trpělivost, pořád jenom trpělivost, zatímco je Livio možná někde bit nebo leží bez ošetření nemocen, volá po doušku vody, žebrá o ni na kolenou!”

Ale co naplat. Dítě stále ještě nenašli. Parvisiho nekonečné uvažování připustilo možnost, že chlapce hledají v Médeji marně. Bejova pravomoc sahá daleko, až někam dolů na Saharu, tam se teprve ztrácí bez jakékoliv dělicí čáry, kolísá, je neurčitá jako obrysy bludné duny.

Přátelé táhnou kousek na západ, držíce se neustále strmých svahů Tell-Atlasu. De Vermont se znovu pustil do svých výzkumů a zapracovává do nich Itala. Občas ho vyšle se Selimem do postranních dolin, zatímco se sám vydává přímým směrem. Parvisi je oděn jako domorodec. Pak se oba, pokud je to jen trochu možné, vyhýbají tomu, aby se pouštěli s lidmi do hovoru. Ačkoli Luigi nyní už rozumí arabsky a docela slušně i jazykům, kterými hovoří domorodé obyvatelstvo, neumí jimi ještě dobře mluvit. Proto rozmlouvá vždycky jenom černoch. Vypravuje, že pán je na pouti do Kairuanu, svatého města v Tunisu, a jeho myšlenky že se cele upínají k Alláhovi; nezabývá se všedními věcmi.

Poutník? Zbožný muž? To pak všichni líbají Luigimu, který jim žehná slovy: „Alláh s vámi!” jeho burnus, a dělí se s ním o mouku a datle.

Ve třech projíždějí hlubokou roklí. Pierre-Charles skoro neustále mluví, vysvětluje tvary půdy, horniny, porosty, upozorňuje na stopy zvěře, prostě na vse, co je důležité.

Podél strmých svahů hvízdne pronikavý zvuk, odráží se od skály ke skále, zaniká v mnohonásobné ozvěně; nervy bičující rána z pušky. Hned nato se blíží jiné zvuky, temné, dunivé. Dusot kopyt.

Muži přitáhnou koňům uzdy, otáčejí se; neboť zvuky přicházejí zezadu. Tři jezdci se v plném cvalu blíží k cestujícím. Za nimi lehký oblak prachu. A úplně na konci rozsedliny se vynořují, dosud zcela malí, další jezdci.

„Připravit zbraně!” přikazuje de Vermont. Je to zbytečný pokyn. Selim už svou ručnici drží. A také Parvisi je ozbrojen. Naučil se rychle jednat.

Francouz nepomýšlí na útěk. Dalekohledem zatím zjistil, že pronásledovatelů je šest. Protože rokle je ještě velmi dlouhá a únik na stranu vyloučen, bylo by zbytečné štvát unavená zvířata k zběsilé jízdě. Zdá se, že prchající i pronásledovatelé mají koně odpočaté a brzy by přátele dohnali.

První jezdci teď spatřili čekající. Strhnou prudce koně, sáhnou po zbraních. Pohled zpátky. Nebezpečí ještě není příliš velké. Dva muži seskočí, skryjí se za úlomky skal, hlavně svých předlouhých ručnic zamíří na pronásledovatele. Třetí se pomalu blíží k našim třem přátelům. Je to Maur.

„Kdo jste?” ptá se pánovitě, aniž pozdraví.

Pierre-Charles si ho rychle prohlédne. Tvrdé rysy, bodavé oči. Nepříliš dobrý dojem.

„Pojď blíž!” vyzývá ho a skloní zbraň.

Maur váhavě popojede a nakonec nevlídně pozdraví. Zároveň ale položí znovu svou otázku.

„Tys přišel ke mně. Což ses nenaučil základním pravidlům zdvořilosti, která přikazují říct své jméno?” krotí ho de Vermont.

„Jmenuju se Abbas ben Ibrahim. A ty?”

„Buď vítán. Říkají mi El-Fransi.”

„El-Fransi? Dík a chvála Alláhovi. Jsme zachráněni. Ty nám pomůžeš proti muzum, kteří nás pronásledují.

Parvisi je překvapen, že i tento cizinec, jakmile uslyšel domorodé jméno jeho přítele, ihned klade požadavky.

„Cos jim udělal, že sis je znepřátelil?” ptá se Pierre-Charles pobaveně.

„Nic, El-Fransi, nic! Přísahám to při vousu Prorokově. Jsem obchodník, chtěl jsem koupit koně pro beje z Titterie. Obchod byl už skoro uzavřen - tihle berberští psi dlouho smlouvali a požadovali cenu, kterou jsem nechtěl dát -, když tu se k nim přidali cizí lidé, hosté jejich vesnice, a vyzývali je, aby žádné koně neprodávali, protože bej má určitě v úmyslu podniknout proti nim tažení. Byli to mazaní mládenci, kteří své důvody vykřikovali tak hlasitě a přesvědčivě, že se ostatní na nás chtěli vrhnout. Měli jsme u sebe koně, oni ale své ne. Tak se nám podařilo utéct. Jsi-li opravdu El-Fransi, a já o tom nepochybuju, protože žádný jiný by byl tak odvážně nečekal, tedy zvedni pušku a postřílej ty psy.”

„Tys ve službách bejových?”

„Ano, pane!”

Během posledních Maurových slov přistoupili blíž i jeho dva průvodci. Pronásledovatelé se již notně přiblížili, takže oba usoudili, že bude lépe opustit postavení za kameny, i když bylo výhodné, a spoléhat na hlavní bojové síly. Kdyby se cizinci přidali na jejich stranu, bylo by jich šest proti šesti.

De Vermont se neohlíží na sílu stran. Je to hloupá situace. Zda souhlasí to, co Maur vyprávěl - jeho přehnané ujišťování nutí k opatrnosti -, to teď přezkoumat nelze. Požádal však El-Fransiho o pomoc a ochranu. El-Fransi je vždy připraven pomoc a ochranu poskytnout. Co však zde? Pokusí se vyřešit věc smírem. Pronásledovatele jednoduše postřílet, jak o to žádá tento handlíř, by bylo šílenství a vražda. Na druhé straně

by bylo jistě dobré, kdyby si tak mohli díkem zavázat člověka z nejbližšího okolí beje.

„Dobrá, pomohu vám,” rozhodne Pierre-Charles. „Nepodnikejte proti těm jezdcům žádný nepřátelský krok. Pohovořím s nimi a odvrátím od tebe jejich mstu. - Selime!”

De Vermont černochovi cosi pošeptá. Ostatní nemohou rozumět. Ani se nijak nediví, že se jim potom neustále zdržuje za zády. Ten příkaz dostal, aby zabránil nepředloženostem ze strany Maurů po dobu El-Fransiho rozhovoru s pronásledovateli. Bylo by to snadné a pohodlné, vyřídit zdálky cizince, kteří bezelstně přistoupili k vyjednávání. Francouze by to od těchto lidí ani moc nepřekvapilo.

El-Fransi popojede kousek dopředu a očekává pak jezdce, kteří se sem rychle blíží. Tu se jeden z jezdců ze skupiny oddělí, zatímco ostatní zůstávají mimo dostřel.

Chce snad ten cizí jezdec srazit přítele z koně? De Vermont stojí pevně na místě, ani o píd s koněm neuhne. Ručnici má napříč před sebou. Krok před ním Berber koně prudce zarazí. Skvělý výkon - ale zbytečné rasování zvířete. Domorodci jsou hrdi na své jezdecké kousky, i když přitom koně třeba zničí.

„Selam!” pozdraví.

„Alejkum,” děkuje Pierre-Charles.

„Co si přeješ, pane? Mé jméno je Omar ben Achmed. Jsem aminem vesnice, do které dorazíš, projedeš-li vzhůru roklí.”

„Děkuji ti, Omare. Říkají mi El-Fransi. Chtěl bych s tebou mluvit.”

„El-Fransi?” Amin pohlédne překvapeně na de Vermonta. „Hodně se o tobě mluví. Bohužel jsem ještě neměl to štěstí, setkat se s tebou tváří v tvář. Co mi chceš říci?”

„Tento Maur a jeho průvodci,” Pierre-Charles ukáže dozadu; Berber neuzná vůbec za nutné pohledem třebas jen zavadit o skupinku, „poprosili El-Fransiho o ochranu a pomoc proti tobě a tvým lidem. Důvody, které uvádějí, mohou být správné, nebo také falešné, to nemohu posoudit. Jsou v tísni.

Pokud jsi o mně už slyšel, pak víš, že nikdy takovou prosbu neodmítnu. Pomohu jim, ale také bych se nerad dotkl vás. Vypravuj mi, prosím, co se stalo.”

Protože Francouz hovořil úplně klidně, a zbraň drží dokonce stále nedbaleji, přehodí si Berber - protože je to nebojácný muž - rucmci přes záda a výzvě vyhoví.

„Přijeli k nám, aby koupili koně. Na tom není nic divného, protože my jsme známi svým chovem koní. I když to nejsou žádní ušlechtilí klusáci pouště, mají naše zvířata jiné přednosti, které se projeví především v horách. Byli jsme ochotni obchod uzavřít, protože se vydávali za posly šejka beni Halifů. Přátelé, kteří u nás byli právě na návštěvě, je ale poznali jako lidi šejka z Titterie, s nímž nechceme mít nic společného, i když bydlíme v okruhu jeho moci. A tak jsme tedy nakonec prodej odmítli. Zapírali, přísahali při bradě Prorokově, že naši hosté nemluví pravdu. Protože tím nemohli ničeho dosáhnout, začali nás urážet, ve svém vzteku se prozradili a vyhrožovali nám bejovou mstou. Je možné, že jsme mluvili příliš ostře; možná také, že nekten z nás sáhli dokonce po zbrani, to nemohu přesně říct. Najednou propukl děsný zmatek. Skočili na připravené koně a dali se na útěk. Taková je pravda, El-Fransi.”

Líčení znělo věrohodně. Omar ben Achmed neváhal přiznat, že jeho lidé také nejsou zcela bez viny.

„A teď se chcete za urážky pomstít?” ptá se Francouz Berbera.

„A ty bys tak neučinil? Musíme se jich zmocnit, abychom beje donutili zanechat podvodů proti nám a ostatním vesnicím. Prosím tě, El-Fransi, odvrať od nich svou ochrannou ruku, když teď vís, jak se vse opravdu zběhlo.”

„To nemohu, Omare.”

„Pak je pověst, která tě předchází, klamná, nebo nejsi El-Fransi. Musíme tě považovat za svého nepřítele!” Amin strhne zbraň a chce ji namířit proti Pierru-Charlesovi.

„Nech toho, člověče!” zahřmí Francouz. „Dřív než přiložíš prst na spousť, projede ti hlavou kulka mého černého přítele. Jeho puška dostřelí dál než tvoje. Až sem rozhodně, a tenhle střelec nikdy nemine cíl!”

„Zrádče! Alláh nechť tě zatratí!” Omar prudce otočí koně a vrazí mu paty do slabin. Ale stejně rychle přiměl de Vermont svého koně ke skoku. Pak zachytí druhé zvíře za uzdu.

„Ani o krok dál! Ještě spolu máme co mluvit.”

„Ne že bych věděl, o čem. Máš-li tolik odvahy, pusť mě k mým lidem; pak můžeme spolu čestně bojovat,” vyzývá ho.

„Souhlasím, šejku Omare ben Achmede. Já se nebojím. Budeš se moci svobodně vrátit ke svým. Nejdříve však posud návrh, který ti chci učinit, a pak se rozhodni. Už teď souhlasím se vším, co budeš považovat za správné.”

„Tak mluv! Buď ale stručný. Kdybych přece jen nevěřil, že jsi El-Fransi, ani by mě nenapadlo, abych nechal urážet svůj sluch tvými slovy.”

„Měj se na pozoru, Omare! Neurazil jsem tě, ale také se nedám beztrestně urážet. Zatím jsem nic neslyšel. - Jste znepřáteleni s bejem. Proč, po tom mi nic není.” Pierre-Charles se nakloní k aminovi. „Je však rozumné, Omare ben Achmede, poštvat proti sobě ještě víc Turky, kteří jsou daleko mocnější než vy, tím, že zajmete nebo pobijete bejovy služebníky?”

Berber sice stále ještě hledí zamračeně před sebe, ale to, že na slova, která právě vyslechl, nic neříká, ukazuje, že de Vermontovy námitky mají svou váhu i v očích tohoto muže.

„Mlčíš,” pokračuje Pierre-Charles. „Vykládám si to jako

1 1 r~~F 1 y • v • lvy y v • v y y v 1

souhlas. Zdá se mi, že je lepší a správnější urážky přeslechnout, než se nechat Turky přepadnout a přijít o život a majetek. Obraťte se a nechte ty Maury, kteří jsou beztak jenom bídní zbabělci, běžet.”

Amin stále ještě mlčí. Jeho napnuté držení se uvolnilo.

„Máš pravdu, El-Fransi,” řekne konečně. „Děkuji ti. Potěší mě, budu-li tě moci jednou pozdravit u svého ohně. Alláh s tebou!” Nato zvedne ruku k hrudi a pomalu jede ke svým čekajícím bratrům. De Vermont zůstává na svém místě. Omar je bude informovat o všem, co slyšel.

Skutečně je tomu tak. Trvá to celou chvíli. Je to vášnivý rozhovor, jak je vidno z rozčilených pohybů paží. Několikrát se dokonce zvedne výhružně zbraň. Pak se ale Berbeři otočí a jedou cvalem zpět.

„Jak jsi dosáhl tohoto úspěchu, El-Fransi?” S touto otázkou se Abbas přitočí k Francouzovi, když dorazí ke své skupině.

„Řekl jsem jim, že považuji za moudřejší žít než bojovat a umírat. Z nepřátelských činů nemůže nikdo vytěžit užitek. Na obou stranách by byli mrtví a zranění.”

„Byli jsme početně stejně silní jako oni, mohli jsme je porazit. Ty sám ses mohl vypořádat s polovičkou. Nejsem s takovým řešením spokojen.”

„To je mi jedno. Jen se ale nemyl: já bych se byl boje zdržel. Co mi ti lidé udělali? A copak jsi udělal ty pro mne, že bych

měl za tebe nastavovat svůj život? Nic, vůbec nic. Místo abys mi poděkoval, zasypáváš mě výčitkami!”

„Taková dobrá příležitost se už nenaskytne. Zmařil jsi ji,” vrčí Abbas ben Ibrahim dál, jako kdyby byl de Vermont vůbec nic neřekl.

S

tímhle mužem není rozumná řeč.

„Pojďte, nemáme tu už co dělat!” vyzývá Pierre-Charles své průvodce.

„Počkat, kampak chcete jít?” volá Abbas na vzdalující se jezdce, kteří si toho nevšímají.

Francouz je rozzloben. Svého koně popohání víc než obvykle. Maurové jej následují daleko vzadu.

Poslední sluneční paprsky ještě jednou zasvítí na horských vrcholcích. Jejich odraz osvětluje rokli jen natolik, že se lze vyhnout úštěpkům skal, kterými je to zde poseto. Je nejvyšší čas vyhledat vhodné místo a rozbít tábor.

Tady se to zdá příhodné. Ze skalní průrvy tryská studená čirá voda a mezi balvany roste trochu tvrdého křoví, které by mělo vystačit na oheň, neboť noc bude chladná.

Pierre-Charles prohledává okolí. Příliš pozdě se utábořili, případné stopy zvěře se už nedají rozeznat. Přesto svou obchůzku nepřeruší.

Noha narazí na jakýsi kámen, či je to snad kus dřeva? Dřevo? V blízkosti není žádný strom. Na kámen ale ta překážka není dost těžká. Shýbne se a drží v ruce kost divoké kozy.

Odhodili ji lidé? Sotva se dá předpokládat, že by byli opustili cestu, jen aby zbytky odhodili tady. Tedy šelma. Snad panter, největší a nejnebezpečnější dravec alžírských hor?

Už několikrát toto záludné zvíře lovil a skolil je; nebojí se ho, ale také je nepodceňuje. To už se raději postaví lvu než vzrostlému panteru.

Bude nutno držet v noci ostrou hlídku, i když není jisté, že se tahle kočka zdržuje ještě nablízku. Kdyby však přece, pak ji určitě přilákají vypary koní.

Zatím sem dorazili i Maurové a zařídili se v táboře. Abbas ihned vyskočí a běží El-Fransimu vstříc.

„Mám radost,” zdraví ho bouřlivě, „že jsem tě ještě dohnal.

T» 1 ví y y • a y 1 v • v i v O v y v y Iv

Podělíme se s vámi o tábořiště a pomůžeme vám v případě nebezpečí. Buď bez starosti, příteli, budeš mít u sebe tři statečné muže.”

Tohohle chvastouna je přirozeně třeba na místě zpražit.

„To je dobře, Abbasi. Určitě budete mít příležitost dnes v noci prokázat svou statečnost. Potuluje se tu nablízku panter.”

Oba Maurovi průvodci poslední slova Pierra-Charlese zaslechli. Hrůzou vyskočí. Plápolavý oheň promění jejich tváře v grimasy.

„Panter!” zasténá Abbas. „Alláh nás ochraňuj před šejtanem! Pospěšme, El-Fransi, pryč z tohoto nebezpečného místa. Rychle, než nás ta bestie zvětří a zaútočí. Proč váháš? Každý okamžik je drahý.” Hned se také vrhá na svou deku, popadne měšec s náboji, který si odložil, a jiné drobnosti.

„Chceš se dostat panterovi do drápů? Chceš, aby ti z nějaké skály skočil rovnou na hřbet? Nebudu ti bránit, domníváš-li se, že najdeš lepší místo k nocování. My zůstaneme.”

„Copak se nebojíš, El-Fransi?”

„Dej pokoj, bát se! Když nějaké nebezpečí znám, pak přece už pozbylo polovičku své hrůzy,” opáčí; Pierre Charles.

„Ty chceš vyčkat jeho návštěvy? Ty chceš počkat, až se tady objeví? To je chyba, strašná chyba.”

„Postavíme stráže a nedopustíme, aby nás překvapil.”

„My s tím hrozným lupičem nechceme mít co dělat. My budeme spát.”

„To tedy nebudete, alespoň ne tak, jak si to představuješ ty, Abbasi. Budete hlídat stejně jako my!” sjede Francouz Maura

ostře. Má toho dost, než aby se pouštěl ještě s tímhle zbabělcem do nějakého dlouhého rozhovoru.

Abbas zalapá po vzduchu. Jeho průvodci jsou vyděšeni. V noci a sami, když se panter možná plíží mezi skalisky! Příšerné, děsné!

Maur polyká a polyká. Hledá slova, jak se z nebezpečí vykroutit. Má konečně pusu dobře proříznutou, opravdovský tlučhuba. Oni že jsou jenom bezvýznamnými, hloupými bejovými lidmi, zcela a naprosto neschopni zbavit takovou obludu života. Jenom jeden člověk něco takového dokáže: velký, daleko široko proslulý lovec El-Fransi. Přece si nenechá ujít takovou příležitost, aby svou slávu zdvojnásobil tím, že skolí tak strašné zvíře. A proto, že je také nutné, aby hlídal právě on.

Pierre-Charles se hlasitě rozesměje. Začíná se dokonce bavit tím, jak se ten druhý kroutí a vymlouvá.

„Nerad bych věřil, že jsi strašpytel, příteli Abbasi. Ty se prostě jenom stavíš do špatného světla. Kdybych připustil, abys dal mně, cizinci, přednost ve slávě, to bych proti sobě vyvolal hněv tvého pána, který by ti něco takového nemohl prominout, protože přece nechce mít ve svých službách žádné zbabělce,” hraje teď na Maurovu notu. „Víš co, každý obětujeme ze svého spánku několik hodin. To bude spravedlivé pro všechny.”

„Kašlu na svou slávu,” ujišťuje Maur. „Má se snad jednou vyprávět, že se El-Fransi neobešel bez očí několika malých bejových sluhů, aby mohl čelit nebezpečí? Něčemu takovému se přece nebudeš chtít vystavit!”

Je to k popukání, jak se činí, jen aby nemusel také hlídat. Ať si vytrpí trochu strachu, třeba pak bude cítit s jinými lidmi a pozná, co znamená pro otroky muset žít v neustálé hrůze.

„Žádné takové. Vyhledali jste naši společnost, jste tedy povinni podílet se na všem, co se tady děje,” usadí ho Pierre-Charles.

V Abbasových očích se zableskne.

„Začnu tedy hlídku hned,” rozhodne se.

Lišák jeden starý! Ví moc dobře, že ještě uběhne nějaká ta čtvrthodinka, než bude úplný klid; a tak brzy se žádný dravec nevydává na lov.

„Ó ne, teď ještě ne. Musíš být trpělivý. Však jáAuž ti dám příležitost, aby ses mohl panterovi postavit!”

„Budiž mi Alláh milostiv! Co tě to napadá, El-Fransi!”

„Ze nebažíš po lovecke slávě, to považuji za žert a nemístnou skromnost. Budeš tedy hlídat v době, kdy se dá očekávat napadení.”

„Já? Ne ne, nikdy!” Maur se chvěje, jako kdyby se na něj protivník už sápal. „Snad se nebojíš?”

Luigi a Selim naslouchají rozhovoru s velkým potěšením. Nemohou však přijít na kloub tomu, co Pierre-Charles tímhle planým dohadováním sleduje.

„Bát se? Ha, jako kdybych věděl, co to vůbec je! Postavím se lvu…”

„Pak je přece všechno v pořádku,” přeruší de Vermont proud jeho slov. „Zůstaneme při tom, že převezmeš hlídku v nejnebezpečnějších nočních hodinách.”

„Och!” Víc toho Abbas ze sebe nevypraví. Jak prosebně vzhlíží k nebi! Alláh určitě rozhodl, že jeho život má skončit panterovým kousnutím nebo úderem jeho tlapy. Osud, předurčení, člověk na tom nic nezmění. Možná že se Všemohoucí, Vševědoucí, Všemoudrý dá přece jenom obměkčit? Kuličky modlitební šňůry mu kloužou mezi prsty. Jeho modlitba je bohaprázdný brekot; přirozeně, že mu

• 1 T-1 1 v • v v y y 1 v

neujdou Francouzova slova: ,,… samozřejmě že ne sám, nýbrž se mnou.” Rázem se jeho prsty uklidní; rty sebou už nepoškubávají zrádným strachem.

„My dva spolu? No to je výborne. Můžeš se postavit za mne. Beru si tu potvoru sám na sebe. Ničeho se neboj!”

Pierre-Charles mu zhnusen ukáže záda, rozdělí hlídky a uloží se k spánku.

První hlídku převezmou Luigi a jeden z Maurů. Po nich nastoupí Selim s druhým Abbasovým průvodcem, ty pak vystřídá El-Fransi s tím mluvkou.

Selimova hlídka končí. Vermonta není třeba budit. Probere se vždycky sám.

Abbas, který se celý klepe, dostane příkaz, aby zůstal v táboře, měl však oči otevřené a ihned hlásil, kdyby viděl něco podezřelého.

Uplyne jedna a půl hodiny, aniž by se cokoli hnulo. Pierre-Charles pozoruje koně. Napovědí mu spíš a lépe než co jiného, kdyby se snad šelma blížila. Jedno ze zvířat zafuní, ostatní zvednou hlavy. Krátce nato vyskočí, přitisknou se k sobě, větří směrem ke skále, za níž se krčí Pierre-Charles.

Panter se blíží.

Byl to on, nebo ho snad klamou smysly? Nemihl se tam vlevo mezi dvěma skalisky nějaký stín?

Nemýlil se; teď zasvítily dvě číhající oči tam za skálou. Zavane lehký vítr, takže šelma nemůže větřit. Pomalu, jako pravá kočka, přikrčeně a neslyšně, se nebezpečný nepřítel plíží blíž a blíž. Náhle se přitiskne k zemi a zůstává tak celé minuty. Koně trhají zběsile řemeny, jimiž jsou připoutáni ke kůlům. De Vermont pozvedne ručnici.

Kov zařinčí o kámen. Parvisiho puška, kterou vzal pro jistotu s sebou, lehce uhodila o hranu skály. Francouz stiskne zuby. Dravec tenhle zvuk nepochybně zaslechl.

A tu se již také vymrští. Mohutný skok, pak druhý. Vzdálenost se krátí.

Roklí letí sup, vyrušený z nočního klidu. Lovec vzhlédne, rychle, krátce, pak jeho oko zase hledá pantera. Kde to zvíře je? Třebaže Francouz vůbec není bázlivý člověk, a nadto je zkušený lovec, přece jen mu v tomto okamžiku tluče srdce rychleji než jindy. Mnozí považují pantera za nejnebezpecnejsího dravce.

Hrůza zaduní nocí. To vyrazilo zvíře svůj lovecký pokřik.

Koně vyhazují, kopyty odkopávají kameny za sebe.

Abbas ben Ibrahim klesne k zemi a přes hlavu si přetáhne burnus. Jen nic nevidět a neslyšet! „Alláh, Alláh!” kňučí tlumeně.

Panter, aniž ho de Vermont může vidět, se přiblížil ke skále, za níž lovec leží. Ve chvíli, kdy vyrazil svůj řev, pronikající do morku kostí, se vztyčil. Teď stojí v celé své velikosti několik kroků od Pierra-Charlese.

Francouz je chladnokrevný a klidný. Bleskově zalící pušku. Na zlomek vteřiny se zablesknou dvě bodavé oči. Zvíře poznalo nepřítele.

A už také následuje skok. Záblesk očí - odraz - výstřel. Výstřel brzy - v pravou chvíli - nebo pozdě? Vše jako by jednoduše splynulo.

Tvrdá, ostrá, hromová rána se odrazí od strmých horských stěn, zachytí se, letí zpět. Je to běsnění pekelných zvuků.

Mohutné tělo letí vzduchem. Dříve než může Pierre-Charles sáhnout po druhé zbrani, vyšlehne za jeho zády blesk. Pomoc v nouzi.

Ve vzdálenosti necelé stopy od de Vermonta zvíře dopadne na zem.

Lovec uskočí na stranu, zbraň, z níž vystřelil, odhodí a vypálí ze zbraně Luigiho. Pak napjatě vyčkává, v ruce připravenou pistoli.

Panter se ani nehne.

„Je po něm, pane!” volá Selim; neboť on byl tím druhým střelcem.

„Ty, Selime? Děkuji ti. Ale kde se tu bereš?”

Černoch se sklání nad mrtvou šelmou. „Nemohl jsem spát. Jak snadno se ti mohlo přihodit neštěstí, když jsi nevěděl, odkud se dá panter čekat.”

Věrného přítele sem tedy přivedla starost.

„Máš pravdu, vypadalo to zle. Později zjistíme, která rána byla smrtelná. Myslím, že ti vděčím za svůj život, Selime.”

V táboře panuje nejvyšší rozčilení. Ne že by se snad projevovalo hlasitými slovy, spíš bezúčelným jednáním. Luigi třímá v rukou pistole. Maurové zalezli pod své deky, mumlají bez přestání modlitby a přivolávají Alláha na pomoc v této nebezpečné chvíli.

„Žádný strach, lidi,” uklidňuje všechny de Vermont. „Panter je mrtev.” y

„Mrtev? Docela vážně mrtev?” To tedy znamená, že jsou zachráněni! Abbas rázem odhodí deku.

„Mrtev, El-Fransi? Můžeš přísahat, že se ta lítá bestie už nepohne?”

„Ano.”

Selim zvedne hořící poleno z ohně.

„Že bychom se teď na toho pantera podívali?” ptá se Pierra-Charlese.

„Dobrá, pojď. A ty taky, příteli!” Tato výzva platí Parvisimu, s nimž de Vermont a černoch v přítomnosti cizinců jednají vždycky jako s náhodným lovcem, který se k nim přidal.

Luigi si také vezme hořící poleno a jde s nimi.

„Nádherný chlapík!” konstatuje Francouz. „Určitě samotář, poustevník, pán a postrach této rokle. Zřejmě nestrpěl vedle sebe žádného soka.”

Maurové vidí, že přátelé stojí klidně nad skoleným panterem; mohou tedy předpokládat, že se nevydají žádnému nebezpečí, když se tam taky podívají.

Abbas ben Ibrahim má v příští chvíli hlavní slovo. Zná úžasné lovecké historky, v nichž se on skvěje jako hrdina. Jsou to hrůzostrašné příhody, při kterých prim hrál zřejmě vždycky on. De Vermont ho nechá, aby se pořádně vypovídal, a pak se mu podaří příval slov zadržet. Ted vypráví on o různých střetnutích s divokými zvířaty, potom ale stočí řeč opatrně a nenápadně na to, co zajímalo jeho: na život v otroctví.

Ó, v tom se Abbas a jeho druhové přirozeně vyznají! V tomto případě musí El-Fransi mlčet! To třebas jeden z otroků…, a co teprve tam ten… O stovkách se dají vyprávět napínavé věci. Jednou k nim přivedli dokonce nějaké dítě. Nějako otroka, copak taky může člověk požadovat od dítěte! El-Fransi jistě chápe, no ne? Mělo se převychovat na Araba.

Pierre-Charles vrhne na Luigiho ostrý, varovný pohled. Doufejme, že se přítel ovládne. Parvisiho oči byly náhle široce otevřené. Teď sklopí víčka, pak zavře oči úplně, jako by mu to, co se tady povídá, bylo naprosto lhostejné. Ruce si strčil do širokých rukávů svého burnusu; prsty křečovitě svírají paže. Musí pevně stisknout zuby, jako by chtěl potlačit výkřik.

O tom dítěti se nic vzrušujícího vypravovat nedá. Abbas uvažuje. V téhle hodině je třeba velkých dobrodružství nebo něčeho hodně neobvyklého. Abbas si přichystal novou historku. Právě chce otevřít pusu, aby spustil, když tu mu El-Fransi začátek pokazí.

„Ale vždyť to není možné, příteli. Z křesťanského dítěte se přece nedá udělat Arab!” De Vermont to říká tak strašně pochybovačně, že se k tomu Maur musí vrátit, nechce-li vypadat jako podvodník.

„A proč ne? Osmi devítileté dítě,” Liviovi je teď devět let, pomyslí si Luigi - „zapomene na všechno, co dřív prožilo. Po několika letech myslí a jedná jako jeho kamarádi. Bohužel nevím, jak to s ním bylo dál. Bejovi lidé si chlapce najednou odvezli.”

„Kam?” Luigi Parvisi vyrazil tuto otázku v nejvyšší úzkosti.

„He he!” vykřikne do toho Selim a vyrazí pryč.

Všichni vyskočí a sáhnou po zbraních. „Co se stalo? Co se děje?”

Parvisiho tělem probíhají mrazivé a potom zase horké vlny. Horečka? Strach? Je to ta nejistota nad Liviovým osudem. Nepochybuje o tom, že Abbas vyprávěl příběh jeho syna.

Tu se Selim vrací. „Zdálo se mi, že nás chtěl někdo připravit o našeho pantera,” vysvětluje, proč s takovým křikem vyletěl. Přitom na de Vermonta významně pohlédne. „Zmýlil jsem se, pane,” dodá ještě omluvně.

Náhle Pierre-Charles rozumí. Selim seděl tak, že mohl Parvisiho pozorovat ze strany. Nemohlo mu ujít, jak je Ital rozčilen, a viděl také, že jeho síly jsou u konce. Slovu kam už nemohl zabránit, mohl však potlačit jeho účinek.

Parvisi si stírá pot z čela. Když pak opět zaujímají svá stará místa, podaří se Pierru-Charlesovi pošeptat mu: „Mlč!”

Francouz chvíli hubuje na Selimovo hloupé chování, kterým vnesl nový neklid do tábora. Vědom si své viny, sklopí Selim hlavu.

„Zapomeňme na to. A ty Abbasi, vypravuj dál: to nás přivede na jiné myšlenky. Kdepak jsme to jenom skončili? Aha, u toho dítěte. Kam jsi to říkal, že ho odvezli?”

„Mýlíš se, El-Fransi, o tom jsem nic neříkal.”

„Ne?”

„Ne, protože to nevím. Nikdo neví, komu to dítě dali.”

„A kdy že to bylo?” vyzvídá El-Fransi s lhostejnou tváří.

„Kdy?” Maurovi svítí oči, může totiž posloužit odpovědí přesnou na den a hodinu. ,,Ó, to já si vzpomenu přesně. Ten den jsem totiž kupoval koně. To máme - je tomu čtrnáct týdnů, plných čtrnáct týdnů; protože dneska je ten den, co dítě tehdy po ranní modlitbě opustilo dům, do něhož ho dali na vychování.”

Pierre-Charles hlasitě zívne. „Ale, co je nám vůbec po tom dítěti? Myslím, že se přece jenom raději natáhneme a pokusíme se usnout. Selima necháme hlídat.”

Parvisi se převaluje na lůžku a nemůže usnout. Trýzní ho myšlenky. Dítě tedy bylo, jak se Pierre-Charles dozvěděl v Alžíru, skutečně v Médeji. Stopa souhlasila, jenže teď se rozplynula, zmizela.

De Vermont se příštího dne pokouší u Abbase ještě jednou

0 štěstí. Maur ale nemůže povědět nic, než co už řekl.

Nejistota opět zahalila Parvisiova syna temným závojem.

Tento trpký poznatek ochromí na přechodnou dobu činorodost přátel. A pak se dalšímu hledání postaví do cesty ještě jedna, daleko závažnější překážka: El-Fransiho zdraví je otřeseno. Celá léta se Francouz za každého počasí potuloval vladařstvím. Až dosud se neprojevily známky toho, že by snad

1 toto zocelené tělo muselo jednou splatit daň záludnostem přírody. Krátké, příliš krátké pobyty v Marseille nemohly zahnat to, co již v de Vermontově těle v zárodku dřímalo.

Zpátky do La Calle! Rychle!

Čtrnáct týdnů uplynulo podle Abbase, co odvedli dítě na jiné místo. Tenhle údaj Parvisiho neobyčejně zaměstnává. Ale nejen jeho, nýbrž stejnou měrou i Francouze. Je tomu šestnáct týdnů, co byl v Alžíru, aby něco vyzvěděl. Jen o málo později došlo v životě chlapce ke změně. El-Fransimu je jasné, že jedno souvisí s druhým. Že dítě, o němž se zmínil Maur, je Livio Parvisi, o tom přátelé nepochybují. Dva stejné případy s tak překvapivou shodou? I když náhoda dovede sehrát pěkné kousky, tohle by bylo příliš.

Něco snad přece jen lze z dosavadního neúspěchu pro uklidnění vyčíst: pokud to, co ten Maur vyprávěl, souhlasí, pak Liviovu životu nehrozí žádné bezprostřední nebezpečí. Chtějí křesťana převychovat v mohamedána, nemají tedy v úmyslu nasadit mu jednoho dne otrocká pouta. A ještě k jednomu závěru docházejí přátelé: Liviův osud je řízen z Alžíru.

Kde však v tomhle obrovském regentství hledat nové stopy? A co hrozí-li pak zase nebezpečí, že nějaká neviditelná ruka v poslední minutě odstraní syna z otcova dosahu?

1

53-117 n. 1. Pozn. překl.

OMAR

To je nějakého brebentění a ječení dětských hlásků. Arabská škola pod širým nebem. Dvacet dětí různého věku sedí v polokruhu kolem učitele. Starý ospalý marabut udává takt. Úplně mu stačí, dovedou-li odemlít slovo od slova modlitby, základ veškerého vědění.

Dobře, dobře. Teď to klaplo, všichni skončili současně. Jenom jeden hlas učitel postrádá ve sboru, jeden hlas, který vždycky vyniká, který prostě není možno přeslechnout. Už jej zase nebylo slyšet. Že by…? Ale to je nesmysl, minulost.

„Omare, opakuj sám!” vyzve nenadále malého, vystrašeného chlapce na konci první řady. Vyvolaný sebou škubne, jako by byl dostal ránu bičem, a nejraději by se zavrtal do země. Jenom kdyby se ty zamžené a jinak vždycky ospalé marabutovy oči na něho najednou nedívaly tak tvrdě a pronikavě!

Dítě se chvěje. Pokouší se splnit příkaz, ale čím víc se namáhá, tím je taky vystrašenější. Z jeho úst vychází jenom zmatené koktání, z něhož se dá rozumět pouze slovům Alláh a Mohamed.

Spolužáci propuknou v hlasitý smích, který se změní ve výsměšný řev, když učitel sáhne po holi a postaví se vedle Omara.

To je konec. Teď už ze sebe chlapec nevypraví ani slovo. Vzhlíží k učiteli jako raněné zvíře.

„Tak od začátku, Omare!” poroučí už zase ten nenáviděný hlas, hlas, který budí strach a hrůzu. Útěk je vyloučen, zachránit by ho teď mohlo jenom to, kdyby uměl, jenže právě to se o něm nedá říci.

Chce volat Alláha o pomoc, ale ani to se mu nepodaří. Je z toho jenom takové nicotné, zmatené, žalostné koktání.

Marabut vzplane. „Ty se odvažuješ urážet Alláha - budiž jméno jeho pochváleno - takovým kňučením! Tumáš, ty pse!” Hůl dopadá na klučinu, který se rukama pokouší ubránit se ranám, ale marně.

„Já tě zabiju, když se nebudeš líp učit!” ještě mu pohrozí.

„A teď opakuj; a koukej se sebrat.” Trýzeň tedy neskončila.

Omarovi se dosud kutálejí slzy po tvářích, musí vzlykat, a není teď už vůbec schopen vypravit ze sebe třeba jen jedno srozumitelné slovo.

„Opakuj! Opakuj!” Teď už učitel řve v takovém vzteku, že z toho jde strach i na Omarovy malé spolužáky.

Za nešťastníkem sedí jeho dva kamarádi, jediní, které ve vsi má. Jsou to vůbec kamarádi? Omar s žádným z nich dosud nepromluvil ani slovo. Ale oni se nepodílí na škádlení, kterému je chlapec každou hodinu vystaven ze strany ostatních dětí. Rád by si s nimi hrál, nebo kdyby alespoň mohl být v jejich blízkosti, ale netroufá si k nim přistoupit, když spolu stojí. A tak tedy většinu času sedí tiše v nějakém zastrčeném koutku a jen si tak dumá.

Nemůže se nikde ukázat, nechce-li se vystavit nebezpečí, že se na něho z úkrytu sesype sprška kamení nebo něco jiného, co je právě po ruce. Jenom na cestě do školy si ho nikdo nevšímá.

Tehdy mu dají pokoj.

Jeden z těch dvou za ním je malý černoch, Achmed, druhý se jmenuje Ali a je to Berber.

Jeho černý spolužák se teď sune trochu do strany, takže kryt Omarovými zády nemůže být učitelem viděn. Pak si přiloží ruce na tváře a přes ústa, před nimiž ponechává malý ,otvor, mumlá.

„Alláh il Alláh we Mohammed rassul Alláh..

„Alláh il Alláh.”

To je Omarův hlas. Tak cize, měkce jako tenhle chlapec nikdo jiný v této zemi nemluví. Ale to neškodí, hlavní věc je, že modlitba je odříkána bez chyby.

„Tak vidíš, že to jde. Příště si dej pozor, abys mě už nerozzlobil. Musel bys toho moc litovat! Nestrpím, abys urážel Alláha! - Pro dnešek dost.”

I dobří žáci si vydechnou, že mají do příštího dne volno, dokonce do pozítřka, protože v pátek - to je mohamedánská neděle - se nevyučuje. Ovšemže ostatní tolik nezkoušejí jako tenhle malý cizozemec, ale i oni musí být neustále ve střehu. Učitel s nimi točí, jak se mu zrovna zamane. Těší se pověsti zbožného a učeného muže a nikdo, ani sám představený vesnice, si na něho netroufne.

Šťastná cháska vyrazí. V jejím středu Achmed a Ali. Omar, celý schlíplý, za nimi. Zbytečný človíček.

Náhle se rozčilený houf zastaví. Jeden z největších chlapců se postaví rozkročmo před Achmeda a spustí na něho:

„Pročpak jsi napovídal?”

„Ale, jen tak,” koktá černoušek. Silného úskočného Mahmuda se bojí.

„Jen tak? Hahaha! Ty se s tím nevěřícím kamarádíš! Jen nezapírej!”

„Nemám s Omarem nic společného, opravdu ne. Ale když neumí modlitby, tak ho učitel tluče, a to já nechci.”

„Ono mu to neuškodí, dejovu chlapečkovi! Jen ať jich dostane co nejvíc!”

To mluví z Achmeda nenávist Berbera proti tureckým utlačovatelům. Berbeři a Kabylové jsou nepřáteli Turků, i když ne vždy otevřenými. Milují svobodu, milují nespoutanost, a proto také často sahají po zbraních.

Jednoho dne přivedli lidé z Alžíru chlapce Omara do vesnice Uxeirů pod djebelem Uannaseris. Dali ho do péče jedné staré černošce a na výchovu marabutovi. Pro stařenu je dítě nepříliš vítaným přívěskem, a tak se o ně nestará. Kluk si může odejít a přijít kdy chce; ví, kde hledat něco k jídlu, tak ať si to najde. To s dalšími dvěma nájemníky, kteří tu našli přístřeší ve stejnou chvíli jako Omar, už stařena tak lhostejně nezachází: přirozeně, neboť tyhle dvě kozy, hranaté, kostnaté potvory, mají pro ni takovou cenu, že pro ně dělá všechno, zatímco pro chlapce, jemuž ostatně za toto bohatství vděčí, nic.

„Ták, tohle ty tedy nechceš,” pokračuje Mahmud ve výslechu. „Ale my,” přitom se rozhlédne kolem dokola, „my nestrpíme, aby někdo bral Omara v ochranu.” Někteří, zastrašeni, si pospíší, aby živě souhlasili.

„Příště mu pomůžu já!”

„Ty, Ali? Co tě to napadá?”

„Co je ti do toho, Mahmude? A co vám? Udělal tobě nebo vám Omar někdy něco zlého? Mlčíte, protože byste museli říct, že ne! Ale já neustoupím, to se můžeš vytahovat jak chceš;

Achmed a já nedovolíme, aby ho marabut tloukl za to, že neumí. Známe jeden prostředek, a to je napovídání. A my napovídat budeme, na to se můžeš spolehnout, a vy ostatní

taky.”

„Opovažte se!”

„Vem na to jed!”

„Koukni, jaké mám svaly!” vytahuje se Mahmud. Vyhrne si rukávy a jako nějaký zápasník vystavuje své paže na odiv. Ostatní děti závistivě hledí na bicepsy, které se tomuto velkému chlapci už tak krásně rýsují.

„Tímhle mě nezastrašíš! říká přezíravě a opovržlivě Ali, který vrhl jenom kradmý pohled na obnažené paže. Pak se obrací k ostatním: „Kdo pomůže Omarovi ještě?”

Stísněné ticho. Někteří se tváří, jako by náhle objevili v dálce cosi, co je třeba důkladně prohlédnout. Žádný nevztahuje otázku na sebe. Všichni se Mahmuda bojí jako nejsilnějšího kamaráda, kdykoli připraveného pustit se do rvačky.

„Jste zbabělci, dáte si od takového poroučet! Já ne.”

„Pak ti teda hned ukážu, že tady opravdu poroučím já!” sykne Mahmud. A už se taky sápe na Aliho, vrazí do něho, až menší chlapec zavrávorá. I když už tato rána naznačila, že útočník je opravdu hodně silný a že má tvrdé pěsti, vyrazí Ali proti němu. Je to nerovný boj. Protivník má převahu.

Tu se Ali skulí do písku. Přihlížející vypuknou v hlasitý smích. Bylo to neuvážené něco si s Mahmudem, začít. Ale pozor: „Mahmude!” Jenže varovný výkřik přichází pozdě. Jako podťatý klesne Mahmud vedle Aliho na zem. To se malý Achmed, který až dosud stál vylekaně stranou, připlížil a kopl Mahmuda pořádně pod koleno.

Ali vyskočí jako šipka, skloní se nad vylekaného a překvapeného siláka a zpracovává mu hlavu a tělo dobře mířenými ranami.

Teď se smečky dětí zmocní rozčilení. Některé chtějí svému ohroženému vůdci pomoci. Ostatní je strhnou zpátky. Nic takového, Mahmud ať se s těmi dvěma prcky vypořádá sám. Ne - jo - ne - a přece jo! A tak dojde k všeobecné rvačce.

Černoušek popadl levou paži svého protivníka a celou vahou svého těla ji tiskne k zemi, sedne mu na ni. To je skvělý trik. Ali to hned pozná. Podaří-li se mu vyřadit takhle z boje i druhou Mahmudovu ruku, musí se ten habán vzdát. Povedlo se to.

„Pomoc!”

Skupina přihlížejících se při tomto zvolání rozdělí. Mahmudovi přátelé vidí, že je poražen. Mají mu přiskočit na pomoc? Mají vyčkat? Ti, kteří s ním šli jen proto, že měli vítr z jeho svalů, teď vidí, že i tenhle silák může podlehnout, a odpadávají od něho. Sami si ale chtějí krýt záda, aby se mohli před Mahmudem kdykoliv ospravedlnit:

„Nechte ho, prohrál! Příště Omarovi vždycky…” Zmateně zmlknou. Málem by byli přislíbili pomoc tomu malému cizinci, a to by jim mohl Mahmud pěkně osladit,

„Pomůžeme?” doplní Ali větu.

„Nebudeme mít nic proti tomu, když mu napovíte.”

„Dobrá. Není toho sice moc, co tady slibujete, ale je to přeci jen lepší, než kdybyste se proti tomu stavěli. - Slyšel jsi to, Mahmude!”

Místo odpovědi se Uxeiran ještě usilovněji snaží setřást oba vítěze.

„Pusťte mě!” procedí nakonec mezi zuby, když pochopí, že sevření nepovolí.

„Uznáváš, že jsme tě porazili?” ptá se Ali neúprosně. Mahmud má nahlas a zřetelně přiznat, že podlehl.

Jenže kterýpak kluk je ochoten něco takového přiznat? Mahmud ne. Přitáhne nohy k tělu, znovu je prudce natáhne, rozvíří písek, pokouší se kousat.

„Z toho se nedostaneš; zbytečně se namáháš.”

rp • “I y X T v-v- v v v lvi O v ¦ //

„To se uvidí. Vecne me přece držet nemůžete.

„Však nás budeš mít za chvíli dost, až poznáš, že ti ty tvoje slavné svaly rozmačkáme,” míní Achmed.

U Alláha! Jenom to ne. To už raději přiznat porážku, ale jenom pro dnešek, jen pro dnešek. Však jim to při první příležitosti oplatí. Chvíli ještě otálí a pak něco přiškrceným hlasem zamumlá, co by se snad při dobré vůli dalo přijmout jako ano. Jenže Ali nerozuměl, nerozumí vůbec ničemu, dokud ze sebe Mahmud v nejvyšším zoufalství nevypraví jasné ano. Z tohoto krátkého slova ale zní zároveň hrozba strašlivé pomsty.

Jen počkejte, tohle vám vrátím, říká si Mahmud.

Hned to bohužel nejde; člověk neví, jaké stanovisko by zaujali kamarádi.

A tak tedy s částí svých přívrženců odtáhne. Dnes ztratil mnoho ze své pověsti. Aby si znovu upevnil svou nadvládu, bude muset bezohledně používat svých pěstí.

Několik chlapců se z tlupy oddělí. Zřekli se Mahmuda, ale nechtějí mít taky co dělat s Achmedem a Alim, jejichž postavení je přece naprosto nejisté.

Ještě než Mahmud zmizí za první vesnickou chatrčí, zastaví se, otočí a zlobně Alimu a Achmedovi pohrozí.

„Dejte si pozor, vy zrádci!” soptí a hlas mu přeskakuje.

Teprve teď cítí Ali rány, které utržil. Ale vědomí, že čestně obstál v boji proti silnějšímu, je tou nejlepší náplastí na jeho bolesti.

Omar, který sledoval boj zdálky, se nesměle přiblížil. Teď tu stojí jako zmoklá slepice.

„Pojď sem, Omare!” volá ho černoušek. Chlapec se ani nehne.

„No tak pojď, nic ti neuděláme. Ty za to přece nemůžeš!”

Omar má sklopené oči. Má utéct? Ach, vždyť to nemá cenu. Je tak unavený, nic ho netěší, do ničeho nemá chuť. Ať se děje co se děje, on se proti ničemu vzpírat nebude. Co ti dva vlastně chtějí?

„Omare!” Nezní to nepřátelsky, ba naopak.

„Jste hodní. Dokonce jste se s ním kvůli mně prali.”

Oba chlapci jako na povel vyprsknou. Omar sebou škubne, jako by ho uhodili tenkým svištícím prutem. Už je zase všemu konec, naděje se rozplynula. Moc si přál skamarádit se s těmi dvěma. Ale oni se mu vysmívají jako všichni ostatní. Všude se mu smějou. Dospělí si ho měří nepřátelskými pohledy, když se plouží vesnicí, spolužákům je pro smích, protože nezná věci, které jsou jim úplně běžné. Není tu nikdo, kdo by ho měl rád.

Po kulaté dětské tvářince se rozkutálejí slzy. Beze slova se otáčí a chce odejít.

Oba kamarádi na sebe pohlédnou. Ali přikývne. Achmed taky. Několik delších kroků a už jsou u Omara, jeden vpravo, druhý vlevo.

Jedna malá ruka sevře jeho pravici, druhá levici.

„A proč vlastně pláčeš?” ptá se černoušek, který už má taky slzy na krajíčku.

„Já… já… Když vy se mi smějete jako ostatní.”

„Tak se nezlob,” prosí Achmed. „My už to víckrát neuděláme, opravdu. Víš, když tys to řekl tak legračně, a to se člověk prostě musí smát! Pojď si s námi hrát, a budeme kamarádi, ano? A pak se všechno naučíš docela snadno a rychle.”

„Vy byste chtěli?” Je to nedůvěřivá otázka, z níž ale zároveň zaznívá radost a naděje.

Chlapci souhlasně přikyvují.

Omarovi se už zase derou slzy do očí, tentokrát ale štěstím.

„Tak já už mám taky kamarády, opravdovské kamarády!” jásá klučina. „Och, jak vám děkuju! Ani nevíte, jak je to hezké. Budu vás mít rád, vždycky, celý život! Ali - Achmede!”

I na oba chlapce přeskočí něco z Omarovy nesmírné radosti. Na Mahmudovu hrozbu už žádný z nich nemyslí.

„Půjdeš se mnou pást ovce?” ptá se Ali.

„Půjdu, půjdu! A Achmed?”

„Ten taky. My jsme přece pořád spolu.”

S dojemnou trpělivostí pak oba noví kamarádi předříkávají Omarovi modlitby, až je umí bez chyby. Z jeho úst vychází sice ještě všechno s cizím přízvukem, ale je znát, že ví, co říká.

Tolik a tak hravě jako to odpoledne se ještě nikdy nenaučil. Pravda, nebylo to žádné vyučování, co tady ti dva kluci uspořádali. Ale když člověk nemusí pořád sedět jako na klubku hadů, když na sobě necítí ospalé oči učitele, které se dovedou náhle zabodnout jako dvě dýky, to ho pak učení jinak baví.

Pro Mahmuda a jeho přívržence je Omar napříště tolik co vzduch. Přehlížejí ho. Ali a Achmed se tomu diví. Počítali s tím, že v nejbližší době dojde k pořádné bitce. Ale nic takového se nestalo.

Když Ali jednou vypráví svému otci celý příběh a pozastaví se nad nečekaným Mahmudovým chováním, dozvídá se, že vyluštění celé záhady je třeba hledat u rodičů. Omar a vztah dětí k němu, to celé se stalo důležitým případem, který bylo třeba společně projednat. Bude lépe neposkytnout nenáviděnému a obávanému dejovi v této chvíli žádnou záminku, která by u něho vyvolala výbuch vzteku. Stejně jako všichni nenávidí v hloubi srdce cizího vladaře, tak nenávidí i jeho chráněnce Omara. Teď je však třeba vyčkat. Tohle se ovšem Ali už nedozví, ani to, že jeho otec dostal od rady starších pokyn posilovat svého chlapce v přátelství k malému cizinci. Kdyby si dej náhle vzpomněl a vyžádal si informace o Omarovi, může se vždycky poukázat na to, že děti mu jsou upřímně nakloněny, ba že za ním stojí celá vesnice. Však už se jednoho dne vypořádají s oběma, s dějem i Omarem.

Až dosud plachý Omar se časem mění v opravdovského malého uličníka, je z něho úplně jiný človíček, živý, prostořeký, smělý, prostě čertův chlapík, který se ničeho nebojí. Zprvu ho všichni nenáviděli, pak ho trpěli, teď se už pomalu dá říci, že všichni toho bystrého chlapce milují. Alžír se o něho nestará. To je dobře, míní vesničané, dobře pro ně a dobře pro Omara. Zřejmě tu nejsou žádná pevná pouta mezi ním a vládcem.

Nerozluční přátelé Ali, Achmed a Omar jsou na lovu. Včera objevil černoušek v horách stopu neznámého zvířete velikosti kočky. Neznámé zvíře? To musíme mít, rozhodl Omar. Ostatní byli stejného mínění. Společně se pustili do výroby pasti. Jelikož se Omar této práce nemůže zúčastnit, protože jí nerozumí, musí pomáhat aspoň při zahrabávání a zamaskování té věcičky. Nalezli stopu, dlouho nad ní koumali, hledali i zvíře, ale nikde je neviděli.

Ali, který je vždycky celý nesvůj, když vidí nějakou skalní stěnu, kterou ještě nezdolal, je rád, že se s tou malou pastí nemůže obírat šest rukou. Možná že se mu podaří vyšplhat se na tu stěnu, než budou ti dva hotovi. A už taky začíná šplhat.

Jde to stále výš a výš. Brzy vidí mrštný Uxeiran své kamarády docela maličké hluboko pod sebou. Jak je to komické! Vypadají z téhle výšky, jako kdyby je byl někdo přimáčkl k zemi, lezou si tam - úplní mravenci -, jako by se do ní chtěli zavrtat. Že ani nevzhlédnou!

„Achmede - Omare!”

Oba chlapci, kteří vůbec nezpozorovali, že se Ali vzdálil, zvednou hlavy. Rozhlížejí se po něm. Ale nenajdou ho.

Ještě jedno zavolání, radostně vzrušené; protože Ali je hrdý na svůj výkon. Vlastně to šlo mnohem snadněji, než čekal. Kamarádi ho stále ještě nevidí.

Musím se hýbat, pomyslí si Ali. A hned taky začne na té úzké římse klátit rukama.

„Tam nahoře! To je ale kabrňák!” Omar ho objevil a ukazuje Achmedovi směr. Jenže - kam najednou zmizel?

Pomoc! odrážejí stěny děsný výkřik, pronikající až do morku kostí.

Ali se zřítil.

S rachotem padají do hloubky kameny, prach víří v mračnech vzhůru.

Omar tiskne pěsti k očím. Jenom nevidět tuhle hrůzu!

Teď - teď musí tělo nešťastného kamaráda dopadnout tam u paty té příkré stěny. Sluch je napnut k prasknutí. Kdy už konečně skončí tahle trýzeň, tohle strašlivé čekání?

Poslední úder. Těžký, hrozivý. „Ali…?”

Pak ticho. Hrobové ticho.

Ubohý Ali, ubohý, milý kamarád.

Pěsti se otvírají. Mezi prsty se Omar pln strachu dívá ke skalám, tyčícím se kolmo vzhůru.

Po nešťastné stěně se plazí mračno prachu a pomalu řídne. Už je zase dobře vidět. Vše tu spočívá klidně, nepohnutě, stejně jako před několika minutami. A přece se tady všeho dotkla ruka smrti. V haldě kamení na úpatí hory není ale vidět žádný bílý předmět, žádná košile, která by patřila Alimu. Kde může být?

„Kde je Ali?” Omarův výkřik vytrhne Achmeda ze strnulosti.

„Ali, Ali!” Dva chlapecké hlasy, plné úzkosti, volají kamarádovo jméno proti skále.

„Ali, Ali…!” vrací se v mnohonásobné ozvěně.

Achmed zavře oči. Ozvěnou stále ještě zní: „Ali, Ali.”

Neozývá se však do toho snad ještě něco? Zvednutým ukazováčkem vyzývá Omara, aby byl úplně zticha a pozorně naslouchal.

Ovšem, už je to tady, slabé, sotva slyšitelné: „Achmede -Omare!” Kamarád volá.

„Žije, Achmede! Žije! - Ale kde je?”

„Musíme hledat. Ale hned!”

„Ali, kde jsi?”

Omar nedostává žádnou odpověď.

Hledat? A taková stěna! Už jenom myšlenka, že by po ní musel nahoru, rozklepe Omarovi nohy. Od Aliho se naučil mnohému. Naučil, ale bude mít k tomu dost síly?

Nejdříve ze všeho musí jeden z nich běžet do vsi, pro pomoc.

Černoušek je hned připraven. Ví, že Omar v takovém vedru nevydrží dlouho utíkat, a k prvním chatrčím je to tuze daleko.

„Ano, Achmede, utíkej do vesnice; utíkej, co můžeš; přiveď lidi a vemte lana. Ale rychle, rychle. Pokusím se zatím Aliho najít.”

„Ty chceš vylézt nahoru?” Achmed celý zkamenělý pohlédne na stěnu a pak na Omara.

„Ovšem. Tak už utíkej. Leť! Třeba je těžce zraněn!”

Černoušek uhání, jako by měl v patách dravou šelmu. Vydává ze sebe všechny síly, jen aby přivedl svému příteli pomoc.

Omar stojí před stěnou, úplně maličký, nešťastný.

Jímá ho hrůza, když si ji teď zdola, zleva, zprava důkladně měří. Vyšplhat se na ni dá, to je jisté; ale může se vůbec takový kousek podařit začátečníkovi? Nebude to další neštěstí?

Kamarád je v nebezpečí, potřebuje pomoc!

Ale ta stěna. Kolmá, děsivá.

Ruce však přece jenom nacházejí oporu, nohy hranu, výstupek, aby na několik okamžiků udržely, unesly tělo. Přítel je v nebezpečí!

Vpřed, vpřed. Omar se nedívá zpátky dolů. Nic necítí, na nic nemyslí, jenom pořád: Přítel je v nebezpečí. Skalní výběžek mu zahradí cestu. Nemůže dál.

A přítel je v nebezpečí!

„Pomoc, Achmede, Omare!” Zemdleně, ztýrané, ze sevřené hrudi přichází tento výkřik. „Kde jsi, Ali? Já už jdu!”

Žádná odpověď. Nebo snad divoce bušící srdce přehlušuje všechna slova? Ale ne, už je zase slyšet skomíravý, přerývaný hlas.

„V té rozsedlině. A ty?”

„Pod skalním výběžkem. Nemůžu dál.”

Žádná odpověď.

„Ali, Ali! Proč mlčíš? Jsi zraněn?”

Tohle čekání, než kamarád nabere zase dost sil, aby mohl promluvit, je hrozné. Tentokrát je to jenom jedno slovo. „Zaklíněn.”

„Jak se k tobě dostanu? Nevidím tě.”

„Doprava - zpátky - opatrně.”

To varování je na místě, cesta je mimořádně nebezpečná. Každý krok vyžaduje přesné ohmatání stěny. Udrží se noha, bude se moci ruka dostatečně pevně zachytit?

Omarova košile je mokrá, že by se dala ždímat. Strach a obrovská námaha způsobily, že se mu pot řine v potůčcích po čele. Ali však musí být zachráněn. Ali, jeho kamarád.

Omar se dostal až tam, odkud Ali prve volal a mával. Ze skalní římsy se malý kousek vylomil a zavinil celé to neštěstí.

Pod ním úzká spára, široká jen natolik, že v ní Ali mohl uvíznout jako v kleštích. Nemůže se pohnout, nemůže přitáhnout nohy, aby se koleny a zády vysoukal nahoru. Je pevně zaklíněn. Bez cizí pomoci se z toho nešťastník nedostane. Ale pomoc už je tady: Omar.

Položit se na okraj široký sotva jako tělo, natáhnout ruku, vytáhnout kamaráda. Maličkost!

Omarovy zuby cvakají nevýslovným strachem, když se pokládá, když se vzpírá o paže a natahuje nohy dozadu. Teď leží na břiše. Po pravici hrůzná strž.

Napřáhne ruku. Ta se chvěje jako list ve větru.

Chybí už jen několik centimetrů, aby dosáhl na Aliho. Jenom píď!

Zachráněn, a přece ne! Všechna námaha, všechen strach, který byl tak hrozný, všechno je marné. „Nedosáhnu až k tobě, Ali!”

Pouhá šířka dětské dlaně dělí úspěch od neúspěchu. Celý tento šílený podnik, strach, který stravoval síly, všechno mělo být zbytečné?

Ali udiveně vzhlédne. Něco mokrého mu skanulo na čelo. Slzy. Omar brečí vzteky a zklamáním.

„Potřebovali bychom provaz,” mumlá Ali.

„To jo. Ale kdo nám ho má sem nahoru přinést? Žádný dospělý se na tuhle stěnu nedostane. My jsme malí a lehcí, naše ruce a nohy najdou oporu. Podruhé už to nesvedu, vyšplhat se sem. A stejně už zpátky nemůžu. Ali, kamaráde!”

„Sundej si košili. Hoď ji dolů. Ne, roztrhni ji, udělej z ní provaz. Ale rychle, nemůžu už stát; mám skřípnuté nohy.”

Svléknout košili? „Matko boží, pomoz!”

Jsou to slova v cizím jazyce. Pro Aliho nesrozumitelná, Omar je vyslovil podvědomě. Ve své mateřštině a s jménem božím, nikoliv Alláhovým.

„Že jsem na to nepomyslel!” To říká zase arabsky, jazykem, kterému už navykl.

„Tady, Ali!” Omar spouští nouzové lano, které narychlo svinul z chatrné, na pruhy roztrhané látky.

Jediná Omarova košile. Teď bude muset běhat nahý nebo s nějakým hadrem přes sebe. Jako otrhánek, jako žebrák, znovu vystaven posměchu ostatních. Ale vždyť je to pro Aliho, pro kamaráda.

„Můžeš - někam - připevnit - konec?”

„Ano. A pro jistotu budu ještě držet.”

„Už - můžu?”

„Polez!”

Praskavý zvuk. Zdá se, že Omarovi vypadnou oči z důlků, ústa jsou hrůzou široce otevřená. Látka povoluje! Chce křičet, varovat přítele. Ale nejde to. Mezi rty mu neprojde ani slovo. Nedokáže odpoutat zrak od místa, kde už jen pár nitek drží pohromadě.

Teď…

„Lano” se přetrhlo! „Omare!”

Aliho ruce se zachytily okraje římsy.

Před Omarem zeje propast. Neví, co se kolem něho děje. Obestírá ho tma.

„Co je? Kde to jsem?”

Nějaké teplé, živé tělo se tiskne na Omara, ovíjí ho. Kamarád je zachráněn, on sám v nejvyšším nebezpečí, že se zřítí z tohoto místa vysoko mezi nebem a zemí.

„Drž mě, Ali! Pevně! Už nic nevidím.”

„Neboj se, nic se ti nemůže stát. Musíme si odpočinout!”

„Ali - Omare?”

To je Achmedův hlas. Námahou celý ochraptělý, a přece jásavý.

Přihnali se koně. Černoušek běžel celou cestu až do vsi poklusem, a sotva dosáhl prvních chatrčí, vykřičel hroznou zprávu a pak se vyčerpaně zhroutil.

Poplach! Lidé pobíhali, sháněli koně dohromady, shledávali lana. Aliho otec vzal Achmeda před sebe do sedla a už uháněli v plném trysku. Ostatní za nimi.

„Zůstaňte klidně ležet. Nehýbejte se! Půjdeme z druhé strany!” volá Aliho otec na chlapce. Pak ještě jednou popožene uštvané koně. Jak se jim pod kopyty víří prach!

„Přijdou odshora!” volá Ali radostně. „Je ti líp?”

„Ano, Ali. Mnohem líp!” Omar nechce kamaráda vystrašit. Přitom se chvěje na celém těle.

Achmed nespouští z přátel oči, jako by tím mohl zbudovat kolem nich zeď, která by znemožnila, aby se zřítili. Mezitím dorazili další vesničané.

Mlčky vyčkávají, jak proběhne záchrana. Je-li to vůle Alláhova, pak se děti z nebezpečné situace dostanou, je-li to vůle Alláhova, pak za chvíli poznají blaženosti nebeské.

Aliho sluch zachytí hlasy.

„Dávejte pozor, provaz!”

Provaz, záchrana. Docela obyčejný provaz, spletený z palmových vláken, a přece tak důležitý, že může zachránit lidi před jistou smrtí.

„Stačí!” volá chlapec nahoru, když se konec provazu svinul v jeho klíně jako had. „Teď drž a nehýbej se, Omare. Přivážu tě.”

„Ne, ne, Ali! Nejdřív ty.”

„Neodmlouvat! - Tak. Ale musíš se držet. Je to jen malý kousek. Seber se. Nohama se odstrkuj od stěny, aby ses netočil a aby se ti nesedřela kůže z nahého těla.”

„A ty?”

„Já půjdu pak. Jen si se mnou nedělej žádné starosti. -Táhněte! - Pomalu!”

Omar se vznese vzhůru. Hlava už zmizela, teď tělo, nahé nohy.

A tak jsou obě děti zachráněny.

Jako nějakým závojem vidí Omar, že ho zvedají na koně, cítí, jak se mu kolem těla ovinují silné paže. Dlouhý černý vous mu chvílemi přejede po tváři. Takový vous - ó, to je přece otec jeho nepřítele Mahmuda!

Takhle ležet celou věčnost, to by bylo nekonečné blaho. Být schován v pevném náručí otce, určitě není nic krásnějšího na celém světě.

Uplyne několik dnů, než se Omar vzpamatuje z leknutí. V těchto dnech se svět změnil, nabyl zcela jiné podoby.

Když pak po tomto zhroucení, které setřelo všechny vzpomínky na to, co bylo dříve, otevře znovu oči, tu se již nesetkávají s holými stěnami ubohé chatrče staré pěstounky. Příliš se od nich sice neliší, ale přece je všechno úplně nové, nezvyklé. U jeho lože sedí Ali, jehož obličej se rozzáří, když zpozoruje, že se jeho zachránce probudil.

Omar, nedávno ještě úplně cizí kluk, našel nový domov. Patří teď k rodině svého přítele, není už vyvrženec, stal se neoddělitelným článkem vesnického společenství Uxeirů. Ačkoli přispěl jenom zčásti k Aliho záchraně, jeho odvaha a to, že nasadil vlastní život, ukázaly lidem, že si zaslouží jejich úctu a lásku. Ani nevraživý marabut, učitel, se neodvažuje chlapce kárat. A také k tomu nemá žádný důvod. Omar se učí pilně, je ochotný, pozorný; dokonce i jazyk se mu už oblomil.

Vesničané Omara často srovnávají s El-Fransim. Kdo to jenom může být? Cizinec, jak napovídá jméno. Ovšem, i on, Omar, je cizinec. Ale co to má co dělat s El-Fransim, pročpak ho s ním srovnávají?

„Ach, ty to nevíš, Omare? Pojď, budu ti o něm vyprávět.”

To, co pak Aliho otec o slavném lovci vypráví, chlapce upoutá. Tomuhle El-Fransimu, tomu se tak vyrovnat! V celé

• 1 y y v y 1 ví 1 1 v v • y « v •

zemi ho znají a váží si ho; všude ho zbožňují, protože je vždycky připraven pomoci.

„A tady ve vesnici už taky byl?” Omar se nemůže vyprávění dost nabažit.

„Ano.”

„A přijde zas?”

„To doufáme; protože my nezapomínáme na pomoc, kterou nám poskytl.”

El-Fransi se stane Omarovým vzorem. Chce být stejně jako on odvážný a vždy připraven pomoci. Jestlipak by se mu hodil takový malý pomocník? Chlapec ke koním, který sbírá dříví na oheň, připravuje tábor a vůbec vykonává celou tu spoustu drobných prací, které je třeba každý den udělat? Kéž by tak El-Fransi přijel.

Ale slavný lovec nepřijíždí. Možná že je to dokonce dobře. Člověk se mezitím alespoň ještě naučí ledacos, co takový lov vyžaduje.

Kdykoli navštíví nějaký cizinec vesnici na úpatí pohoří Uannaseris, rozbuší se chlapci srdce. Třeba je to on, ten velký, uctívaný muž! Ne, Omar se ani nemusí ptát po jménech těchto příchozích. Vždyť už samo přivítání by muselo vypadat úplně jinak, kdyby to byl El-Fransi. Asi to jsou jenom obyčejní kupci, kteří chtějí něco koupit či prodat. Že se jen tak mimochodem vyptávají i na Omara a pak o tom podávají zprávu do Alžíru, o tom neví nic.

ÚTOK NA ALŽÍR

Nebylo to lehké, dopravit El-Fransiho, zmítaného horečkou, zpátky do La Calle.

Když pak Pierre-Charles o týdny později konečně mohl opustit lazaret v městě lovců korálů, bylo jasné, že jeho podlomené zdraví nezbytně vyžaduje delší pobyt ve vlasti.

Lékař dokonce naznačil, že návrat do Alžíru vůbec nepřipadá v úvahu, nemá-li dojít k nejhoršímu.

A tak má Francouz v úmyslu usadit se v mírném podnebí, někde v severní Francii, a věnovat se svému vědeckému dílu, pro něž Parvisi přispěl umělecky dokonalými kresbami.

Ach Parvisi, na jehož synovi se Turci dopouštějí takového zločinu! myslí si de Vermont. Jakpak teď půjde všechno dál, když mu zkušený lovec El-Fransi už nemůže pomáhat?

El-Fransi už nepřijde! Jistě, ještě dlouhou dobu se bude u táborových ohňů, v chatrčích, u studní a na místech odpočinku vyprávět o jeho dobrodružstvích, ale právě jenom jako: „Byl jednou jeden…” El-Fransi z masa a krve se stane pohádkovým hrdinou, hrdinou bájí. A proč vlastně? Copak El-Fransi musí být právě jen Pierre-Charles de Vermont?

Francouz uchopí pero a na list papíru rychle napíše několik řádek pro Parvisiho. Pak sedne na koně a pomalu vyjíždí ven, k Selimovi.

Černoch napjatě vyslechne, co mu přítel říká. „To je vše, Selime. Co o tom soudíš?”

„Ty mě nevezmeš s sebou, pane? Měl jsi kdy důvod postěžovat si na mne?”

„Ty víš, že ne! Ale podívej se, Marseille je velké město, úplně jiné než Constantine, Bona, či dokonce naše mrňavé La Calle. Těžko bys v něm mohl žít. Pravděpodobně ani v Marseille nezůstanu. Rozhodující je ale něco jiného: nemohu tě vzít s sebou, protože je tě tady ještě třeba. Musíš Luigimu pomoci vyrvat dítě z rukou Turků. Nebuď smutný, Selime. Možná že se jednoho dne zase vrátím.”

„Možná.” černoch se zatváří pochybovačně; nevěří tomu. „Ale Parvisimu někdo pomoct musí. To je samozřejmé. Udělám to.”

To chtěl de Vermont slyšet. Doufejme, že i Parvisi bude tak rychle ochoten přijmout všechny plány a návrhy.

Pak Italovi šetrnými slovy vysvětlí, že se už nemůže na vysvobození Livia podílet.

Parvisi to dávno tušil, ale teď, když se to potvrdilo, zbledne a mlčky vyslechne přítele.

Toto mlčení je pro Francouze trpké. Vždyť přece s Luigim cítí, je si jist, že chápe, co svírá otcovské srdce, když se naděje na záchranu jeho syna rozplývá jako dým.

Teprve po delší chvíli Parvisi promluví: „Přeju ti, aby ses brzy a úplně uzdravil, Pierre-Charlesi. A odpusť, že své díky nedokážu vyjádřit slovy.”

Pročpak se nezeptá, co teď bude dál? myslí si Pierre-Charles. Vždyť jde přece o Livia. Pozbyl jeho přítel všechnu naději? Hrozí snad, že se znovu pomátne?

„Poslouchej, Luigi! Můj odjezd nemění nic na úkolu najít tvé dítě. Nechci žádné díky, protože my dva jsme přátelé na celý život. Co tebe trápí, to se dotýká i mne. Byl bych udělal vše, nasadil třeba život, jen abych Liviovi a tobě pomohl, a udělal bych to ještě dnes, kdyby mě byla nemoc nepřipravila o síly, kterých je k tomu třeba. Teď bych i přes všechnu dobrou vůli mohl být už jenom překážkou, balvanem na cestě. Co jsem mohl ještě udělat, to jsem udělal. Byl jsem u Selima a radil se s ním. Ten dobrý brach chtěl se mnou odjet do Francie. Odmítl jsem to. V posledních týdnech ses naučil, jak je třeba si počínat v horách, na rovinách i v poušti; víš, jak se chovám ve styku s lidmi, a tak si myslím, že v budoucnu můžeš být ty El-Fransim, Cizincem, přítelem domorodců.”

V Parvisiho unavených očích zajiskří.

„Já… El-Fransi? Žertuješ. Ha-ha-ha. Já, a El-Fransi!”

„Nesměj se, Luigi. Vím, co říkám. Musí to být, je to jediná možnost, jak zachránit tvého syna. Selim bude s tebou. Bude ti pomáhat stejně oddaně a věrně jako mně.”

„Ovšem že to musí být, Pierre-Charlesi. Co by jinak z Livia bylo, kdybych složil ruce v klín a čekal, až mi vběhne do náruče? Ale: Ty a já, jaký rozdíl!”

„Časem se do všeho vpravíš.”

„Čas, čas! Než budu opravdu tak daleko, že budu jako ty, že budu skutečným El-Fransim, co se může do té doby všechno s Liviem stát? Každý den se dějí ve světě hrozné věci. Vyhnou se mému synovi v tak nebezpečné situaci mezi korzáry? Bojím se o něho každou hodinu, každou minutu. Och Pierre-Charlesi!”

Francouz neví, co by na tato bolestná slova nešťastného přítele řekl, aby ho uklidnil, utěšil.

„Třeba právě v tomto okamžiku hrozí Liviovi nějaké strašné nebezpečí - a já nejsem u něho. Kam spěchat dřív, kde hledat?”

„To jsou nesmyslné myšlenky, Luigi. Odhoď je. Takhle už nikdy nesmíš myslet. Ochromuje to odvahu, veškerou rozhodnost, ano, kdyby člověk tvoje myšlenky rozváděl dál, pak by to vedlo jenom k tomu, že bys nakonec přišel opravdu pozdě. Ve světě to ale přece jenom chodí úplně jinak. Vůle rozhoduje mnoho. Ty Livia vysvobodíš. Když víra dokáže hory přenášet, co by nedokázala nezlomná vůle, El-Fransi?”

„Máš pravdu jako vždycky. Přál bych si, abych jménu El-Fransi, které má tvou zásluhou tak skvělý zvuk, dělal opravdu čest.”

Nový El-Fransi se žene se svým stínem Selimem regentstvím. Dnes je tady, zítra už zase na zcela jiném místě. Stal se skoupým na slovo; dříve býval mnohem hovornější, zdá se domorodcům. Nikdo mu to nemá za zlé; protože ve všem ostatním je stejný jako dřív.

Sedí s muži často celé hodiny a jen zřídka se zúčastní rozhovoru, zatímco Selim vypravuje hodně a vyptává se na vše, co dělá vesničanům starosti. Někdy El-Fransi uprostřed řeči vstane, a uchopí zbraň… Když pak třeskne rána, všichni vědí, že jim zase jednou pomohl.

V v v • 11 i**/’ v y llyyviv ví

necem je ale host jiný než za sve poslední návštěvy před řadou let: účastní se vyučování, hraje si s dětmi, dovoluje jim, aby s ním vyjížděly na kratší lovecké výpravy, krátce, stal se jejich velkým přítelem. Jaký div, když mládež přísahá, že v El-Fransim mají za přítele toho nejodvážnějšího lovce z celé Afriky.

Kolem Parvisiho se shlukl houf dotírajících chlapců. Naléhají, aby vyprávěl lovecká dobrodružství.

j5 úsměvem jim vyhoví a líčí, co bylo i nebylo. A čím víc vypravuje, tím je ta čeládka neodbytnější. Ještě, El-Fransi, ještě! „Tak tedy ještě tohle, a konec pro dnešek. Platí?”

„Ano.” Děti jen září. Nejdřív si to slíbené dobrodružství vyslechneme a pak ho znovu uprosíme; vždyť on se dá určitě zase obměkčit a přidá ještě jednu či dvě historky.

Bude jim tedy vyprávět o tom, jak s Pierrem-Charlesem a se třemi Maury skolili pantera.

Tu však přichází Selim! Co se stalo? Černoch spěchá.

Že by…? Ale Luigi se neodvažuje domyslet smělou myšlenku do konce. Přemáhá se, aby neviděl obraz svého chlapce. Ne, ne. Jen nedat vzklíčit naději, že by černý přítel mohl přinášet zprávu o Liviovi.

„El-Fransi! Pojď!” Volá Selim ještě v běhu.

Muselo se stát něco ohromně důležitého, neobyčejného. Livio! Teď se Parvisi už nedokáže ovládnout. To, co Selima takhle vzrušilo, může souviset jenom s chlapcem.

Poslední dlouhé skoky, a už stojí oba přátelé proti sobě. „Pojď rychle!” Víc černoch neřekne. Pohled na děti, které tu stojí s otevřenými pusami, naznačuje, že zpráva není nic pro ně.

„Děti, teď už nemám čas. Běžte domů,” obrací se Luigi na malé posluchače.

„Ach ne, El-Fransi, teď, když je to zrovna tak napínavé; my ještě zůstaneme.” Ta malá banda se tváří, jako by skutečně nechtěla odejít.

Vteřiny utíkají. Drahocenné vteřiny, hrozné vteřiny. Kdyby tak člověk jenom věděl, jakou zprávu Selim nese! Jak by jen ty děti setřásl? Prosbami a rozkazy nic nedokáže, to Luigi vidí. Ale setřást je musí; protože by nepřipustily, aby pohovořil se Selimem někde opodál sám. El-Fransi je náš přítel, musí nám patřit úplně; všechno, co se týká jeho, to se týká taky nás, řekly by určitě.

„Poslouchejte, děti!” vyzve své malé trapiče. „Já teď už opravdu nemám čas, ale slibuju vám, že vám ten příběh dopovím ve vsi. Čím dřív tam doběhneme, tím dřív to bude. Co byste řekli, kdybychom si to spolu rozdali?”

„Ale vždyť ty máš mnohem delší nohy než my,” namítne malý, šestiletý klučina.

„To bychom vzali samozřejmě v úvahu. Dávejte pozor! Nejmenší ke mně. - Tak. - Ne, ty ne. Tam patříš, k těm větším. - A teď ještě ti velcí. Nejdřív poběží ti malí. Až budou tam u té palmy, vyrazí druhá skupina, a nakonec třetí. My dva, Selim a já, poběžíme poslední. Ale musíte pořádně utíkat; první z každé skupiny dostane jako cenu dárek.”

„Jaký, El-Fransi? Nejdřív nám řekni, co to bude.”

„To neprozradím.”

„Och!”

„Copak to nestačí, když vám El-Fransi něco slíbí?”

„To jo - jistě.”

„Budu počítat do tří; to vyběhne první skupina. Raz -dva-tři!”

Nohy se jen míhají. Každý by chtěl zvítězit a získat tak od lovce vytouženou cenu.

„Teď vy!” Ti větší se už postavili do řady. Na Parvisiho „Vpřed!” vyrazí i oni.

A ještě jedna skupina. Děti se opravdu činí, seč jsou, a přece by jim Ital nejraději nasadil křídla, aby konečně mohl se Selimem nerušeně promluvit.

A teď ta chvíle nadešla, čekání skončilo.

„Tak mluv, Selíme!”

„Dej byl svržen; nadvláda Turků skončila. Otroci byli propuštěni na svobodu!”

„Selime, Selime! Je to pravda? Člověče, příteli, nezahrávej si se mnou!” Popadl svého průvodce za rameno a zarývá mu prsty do masa jako železné kleště.

„Cizinci tu zvěst právě donesli do vsi. Evropská flotila ostřelovala Alžír. Město bylo úplně zničeno. Už nikdy nebude otroctví, Luigi!”

„A otroci že jsou svobodni?”

„Ano.”

„Pak je i Livio svobodný. Svatá panno! Děkuji ti. Naše pátrání skončilo. Livio je volný, můj Livio, můj chlapec! A Benedetto, Civone, a vůbec všichni, kteří přežili přepadení, jsou volní; všichni, všichni! Och, jsem tak šťastný, tak nesmírně šťastný. Teď se můžu vrátit do vlasti, můžu opustit tuhle pekelnou zemi, žít se svým synem!”

„Ano. Už tu nemáš co dělat.”

Co to je se Selimem? Pročpak se neraduje, on, který nelitoval sil ani námahy, jen aby chlapce nalezl? A teď je přece nalezen, možná už na cestě do Janova. Nezáří snad i to nebe samou radostí, nejásá sama příroda nad tímto vítězstvím, které smetlo korzáry a zbavilo lidstvo metly otroctví?

Parvisi vidí všechno v těch nejzářivějších barvách: nebe, hory, rostliny, žlutý písek, i když jsou stejné jako jindy. Livio je svobodný; to změnilo celičký svět - jenom Selima ne.

Co to s ním jenom je? Ach…!

„A ty se se mnou vrátíš do Itálie, do mé vlasti, jako můj přítel!”

„Luigi! Opravdu?”

„Lže snad El-Fransi…?”

Selimovy sněhobílé zuby svítí jako perleť, když teď propukne v hlasitý, radostný smích. „Ne ne, El-Fransi nikdy nelže. - A Itálie je jiná než Alžírsko?”

„Janov, moje rodné město, se v mnohém podobá Alžíru. Leží u more, je vystavěno stejně terasovitě jako město Turku, za zády má hory, ale tam tě lidé nebudou nenávidět. Pojeď, Selime, pojeď se mnou!”

Na závod úplně zapomněli. Přesto se přátelé rozběhnou. Parvisiho to žene, aby se o této velké události dozvěděl víc, protože černoch vyslechl z úst cizinců jenom část zprávy, která mu ale stačila a také pro jeho přítele byla prozatím nejdůležitějsí.

Malí závodníci očekávají oba muže na kraji vesnice.

„Já byl první!” - „Já taky!” - „A já!” Vítězové se derou dopředu. „Co nám dáš, El-Fransi? Řekni to rychle!”

Parvisi o tom ještě nepřemýšlel. Ale teď to musí být, nebo ho ti malí dotěrové nepropustí ze svého obklíčení.

„Každý pět cechínů. Tady jsou.”

Jásot. Kují se plány, jak s penězi naložit. Na lovce v tu ránu zapomenou.

Vesničtí mužové sedí pohromadě. V jejich středu dva cizinci. To jsou ti, co přinesli ono radostné poselství.

„Posaď se k nám, příteli, a poslyš, co se stalo,” vyzve představený vsi Parvisiho.

„Příteli? Přítelem nazýváš tohoto muže, ó šejku? Ten přece patří k těm, co srovnali Alžír se zemí!”

Muž vyskočí a vytáhne jednu ze svých dvou pistolí. Zazní výstřel.

Parvisi leží na zemi.

„Cos to udělal, nešťastníce? Což nevíš, kdo to je?” Všichni vyskočili. Selim se vrhne k příteli.

„Bídný křesťan, kdo jiný?” Střelec stojí nebojácně mezi divoce gestikulujícími Berbery.

„Aby tě Alláh zatratil! Zastřelil jsi El-Fransiho!”

„El-Fransiho?” Muž kouká vyjeveně před sebe. I když slavného lovce sám ještě nikdy neviděl, určitě o něm už slyšel.

Kulka se Italovi zavrtala do levého ramene. Omdlel a Selim mu ihned strhl zakrvácenou košili z těla.

Černoch uvažuje. Pak vytáhne nůž a chladnokrevně vyřízne kulku z rány. Parvisi zařve bolestí a znovu omdlí.

Když Selim o několik hodin později odejde od lože svého přítele, aby se dozvěděl víc o událostech v Alžíru, případně šikovným vyptáváním i nějaké podrobnosti, zjistí, že oba cizinci jsou už za horami. Vyhnali je.

Domorodci přijali zprávu se smíšenými pocity. Přejí bejovi a jeho pomahačům porážku, nijak svrženého nelitují. Na druhé straně to však byli nevěřící, kteří srazili pravověrné na kolena - Turci jsou přece mohamedány. Vyčkávají, co se bude dít dál. Co stanou-li se vítězové pány země? Tomu nechť Alláh zabrání! Byli by horší než Turci. Ne, Alláh nepřipustí, aby se před nimi museli jeho věrní sklonit. Tak daleko to ještě není, bude-li však třeba, pak Všemocný vyšle svého posla, aby pravověrné svolal do Svaté války. Alžírsko je veliké, jeho nebetyčné hory poskytnou nesčetné skrýše bojovníkům za svobodu. Svoboda! Bude-li třeba, položí za ni své životy, protože by byla nevěřícími ohrožena. Muži jsou pryč. Selim se nedozví víc, než co už ví. Nedoví se nic o tom, že se Anglie jednoho dne rozhodla vyjednávat s dějem o uznání Jónských ostrovů při západním pobřeží Řecka jako anglické državy a žádat satisfakci za příkoří, způsobené dějem anglickému konzulovi. Spojené království, největší námořní velmoc té doby, prozatím nic proti řádění korzárů nepodnikalo. Proč také? Alžírský vládce přece byl nechtěným pomahačem vládkyně moří, Anglie. Pirátské lodě alžírského deje oslabovaly středozemní mocnosti Španělsko, Sardinii, Sicílii a řadu italských států, a ušetřily tím Anglii práci. Ta prostě nechala, podle osvědčeného vzoru, tahat kaštany z ohně ty druhé.

Admirál lord Exmouth byl vyslán do Středozemního moře. Mezi jeho úkoly patřilo také vyjednávat ve věci zrušení otroctví.

Omar paša byl ochoten uznat Jónské ostrovy jako anglickou državu. Souhlasil rovněž, že propustí všechny sardinské a janovské zajatce. Bylo ujednáno pět set piastrů za osobu. Tak laciný už ale nebyl u otroků, které uloupil z neapolských lodí. U těch se mělo zaplatit po tisíci piastrech za osobu.

Jedno však odmítl rozhodně: zrušit otroctví.

Lord Exmouth odplul do Tunisu a Tripolisu. Tady šlo všechno hladce: pašové se zřekli otrokářství.

Jeho lordstvo zamířilo v dobré mysli s pěti řadovými plavidly, sedmi fregatami, čtyřmi dopravními loďmi a několika dělostřeleckými šalupami zpátky na Alžír. Dejovi teď nezbude než rovněž přistoupit na předložené návrhy, myslel si admirál.

Jenže se přepočítal. Omar paša je paličák nebojácný, mazaný všemi mastmi diplomacie.

Jak rád, vážený lorde a admirále, vyslance nejmocnějšího panovníka země - po mně, přirozeně! -, ale nemohu. Opravdu ne. Pohleď, vždyť já jsem jen nepatrný poddaný Vysoké porty v Cařihradu - může mi být ukradena! -, který bez jejího svolení nesmí nic slibovat.

A tak dále, pořád dokola.

Ze zrušení otrokářství nebude nic, vyrozuměl ctihodný lord z úlisných slov dějových.

Nabídl tedy dejovi anglickou fregatu, která by dopravila jeho zplnomocněného zástupce do Cařihradu. Omar paša s díky odmítl.

Dobrá. Alžírský vladař dostal tříměsíční lhůtu, aby dal věc do pořádku.

Jenže zrušení otroctví zase tak důležité pro Anglii není. A tak loďstvo lorda Exmoutha opět odplulo. Případ byl vyřízen, odložen k ledu.

Korzáři řádili v neztenčené míře dál.

20. květen 1816 je nádherný, slunečný den. Jaký to život, koupat se v zlatých paprscích a podivuhodně syté modři nebes a moře!

Dvě stě lovců korálů, Francouzů, Angličanů a Španělů, proudí v Boně do kostela. Někteří muži, naplněni zbožností, postávají ještě na břehu moře a pozorují vlny příboje, jejichž zpěněné řepíčky jako by byly ze stříbra, tak se třpytí a lesknou.

Mužové, kteří své životy spojili s mořem, kteří je znají v jeho opojných a temných barvách, mírné i zběsilé, tito mužové se toho dne, 20. května 1816, nemohou na tu krásu vynadívat.

Něco z ní si odnášejí i do chladných stěn božího domu, kde i jejich zpěv jako by byl prost tónů, zdrsnělých slanou vodou.

Pohrouženi do kázání a plni vznešených citů, příliš pozdě zpozorují, že korzáři jim chystají konec. Po půdě kostela v Boně se řine krev.

Dvě stě lovců korálů přišlo o život.

Alžírský dej uznal nadvládu Anglie nad Jónskými ostrovy. To je chvályhodné, nanejvýš chvályhodné a budiž mu za to dík. Těch několik lidí, kteří byli jeho korzáry v Boně porubáni, na ty se pod dojmem tohoto kroku určitě brzy zapomene.

Omyl, Omare pašo!

Evropa se probrala. Míra se dovršila.

Na řadové lodi Queen Charlottě se sto deseti děly, s admirálskou zástavou na vrcholu stěžně míří lord Exmouth opět k Alžíru. Spojil se s holandským loďstvem viceadmirála van der Kapellena. Deset řadových lodí, řada fregat, korvety, dělové šalupy a lodě paličské vzaly kurs proti doupěti pirátů.

Celý Alžír je na nohou, když lodě vplouvají do zálivu.

Tentokrát mluví lord jinak. Teď přichází člověk, který poroučí: Propustit všechny křesťanské otroky bez výkupného.

Vrátit výkupné za Sardince a Neapolitánce. Napříště nakládat se všemi zajatci podle zvyklostí běžných mezi evropskými národy. S Nizozemci, jako s partnery tohoto podniku, uzavřít stejnou smlouvu jako s Anglií.

Omar paša vyvodil důsledky z prvního jednání a učinil opatření pro případ, že by se Anglie proti všemu očekávání chtěla k celé záležitosti znovu vrátit. Povolal třicet tisíc Arabů a Maurů, aby posílili městská opevnění.

Anglie by chtěla poroučet? Pchá! Jen si přijď, ty hrdá vládkyně moří, vysměju se ti do obličeje. Po celá staletí vlády Turků a tureckých dejů skončily všechny evrospké útoky na Alžír porážkou Evropanů. Jen si vzpomeňte: deset tisíc mužů Franceska de Verossavroce 1517; o něco později dalších deset tisíc mužů pod markýzem Gomurezem; útok francouzského admirála Duquesna, který, pravda, v roce 1682 a 1683 zničil velké části mého Alžíru - ale, stejně jako všichni ostatní, ani on nesvrhl tureckou nadvládu. A i ty, lorde Exmouthe, se o to budeš marně pokoušet, marně. Alžír je nedobytná pevnost.

Zatímco Turek ve své Kasbah vysoko nad městem ještě vyjednává s admirálovým prostředníkem, odváží se velitel anglického loďstva šíleného kousku. Přiblíží se se svými loďmi na poloviční vzdálenost dostřelu z děla k přístavním bateriím. Nepochybuje o tom, že jeho rozkazy budou přijaty. Či se tenhle maličký pirát odváží hodit Anglii rukavici? Nemyslitelné. Kdyby k tomu však proti všemu očekávání přece jen mělo dojít, pak je lord připraven k boji na život a na smrt. Chladnokrevný muž uvážil všechny možnosti a nebojí se alžírských děl, z nichž ostatně část svým manévrem zneškodnil. „Ne!”

I když to dej neřekne tak úsečně, myslí to přesně tak. Jednání ztroskotala.

To další pak už ale neříká květnatým jazykem Orientu; odpověď, kterou dává lordu Exmouthovi a Evropě na jejich výzvu, zní: „Zahájit palbu na lodě křesťanů!”

Omar paša se Anglie nebojí!

Z dvou tisíc hlavní na lodích i ve městě vyletí čtyřiadvaceti, šestatřiceti, osmačtyřiceti a čtyřiašedesátiliberní koule.

Zvědavci na molu měli na admirálovo varování jen pohrdavý úsměv. Smích je však přešel, když smrt začala sklízet svou truchlivou úrodu.

Na Alžír se sneslo peklo. Domy, mešity, synagógy, celé ulice leží v sutinách. Alžír hoří!

Mužstva obsluhující děla v kasematech a bateriích jsou rozmetávána anglickými koulemi.

Lidé? Omar paša jich má dost. Sem s dalšími! Hlavně jsou rozpáleny. Dál, dál! Alláh nás neopustí. Ano, Alláh! Za něho -proti nevěřícím.

Útok trvá celé hodiny.

Anglický admirál počítal správně. Jen část pevnostních děl může být jeho flotile nebezpečná. Přiblížil se tak, že baterie rozestavěné stranou ho nemohou zasáhnout.

Omar paša, který se za nejhustšího deště střel objeví v kasematech a chválí i kárá své lidi, slibuje jim vyznamenání a hrozí tresty, kdyby snad polevili ve své horlivosti, se obrací na jednoho ze svých průvodců a vysvětluje mu, že opevnění mají mezery. Mustafa přikyvuje. Také on si všiml slabých míst. Nevadí, příteli, uzavřeme je, jakmile budou Angličané pryč. Ani tak nás nemohou porazit.

Postavení lorda Exmoutha je mimořádně příznivé. Ze spodních baterií střílejí lodě koulemi, z horních kartáči, aby tak byl personál obsluhující turecká děla vyřazen z boje.

Evropané mají těžké ztráty; ve srovnání se ztrátami protivníka jsou však nepatrné.

Bitvu řídí jeho lordstvo osobně. Vedle něho stojí kapitán Queen Charlotte.Jedna z koulí smete kapitána Brisbanea k zemi. Admirál věnuje starému spolubojovníkovi jen zběžný pohled, pak mávnutím přivolá jednoho z mladých důstojníků.

„Poručíku, ujměte se velení! - Ubohý Brisbanee!”

Důstojník, červený až po uši, zdraví a chce odstoupit. Tu však domněle mrtvý vyskočí. „Ještě ne, mylorde, ještě ne! Takovou kouli, která by skolila starýho Brisbanea, korzáři ještě neulili!”

Mořský vlk, dosud napolo omráčený, se sice sotva drží na nohou, ale jeho rozkazy jsou jako vždy krátké, řízné, přesné.

Brzy nato je admirál dvakrát raněn.

Navzdory velkým průlomům, které prostřílely spojené eskadry do alžírských opevnění, přes obrovské ztráty na domech a lidech, které v tomto vražedném boji dvou tisíc děl město utrpělo, nepomýšlí dej na to, přistoupit na smířlivé řešení.

Ani tehdy ne, když jeho flotilu pohlcují plameny.

Dva britští důstojníci požádali admirála o svolení, aby směli připevnit látku namočenou v síře na alžírskou fregatu uzavírající vjezd do přístavu. Naděje, že by se z tohoto šíleného podniku vrátili zdrávi, byla jedna ku devadesáti devíti.

Lord jen přikývl.

Nedlouho nato se plameny plazily vzhůru po fregatě, zmocnily se plachet, zásobárna prachu vyletěla do vzduchu. Hořící loď se dostala do pohybu proti ostatním a strhla je do víru plamenů. Tak ztratil dej pět fregat, čtyři korvety a třicet dělostřeleckých šalup, všechny bitevní lodě, které se právě nacházely v přístavu.

Nastala noc. Ohnivé jazyky olizují Alžír. Co chvíli se někde zableskne. Od vody k městu, od města k vodě. Boj stále ještě zuří v neztenčené míře. Je půl jedenácté v noci. Queen Charlottě utrpěla řadu těžkých zásahů, je ale stále ještě schopna plavby. Paluba admirálské lodi je poseta mrtvými. Tu se k ní blíží jedna z hořících alžírských fregat.

„Brisbanee!”

„Mylorde?”

„Rozkaz spojené flotile: Ustoupit do rejdy!”

Queen Charlottě vysílá světelné signály.

Spojené loďstvo se rozhodlo dočasně přerušit boj.

Ve městě to vypadá hrozně. Všude obrovské, doutnající mezery, celé ulice, spousta skladišť, polovina opevnění - to všechno je zničeno. Většina děl byla vyřazena z boje. Dejovi nejlepší bojovníci vstoupili pro slávu Alláhovu do ráje. Město hoří ze všech stran.

Ale Omar paša se svými Turky neprosí o příměří. Této noci se nouzově opravují škody, které utrpěly lodě jeho lordstva.

Nastává nový den.

Kolem deje se shromáždil díván. O nějakém podrobení nepadne ani slovo, mluví se jen o novém boji. Ještě nejsme poraženi, ještě nad námi nezvítězili. Při takových rezervách, jaké Alžír má, by to byl zločin, vzdát se do rukou křesťanů.

„Posel od Angličana!” hlásí dejovi.

Omar paša pokyne rukou. Nechť vstoupí.

Velký pán odmítne vzít admirálův dopis do ruky. Musejí mu ho přečíst.

Ministři sedí jako vytesaní: nemyje Bach-Aga, ministr války; nemyje Vekil-Hardj, ministr námořnictva; němý je Bejt-el-mal, nejvyšší soudce a ministr spravedlnosti; němý je Khodgia, tajný rada; němý je učenec Mustafa, který má zavřené oči. Usilovně přemýšlí. Němí jsou i všichni ostatní, jak tu tak sedí v kruhu. Lordovo poselství se jich netkne, z jejich tváří nelze alespoň nic vyčíst, co by svědčilo o tom, ze se bojí.

List není dlouhý, zato ale nadmíru jasný.

„Odplatou za ukrutnost, které jste se dopustil proti

11 y 1 v a/ O n v y v v y vy

bezbranným křesťanům v Boně, a za výsměšné opovržení, s nímž jste odmítl návrhy, které Vám učinila Anglie, Vás moje loďstvo důrazně potrestalo…

Sděluji Vám, že za dvě hodiny budu v ostřelování pokračovat, nepřijmete-li podmínky, které jste včera odmítl.”

„V pořádku.” Posel může odstoupit.

Mustafa stále ještě spí, alespoň se tak zdá. Zatímco ostatní se naparují a nechtějí o vyjednávání nic slyšet, promyslel všechny možnosti, které se naskýtají. Podmínky Angličanů jsou více než umírněné.

Omar paša není ochoten dělat ústupky. Pán Středozemního moře, a kdo jiný je tu pánem, ne-li alžírský dej, se má podrobit nějakému křesťanovi? Nikdy! Ať tedy začne všechno znovu. Alláh nás neopustí!

Ministři svého vladaře v tomto mínění jen utvrzují.

Mustafa mlčí. Teď by ve své bojechtivosti překřičeli jeho pádné důvody, ale přijde ta hodina, kdy budou jeho radu potřebovat.

Poselství lorda Exmoutha se rozneslo po městě.

Dej odmítá přistoupit na podmínky Anglie. Obyvatelé se však bojí dalšího ostřelování. Deset hodin kolem nich řádilo peklo, přišli o své domy, majetky a rodinné příslušníky. A to, že má pokračovat, teď snad mají i oni ještě přijít o život? Ne!

Lid přinutí deje, aby přijal podmínky křesťanů.

„Zatr…!” Mustafa potlačí kletbu. „Lid je silnější než nejsilnější muž na trůně.

Nad Alžírem zahřmí jednadvacet dělových ran. Vystrašení obyvatelé pirátského hnízda vědí, že byl uzavřen mír.

Podmínky lorda Exmoutha, na něž dej přistoupil, zněly takto:

Čl. I. Zrušit jednou provždy otroctví křesťanů,

Čl. II. Propustit všechny otroky, kteří v současné době podléhají dejovi, ať již patří k jakékoliv národnosti; tento článek musí být splněn zítra v poledne pod mou zástavou.

Čl. III. Vrátit veškeré výkupné, které od počátku tohoto roku přijal dej za propuštění zajatců; také tento článek musí být splněn zítra v poledne pod mou zástavou.

Čl. IV. Anglickému konzulovi poskytnout náhradu za všechny škody, které mu vznikly zatčením.

Čl. V. Dej se v přítomnosti svých ministrů a důstojníků omluví konzulovi slovy, která bude předříkávat kapitán z Queen Charlottě.

O těchto bodech se Selim nedozvěděl. Má zato, že vláda Turků v Alžíru skončila. Tím musela být zasazena smrtelná rána i otrokářství.

„Všechno je v pořádku, všechno!” Kolikrát už těmito slovy uklidňoval svého netrpělivého přítele, kterého zároveň jemně tiskl zpátky na lůžko.

Ještě se nemohou vydat k pobřeží. Rána se musí nejdřív zahojit, alespoň natolik, aby nehrozilo další nebezpečí.

Černoch nemůže pochopit, že by Luigi celou namáhavou cestu pohořím nejraději projel tryskem. Na tom přece už nesejde, budou-li v La Calle o den, dva či tři později. K čemu ten spěch, když pak stejně uplynou celé týdny, než nějaká loď vypluje do Evropy?

Cestou se dozvídají podrobnosti o průběhu boje. Ano, všichni otroci byli propuštěni. Anglický admirál je vzal s sebou. Bylo jich mnoho, mnoho. „Také děti?” ptá se Parvisi.

„Nevíme, jestli se v rukou Omara paii octly také nějaké děti. Co že se stalo s dějem? Nic.”

Nic?… Nic? Copak je dej štáb ještě na trůně? To pak… Ale pryč s myšlenkami, které člověka darmo skličují!

Přepadají Parvisiho jako návaly horečky. Nemůže se jim ubránit, je jim vydán zcela napospas. Třeba jsou to všechno jen jalové tlachy, polopravdy? O bože, takový pád do nejhlubší beznaděje po tak nevýslovné radosti, tak opojném štěstí.

Bič zasviští a zasáhne nebohé zvíře. To, vylekáno a zmateno neobvyklým chováním jezdce, začne uhánět dlouhými skoky.

Leť! Leť!

Je to jízda se smrtí v sedle. Jenže ani touto jízdou smrti nemůže Luigi uniknout strachu, který ho přepadl, číhá na něho posměšně za každým keřem, za každou skálou.

Nebyl-li dej svržen, co je tedy s Liviem? Moc tureckých vládců, otrokářů nezlomena? Kdo může odpřisáhnout, že byly propuštěni všichni otroci, všichni bez výjimky?

Na víc otázek už není čas. Co také domorodci vědí o událostech v Alžíru! Snad v La Calle, u Rogera de la Vigne se dozví, jak se věci skutečně mají.

Jenže La Calle je vzdáleno ještě celé dny jízdy.

Selimova uklidňující, varovná a prosebná slova sotva zavadí o Luigiho sluch. Okolní svět tone v mlze, z níž jako zářivé slunko vystupuje pouze Liviova tvář, která vábí, aby hned zase zmizela.

Rána ho zase bolí, ale nedbá toho.

Kupředu! Bez oddechu až do přístavu.

Propastmi a vyschlými řečišti, zpěněnými dravými řekami, po strmých stezkách na kraji závratných úbočí, pustými územími.

Parvisi jede, jako dosud nikdy, s jistotou náměsíčníka. Tomuto člověku se nemůže nic stát, myslí si černoch. Kamenná lavina jim zahradila cestu.

Selim, třebaže vkládá do své jízdy veškeré umění, nikdy neudrží krok s Luigim. Vždy je dělí vzdálenost takových padesáti metrů.

Kamenná hradba! Černoch přes velkou vzdálenost poznal, jaké nebezpečí hrozí.

„El-Fransi!” Selimův pronikavý výkřik letí roklí.

V pravou chvíli. Jezdec se zvedne ze sedla, aby ulehčil pádícímu koni. Mlasknutí, stisknutí stehen - a kůň mohutným skokem zdolává vysoko čnějící balvany.

„Alláh budiž pochválen!” V tomto okamžiku hrůzy a nouze vzdává černoch díky bohu, kterého dříve uctíval.

„Alláh!” Černoch vykřikne ještě jednou.

Co to jenom je za tou skoro jako muž vysokou stěnou, která jako by mu letěla vstříc?

Už je však u ní. Napomůže koni. Jen dostat se na druhou stranu!

Asi třicet metrů za ní leží přítel na zemi. Vedle něho kůň.

Pád s koněm. Kůň chroptí. Už nemůže. Námaha posledních dnů byla příliš velká.

Černoch se chvěje na celém těle, zavrávorá, když pokleká, musí se držet řemení svého koně.

Což celé pátrání, veškeré úsilí skončilo právě zde? Je snad přítel… mrtev?

Uplyne řada okamžiků, než Selim překoná nával slabosti.

Pak, zhroucený starý muž, přemožený strachem, udělá těch několik kroků k ležícímu příteli.

El-Fransi žije! Na čele má hlubokou, zející ránu. Nikterak nebezpečnou. Naštěstí spadl na pravou stranu, takže zraněné rameno pádem neutrpělo. Získali hodiny, ztratili dny.

Zvíře, které se zhroutilo uprostřed běhu, musí být utraceno.

Konečně mohou jet dál, ale jenom pomalu, krokem. Selim má svého přítele před sebou v sedle. Jako matka své dítě, tak tiskne zlomeného muže k sobě.

Kůň, kterého koupili v nejbližší vesnici, kluše volně vedle nich. Parvisi není schopen samostatné jízdy.

A La Calle je ještě daleko!

VE VLASTI

Pietro uzavřel ve Vídni první významný obchod. Výborně! Led puká. Teď to zase půjde vzhůru. Píše, že mu v poslední době vycházejí daleko víc vstříc. Vždyť by to také bylo k nevíře, že by Gravelliho velká firma zůstávala nepovšimnuta. Teď bude třeba jednat rázně, aby se vysokými zisky mohly vyrovnat ztráty.

Po dlažbě z kočičích hlav pod Gravelliho okny rachotí

1 V -Z | V y 1 V 1 n “I y v 1 vy V I • 1

kočár tažený dvěma páry koní. Bankéř slyší, že zastavuje, ale nestará se o to. Z kočáru vystoupí muž; očividně je ve voze víc cestujících, neboť ten, který vstoupil, smekne na rozloučenou klobouk se širokou střechou a zdraví hlubokou úklonou. Z vozu zamává čísi ruka v odpověď.

Cizinec zvolna stoupá po venkovních schodech ke Gravelliho honosnému domu.

„Signor Antonelli? Že prosím!” odpoví bankéř na otázku svého sluhy, zda je pán ochoten návštěvníka přijmout.

Antonelli, obchodní přítel z Livorna, přichází jako na zavolanou. S ním by se dala uskutečnit ona velká věc, která Gravellimu už několik dní tane na mysli. Ten starý se mi nemůže rovnat, konstatuje samolibě. Jeho bohatství mnohonásobně převyšuje cenu jeho osobnosti. Přesto je ale třeba přijmout ho s náležitou úctou.

Muž, který právě vstupuje, však není nikterak starý, nýbrž v nejlepších letech, kypí zdravím a dobrou náladou. Tohle není Antonelli z Livorna. Ovšem, Antonelli je velmi rozšířené jméno. Inu, co se dá dělat, je už prostě zde. Třeba může i on nabídnout něco, z čeho kouká tučný zisk.

Zatímco si návštěvník obřadně sedá do křesla, které mu bylo nabídnuto, má bankéř čas důkladně si ho prohlédnout. Činí tak zdrženlivě, vyčkávavě. Rychlým pohledem vzal na vědomí drahocenné prsteny na Antonelliho rukou. Pěkné jmění má ten člověk na sobě. Gravelliho rysy se vyjasňují.

S tímto cizincem je třeba jednat jinak než s nějakým obyčejným obchodním partnerem. Ještě dobře, že si ho neměřil výsměšně a drze. Kdovíjaké možnosti se tady nabízejí!

„Cestoval jsem v příjemné společnosti, pane Gravelli.”

„To mě těší již kvůli vám, vážený pane! Co to ma znamenat? Nesedíme tu přece, abychom zbůhdarma tlachali. Tady se má jednat o penězích, o obchodech. Ostatně i mezi velmi přísnými obchodníky se najde nějaký ten podivín. Stává se dokonce, že právě ti jsou nakonec ochotni uzavřít ty největší dohody. Tak ať se tedy vypovídá.

„Jste velice laskav, pane bankéři. Byl to druhý velký obchodník z Janova, Andrea Parvisi s chotí, který..

„Parvisi, ten je přece…!” Gravelli se kousne do rtu, že z něho zmizí všechna krev. Proklatě, copak jsem dítě, že mi nervy vypovídají službu!

„… mrtev? Ó nikoliv, vzácný pane. Mýlíte se. Andrea Parvisi je zdráv a vesel jako nikdy předtím. Jaké ten teď asi uzavře obchody! Pobyt na venkově, který jste mu předepsal, velmi osvěžil jeho síly.”

„Já, jak to já? Co mám já co dělat s Parvisim?”

Antonelli přejde bankéřovu námitku.

„Byl jsem pověřen převzít dva měšce zlaťáků.”

„Zlaťáků? Kdo vás posílá?”

„Zestárl jste, zdá se, víc, než odpovídá vašemu věku. Zapomínáte. Špatné znamení pro obchodníka, který si chce podrobit všechny evropské trhy.”

Ten úsměv, ta uctivá, ale vražedná slova! Tenhle muž se odvažuje vyslovit, co bankéř cítí už delší dobu, co si ale dosud nikdy nepřiznal.

Gravelli je náhle bílý jako stěna. Srdce mu divoce buší, ruce se chvějí.

Antonelli si teď znuděně prohlíží jednu ze skvostných váz v rohu pokoje. Gravelli má tedy čas, aby se vzpamatoval. Náhle vykřikne: „Dejte si pozor na řeč, pane, nebo vás dám vyhodit!”

„Žertujete. Nebo si myslíte, že Pán hor je na vás krátký?”

„Vy jste.?”

„Já ne, signore Gravelli, jsem pouze jeho posel. Záležitost Gravelli-Parvisi není tak významná, že by jí musel věnovat svou zvláštní pozornost.”

Parvisi, o němž se všeobecně soudilo, že je mrtev, tedy žije. Pán hor žádá další dva měšce zlaťáků. Za nic, za zradu, kterou spáchal na něm, na Gravellim.

Finančník si i v tuto chvíli zachoval tolik soudnosti, aby poznal, že zase jednou prohrál.

Mlčky vyjme z tajné zásuvky svého obrovského psacího stolu dva měšce a s nechutí je přisune cizinci. Bylo by záhodno nepouštět se s tím neznámým hrozivým člověkem, který si tak chvástavě říká Pán hor, do boje. Má neobyčejné pomocníky, konstatuje se skřípěním zubů, když si návštěvníka blíže prohlíží. Doufejme, že ty dva měšce zlaťáků nyní zapečetí rty toho bandity.

„Děkuju.” A s úsměvem Antonelli dodává: „Musím vyřídit ještě jeden vzkaz. Máte vzít na vědomí, že Andrea Parvisi je pod zvláštní ochranou. Kdyby se mu mělo něco stát, nějaké neštěstí, pak se pachatel nebo strůjce bude hledat ve vašem domě… a také se tam najde. - Bylo mi ctí, pane bankéři!”

Gravelli reptá na osud. Obviňuje boha i celý svět, že všechny jeho skutky a obchody v poslední době ztroskotávají. Že by tím byl vinen on sám, takový boháč, to ho ani nenapadne. Pro něho jsou peníze tím nejvyšším na světě, něčím tak důležitým, že jimi určitě lze napravit všechny chyby, které člověk napáchá. Vehnal přece lidi do otroctví, jen aby nabyl bohatství a tím i moci. Neváhal zničit jiné obchodníky, jen aby rozmnožil svoje poklady. Byl tvrdý a neúprosný, připraven zosnovat vraždu, jen aby se mu v budoucnu nikdo nepřipletl do cesty. Teď je rozlícen, že se věci vyvíjejí směrem, který mu nevyhovuje, a že se osud obrací proti němu.

Jeho tajný deník leží otevřen před ním. Je třeba učinit další záznam: Dva měšce zlata musí být zaknihovány mezi ztráty.

Samé ztráty, proti nimž se zisky rovnají nule - záplatám.

Jeho ukazováček klouže vztekle od záznamu k záznamu. Začalo to tou splátkou, ne, tím darem Benellimu. Byl hlupák, hlupák, že tomu lotrovi ještě strkal do chřtánu peníze, a hned takový obnos. Položky ztrát, k nimž došlo v souvislosti s vídeňským obchodem, rychle přeskočí. Tuto záležitost ještě uzavřít nemohl. Soudě podle Pietrova optimistického dopisu, bude je možno vyrovnat. Následují pozemky, kterých se vzdal. Tuto chybu se snad podaří taky napravit. Tady se spálil pořádně a ukázalo se zase jednou, že nebezpečí roste úměrně s velikostí plánů. Obchodník musí vždycky počítat s tím, že je dnes nahoře a zítra dole, nesmí přitom ztrácet odvahu a nervy. Má na to vůbec ještě nervy? Gravelli se vyhne i této záležitosti a civí na další sloupec. Jeho vztek znovu stoupne. Parma mu udělala pořádnou čáru přes rozpočet. Dalo by se to snad oželet, kdyby za tím nevězelo něco jiného: řada janovských obchodníků tuší, že velkobankéř Agostino Gravelli je ve spolku s korzáry. Pochyby jsou vyloučeny. Na Parmu totiž naložili zboží, které se válelo ve skladech jako neprodejné, patrně bylo už dokonce zaknihováno mezi ztrátami.

„A já je koupil, já, já!” Jeho obličej náhle zčervená jako rak.

Stránku po stránce vykazuje hlavní kniha jen samé nezdary. Ta část jeho kdysi obrovského majetku, která zůstala v Janově, je až na malé zbytky spotřebována. A teď ty dnešní zlaťáky!

Alespoň jeden úspěch lze zaznamenat, totiž Pietrův ve Vídni.

Ano, Vídeň. Tam je záchrana, ne zde v tom nepřátelsky smýšlejícím Janově. Vlastně by měl konečně strhnout všechny stany, zařídit si jen docela malý závod. Ale je tu Benelliho varování, jeho hrozba. Jenže i tohohle protivníka jednou klepnou přes prsty, stejně jako jeho povedeného pána. Dejovo pirátství se už projednávalo na Vídeňském kongresu. Jen ať se Evropa konečně rozhodne vystoupit proti tomuto tyranovi. A s ním pak padne i ten renegát. Na Alžíru už se vydělat nedá, jenom všechno ztratit.

Útěkem do Vídně by člověk unikl zároveň i tomu druhému, Pánu hor. Je mocný, tenhle rošťák, tenhle zákeřník, ale jeho moc nesahá za hory na severu města. Nechrne v budoucnu Parvisiho na pokoji, pak tenhle tajemný muž nebude mít žádný důvod, aby se o mě otíral.

Zůstává tedy při tom, že se vystěhuje do Vídně. Možná už brzy. Pietro bude mít radost. A pak to císařské město něco zažije, bude muset složit zbraně před janovským velkobankéřem.

Gravelli vyhledá synův dopis a podklady pro vyúčtování, které dosud nepřezkoumal.

Ještě nejsme u konce svých finančních sil. Teď zaneseme do hlavní knihy zdravé položky.

„K čertu!” zakleje. „Copak už neumím počítat?” Znovu všechno sečte. Benelli - Pán hor - Benelli - maskovaný muž -Benelli - copak se ti dva proměnili v cifry? Ne, cifry stojí na papíře ve vyrovnaných řadách jako vojáci. Jenže nakonec nedávají takovou položku, která by nesignalizovala, že první velké vídeňské smlouvy jsou ztrátové.

Protivníci si tropí šašky, pošklebují se, vyhrožují.

Jak tak počítá, vyskakují mu na čele perličky potu. Položí si hlavu do dlaní, zavře oči. Benelli - Pán hor.

„Pomoc, pomoc!”

Výkřik mu přináší úlevu. Hlava ho bolí, ale začíná znovu. Je to tak: z domnělého zisku se stala ztráta. Kde vězí chyba? Nemůže to přece být nic jiného než chyba v počtech, kdepak opravdová ztráta! Kde je třeba hledat chybu, u Pietra, nebo tady v Janově? Jenom tady, jinak to nemůže, nesmí být.

Ceny dohodnuté ve Vídni nejsou ani cenami nákupními, nekryjí ani náklady, vůbec nepřihlížejí k obrovským podmazávkám, kterými si chtěli naklonit trh, a kde jsou ztráty na úrocích? Dlouhé měsíce jsou už vázány značné obnosy, s nimiž se nepracuje, to jest, které nepřinášejí zisk.

Gravelli láme vzteky pero a obě půlky hodí na zem. Netroufne si zanést vysněný zisk jako už tak často do rubriky ztrát své hlavní knihy. Leká se pravdy, která na něho civí z každé řádky: že teď musí platit za všechno zlo, které jeho chamtivý duch lidem způsobil.

Za několik minut začne burza.

Bez něho.

Tím vlastně přiznává, že má strach, že se děsí. Agostino Gravelli, vládce nad burzou, nemá sil postavit se ostatním janovským obchodníkům. Dnes ne, zítra! omlouvá svou zbabělost. Ano, zítra. Zítra určitě, protože firma Gravelli je stále ještě mocna.

Vydá svému sekretáři příkaz, aby se zúčastnil burzovního zasedání. „Můj pán nemůže přijít, je zaneprázdněn velkým obchodem, jistě chápete, pánové, obchod, jaký mu nemůže janovská burza nabídnout.” To má jeho zástupce naznačit jednomu z těch kramářů - jsou to přece všichni jenom kramáři, poloviční žebráci - pod slibem mlčenlivosti. Ještě než pak zasedání skončí, budou to tajemství všichni znát a budou také Gravelliho obchodům příznivě nakloněni. Takové fámy vedou někdy k báječným kšeftům. Proč by tomu tak nemělo být i dnes? Jednou nahoře, jednou dole. Jinak to ani být nemůže.

Poněkud uklidněn odchází Gravelli do svých soukromých komnat v malém domě; přesto zůstává jeho nálada vyloženě mizerná. Brzy to na sobě ucítí Camillo, neboť mu nic neudělá správně, ačkoliv dělá to, co každý den. Ruší ho dokonce i ta moucha na zdi.

Naštěstí svého sluhu dlouho nepotřebuje, a ten se tedy může vzdálit.

Na chodbě zaslechne kroky. Někdo přichází. Stařec je hned jako vyměněný. Gravelliho věčné sekýrování navztekalo i jeho, popudilo ho proti pánovi. Teď však je opět tím oddaným služebníkem, hlídačem, ochráncem bankéře. Kdo se to odvažuje proniknout až sem, a to ještě bez jeho, Camillova, doprovodu? Že by…? Starce zamrazí. Kdyby tak ten úděsný host, ten Ben…! Proboha, raději na to jméno ani nepomyslet, natož je vyslovit! Camillo má z renegáta ještě větší strach než ze svého pána.

Je to však jen tajemník. Ten tu tak ještě chyběl. To nevěští nic dobrého.

„Člověče, raději se ztraťte!” pokouší se dostat tajemníka, který se právě vrátil z burzy, pryč od bankéřova soukromého pokoje.

„Je signor Gravelli uvnitř?” ptá se rozčilený muž. „Ano, ale v žádném případě ho nesmíte vyrušovat. Mohlo by vás to stát místo,” varuje sluha důtklivě.

„Ale co, nebuďte přece tak naivní, dědo!” A mladý muž se už také pokouší dostat se ke dveřím.

Avšak Camillo skočil před dveře rychleji, než by to byl člověk vzhledem k jeho věku čekal. Teď tu stojí, hlídač s pažemi široce rozpřaženými.

„Musím k němu!” To je řečeno jasně a ostře. Následuje hlasitá, prudká slovní půtka. Tajemník se právě chystá uvolnit si cestu násilím, když tu se dveře otevřou.

Stojí v nich Gravelli. Bankéřovy oči srší hněvem, zlostí a nenávistí. Camillo stojí stranou vylekán, celý schlíplý, jen aby mu bouře, která se tu chystá, co nejméně ublížila.

„Co se děje?” Pánův hlas, podobný sopečnému vření, prozrazuje, že se tu chystá výbuch, který všechno nemilosrdně smete.

Mladému muži to vyrazilo řeč. Zná Gravelliho teprve krátce, ví ale, jak nebezpečné to je, dostat se s ním do sporu. To pak vždycky mluví docela potichu a plíží se kolem člověka jako nějaká šelma na sametových tlapách. Teď ale řve. Kdybych tak byl uposlechl Camillova varování, myslí si.

„Mluvte!” Rozkaz projede tajemníkem jako rána dýkou.

„Mluvte!” Ještě jednou. Nepozvedl snad přitom Gravelli ruku k ráně? Později to zaměstnanec už neví a ani to vědět nechce.

„Velká novina, pane. Celá burza je vzhůru nohama!” vypraví ze sebe konečně. Vlastně tu zprávu chtěl zvěstovat úplně jinak: rozzářen, se šťastným úsměvem, že se ji dozvěděl a hned ji také svému pánovi hlásí.

„No tak?” Nahoře - dole, dole - nahoře. Co to bude teď?

„Alžír padl!” Jak uboze to zní; ale jinak to ani nelze, člověk musí najít tu nejkratší formu, aby se co nejrychleji dostal z nebezpečného pásma.

„Hned pojďte dovnitř! Rychle, rychle! Víno, Camillo, ale hoď sebou! Posaďte se! Čert vás vem, jestli jste nenatahoval dobře uši a nesete mi falešnou zprávu!”

Není to sice právě lákavé pozvání, ale rozhovor, který následuje, přece jen nebohého tajemníka potěší. Vůbec není pokárán, když informuje příliš rozvláčně a když holou skutečnost, že Alžír padl, jak náleží vyšperkovává. Místy jako by i to bylo finančníkovi pořád ještě málo. Pak nezbývá než opakovat, hledat lepší slova, obraty.

Šéf teď dokonce pozvedá číši, přiťukává si se svým zaměstnancem, sám mu nalévá! Je to prostě úplně jiný Gravelli, než jakého člověk znal.

Nakonec padne otázka, zda by s ním on, tajemník, tady nechtěl několik hodin pracovat.

Ovšemže ano, samozřejmě! Bude mu to ctí a potěšením, moci v této místnosti tak důvěrně pracovat se svým pánem. Veškeré jeho síly náleží firmě Gravelli. Jeho žena, jeho přátelé, s nimiž si chtěl vyjít, určitě pochopí, jak je to důležité, a omluví ho.

„Ještě skleničku, příteli?” ptá se bankéř a už také nalévá.

„Je to znamenitý mok, proudí člověku žilami jako oheň. Podněcuje ho, nasazuje myšlenkám křídla, plodí…” Tu však zmlkne.

Naráz vyprázdní svou sklenici a pak se zvedne.

Rozhovor skončil. Večer bude pokračovat, do té doby se určitě dozví ještě nejednu překvapivou podrobnost. Jak se tak člověk najednou sblíží s šéfem firmy, s tím přísným mužem!

Doručiteli této dobré zprávy Gravelli dokonce podstrčí několik zlaťáků. Je to poprvé, co někomu ze svých lidí dává z radosti dárek.

Nahoře - dole, dole - nahoře. Budoucnost smí a bude pozůstávat už jenom z toho „nahoře”. Dej a jeho ďábel Benelli jsou vyřízeni. Tím také padla osudná smlouva. Po temnotě posledních měsíců září opět slunce oslnivým, až neskutečným jasem - jako zlato. Gravelli se usmívá. Zlato. Právě to se vytěží z pádu turecké nadvlády v severní Africe. Ztráty jsou už teď vlastně vyrovnány.

A bohatství vymaže vše, co bylo.

Bankéř se už nemusí radit se svou tajnou hlavní knihou. Už ne. Jeho obchodnický mozek pracuje opět bezvadně.

Zapomnětlivý, to řekl, to si mu před chvílí troufl vmést posel Pána hor do tváře. Nazval ho starým. Jestli na něco nezapomene, pak jsou to tyto urážky, a kdyby měly uplynout celé roky, než toho mladíka a jeho zrádného vůdce lapí. Nejprve ale bude třeba některým z těch prohnaných mladíčků, co z něho vymáčkli pojistku Parmy, zakroutit krkem. To, že vědí či tuší, co tušit a vědět nikdo z malých nemá, jim přijde draho. Jak to však nastrojit? Zlato otvírá dveře cel, zlato také dokáže, aby za zatčenými navždy zapadly. Dlouhé uši a samostatné myšlení, to se už mnohým lidem vymstilo. No tak

tedy.

Zařídí se, aby jim prostředníci nabídli obchody, zcela poctivé, počestné, které určitě neodmítnou. Kynou velké zisky. Může pak nějaký obchodník říct ne? Že to však jsou takové obchody, které vedou ke konfliktu se zákonem, to na nich nikdo nepozná.

Bankéř Gravelli z Janova využije příležitosti; novému pánu přístavního města, Jeho Veličenstvu králi sardinskému, k jehož koruně přece teď po odchodu Francouzů stará republika náleží, projeví svou oddanost a vydá zločince k spravedlivému potrestání. Tím pak všechny povídačky zmlknou. Občanu, kterému leží blaho království tolik na srdci, zvlášť je-li to velký finančník Agostino Gravelli, nelze poděkovat jinak než jmenováním dvorním bankéřem.

Chladný počtář tají dech. Budoucnost oplývá nadějemi, které slibují zisk, že by se z toho člověku mohla hlava zatočit, nebýt to ovšem Gravelli.

V takovém postavení je to pak snadné, šlápnout tomu lotrovi v horách na prsty. Pokyn Jeho Veličenstvu, v krajním případě několik měšců zlata nejbližším královým rádcům, a vše je vyřízeno, druhý protivník zničen.

Zůstává Parvisi. Hm. To je třeba důkladně promyslet. Vtáhnout tohoto muže do nekalého obchodu nepůjde. Patrně se ani jemu za jeho dlouhé nepřítomnosti nedařilo jinak než

Gravellimu: ztráty se hromadily, protože chyběla hlava. Je to vlastně k nevíře, že se mezitím nepodařilo nasadit tam špeha; Parvisiho obchody jsou všem známy, přirozeně i jemu, Gravellimu.

Jak to však vypadá v Parvisiho hlavní knize? Jakými prostředky disponuje? Všechny jeho peněžní transakce se odvíjejí prostřednictvím bank, s nimiž Gravelli není ve spojení a nijak mu nepodléhají. Skutečně schopný muž, tenhle Andrea.

Andrea… Proč ho vlastně najednou nazývám křestním jménem, tak, jak tomu bývalo, když jsme se ještě oba srdečně radovali, kdykoli jsme se potkali? uvažuje bankéř.

V Gravelliho očích svitne.

Pokyn osudu! Osudu, který mu byl dnes tak milostiv.

To je přece velkolepé, Agostino, blahopřeju ti k této myšlence! gratuluje sám sobě. Ty starý lišáku!

Luigi je mrtev, říká se tak všeobecně. Jeho syn Livio ale žije, jinak by přece Benelliho hrozba neměla žádný smysl. Nebo to byl bluf? I to je možné, ale nepravděpodobné. Gravellimu se zdá, že vidí jasně. S mocí deju je konec. To znamená, že i Benelli, který s tím dítětem zřejmě od počátku sledoval zvláštní cíle, bude vyřízen. Kdyby se tak jednou s dítětem vyrukovalo, kdyby se vyzradilo vše, co bylo kolem, pak by byl s Gravellim amen. Takhle asi Benelli kalkuloval.

Jenže po obrovském převratu, k němuž došlo v severní Africe, už určitě nikdo na Parvisiho syna nemyslí.

A kdyby všichni zapomněli, „zapomnětlivý” Agostino Gravelli ne! Vyšle dolu ty nejlepší špehy, své osobní stráže. Sem s dítětem! Přivedou je a předají dědice firmy dědečkovi. -Agostino, starý přítel, nalezl Livia, muž, kterému podezřením tak těžce ublížili. Stala se ti křivda, drahý, drahý příteli. Pojď na mou hruď, už se nezlob! Tak to bude. Ruku v ruce poputují spolu, Andrea a Agostino, zase na burzu, nebude-li král zrovna potřebovat služeb svého dvorního bankéře. Klobouky poletí z hlav, hluboké úklony před oběma velkými muži, všichni se o drobty z jejich obchodů jen perou. Nádhera!

Vysoké náklady, které tahle pátrací akce nepochybně pohltí, pak ponesou stonásobné plody. Nemá teď cenu podrobněji rozvíjet vyhlídky, které se otevírají smírem s Andreou Parvisim.

„Víno!” poručí Camillovi, který na znamení zvonku přispěchal.

Když teď Gravelli zadává a nabízí obchody, počíná si jako nějaký pavouk. A skutečně také řada vyhlédnutých obětí jde slepě do jeho šikovně nastražených sítí.

Stařec u sloupu s uspokojením sleduje, jak ten či onen sedá rukoudáním jeho agentu na lep.

Na burze panuje v posledních dnech vůbec optimistická a radostná nálada. Korzárové jsou zničeni; Středozemní moře, moře italské, je volné. Kdo může získat nějaký úvěr, ten jej přijme, aby co nejrychleji navázal obchodní spojení se zámořskými firmami.

Starý nemluva u sloupu nevraživě sleduje, jak se kolem navrátivšího se Andrey Parvisiho utvořil hustý kruh lidí. Inu, to je pochopitelné. Každý bude chtít slyšet, co Parvisi soudí o nové situaci, třeba se podaří z jeho slov vytušit i něco o budoucích plánech velkého obchodníka, aby se pak sám taky o něco podobného pokusil. Že ho ale i teď provází ten mladý muž, který v posledních měsících vedl jeho obchody, je vlastně nepochopitelné. Takový Andrea Parvisi přece nepotřebuje nějaký stín. Ale ať, však později toho drzého chlapíka už přitlačí ke zdi, až se oba staří přátelé zase spojí.

Dnes večer odcestují tři osvědčení členové osobní stráže do Alžíru. Jsou dobře vyzbrojeni, disponují značnými prostředky a vyznačují se především pořádnou dávkou bezohlednosti, nezaleknou se hned tak ani čerta, ani smrti. Jejich úkol není těžký, protože ani Benelli, ani dej už nestojí v cestě. Žádná

zbytečná ohleduplnost ve styku s lidmi a dobrý čich - však ono se to podaří.

Jaké smlouvy Andrea právě uzavírá, nelze prozatím zjistit. Však se to později od svých špiclů dozví.

Teď Andrea odchází. Ke sloupu se ani nepodívá. Hlavu naklonil poněkud na stranu, patrně se zaposlouchal do informací svého obchodního vedoucího. Žádného z přítomných, pokud se právě dívají směrem ke sloupu, jistě nenapadne spatřovat v přehlížení Gravelliho-nepřátelský úmysl.

Opět minou dny usilovné práce. Tajemník si připadá jako v sedmém nebi, třeba jednou obdrží stejné plné moci, jako jeho kolega u Parvisiho. Velkoobchodník na burze oznámil, že jeho mladý spolupracovník ho bude, stejně jako dřív, ve všem plně zastupovat.

Gravelli se v mnohém změnil. Pokaždé když pracuje se svým tajemníkem, dá přinést víno a všelijaké pamlsky. Několikrát už uznale pochválil obratnost mladého muže. Není už také tak rezervovaný, pouští k sobě menší obchodníky, udílí jim rady, vyjadřuje radost nad tím, že z moře zmizeli korzáři, že Evropa skoncovala s potupným otrokářstvím.

Do burzovní dvorany vstupuje právě Parvisi. Po jeho boku jako vždy jeho „pravá ruka”. Pánové zdraví směrem k němu. Gravelli v tu chvíli zkoprněl. Platí ten pozdrav jemu nebo těm, kteří se nacházejí v jeho blízkosti? Teď se chopit příležitosti! Se zdvořilým úsměvem opětuje pozdrav. Ostatním to neujde. Nová překvapivá situace. A jak lákavá. Kdo udělal první krok? Parvisi, nebo Gravelli? Každý to může tvrdit o sobě, každý to může popírat.

V hlavách obchodníků se rojí domněnky. Je to jen běžné chování dobře vychovaných lidí, neboje v tom víc? Rozhodně bude třeba ty dva v budoucnu bedlivě pozorovat.

Ve dveřích náhle stojí cizí, dosud velmi mladý muž, od hlavy až k patě pokrytý žlutým prachem, obličej potažen zaschlou vrstvou potu a prachu, na nohou boty s ostruhami.

„Monsieur Parvisi?” přehlušuje jeho hlas šum a šepot obchodníků.

Hlavy se otáčejí. Rozhovory umlknou. Oči všech se upírají ke vchodu.

Cizinec zde? Proč mu dveřníci nezabránili vstoupit do tohoto hájemství peněz? Hledá Andreu Parvisiho.

Vyvolaný vystupuje ze skupiny svých obchodních přátel a zamíří k cizinci.

„Hledáte mě, pane? Jsem Andrea Parvisi.”

„Roger de la Vigne. Přicházím z La Calle. Kde s vámi mohu nerušeně mluvit?”

Jak přátelsky tiskne obchodník cizinci ruku. Teď ho dokonce objímá.

„Rogere!”

Mladíkův obličej září radostí. Otec jeho přítele Luigiho jej oslovil křestním jménem, má ho za hodna svého přátelství.

„Pojďte, prosím, se mnou, Rogere. Pohovoříme si u mne doma.”

Co to spolu oba muži u dveří mluví, nikdo z přítomných neví.

Obchodníků se zmocnil neklid, nejistota. Muselo se stát něco neobvyklého, že Parvisi opouští burzu bez jediného slova omluvy. Když člověk pomyslí, jak ten cizinec vypadal. Byl to Francouz. Nedonesli Francouzi už jednou důležitou zprávu do Janova, která se později ukázala jako nesprávná? Pozor, pozor, raději zatím neuzavírat žádné smlouvy.

Burza ochabla. Všichni tu postávají, debatují o mnohém a o ničem, odkládají rozhodnutí na pozdější dobu. Možná zítra, až snad bude známo, co se děje v domě Parvisiho, bude možno vrátit se k věci, přistoupit na ni, či také odmítnout.

Tu a tam padne náhle i jméno neblahé Parmy. Netrvá dlouho, a tohle nenáviděné jméno udeří o Gravelliho sluch. Co je s ní?

Tady útržek, tam útržek. Parma je teď jediným předmětem rozhovorů na burze.

Radostná zpráva pro signora Gravelliho: Parma nebyla lapena.

Pohled, jaký doručitele této zprávy stihne, mu další slova na vysvětlenou zmrazí v hrdle.

Souhlasí-li tato zpráva, pak to znamená, že Gravelli je skutečně zrádcem, za něhož byl vždycky považován. Jen byla-li Parma lapena, má v ruce nevývratný důkaz o tom, že nespolupracuje s korzáry, jimž by přece nehodil jako kořist vlastní lodě - a tím, že převzal její pojištění, se plachetnice stala prakticky Gravelliho majetkem.

Ihned odporovat, utnout pověsti hrot. Gravelliho agenti se vmísí mezi skupiny a skupinky, vynořují se hned tu, hned zas tam. Diskutují věcně, vyjadřují své uspokojení nad tím, že Gravelli dostane zpátky ty obrovské sumy, které musel vyplatit poškozeným zasilatelům. Bankéř je potěšen, že o tyto obnosy nepřišel.

Ovšem, může-li být podán důkaz, že Parma nezmizela, budou částky vráceny. Ať se tedy Gravelli snaží záležitost vyjasnit.

Vynořují se stále nové podrobností. Odkud? Kdo je pouští do světa? Souvisí snad všechno s tím cizincem? Nikdo neví, kdo ty zprávy rozšiřuje; prostě tu jsou.

„Není pochyb, pane bankéři, že Parma dosáhla bezpečně některého z přístavů,” sděluje jeden agent. „V těchto dnech prý bylo rodinám námořníků písemně sděleno, že není třeba mít obavy o život syna, otce či bratra. V každém dopise byl zároveň přiložen značný obnos.

„To je nepravděpodobné; snaž se zjistit víc.” Gravelli si oddychne, když se toho horlivce zbavil.

Celá věc mohla být nastrojena jenom Parvisim nebo jeho obchodním vedoucím. Parma nesměla být lapena, jinak by byl Gravelli zproštěn nařčení. Andrea je příliš chytrý, než aby se nepokusil vyrazit mi z ruky tento důkaz mé neviny, uvažuje finančník.

Co dělat? Ihned požadovat zpátky vyplacené obnosy. To lidem zacpe ústa. Mnozí se budou stavět na zadní. Ale to neškodí. Tím rychleji pověsti zmlknou.

Ze všeho ale musí bankéř vidět, že mu jsou na stopě - a Agostino Gravelli to vidí zcela jasně. Kdo všechno, to se ještě neví. Třeba jednou neviditelný nepřítel odkryje zranitelné místo, a pak bude bezohledně potřen.

„Ano, otroci byli propuštěni,” potvrzuje Roger de la Vigne. „Lord Exmouth jich mnoho odvezl na svých lodích. Kam je dopravil, to nevím.”

„Ale kde je můj syn, kde můj vnuk Livio?” ptá se Andrea Parvisi.

„V den útoku byl Luigi hluboko ve vnitrozemí. Když jsem odcestoval, nebyl ještě zpátky. Šlo mi o to, abych se na místě přesvědčil, zda tu dítě už je, a abych vám, pane Parvisi, co nejrychleji všechno osobně vylíčil. Možná že Luigi ještě dnes nic netuší o událostech v hlavním městě, možná že tentokrát narazil na stopu dítěte, po níž se žene, ted však už určitě marně, protože lord Exmouth vám vnuka jistě co nejdřív přiveze.”

„Doufám v to. Dovolte mi, Rogere, abych vám ještě jednou z celého srdce poděkoval za všechno, co dobrého jste pro mého syna udělal. Vlil jste svou odvahou starému muži do žil novou radost ze života. Jsem do smrti vaším dlužníkem.”

„O tom, prosím, nemluvme,” odmítá de la Vigne díky.

„Tak tedy Omar paša vládne stejně jako dřív. To je hrozná zpráva, která znamená, že ani ted nebude před korzáry na moři úplně bezpečno.”

„Lord Exmouth udělal jen poloviční práci.”

„Třeba neměl další dispozice.”

„Vy myslíte, pane Parvisi…?”

„Promiňte, tento pán by s vámi rád mluvil,” přeruší sluha rozhovor.

Parvisi, aniž pohlédne na navštívenku, odmítne hosta přijmout.

„Říkal jsem už pánovi, že si teď nepřejete být vyrušován, ale on mi jen s úsměvem vtiskl svou navštívenku do ruky a řekl, že jeho určitě neodmítnete,” namítá sluha.

„Tak?” Parvisi pohlédne na kartičku. „To je něco jiného, Hned sem prosím pana barona uveď.”

Giacomo Tomasini se dozvídá o posledních událostech. Přišel vlastně jenom na přátelskou návštěvu. Kromě toho by přirozeně rád slyšel něco o spolupracovníkovi, kterého doporučil, a také o celé záležitosti Gravelli.

„Nerozuměl jsem vaší poznámce, monsieur Parvisi,” vrací se de la Vigne opět k jejich rozhovoru. „Co jste tím chtěl říct, že lord Exmouth patrně neměl další dispozice?”

„Nic, Rogere. Dám si pozor, abych kteroukoliv evropskou mocnost obviňoval z polovičatosti ze zištných důvodů.”

Mladý Francouz hvízdne. Tiše a krátce. V rozpacích si hlasitě odkašle, aby odvedl pozornost obou mužů. Na jejich tvářích však hned poznává, že se mu to nepodařilo.

Rozuměli si, aniž vyslovili cokoli konkrétního.

„Vy a všichni janovští obyvatelé budete udiveni, že radostná zpráva o pádu Alžíru odpovídá jen z polovičky skutečnosti,” pokračuje. „Představuji si celou záležitost tak. Dejova situace byla už tak obtížná, že nebylo pochyb o naprostém vítězství spojeného loďstva. Někdo tuto úžasnou zprávu přinesl do Evropy ještě před skončením válečných operací. Jak se tato zpráva pak od země k zemi šířila, to nevím. Nikdo však nepomyslel na to, že by se panství Turků mohlo nadále ještě trpět. Také my v La Calle jsme byli pevně přesvědčeni, že dojde k převratu. Byl to omyl. Omar paša je, stejně jako dřív, vládcem nad Alžírskem. Už zase začínají opravovat opevnění a obnovovat město a jednají tak jako v minulosti. Vůbec mě nepřekvapí, bude-li už v nejbližší budoucnosti Středozemní moře zas tak nebezpečné jako dřív.”

„A otroctví?”

„Dějové nedodrželi už pěknou řádku smluv. Tady je opis podmínek, na něž tenhle přistoupil.”

Parvisi jej důkladně studuje, článek jedna zakazuje navždy otroctví. To je dobré. To ano, a také mnoho jiného. Jenže britský admirál nepodnikl nic pro svobodu moře. Pirátství zakázáno není. Ve smlouvě o tom není ani slova.

Parvisi předává listinu Tomasinimu. Ten ji pročítá. Pak začne znovu, a potřetí. Náhle se zarazí. Začíná ještě jednou od začátku. Andrea a Roger napjatě čekají. Co to tam může být, že baron na papír přímo vytřeštil zrak?

Jedno místo zarazilo Pána hor, které mu zprvu uniklo. V článku dvě se říká: „Propuštění všech otroků, kteří se v současné době nacházejí v dějově područí… V současné době. Tato slova mají přece smysl a význam jen tehdy, bude-li se dej držet článku jedna.

„Poslouchejte, pane de la Vigne, poslouchej, Andreo!” vyzývá oba k větší pozornosti.

Ani Francouze, ani Janovana však na prvním a druhém článku nic nezaráží.

„Nechápu, kam míříte, pane barone. Napovězte nám,” prosí ho de la Vigne.

Tentokrát Tomasini silně zdůrazní slova „v současné době”.

„Počítalo se snad s tím, že se dej nebude držet ujednání, a chtělo se mu dát dokonce najevo, že si v budoucnu může klidně loupit dál?” Roger se ani neodvažuje vyslovit tyto úvahy nahlas. Zdají se mu příliš nesmyslné.

„Přesně to si myslím. Nějak se mi zdá, že se to ,v současné době’ mělo raději vypustit. Omezuje to smlouvu a na druhé straně to ponechává volnou ruku. Pro anglického admirála bylo asi nejduležitějsí věcí dosáhnout zadostiučinění za bezpráví spáchané na britském konzulovi. Že se přitom dosáhlo i maličkosti pro Evropu, je hezké a chvályhodné a zaváže ji k díkům vůči Anglii. Jsem velmi zvědav, zda budoucnost tuto domněnku potvrdí.”

„Pánové! Prosím, abyste mi věnovali několik minut pozornosti a vyslechli zprávu, kterou jsem právě obdržel od signora Parvisiho s výslovným pověřením neprodleně vám ji sdělit.”

„Klid!” - „Ticho přece!” - „Obchodní vedoucí pana Parvisiho nám chce něco sdělit. Ticho! - Ticho!” tak to jde od skupiny ke skupině.

„Signor Parvisi vám sděluje, že dejova moc nebyla zlomena.”

„Slyšte, slyšte!” - „Ticho!” - „Mlčet!” - „Zatraceně!”

„Proboha!” - Ze všech stran se ozývá křik, slova zklamání, kletby.

Alžír byl těžce ostřelován, jeho opevnění z valné části zničena, ale Omar paša nebyl svržen. Pirátské lodě, které kotvily v přístavu, pohltily plameny; mému pánovi se však nezdá jisté, že by naše lodě mohly v budoucnosti bezpečně křižovat moře.

Na celé minuty zavládne hrobové ticho. Každý je zaměstnán sebou a svými podniky. Ti, kteří nemají dostatečnou finanční oporu, zbledli jako stěna. To se jim brána moci a hojnosti otevřela, a ve chvíli, kdy jí chtěli projet, zase před nimi zapadla. Zůstanou tedy malými obchodníky. K čemu jim teď jsou Gravelliho úvěry?

Pak se všichni počnou tísnit kolem Parvisiho obchodního vedoucího a doléhat na něj otázkami. Každý se chce co nejvíc dozvědět o celé záležitosti. Jeden překřikuje druhého, takže nikdo nemůže rozumět. Není to také třeba. Omluvné pokrčení ramen totiž naznačuje, že další informace nejsou.

Gravelli stojí u sloupu. Chvěje se.

Dole! Je mu, jako by se zem otevřela a čekala jen na to, až se vrhne do její obrovské tlamy. Smělá stavba velkého darebáctví se zhroutila. Ale nejen to. Pryč, zničena je i jeho odvaha, jeho víra ve zdar vlastních plánů. Konec. Je starý, opotřebovaný, vyřízený.

Pomalu se šourá pryč.

„Skvělý člověk, ten náš Andrea Parvisi.” - „To je slušné, nanejvýš slušné od Andrey, že nás hned informoval.” -„Tisíckrát poděkovat by mu člověk měl!” - „Co mohl Parvisi vydělat, kdyby byl několik dní mlčel!” Každý z těchto výroků, které Gravelli na odchodu zachytí, se mu zařezává do srdce.

Dole, dole! bijí ho myšlenky. Ze všech stran se to na něho šklebí, každý krok na dláždění mu to důrazně připomíná. Je to k zbláznění.

Nemá to daleko, a přece mu cesta trvá celou věčnost. A člověk nemůže zůstat stát, nemůže se opřít o dům a čekat, až záchvat pomine. Za ním jsou ještě další obchodníci.

Stiskne rty, zuby. Proč to vše? Vyhne se odpovědi. Měl by jednou vypnout, odjet na venkov, potlačit všechny myšlenky na obchod. Parvisi kypí zdravím a silou. Vlastně mu k tomu pomohl, a sám je teď u konce.

Dole! Proklaté slovo. Ale nelze je zaplašit, působí neúprosně jako nic jiného na světě. Drti, ničí.

Sedí tu pohromadě, poblíž přístavu v krčmě Osteria del mare, rybáři, přístavní a dopravní dělníci, námořníci, nádeníci, handlíři - lidé nejrůznějších barev a národností. Nějaká stařena se plouží od stolu ke stolu a žebrá. Ne, často do její zvadlé, třesoucí se ruky drobná mince nepadne. Spíš jí nabídnou doušek vína nebo kousek chleba. Jako dík pak svolává na dárce, kteří sami také nepatří k bohatým, boží požehnání a pomoc Panenky Marie. Dávají, protože doufají, že tak budou sami ušetřeni stejně trpkého stáří.

Nejrozmanitější jazyky splývají v krčmě vjedno.

„Co? Slyším správně, kmotře? Luigi Parvisi že se vrátil?” obrací se na svého souseda starý rybář, který se právě se svou bárkou vrátil z rybolovu do přístavu.

„Tak tak, už je zase tady. Byl dlouho mezi Berbery.”

„Jako otrok? Vypravuj, to musím vědět. Když si tak pomyslím, syn jednoho z nejbohatších mužů Janova v otroctví, to je přece věc.”

„Inu, moc toho nevím,” brání se druhý. „Ve městě se povídá ledacos. Co je ale na tom všem pravdy, to já nevím.”

„Tak už povídej!” naléhá rybář. „Otrokem nebyl.”

„Škoda! - Jen se hned neškleb, brachu, nemyslel jsem to zle. Nepřeju žádnýmu, aby musel vést takovej život. Byl jsem jen zklamanej, že přijdu o napínavý vyprávění. Jo, ale proč tedy byl celý roky z domova?”

„Hledal svýho syna, kterýho korzárové vodvlekli,” informuje ho druh, co ryby prodává.

„A teď ho našel?”

Prodavač ryb jen tak krčí rameny. Vidí teď, že toho ví příliš málo. „Asi ne, to by mi byl kamarád o tom něco řek.”

„Tomu nerozumím. Já bych se bez svýho dítěte nevrátil!”

„Já taky ne, a kdybych měl uříznout hlavy všem Turkům!” Tuhle námitku pronesl jiný z nich.

Rybář se jen usmívá nad touto krvelačnou pohrůžkou. Ten, a uříznout všem Turkům hlavy! Taková vyzáblotina, mohl by být rád, kdyby ho rozzuření korzáři přehlédli.

„Říká se,” ví ještě prodavač ryb, „že nějaký englický admirál Lord Ex… Ex…, inu, nějak mi to jméno vypadlo.”

„Exmouth!” ozve se námořník od vedlejšího stolu, který zbystřil pozornost, když vyprávějící začal koktat.

„Správně, příteli. Exmouth, člověk si na tom div jazyk nezlomí. Tak teda tenhle lord Ex - hm - mouth prý vysvobodil všechny zajatce. Parvisi si asi myslel, že už sem přivezli i jeho syna.”

„A né?” Tahle nejistota rybáře dráždí. Třeba to ještě začne být napínavé.

„Jak se můžeš tak hloupě ptát,” usazuje ho kmotr prodavač. „Už jsem přece říkal, že asi sotva. Nebo jsem to neříkal? Dyk je to fuk.”

„Taková lotrovina!”

„To jo, to teda je! Bejt tak já tím všemocným lordem Ex -Exmouthem, já bych s tím ukrutným řáděním důkladně skoncoval, a jednou provždycky.”

„Dej mi pokoj s Angličanama. Ty myslej jenom na sebe. Dejovi a jeho bandě měli zahrát takovou, že by byli vzali nohy na ramena a nezastavili se až v Cařihradu!”

„Správně!” souhlasí ostatní, kteří až dosud u stolu mlčeli. „Je to svinstvo! Srazit korzáry na kolena a pak jim dovolit, aby zase vstali a pokračovali ve svým bídným řemesle, a možná ještě zběsileji, aby dohnali ztráty.”

„Jednoho dne budem ještě i my chodit s řetězama na nohách a přikovaný vždycky pěkně po dvou,” vmísí se do hovoru opět námořník od vedlejšího stolu. „To měl Angličan klíč v ruce, strčil ho do zámku, a přeci neotevřel. Zase jenom polovičatá práce. Kdybych nebyl námořník, kdyby mě moře neživilo, ještě dneska bych zdrhnul.”

„Hm.” Jinou odpověď na to ostatní neznají.

To ale námořníka dráždí. Tihle tady nevědí, jak je člověku, který na každé plavbě vidí před sebou strašáka otroctví. Dokud byl svržený francouzský císař velký a mocný, to to ještě jakžtakž šlo. Před tím měli Turci, jak se zdá, děsný respekt. Ale teď jsou už zase drzejší než kdy předtím. A z šoku, který jim uchystal lord Exmouth, z toho se rychle vzpamatují, takže zase začnou na moři řádit. Tohle ti kmotrové tady tak necítí. Sedí si

tu v suchu, v bezpečí přístavu, vyplují si tak nejvýš několik mil daleko na ryby a večer nebo v noci se zase vrátí. Neznají moře dál, než kam dohlédnou z mola. O nebezpečích a strachu námořníku nemají tušení.

„Člověk by musel…,” V jeho slovech se chvěje vztek. Ale nevysloví svou myšlenku.

„Copak, příteli?” ptají se ostatní jako na povel.

„Ale, vždyť to nemá cenu, vůbec vo tom mluvit!” uhýbá námořník.

„Jak to, že ne, proč ne?”

„Člověk by musel přinutit krále, aby zasadil ihned další úder. Teď jsou Turci v Alžíru ještě oslabeni. Já bych do toho šel hned!”

„Pchá, král!” Rybář si polekaně položí ruku na ústa a stáhne hlavu. Jeho čilá očka zkoumají ostatní hosty krčmy Osteria del mare, jak tu tak sedí okolo. Nevidí nikoho neznámého u sousedních stolů; nablízku jsou tu jen přátelé a braši. Může tedy mluvit klidně dál. „Ten má na něco takovýho zrovna chuť a čas. Ten je rád, že naši starou republiku přiklepli jeho království. Co znamená nějakej Alžír proti Janovu? K africkýmu pobřeží je to daleko; nás může svou návštěvou obšťastnit hned, kdyby snad měl prázdnou kasu. Lepší vrabec v hrsti než holub na střeše.”

„Tohle já nepopírám, příteli,” opáčí námořník, který se na své židli otočil, aby mohl rozhovor lépe sledovat. „Ale mělo by se…”

Prodavač ryb mu skočí do řeči a rve si vlasy: „Di mi s tím tvým pitomým mělo by se někam! Kdybych tak měl vypočítat, co by se všecko mělo udělat a co by se mělo změnit, to by ti vstávaly vlasy na hlavě. Měl by se udělat konec, jednou provždy konec s pirátstvím, s otroctvím, s dějovou vládou, který de jen vo to, zotročovat lidi, abych vypočítal alespoň několik věcí, který by se měly a který se nás vobzvlášť tejkaj.”

„To já přece chtěl říct taky. My máme nastavovat hlavy, obchodníci dávat v sázku svý majetky, a ti, co maj moc, zůstávaj nečinný.”

To je to slovo, na které rybář čekal. „A přitom nejsou poškozený o nic míň, než my všichni. Dyk by se jim to vyplatilo, kdybysme se mohli bez obav prohánět po moři.”

„Proto by jim to měl někdo vytmavit, říct rovnou do vobličeje,” rozvíjí námořník dál svou myšlenku.

„Pěkně by si na tebe posvítili, kdybys na ně šel s požadavkama!” To konstatuje muž, který se rozhovoru až dosud nezúčastnil, a ostatní horlivě přikyvují.

Námořník je podrážděn. Tluče pěstí do stolu, až víno z číší stříká.

„Copak by to nebyl spravedlivej požadavek: svobodný moře, bezpečnost života a majetku, odstranění nelidskýho otroctví?” vzkypí.

Najednou všichni hledí k jeho stolu.

„Lidi by měli vzplanout svatým hněvem. My sme Italové -Janovani, a né Alžířani. Dejovi je starou belu do toho, co děláme, jakým způsobem se živíme, s kým a se kterými zeměmi obchodujeme. Nemá právo míchat se do našich věcí. Von, ani žádný jiný; nemá, a bašta!”

„Správně, správně!” podporují někteří slova rozlíceného muže. Jiní se však z krčmy tiše vytrácejí. To jsou zatraceně buřičské řeči, které ten chlap tady vede. Bude lepší raději o tom nic nevědět, kdyby došlo k nějakému trapnému výstupu. Biřici jedou po karbonářích a členech jiných tajných spolků jako diví.

„Máš rozhodně pravdu,” potvrzuje kmotr rybář.

„Jenže co dělat?” ptá se prodavač ryb.

Námořník vztahuje otázku na sebe, i když byla položena všem.

„Co já vím? - Kdyby ale jednou někdo přišel a řek mi: Hej, kamaráde, co ty na to, že bysme se pustili do korzárů na vlastní pěst, bez krále a vojáků? - Já bych šel hned.”

Každý to na něm vidí, že nemluví jen tak do větru. Myslí to vážně. Příliš často křižoval moře s krutými obavami. A tak je nyní ochoten skoncovat s tímto nepřirozeným stavem, vsadit vše na jednu kartu.

„To je hezký, příteli! Jenže asi zůstane při tvý vochotě,” konstatuje rybář a krčí rameny.

„To je možný, ale člověk nikdy neví…”

Celé dny už nikdo Gravelliho neviděl. Odcestoval snad? ptají se obchodníci. Nikdo jim na to nemůže odpovědět. Tajemník mlčí. Bankéř patrně někde pracuje na nějakém velkém obchodu, který si vyžaduje jeho přítomnosti. Ať si je tomu jak chce. Půjčil peníze, a s těmi lze dosáhnout slušných zisků. Ponechat si je člověk může stejně jen na nejnutnější dobu, protože chamtivý Gravelli požaduje neslýchané úroky, zvlášť vysoké od nich, těch malých, protože jim nedůvěřuje; ne snad, že by je považoval za nepoctivé, pochybuje však o jejich obchodnické obratnosti.

Velký finančník je nemocen, těžce nemocen. Nervy. To „dole”, kterého se jeho duch nemohl zbavit, způsobilo hroznou spoušť. Pronásledovalo ho až do snů. Strach ho vytrhoval ze spánku, zaléval celé tělo studeným potem. Všechny prostředky selhaly; jednoho dne nemohl dál.

Obchody teď vede jeho tajemník. Někdy by se nejraději viděl tisíc mil od Janova, když pomyslí, jaká zodpovědnost spočívá na jeho bedrech. Je to poctivý, přímý člověk, přičinlivý, zdatný, vždy ochotný nechat stranou vlastní zájmy, jde-li o to, prokázat službu firmě. Neví, co vedlo jeho pána k tomu, aby uvolnil tak vysoké sumy, má však zato, že je všechno v pořádku. A aby tomu tak bylo i nadále, nad tím bdí jako ostříž. K žádným ztrátám nedojde.

Když bankéř opět opustí lůžko, je to už jen stín někdejšího Gravelliho. Je unavený, nečinný. Vůbec si už nemůže vzpomenout, co všechno chtěl udělat, aby přivedl obchod k novému rozkvětu. Vždyť to taky nemá žádnou cenu; těžké ztráty poslední doby ukazují jasně a naprosto srozumitelně, že se mu už nic nedaří. Osud se postavil proti němu. A proti této moci člověk nic nezmůže, ani takový Agostino Gravelli. Všechno začalo - noční host se mu neustále zjevuje před očima - tou výsměšnou hrozbou Benelliho. Že by mezi Benellim a nezadržitelným pádem jeho firmy mohla existovat spojitost, že touto spojitostí je jeho zrada, které se dopustil na svých spoluobčanech, to ho ani nenapadne.

Ještě dobře, že během jeho nemoci probíhalo ve městě všechno hladce. Práce jeho tajemníka zasluhuje pochvalu. Velký strach však dostal, když ho mladý muž požádal, aby ho směl informovat o obchodech. „Ovšem, jistě, velmi rád! Ale až zítra, dnes ne. Nemám ještě dost sil,” řekl mu. Naštěstí bylo všechno jinak, než jak mu to celou dobu maloval jeho strach. Konečně záblesk naděje! Jenže co to bylo za ubohé výdělky?

Směšné, že se vůbec musí takovými maličkostmi zabývat, a ještě za to být vděčný.

Vídeň pohlcuje všechny tyto nepatrné zisky jako nějaký přízrak, a ještě k tomu i značné obnosy z majetku.

Kdyby tak člověk jenom věděl, v čem to vězí?

Ale je příliš unavený, příliš zbabělý, než aby pátral po důvodech.

Luigi Parvisi opět opustil Janov. Říká se, že jel na cesty. Kam? Andrea na tuto otázku neodpovídá. Jsou vyslovovány nejrůznější dohady. Jakkoliv jasné a průhledné jsou moudrým obchodníkům Parvisiho podniky, jeho osobní poměry zůstávají všem zakryty neprůhledným závojem. Nejdřív zmizela na dlouhou dobu beze stopy hlava rodiny, pak se ten, o němž se soudilo, že je již mrtev, náhle a zcela neočekávaně živ a zdráv zase objevil. S tím starým, počestným domem Parvisiů jsou spojena nějaká tajemství. Člověk by je rád trošinku poodhalil, ale nikomu se to nechce podařit. Soukromý Andreův život jako by byl skryt za neproniknutelnou zdí. A přitom se spolu se svou manželkou družně stýká s jinými rodinami a přijímá návštěvy ve svém domě. Prazvláštní. Obchodníci krčí rameny a přestávají se starat o tuto záhadu. Tím víc se ale spojují s velkoobchodníkem Parvisim. Obchodně s ním nedochází nikdy k žádným potížím či nemilým překvapením.

I v přístavních krčmách, především v Osteria del maře u našich starých známých, se povídá o tom, že mladý Parvisi znovu opustil rodné město. Rybáři, dopravní a přístavní dělníci, prodavači a námořníci však v cíli jeho cesty nehledají nějakou záhadu. Dobře vědí, že je to Alžír. Jinak tomu přece ani nemůže být. Dítě mezi osvobozenými otroky nebylo, otec tedy musí hledat dál, to je přece naprosto jasné. Provázejí ho přitom všechna dobrá přání těchto prostých, přímých lidí.

Ostatně, nikdo z Astry se do Janova nevrátil. Zajatce z jiných lodí lord předal. Všichni vyprávějí hrůzostrašné věci.

Škoda že Parvisi vypravoval tak málo. Ani od černocha, který rozuměl italsky, se toho člověk moc nedozvěděl. Luigi jistě také ještě pátrá po starém sluhovi Benedettovi, který tehdy provázel jeho a jeho rodinu do Malagy, či snad podlehl v boji? Vůbec se o něm nemluvilo.

Co se tak v přístavu povídá, to se nakonec donese i ke Gravellimu. Vypravuje o tom Camillo; bankéř všechno klidně a lhostejně vyslechne. Později to však znovu promýšlí a v jeho očích svitne malý plamínek.

„Pravděpodobně - ne, určitě, když tak člověk o tom uvažuje. Ti lidé jsou na správné stopě,” mumlá si pro sebe.

Gravelli uchopí zcela automaticky pero, ponoří je do inkoustu a pohodlně se ve svém křesle opře. Nejdřív celou věc důkladně promyslet! Nepíše přece jen tak někomu, nýbrž Benellimu. Každé slovo musí být uváženo, musí být naprosto jednoznačné, nebo naopak velice pružné a ponechávat otevřená množství zadních dvířek a skulinek, kudy by se dalo uniknout. Podle toho.

V této chvíli nelze korzárům posloužit. Nemá cenu vyzrazovat jim plavidla, neboť loďstvo mořských lupičů ještě nebude dostatečně silné. Ale na cestě do Alžíru se nachází Luigi Parvisi. Bude chtít vyrvat z dějových rukou Livia. A to je třeba Benellimu sdělit.

„Bude nutné,” píše Benellimu, „být ve střehu. Tento Luigi Parvisi, který už jednou Vašim korzárům unikl, je člověk všeho schopný, dokonce je schopen vyvolat povstání proti Turkům.” Následuje Luigiho popis, který jde do těch nejmenších podrobností, a pak: „Považuji za svou povinnost, velevážený pane,” ani teď neosloví renegáta jménem, „Vás varovat. Moje oddanost dejovi a Vám je dostatečně známa; jistě ji budete umět ocenit.”

To není špatné, dokonce velmi dobré, zjišťuje, když své řádky pročítá. Zvlášť to „Vašim korzárům”. Vlastně chtěl napsat jenom „korzárům”. Ale jen ať tam zůstane to druhé, které Benellimu ukáže, že prohlédl jeho svévolnou hru s Parvisiovými.

Doufejme, že ten chlap správně pochopí slovo „ocenit” jako přání, aby byl Luigi Parvisi odstraněn. Ostatně máme přece ještě druhé želízko v ohni, které, co se potvrdilo, že dejova moc trvá dál, už nemůže sloužit původnímu ucelu. Upozorněme tedy lidi, kteří mají hledat Livia, na jeho otce.

„Kdyby vám snad přeběhl přes cestu Luigi Parvisi - tak je to můj nepřítel!”

Tuhle poznámku připojil pod dopis svým lidem jen jako doušku. Jen tak mimochodem, aniž by ji nějak vypíchl. Důležité věci stojí přece většinou na začátku, zdůrazňují se, vysvětlují, podtrhují, několikrát se k nim clověk vrací, takže nikomu nemohou ujít. Takový člověk jako Agostino Gravelli to však naškrábe jen tak po straně nebo se o tom zběžně zmíní pod pozdravem a podpisem. Vždyť je to tak nedůležité. Avšak jeho stvůry velmi přesně pochopí, oč mu jde. Zapůsobí to na ně jako úder hromu, jako blesk, jako znamení polnicí. Rozkaz, který všechno ostatní odsune do pozadí.

Rozhodující krok k novým činům. Páka byla nasazena. Teď už to pojede samo.

Pak ale síla a vůle zase ochabuje. Zájem, podoben ohni ze slámy, pohasl.

PLAVČÍKEM KORZÁRÚ

El-Fransi - Parvisi - už zase brousí křížem krážem regentstvím alžírským. Selim je šťasten po boku přítele, který se z někdejšího žáka stal mistrem.

Oba stále ještě hledají dítě, které teď už pomalu dítětem nebude.

Nikde žádná stopa.

„Že by byl - mrtev, můj Livio?” Na tuto otázku, kterou Luigi vyslovil už alespoň stokrát, nemůže černoch odpovědět ani teď. Luigi také od svého věrného průvodce žádnou odpověď neočekává. Tuší však, že jeho syn žije. Někde v této veliké zemi. Bude tedy hledat tak dlouho, až se všechny závoje kolem Livia zpřetrhají, až ho najdou.

Celé týdny a měsíce jsou oba lovci na cestě a vracejí se jen na krátkou dobu zpátky do La Calle.

Roger de la Vigne vítá přítele s široce otevřenou náručí a zdraví ho vždy, jako by vstal z mrtvých; protože Luigi se vrací živ a zdráv z míst plných nebezpečí. Jak rád by ho i on jednou provázel a prožíval s ním dobrodružství, jaká ve svých snech o Africe vždycky prožíval. Ale povolání ho pevně připoutalo ke Compagnie ďAfrique. A jenom by příteli překážel, možná že by mu i škodil.

Nejeden starý známý z doby, kdy Parvisi dlel v La Calle, už nežije. Po jedněch napřáhlo své mokré paže moře, sevřelo pěst a roztříštilo bárku, stáhlo lidi do hlubin; jiní přišli o život v Boně za onoho osudného krveprolití v kostele.

Kromě Rogera je tu ale ještě Claude. Stal se z něho švarný jinoch. Tak asi by teď vypadal i Livio. Někdejší otcovské přátelství se proměnilo v přátelství skutečné, chlapské; je hluboké a vřelé. S Claudem, třebaže je ještě mladý, lze hovořit i o vážných věcech.

Luigi to v městě lovců korálů nikdy dlouho nevydrží. Je tím vinen Claude. Luigi ho miluje, cítí, že i jeho má chlapec rád a že si ho váží, a vidí v něm Livia. A to je i na tohoto tvrdého muže příliš.

Dál, dál!

Teprve o mnoho dní později, po divých jízdách, tluče jeho srdce opět stejnoměrně, a z El-Fransiho je zase ten klidný, rozvážný lovec, který plní svůj úkol: hledá svého syna.

Na pokraji pouště se v roce 1817 k oběma mužům donese zpráva, která způsobí, že rázem zbystří sluch.

Omar paša byl odstraněn. Vlastní lidé svrhli tohoto deje, ve svých záležitostech vždy odvážného a rozhodného, kterého neporazili ani Angličané. Vlastní turecké vojsko vniklo do paláce a velkého, mocného muže přemohlo. Spoután a poháněn bičem byl vyvlečen na náměstí svého města Alžíru a tam zardoušen. Jen málo jeho předchůdců na alžírském trůnu skončilo jinak.

Dej je mrtev! Ať žije dej! Ať žije Ali-hodža paša, nový dej.

Nový muž. Půjde stejnými cestami jako Omar paša? Bude lepší, či horší než mrtvý?

List se jménem Aliho-hodži paši je pro Luigiho a Selima dosud nepopsaný. V tuto chvíli stojí nad novou kapitolou v dějinách alžírských dejů, těchto otrokářů, pirátů, tyranů, zrádců, samovládců, pouhé jméno. Teprve čas zanese činy tohoto muže zlatými nebo krvavými písmeny.

„El-Fransi? Ty jsi El-Fransi! Půjdeš se mnou do naší vesnice?” Chlapec září, když slyší cizincovo jméno. Tak tohle je tedy ten slavný lovec! V jeho hlase je slyšet trochu strachu, strachu, že by snad El-Fransi mohl táhnout dál a vesnici se vyhnout.

„A povedeš mě?” ptá se Parvisi s úsměvem.

„Rád. Pojď!”

„Jak ti smím říkat, příteli?” čiperný, statný hoch se Luigimu líbí.

„Ali.”

„Jeďme tedy a ty nás veď, Ali!”

Vzrušení ve vsi. „El-Fransi je tu!” Radostná zvěst se nese od chatrče k chatrči. Muž, který je přítelem a pomocníkem všech Berberů a Arabů, vzorem malého, odvážného Omara, navštívil konečně také djebel Uannaseri.

Mládež si hosta cele přisvojí. Utočí na něho otázkami a prosbami.

Staří, kteří se s El-Fransim setkali už před lety, s úsměvem pozorují rozruch. Hm, i na EI-Fransim zanechal čas své stopy. Jakýpak také div. Neustálý boj s nebezpečnými šelmami, věčné napětí, kdy už se ten panter či lev rozběhne ke skoku… smrt neustále v patách, stále vědět, že kratičké zaváhání může znamenat konec, putování za každého počasí - to vše poznamená člověku tvář. Na El-Fransim je to zvlášť dobře vidět; změnil se.

A ještě něco vzbudí jejich pozornost: El-Fransi projevuje sice stejně jako dřív zájem o všední starosti domorodců, ale kromě toho s nimi mluví i o jejich vztahu k Turkům, činí tak ovšem opatrně, nevydává se za nepřítele cizáků. On, který není Arab ani Berber nebo černoch, je prostě také cizinec. Nikdy neřekne: ,,Chopte se zbraní, osvoboďte se z útlaku, který vás svírá.” Ne, tohle neřekne, jen tím směrem řídí myšlenky svých přátel a obdivovatelů. Rozhodnout se musí oni sami.

Ali si vybojoval místo po lovcově pravici. Kdo to El-Fransiho přivedl do vsi? On. Náleží mu tedy čestné místo. Ostatní to nakonec také uznají, i když nedokáží závist tak úplně potlačit. Vlevo sedí Selim. Obyvatelé vesnice přece nemohou připustit, aby neméně známý a oblíbený průvodce velkého lovce dělal u nich svému pánovi sluhu. Jen ať se černoch o nic nestará. Sami se postarají o koně, pro hosty je uchystána chatrč, také jídlo a pití bude připraveno.

Mezi Luigim a Selimem zůstala malá skulina. Je to jen úzký prostor, ne však zas tak úzký, že by se tam nevešel ještě jeden: Achmed. Když velký černoch spatří prosebné oči svého malého bratra, s úsměvem maličko uhne stranou. Pak obejme jednou rukou chlapce, který ani nedutá, protože El-Fransi už vypravuje.

Luigi nesmí přestat. Dnes je sváteční den, velká událost pro mladé pokolení. Všichni jsou rozhodnuti vychutnat jej až do dna.

„Můj přítel Omar chtěl taky být tak slavným lovcem jako ty,” prohodí najednou Ali. Pak se trochu nakloní: „Viď, Achmede?”

„Ano, to tedy chtěl,” potvrzuje kamarád.

„A pročpak už nechce?” Jen ať děti také jednou něco vypravují. Zatím si alespoň vzpomeneme na nové lovecké historky; neboť jedno Luigi ví: že se z tohoto obklíčení hned tak nedostane. Všude je to stejné. Jeho nejlepšími přáteli jsou mladí.

„Odvlekli ho!” To zní jako trpká žaloba. „Omar byl náš nejlepší kamarád. Jednou mě zachránil z velkého nebezpečí, jako bys to udělal i ty.”

Odvlekli ho! Luigi slyšel jenom tahle slova. Jeho mozek pracuje horečně. „Odvlekli? - A kdo?”

„Bejovi lidé, kteří ho sem taky přivedli.”

Bezmračné, čisté nebe, které se klene nad vesnicí, Parvisimu náhle připadá úplně změněné. Prohánějí se po něm těžké, černé, hrozivé cáry a zatemňují zářící slunce. Na celé vteřiny. Pak opět vzplane oslňujícím bodavým svitem. Slunce - noc; slunce - noc.

Co to s El-Fransim je? To už není ten dobromyslný přítel, který si s nimi rozpráví, teď je z něho náhle tvrdý lovec, který vyslídil dravou šelmu.

„Kdo byl Omar?” Krátká, ostrá otázka. Dětem ujde, jakou sílu potřebuje, aby zůstal alespoň trochu klidný. Ví to však Selim. I jeho, stejně jako jeho přítele, se zmocnila horečka.

Odpověď, kterou chlapec dá, může znamenat konec, či nový začátek.

Host visí na Aliho ústech. Ten se trochu vyděsil. Pak konečně promluví: „Byl to cizí kluk, neuměl ani arabsky.”

„Jak starý?”

„Tak jako já a Ali.”

„Livio!” Údiv, radost, dík a zklamání, to vše se skrývá v tomto jediném slově. Najít své dítě, najít Livia - a nemoci ho strhnout do náruče, zlíbat, hladit, potěšit se s ním. Hrozná situace.

„Livio? Ano, El-Fransi, když ho k nám přivedli, taky zpočátku tohle slovo říkal. Ale později už nikdy.” To si Achmed vzpomněl.

A Luigi Parvisi si vzpomíná, jak byl Abbas ben Ibrahim, ten Maur, zvědav, zda se podaří udělat z křesťanského dítěte Araba. Jeho syn Livio tedy přestal být Liviem; všechno bylo smazáno, každá vzpomínka na rodiče, na domov, na to, že k těmhle lidem nepatří. Stal se z něho Omar, je stejný jako ostatní kolem něho, mohamedán, člověk, jehož myšlení se liší od myšlení Evropana.

Luigimu vyrazily na čele kapky potu. Skončila jedna cesta a další vede do nedozírných dálek. Ale je třeba se po ní pustit, krok za krokem, tak jak už je tomu lovec El-Fransi dávno zvyklý.

„A vy, Ali a Achmede, jste byli jeho nejlepšími přáteli?”

Oba chlapci se zářícími tvářemi horlivě přisvědčují.

„Děkuji vám. A nejen slovy. Jak - o tom si ještě pohovoříme. Udělali jste dobře, že jste si toho malého Omara, který byl takovým odvážným chlapíkem, tolik zamilovali. -Kde je amin? Odveďte mě k němu, ale rychle!”

„To nejde. Není ve vsi.”

„Pojďme tedy k tvému otci, Ali. Honem!” Mrknutí na Selima. Znamená: zůstaň tady, nepouštěj teď ty děti ke mně. Černoch rozumí a spustí hned napínavé dobrodružství.

Ali odvádí El-Fransiho ke svému otci, který se vrátil k chatrči, před níž nyní sedí.

„Můžeš mi, otče tohoto hodného hocha, vyprávět něco o Omarovi, o tom cizím chlapci?” ptá se ho Parvisi.

„Mohl bych, El-Fransi.”

„Mohl? A co ti v tom brání? Já, El-Fransi, tě o to prosím.” Berber však mlčí.

„Žádej, cokoli chceš. Vem si mé zbraně. Podívej se na tuhle znamenitou ručnici, daruji ti ji. Vem si mého koně, všechno, co chceš, je tvé, a dám ti ještě víc, jen mluv!”

„Urážíš mě, El-Fransi. Promluvím-li, tedy dobrovolně, bez přinucení, bez podplacení.”

Ital je zděšen. Sedí tu před člověkem, který jednoduše nechce. Je to velké překvapení v této zemi, v níž každý jenom plane po dárcích, které přijme, právem, či neprávem, aniž okem mrkne. Proč jen ten muž mlčí? Co mu zavřelo ústa?

„Znáš mé jméno, příteli, ale jistě ne víc. Poslouchej tedy dobře: El-Fransi ještě nikdy neodmítl vyslechnout tvé bratry, když potřebovali radu a pomoc. Nikdy jsem nepožadoval díky, nýbrž nasadil svému koni ostruhy a ujel, když mi za nějaký čin chystali hostinu. Vše, co jsem kdy dělal, dělal jsem z lásky.”

„Vím to. Všechno, či alespoň skoro všechno, a taky tě znám od tvé poslední návštěvy před lety.”

„A přesto odmítáš?”

Aliho otec hledí temně před sebe. Parvisi napjatě čeká. Muž ale myslí: vesničanům přikázali mlčet. Ne-li, pak je zachvátí velké mlčení smrti. A pak jim ještě připomněli, že dej má své špehy všude. Nikdo nesmí odpovědět na žádnou otázku, která by se týkala Omara.

Ale Omar paša už nežije. Na alžírském trůně sedí nový dej. Avšak i ten je nepřítelem Berberů a Kabylů, tolik milujících svobodu, je příslušníkem cizího národa, který rozhoduje o životě a smrti domorodců. Člověk neví, zná-li celou záležitost kolem mladého Omara. Noví dějové obvykle odmítají všechno, co souvisí s jejich předchůdci, vyhošťují jejich přátele a dosazují za ně do vysokých úřadů a funkcí své vlastní. Je velmi těžké zachovat se tu správně. Člověk by si nemusel lámat hlavu, kdyby se po tom chlapci ptal někdo jiný, nějaký zhola neznámý muž. Odpověděl by mu pokrčením ramen. A hotovo! Tady ale sedí El-Fransi, přítel, člověk stejného

248

? ví S I V I a •• T* 1 O

smyslení; protože tento cizinec není žádným přítelem Turku. Jistě má své důvody, proč se o to dítě tak zajímá, určitě nechce být ani teď, stejně jako v tolika jiných případech, ničím jiným než pomocníkem, možná že dokonce podá ruku, až jednou nadejde den, kdy lid povstane, aby se osvobodil z pout utlačovatelů.

„Pojď! Můj dům je i tvým domem. Jsi mým hostem,” zve nakonec lovce dál.

Pozvání vzbuzuje velkou naději.

„Ptej se,” obrací se Aliho otec na Luigiho, když se posadili na rohože.

„Nemám žádné zvláštní otázky, prosil bych tě jen, abys mi vyprávěl všechno od chvíle, kdy sem Omar přišel až do toho dne, kdy ho odvedli.”

Je toho mnoho, ale nic o chlapcově dřívějším životě. Kdo že to je? Nikdo neví. Že tohoto dejova chráněnce zpočátku celá vesnice nenáviděla, je pochopitelné; že si ho později všichni upřímně zamilovali, naplňuje Luigiho pýchou. Jeho syn, protože teď už o tom není žádných pochyb, si tuto lásku a úctu získal činy.

„Víc nevím,” končí vypravěč. „Kam Omara vedou, to neřekli. Nechtěli jsme dovolit, aby nám ho brali, ale co jsme mohli dělat?”

„Děkuji tobě i všem tvým bratrům. Vymazali jste jednu z vin, které lpějí na jménu Alžír.”

Domorodec neví, co tím chce El-Fransi říct. Parvisi to však přejde.

„Budete,” pokračuje pak, „otcem dítěte bohatě odměněni. Mějte ještě nějaký čas strpení a věřte El-Fransimu.”

„S Omarem jsme později jednali jako s vlastním dítětem a nečekali jsme ani odměnu, ani dík. Byl jedním z nás. Budeš-li moci chlapce vrátit rodičům, potěší nás to.”

Luigi Parvisi leží na pláži u La Calle. Dlouho si lámal hlavu, proč odvedli Livia z berberské vesnice. Nemůže najít žádné logické vysvětlení. Jen jedno se zdá jisté: nebezpečí života jeho synovi nehrozí. Patrně se Turci spokojí s tím, že si z něho udělají svůj nástroj, že ho z Evropana promění v Berbera či co.

Opět se obrátil list v dějinách alžírských dejů. Po krátké vládě se stal Ali-hodža paša, tento krutý, krvelačný, prostopášný vladař, obětí moru. Jeho nástupcem je Husejn paša. Jemu svěřil Ali-hodža paša vládu na smrtelné posteli. Je to ojedinělý případ, že starý dej stanovil svého nástupce, a stejně tak ojedinělé je, že díván, státní rada, toto rozhodnutí potvrdil.

V dálce, ve velké dálce, že ji skoro vidět není, pluje plachetnice. Je to evropská loď, nebo pirátská? Luigi to nemůže poznat.

Selim by to možná věděl, ten ale právě plní jeden z Parvisiho příkazů; Parvisi sám není v tuto chvíli ničeho schopen, chce jenom odpočívat. Černoch má koupit stádo ovcí a několik koní a dodat je Aliho otci a ostatním vesničanům. Pro Aliho a Achmeda, Liviovy věrné a odvážné přátele, přidal dvě prvotřídní evropské pušky a řadu jiných cenných darů. Jean Meunier - toto Parvisiho jméno znají v La Calle jen Roger a Marivauxovi - disponuje velkými prostředky. Platí v městečku za jednoho z nejbohatších mužů. Prý je to nespolečenský podivín, samotář, stejně jako kdysi Pierre-Charles posedlý po loveckých dobrodružstvích. Jinak se o něho nikdo nestará.

Až se věrný černoch vrátí, pustí se oba znovu do pátrání po Liviovi.

Loď, které Janovan věnoval tak málo pozornosti, patří k pověstné alžírské pirátské flotile.

Omar paša, který je nyní již mrtev, ji dal vyzbrojit pro pirátské plavby, skvěle vyzbrojit, a opatřil ji smělou a krutou posádkou. Na zvláštní rozkaz jí byl přidělen i jakýsi mladý muž jménem Omar.

Tato pirátská loď je obávaná v celém Středozemním moři; její příběh není tak zcela všední.

Kapitán se svým ježatým obočím a černým, jakoby z drátů upleteným vousem, s bodavýma očima a s tvrdým výrazem kolem úzkých rtů od prvního okamžiku chlapce nenáviděl. Nic neudělá Omar tomuto přísnému muži správně. Nic naplat, že se schovává, jak může, kapitán má každou minutu jiné přání. A honem! Nikdy to ale není dost rychle, ať se malý plavčík snaží, jak chce. A při každém rozkazu hned taky Omarovi ukáže bič.

Však také kapitán dostal zvláštní příkaz: tu nejtvrdší školu, ale ten nejlepší výcvik. Tvrdě, velmi tvrdě zachází rajs s chlapcem. Co se týká výcviku, nehne ani prstem. Od Omara se očekává, že bude jednou dobrým korzárem. Patrně mě má později vystřídat, domnívá se kapitán. Při ochraně, které se Omar těší, je chlapcův vzestup skoro jistý. Nedá se nic dělat, alespoň z mé strany ne, a tak tedy korzár nehne prstem, aby Omara po námořnicku řádně vycvičil.

Dej výslovně přikázal, aby respektovali francouzskou vlajku. Mezi Alžírem a Francií panují, přes krvavou lázeň v Boně, stále ještě jakžtakž dobré vztahy, které by Omar paša jen nerad viděl zkalené.

„Alláh nechť zatratí křesťanské psy! Copak jsou tak

1 1 ví y v 1 v *y v r\// vy 1 • a y 11v v

zbabělí, že se neodvažují na moře? mručí kapitán, když už dlouho a marně slídil po nějaké lodi. Nekonečné vodní plochy, a na obzoru ani jediná plachetnice.

„Dalekohled!” poručí.

Omar, ze kterého si kapitán udělal osobního sluhu, mu ho podává. Ne však přímo do ruky, takže ji musí jeho pán poněkud natáhnout. To je však už příliš, takže jeho zlost, která v něm celé dny doutná, náhle vzplane.

„Baštonádu tomu psu! Vyžeňte z něj tu jeho lenost!” zařve.

Dva obrovití Maurové se vrhnou na chlapce a táhnou ho pryč. Proti jejich síle je Omar bezmocný. Pokouší se jim vytrhnout, je dokonce ochoten skočit přes palubu, jen aby skoncoval s tímhle bídným životem.

O chvíli později slyší kapitán výkřiky trestaného. Jeho zlost vyprchá. Alespoň trochu změny v tomhle nudném životě bez kořisti. Že proto musí být krutě potrestáno dítě, to mu nijak nevadí.

Kapitán není na palubě. Důstojníci jsou rádi, alespoň si na nich nebude vylévat svou špatnou náladu. Teď mají volnou ruku; neboť i s nimi rajs točí, jak se mu zlíbí.

„Nahoru do koše, Omare!” rozkáže první důstojník.

Chlapi mají povyražení z toho, jak Omar na každé příčce provazového žebříku sténá. Vědí velmi dobře, že rány způsobené baštonádou při šplhání zvlášť bolí.

Nahoře se Omar vyčerpaně zhroutí. Vůbec nepomyslí na to, že je teď jednou z nejdůležitějších osob na lodi, že může dřív než kdo jiný zahlédnout nepřítele či budoucí kořist. Chce mít klid.

„Omare! Dostaneš kulku do břicha, jestli budeš spát!” vytrhne ho pronikavý hlas. Důstojník třímá v ruce připravenou pistoli.

Celé hodiny stojí chlapec za krutých bolestí na nohou. Kdykoliv se podívá dolů, vidí, že ho některý z jeho trýznitelů pozoruje.

Není úniku. Musí stisknout zuby, vydržet, dokud ho nevystřídají.

Oči pálí jako oheň, slunce praží. Je mu jako na mučidle.

Náhle zpozoruje něco cizího, rušivého na stříbrolesklé plošině. Omar zavírá oci. Pálí ho, tančí mu před nimi rej tisíců hvězdiček a změť černých a rudých vláken. Konečně zase vidí

• v T v < v v ^ “I • i v s s « v 1 • v viv/*T 1/|

jasné. Jeste pořád je ta vec na svém místě, ale je už vetší. Lod! Všechno ostatní jako by se propadlo. Loď! To ho vysvobodí.

Loď vlevo! nevysvobodí ho to sice od korzárů, avšak alespoň na několik hodin od tyranů, kteří nyní budou mít plné ruce práce - dokončí svou myšlenku.

Cizí loď se pomalu blíží. Pluje pod francouzskou vlajkou.

Na obchodní lodi patrné zjistili, že jde o alžírského korzára. Žádné nebezpečí tedy nehrozí. S Alžířany jsou spřáteleni.

Boj prožije Omar v lodním koši.

Jde to rychle, protivník se skoro nebrání. Rajs vlajku nerespektoval; francouzská loď byla ukořistěna.

Bohatá kořist, vskutku: hedvábí z Levanty. Dej bude spokojen, rajs je už teď. Také mužstvo, které se na lupu podílí, se zubí.

Směr Alžír! Ve vleku, s tureckou posádkou na palubě, loď francouzská.

Alláh! Omar paša přece zakázal obtěžovat, či dokonce lapat francouzské lodě. Mají snad tu bohatou kořist, výsledek několikaměsíčního marného křižování, hodit do moře?

Do domovského přístavu zbývá už jen kousek.

Kapitán korzárů svolává důstojníky a sděluje jim vladařův rozkaz, který tak jako tak velmi dobře znají.

„Co dělat?” ptá se.

Netrvá dlouho a všichni jsou zajedno. Všechno ukořistěné zboží přenést na pirátskou loď. Všem zajatcům podřezat krky, loď potopit. Mužstvu nařídit pod pohrůžkou smrti mlčení.

Obchodní loď pošlou ke dnu.

Později však o tom hrozném zločinu přece jen někdo žvaní.

Dej zuří. Zuří tak, že jeho rádcové úprkem opouštějí sál. Jeden ale zůstává klidný a dívá se nehybně z okna, jako by byl nic neslyšel či jako by se ho celá věc netýkala: renegát Mustafa. Ať si dej běsní a řve, on se ho nebojí.

„Všechny pověsit na ráhna!” Není tu nikdo, kdo by mohl rozkaz předat, ani Vekil-Hardj, ministr námořnictva, ani Džao-baši, vrchní kat.

Vůbec nikdo už v trůnním sále není, konstatuje dej rozzlobeně a zároveň s uspokojením. Bojí se ho tedy.

Mustafa vystoupí z výklenku. „Dám rozkaz provést, pane.”

„Dobře. Ale rychle!”

„Hned se tak stane!” ujišťuje renegát.

Mustafa, jinak také Benelli, před nímž se třese Gravelli, nedbalým kývnutím přivolá jednoho z velmi vlivných mužů kolem trůnu. Ten k němu rychle přiskočí. Benelli se usmívá. Celá Kasbah se před ním klepe víc než před panovníkem. Něco vysokému úředníkovi pošeptá. Ten zvedne na pozdrav ruku k čelu a spěchá pryč.

A Benelli se usmívá.

„Pojď sem, příteli!” Mustafa si dal načas, než toho druhého přivolal. Tentokrát je to vysoký důstojník janičárů. I ten na jeho pokyn ihned přistoupí.

„Dejův rozkaz: Mužstvo, všechny důstojníky i kapitána pirátů, Maury, Araby, černochy a Turky” - místo, kde loď v přístavu kotví, uvede naprosto přesně - „ihned pověsit na ráhna. Bez výjimky! slyšíš? Ručíš svou hlavou, že rozsudek bude vykonán neprodleně.”

„Ale,” odváží se Turek namítnout, raději však zmlkne. Podřízenému nepřísluší, aby myslel jinak než jeho pán. Když se na člověka upírají Mustafovy oči, je lépe vůbec nic nechtít a nic si nemyslet.

Důstojník beze slova odchází.

A Benelli se usmívá. Nechá si přinést čibuk, udělá si pohodlí a zahloubán do koránu čeká na hlášení svých poslů.

Později pak hlásí dejovi, že rozsudek byl vykonán. Omar paša se mezitím domluvil s tajným radou Chodžimem a nejvyšším soudcem Bejt-el-malem a vyžádal si dodatečně jejich souhlas se svým tvrdým rozsudkem.

„To je dobře, moje smlouva s Francií tedy není ohrožena. Musí tam přece uznat, že jsem dobrý přítel, který trestá vlastní lidi, když se provinili na francouzské vlajce.”

„Jistě tvou spravedlnost náležitě ocení, ó deji!” ujišťuje ho Benelli. Jsou to slova pochlebníka, muže, který nemá vlastní myšlenky, nebo je alespoň nevyslovuje. Proč také? Omar paša, ten náladový, nevypočitatelný panovník, by dostal nový záchvat vzteku, kdyby mu někdo řekl, že je dítě, břídil. Stejně by tomu nevěřil, nemá pro to také žádný pádný důvod. Evropské národy si nechají všechno líbit a neváhají ani odpovídat na výpady dary. Benelli je příliš chytrý, než aby nepoznal slabé stránky Omara paši i evropských vladařů.

„To doufám! Slyšel jsem ale, že můj rozkaz nebyl splněn. Co mi na to řekneš?” ptá se dej úskočně.

„Byl splněn!”

„Na všech?” Turek si pohrává se zlatou, drahokamy posetou rukojetí svého handžáru, své dýky. Na jeho prstech se blyští skvostné prsteny.

„Ano.”

„Lžeš, Mustafo! Copak je s tím plavčíkem? Kdopak ho zprostil?”

„Já!” Slovo jako když šavlí blýskne. Omar paša sebou trhl. Ten, kdo to slovo vyslovil, by se mohl stát, nechá-li k tomu člověk dojít, právě tím nejnebezpečnějším protivníkem.

„Ty se odvažuješ jednat proti mé vůli!” vzkypí vladař.

„Ten chlapec patří mně. Sám jsi svého času potvrdil, že všichni, kteří z Astry přežili, patří mně. Měj za to i dnes ještě jednou můj vřelý dík, ó deji.”

Turek chce něco namítnout, chce říct, to že bylo tenkrát, a dnes že už to neplatí, zvlášť, když jeden z nich jednal proti jeho příkazům; ale tady stojí Mustafa, muž, jehož schopnosti a duch jsou mu tolik potřebné. A tak se tedy spokojí jen s mdlým: „Vím to.”

Renegát přistoupí o krok blíž, nakloní se. Zrak Omara paši se pevně upírá na svého rádce. Ví velmi dobře, jak nebezpečný je tento muž. I jako dej se před ním musí mít člověk na pozoru.

„Doufám, že chlapec bude za nějaký čas jedním z nejlepších kapitánů tvého loďstva,” pošeptá mu Mustafa.

Turkovi je v tu ránu jasné, o jak mrzký plán tu jde. Evropan tu má bojovat proti vlastním lidem. To je jedinečné, celý Mustafa! Nikoliv Alžířan, nýbrž Evropan bude bojovat proti evropským státům, povleče příslušníky vlastní rasy do otroctví. Plán k nezaplacení.

„Máš volnou ruku,” potvrzuje dej. „Jistě jsi neslíbil víc, než můžeš splnit. Jsem s tebou spokojen, příteli!”

Pirátská loď dostane novou posádku. V mužstvu už nejsou Turci. Omar je tu však opět. A také nový rajs - jediný Turek -dostane příkaz důkladně seznámit chlapce se všemi taji námořnického řemesla. Dej i Mustafa se o tom osobně přesvědčí.

Předchůdce byl popraven pro neuposlechnutí rozkazu. Nemá cenu vydávat se stejnému nebezpečí; bude tedy lépe nechat francouzské obchodní lodě na pokoji a Omara seznámit se vším, co je třeba. Že se to bez patřičné tvrdosti neobejde? To přece ještě nikomu neuškodilo.

Omar musí opět vykonávat práci, kterou by ostatní dělali jen s krajním odporem. Chlapec je ochotný a rozhodně ne hloupý. Rád se dá poučit o mapách, o větrech, o tom, jak nastavit plachty, jak se zachází s tou kterou zbraní, je celý šťastný, když smí občas obsluhovat kormidlo.

A odvahu má, chlapík. Nebojí se. Zrovna nedávno při přepadení té španělské lodi to zase jednou dokázal. Plachetnice se bránila. Kulky lítaly křížem krážem, nástavby se řítily, stožáry kácely, všude samé hořící cáry plachet. Chlapec si toho nevšímal, krkolomný skok a už byl jako jeden z prvních na palubě nepřátelské lodi. Jako nějaký starý, zkušený korzár zamával jataganem, v zubech jednu ze dvou ostře nabroušených dýk, a tak se vrhl na španělskou posádku, která se urputně bránila.

„Výborně, Omare! Bude z tebe správný korzár,” pochválil ho kapitán.

Chlapcův smích prozrazoval, že patří zcela k těmto lidem, že k nim patřit chce. Livio Parvisi se stal korzárem. Je stejně krutý, stejně surový a bezohledný jako jeho druhové.

Jen několik mil dělí na pláži u La Calle Luigiho od syna, už léta hledaného, a přece leží mezi nimi celý svět. Tuto krátkou vzdálenost mezi otcem a synem nepřeklene žádný most. Všechna pouta jsou přervána.

Otec? Omar ví, jak se otec řekne turecky, arabsky a berbersky, ale tahle slova nemají pro něho, který přece žádného otce nemá, žádný smysl. Znamená-li ale otec tvrdost, přísnost, trest, a s tím vším přichází on, plavčík a korzár Omar, do styku denně, pak jsou jeho otci všichni muži na palubě pirátské lodi.

Krátká zastávka v Alžíru, a hned se vyrazí znovu na loupežnou plavbu. Jednou na západ gibraltarskou mořskou úžinou až k portugalským břehům, pak zase k egyptským, později na sever do oblastí, podléhajících králi sardinskému, skoro až na dohled Janova, a dolů k Neapoli.

Dej Omar paša byl svržen, jeho následník, Ali-hodža paša, podlehl moru a z Husejna paši, který se ujímá moci 1. března 1818, se vyklube nepřítel Francouzů: nevydá žádný rozkaz, podle něhož by se měla francouzská vlajka respektovat.

Je to krásný život na palubě loupežné lodi pro Omara, který vyrostl a zesílil. Doutná v něm divoká, nespoutaná síla, která se může vybouřit jenom v boji. Plane nedočkavostí, když hlídka v koši hlásí loď, je nešťastný, když se nemůže podílet na řeži, předá-li mu rajs kormidlo, zatímco se ostatní vrhají na svou oběť.

Jednou se však dá strhnout touhou po dobrodružství. Opustí vykázané místo. Uprostřed nejdivočejšího boje se plavčík náhle objeví a pustí se do toho, takže evropští námořníci, kteří nebezpečně dotírají na dva korzáry, ztrácejí převahu a nemohou již ujít pohromě. Omarovy pronikavé, štvavé výkřiky se rozléhají po palubě a vedou ostatní k tomu, že se bijí ještě bezohledněji.

Obrovské vítězství!

Omar zářící štěstím stojí teď před kapitánem, chce podat zprávu o svých činech, čeká chválu, úsměv.

„Oběsit toho psa neposlušného!” řve kapitán při pohledu na Omara, zbroceného krví, jehož šatstvo pozůstává už jen z cárů.

Ruce tvrdé jako železo se užuž vztahují po vylekaném plavčíkovi, aby splnily krutý rozkaz, když tu si kapitán uvědomí, že nad Omarem drží ochrannou ruku mocný muž.

„Ne, ještě ne! Do řetězů s ním! Později to rozhodnu.”

Člověk nesmí beztrestně opustit své místo jen proto, aby se oddal své vášni! To nešťastný chlapec pochopí, když spoután v jedné z nejhlubších děr na lodi má čas uvažovat o své situaci. Tady je neustálá noc. Jen, když mu přinesou kus chleba a džbán vody, vrhne paprsek do jeho temného vězení na chvíli trochu světla. Muž, který mu tu hubenou stravu nepravidelně přináší, nepromluví ani slovo. Omar se sice pokusil navázat s ním rozhovor, aby se dozvěděl, co ho čeká, ale jeho otázky nedocházejí sluchu.

Jak dlouho potrvá ještě tato nejistota? Chtějí snad, aby tu zašel? Což se nenajde člověk, který by s ním měl slitování? Ještě jednou uvidět slunce, ještě jednou pročistit plíce v čerstvém vzduchu, i kdyby to mělo být jen pro ten okamžik jeho smrti! Víc si už nepřeje.

Ale nic se neděje.

Kapitán je jediným člověkem na palubě, který zná Omara blíže. Byl jako prostý janičář tenkrát přitom, když ze Sidi Feruchu odváděli ženu, dítě a janovského kapitána. Mustafa pak se smíchem odmítl všechny jeho prosby, aby se zasadil o jeho povýšení. V boji proti spojenému britsko-holandskému loďstvu se však vyznamenal a byl, ne přičiněním „učencovým , konečně jmenován kapitánem. Ještě štěstí, že mu chlapce poslali, takže se s tím obávaným mužem nemusel sejít. Protože tenkrát jeho prosby nesplnil, patří kapitán k rozhodným Mustafovým odpůrcům. Dosud se jim nepodařilo přivodit jeho pád. Třeba mu ale teď vytře zrak s tím zajatcem. Jak, to rajs zatím ještě neví.

Bouře? Fregata se divoce zmítá. Omarem to hodí na stranu. Řetězy zadrží pád. Železné kruhy na rukou a nohou se zařezávají do masa. Pak výstřely. Tak tedy boj. A on uvězněn v této díře. „Pusťte mě ven! Chci bojovat! Hej, přátelé, sundejte mi řetězy! Chci ven, ven!” křičí Omar.

Jak dlouho a jak často volal, neví. Nikdo nepřichází. Nepotřebují ho. A pouta jsou pevná. Nelze se jich zbavit, i kdyby člověk napínal svaly k prasknutí.

Vyčerpán klesne na zem. Vše je marné. Kolem něho noc; Omar už jen sténá.

Třeba budou korzáři poraženi a on vysvobozen. Je to sice myšlenka, ale neznamená naději. Co taky v rukou nevěřících, on, korzár a mohamedán? Patří sem, do boje, na kterém se však podílet nesmí.

Hrdlo mu od křiku vyprahlo, vzduch je zatuchlý a dusivý. Podvědomě sáhne po džbánu. Kde je? Převrhl se, voda vytekla. Nezůstala v něm ani kapka.

Zapomněli na vězně, je v těchto hodinách bezvýznamný pro své druhy, kteří dodržují přátelství jen tak dlouho, dokud to dovolí kapitán.

Jak dlouho už může v této díře být? Tři dny? Týden? Či víc? Co s ním zamýšlejí? Kdy ho zase propustí na svobodu, úplně na svobodu, nebo kdy si pro něho už konečně přijdou, aby mu na krk přece jenom nasadili oprátku? Vždyť je to všechno jedno. Jen kdyby už skončila tahle nejistota, tohle smrtící čekání.

Dveře skřípnou, paprsek světla se mihne smrdutou, zasviněnou dírou a dotkne se i zanedbaného, tupě zírajícího vězně.

Tu mu světlo padne do očí. Rázem jako by procitl. A už se mu také vrací myšlení, chápání.

Jdou pro něho! Konečně! Alláh budiž pochválen!

Nádherná hudba železa o železo, vyluzovaná klíčem. Jak docela jinak zní teď, než když se nesčetněkrát pokoušel řetězy roztříštit.

Nohy jsou volné. Už se zase může pohybovat. A teď i paže. Omar chce vyskočit, zavrávorá k lodní stěně, padne jednomu z mužů k nohám.

„Pojď!” Je to nesmyslný rozkaz, protože chlapec nemůže stát, jeho údy jsou ztuhlé, ochromené dlouhou nehybností.

Vezmou ho pod paždím. Nejisté klade nohu před nohu. Po schodech ho musejí nést.

Je den. Slunce stojící v zenitu zaplavuje fregatu zlatem. Zlatem tak třpytivým a v takovém množství, že Omar vnímá světlo jako rány bičem.

Několik korzárů tu postává, opírají se o hromady lan, pozorují chlapce kosými pohledy. Kapitána není vidět. Lodi velí druhý kapitán.

Co se stalo? Na palubě je klid. Nic nenasvědčuje tomu, že by ho chtěli popravit.

Omar dýchá zhluboka, vtahuje do sebe čerstvý vzduch jako uhnaný pes.

Pak spustí člun, do kterého musí Omar nastoupit. Teprve teď vidí, že jsou blízko země. Veslaři jsou mrzutí, důstojník, který je provází, je musí neustále popohánět.

Omar leží na dně člunu. Je příliš sláb, než aby mohl sedět. Jeden z veslařů mu byl vždycky přátelsky nakloněn.

„Co se mnou bude?” odváží se zeptat.

Muž jako by to neslyšel. Opakuje tedy otázku ještě jednou. Docela tiše.

Muž se rozhlédne. Důstojník stojí na špici člunu a pozoruje pláž a příboj.

„Odvedou tě k šejku Osmanovi do pohoří Felicia,” zamumlá muž a opře se pevněji do vesel.

Šejk Osman - pohoří Felicia? Jsou to jména, ovšemže jména, ale jsou to nadto také pojmy? Omar to neví.

Omar, Evropan, který se stal korzárem, má teď být otrokem.

A El-Fransi dál hledá svého syna, hledá Livia.

MUSTAFA

Benelliho dům zůstal při ostřelování města evropským loďstvem nedotčen.

Renegát skřípal zuby, když koule rozsévaly ve městě požár, třásl se o své poklady a o dejovu vládu. Její konec by znamenal i konec jeho moci. Během ostřelování byl u Omara paši, kterému dodával sil a kterého neustále podněcoval k tomu, aby se nevzdával. Bylo mu brzy jasné, že lord Exmouth věc nepožene do krajnosti. A nemýlil se.

Břídil! Takový byl jeho úsudek o anglickém admirálovi - a tím pro něho věc taky skončila; celá smlouva nebyla v jeho očích nic jiného než směšný cár papíru, pilulka na uklidnění poškozených evropských států.

To, že nynější dej, Husejn paša, nerespektuje staré přátelské vztahy k Francii, dodává životu nové kouzlo. Alžír proti této „Grande nation!” On, Benelli, bude mít ovšem rovněž ruku ve hře.

Gravelli psal, že Luigi Parvisi je patrně zase v Alžírsku. Přirozeně že tohle upozornění nepřehlédl, jenže jeho lidé nezachytili nejmenší stopu po Italovi. Jen sem tam narazili na El-Fransiho, a to prý je Francouz z La Calle. Prozatím tomuto vášnivému lovci nepostavili nic do cesty, protože Omar paša dbal úzkostlivě na to, aby nepřerval pouta k Francii.

Tento důvod nyní padl. Byla to maličkost, vzbudit podezření nového deje vůči El-Fransimu a získat jeho svolení dát tohoto muže hlídat a, bude-li třeba, i odstranit.

Benelli se právě chystá vyhledat své poznámky o El-Fransim, které si na základě zpráv svých špehů sestavil, když nad městem zaduní dělové rány.

S dalekohledem v ruce běží na střechu domu.

„Ach, to je loď s Omarem? Hned si promluvím s kapitánem,” mumlá si pro sebe.

Třebaže uplyne ještě dosti dlouhá doba, než je pirátská loď připoutána lany, nemá Benelli v tuto chvíli chuť dál se případem El-Fransi zabývat.

Jako jeden z prvních vstoupí na palubu pirátské lodi. Rajs ho očekává s temnou tváří.

Tohoto muže přece znám, i když se tenkrát jmenoval jinak a byl mladší, bleskne Benellimu hlavou. Jen nedat nic znát. Zcela věcně se ptá:

„Udělal Omar, plavčík, jehož vyškolení jsem ti kladl na srdce, dobré pokroky?”

„Byl to velice učelivý a odvážný chlapec, Mustafo.”

„Co to máAznamenat? Byl?” Benelliho oči se zabodávají do Turka.

„Je mrtev, pane.”

„Lžeš, rajsi!” Renegátovi neušlo, že kapitán odvrátil zrak, když odpovídal.

„Neodvažoval bych se lhát tak velkému a mocnému muži. Co bych z toho měl?”

„Mluv tedy!”

„Padl v boji. Byl to jeden z mých nejodvážnějších lidí. Z touhy po boji opustil svévolně a neposlušně místo, které jsem mu svěřil,” končí kapitán svou zprávu.

Benelli se odvrací. V jeho tváři se nepohne ani sval. Upřeně se dívá kamsi za kotviště.

„Neposlušně?” otočí se jako blesk a vystřelí toto slovo.

„Ano.” Kapitán sebou trhne, když svou výpověď potvrzuje. Příliš pozdě pochopí, že padl do léčky, která nad ním zapadne. Příliš pozdě si uvědomí, že přece stojí proti nejnebezpečnějšímu muži Alžírska.

„Tys ho zabil!” zařve Benelli.

„Při bradě Prorokově: ne!”

„Jestli jsi přísahal křivě, rajsi, pak tě nic na světě neochrání před mou pomstou!”

„Proč mě urážíš, Mustafo? Zeptej se kohokoli z mužstva. Všichni ti potvrdí, že jsem mluvil pravdu.”

„Pchá! Ty mě budeš něco učit. Já moc dobře vím, jak lidi přinutit, aby řekli, co říct mají. Urážej se jak chceš, mně je to jedno! Opakuju: lžeš!”

Lže. Omar není mrtev. Benelli je pevně přesvědčen, že jeho domněnka je správná. Jinak to ani nesmí být; protože Omar je v jeho hře neobyčejně důležitá figurka, kterou nějaký bezvýznamný kapitán jen tak vystrnadit nesmí.

Ital pohlíží na nový vztah k Francii jinak než dej. Očima Evropana. Tato velmoc jistě nadlouho nepřipustí, aby se s ní zacházelo jako s ostatními evropskými státy. Anglie dokázala, že sice může pozvednout ruku, že vsak s tím vsím nechce jednou provždy skoncovat. S Francií by to mohlo dopadnout jinak. Kdyby k tomu došlo, pak visí osud alžírského regentství na tenounké nitce, člověk sice neumře hlady, budou-li Turci potřeni, ale poklidný život, to už pro člověka, jako je Benelli, znamená - smrt hladem. Bude proto lépe mít pro tento nežádoucí případ v ruce trumf. A tímto trumfem je Omar. S ním vysaje Gravellimu i krev a starému Parvisimu a jeho synovi pustí žilou, kdykoli se mu zlíbí. I mrtvý Omar má jestě cenu zlata, živý ale nepoměrně větší: jako svědek!

Celé hodiny sedí renegát pohřížen v myšlenkách. Přirozeně že rajs lže. Slovo za slovem si Benelli rekapituluje celý rozhovor. Nemýlí se, vzpomíná si na každou podrobnost, na každý přízvuk.

To jedno slovo, „neposlušně”, mu nejde z hlavy. Dopustí-li se kdokoli z posádky pirátské lodi neposlušnosti, pak s ním kapitán udělá krátký proces. Použil-li rajs v tomto případě svého práva, pak je Omar mrtev. Pak ale bylo také celé kapitánovo vyprávění zbytečné. Nikdo - a Mustafu ani nenapadne, že by pro něho mohla platit výjimka -, by proti tomu nemohl vznést námitku; znamenalo by to totiž zničit základní pilíře moci korzárů, která spočívá na strachu, hrůze a slepé poslušnosti.

Při bradě Prorokově rajs přísahal, že Omar nebyl usmrcen jeho rukou nebo, což je totéž, na jeho rozkaz.

„Možná že ho odstranil!” Benelli vyskočí. „Omar žije! Někam ho schoval. Jen počkej, ty padouchu! Na mě jsi krátký.

Však já ho najdu a pak si to spolu vyřídíme.” Škodolibá radost se chvěje v Benelliho hlase. Dobrodruh jako on potřebuje zvláštní podněty, aby se veškerá jeho chytrost a prohnanost ukázaly v pravém světle.

Svého sluhu zavalí rozkazy a úkoly. Renegátův duch pracuje jako hodinový stroj.

Krátce nato se rozjeli jeho špiclové po regentství. „Přiveďte Omara, toho plavčíka! Co nejrychleji!” tak zněl příkaz, který dostali.

Dva lidé teď hledají Omara: otec a renegát Benelli. Benelli je si jist, že jeho slídilové budou mít úspěch, otec však nemá nic než naději, že jednoho dne zavátou stopu zase objeví.

Tábor otroků šejka Osmana v pohoří Felicia je prázdný, pomineme-li ovšem jediného Evropana, který tu ještě zbyl. A toho snadno přehlédneme; neboť dřív tu bývalo vždycky na tisíc pět set lidí, kteří zde museli živořit ve strachu a bídě.

Šejk, šedesátník, si chlapce, kterého mu předali, opovržlivě změřil. Co si s ním počne, s mohamedánem? Co to jeho přítele napadlo, posílat mu tohoto chlapce? Je to drzost; a může je za to oba, rajse i šejka, stihnout Alláhův hněv. Přitom mu ani neudal důvod, proč mu chlapce vlastně posílá.

Život je teď, co museli dát otrokům svobodu, nudný a prázdný.

Pochopitelně že jim ji nedali rádi. Osman klel a vypočítával, jakou ztrátu tím utrpí. Ale dej to přikázal a podepsal, že je třeba všechny otroky propustit, a dej je ještě mocnější pán než velký a obávaný šejk.

Osman na celé dny někam zalezl, když Evropané odtáhli. Nač mu bude ten, co tu zbyl a co nepodléhá vladařově moci? Jemu návrat domů povolit nemusel. Jeden jediný v táboře, v němž se dřív doslova tísnilo tisíc pět set otroků. Pryč s ním, s tím ubohým zbytkem někdejší velikosti a radosti! Pryč s ním, nemá-li ještě dojít k dalším nesnázím.

Vzít mu život? Šejk o tom uvažoval, také by to byl provedl, kdyby tento otrok nepatřil - Mustafovi. S tímto mužem by si Osman nerad něco začínal, i když se může zvát jeho dobrým, ba jeho nejlepším přítelem.

Mustafa tohoto cizince sice svého času nepřivedl osobně, krátce nato ale navštívil tábor, a zvlášť na něho a na ostatní z… - jmenoval nějakou loď - upozorňoval. Ano, cizinec nebyl sám, ale ti druzí mezitím podlehli útrapám života v otroctví. „Tihle patří mně; nikdo jiný, ani dej o nich nemůže rozhodovat,” řekl tehdy Mustafa. A šejkovi to stačilo, aby je nepouštěl z očí. Že pomřeli - může za to být šejk Osman hnán k odpovědnosti? Žádný pokyn, že by se s těmi lidmi mělo zacházet nějakým zvláštním způsobem, nedostal. A tenhle zbyl.

„Dobrá, dejte Omara tam k tomu!” přikáže šejk.

Benedetto Mezzo, zajatec - neboť toto označení je už nějaký čas vhodnější než otrok -, dlouho chlapce pozoruje. Odsunul se trochu stranou, aby se ten nový mohl položit k němu na lože ze slámy.

Že mu najednou zase přivádějí spolutrpitele, to ho překvapuje. Kolikátého už? Ne, raději ani nepočítat, ani nevzpomínat na ty nešťastníky, kteří k němu byli přikováni a už oněměli, opustili život.

Pozoruje, mlčí, vyčkává. Rovnováha, kterou v osamělých nocích opět nabyl, je narušena. Zas už dotírá ta strašná otázka: proč jsem, já, Evropan, nebyl propuštěn s ostatními? Podařilo se mu tuto otázku potlačit. Teď však na něho útočí znovu a ze všech sil.

Vinen je tím ten nový. V někdejším otroku klíčí nenávist. Nikdy se s tímhle chlapcem nespřátelí.

Do jeho temných myšlenek však zazní Omarovy vzlyky. Chlapec pláče.

Benedetto užuž zvedá ruku, aby mu dodal útěchy, hned ji však zase příkře odtáhne. Co je mu po tomhle domorodci, po tomto chlapci lidí, kteří nikdy soucit s otroky neměli? Jen ať teď sám pocítí, jak se smíchem ubližovali nespočetným Evropanům.

A přece, jakkoliv tvrdým a bezcitným se v tomto pekle stal, v podvědomí s Omarem cítí. Pláč mladého člověka se mu zařezává do srdce.

Jenže cizinec je Arab. Když ho přivedli, mluvil s muži plynně arabsky.

Poslední vzlyk, poslední vzdech. Chlapec si otírá slzy z pohublých tváří. Benedetto ho pokradmu pozoruje, pokud to slabé světlo, pronikající sem úzkým průlomem ve zdi, dovoluje.

„Jak se jmenuješ?” ptá se ho Omar arabsky. Musí otázku několikrát opakovat. Ital už jí porozuměl, ale nechce mít s Omarem co dělat.

Chlapec se náhle odsune až na kraj lože, zaboří hlavu do dlaní a znovu se rozpláče.

Dostal snad Benedetto políček? Každopádně mu tak je. Krev se mu nahrne do hlavy. Dýchá přerývaně. Myšlenky ho nemilosrdně trýzní. Je snad neštěstí pro Araba snesitelnější než pro Evropana? Je nějaký rozdíl mezi nešťastným mohamedánem a nešťastným Evropanem? Nejsou snad všichni lidé, kteří byli svévolně zbaveni svobody, politováníhodní? Copak není každý člověk na prvním místě člověkem a teprve pak Evropanem, Arabem, Maurem?

A on, který vypil kalich hořkosti až do dna, jehož srdce žebralo, naříkalo po soucitné duši, on je tvrdý, chladný, bezcitný vůči polovičnímu dítěti!

Benedetto se prudce otočí, strhne Omara na sebe a křičí mu do tváře: „Jméno? Nemám už žádné jméno, jsem jenom zajatec jako ty, jsem pouhé nic, kterému poroučejí, jak má jeho život vypadat.” Zklamání, hněv, obžaloba, to vše je v těchto slovech, jejichž váha chlapce drtí. Když se stařec zase trochu uklidní, pokračuje vlídněji: „Ovšem že mám jméno, ale tomu bys ty nerozuměl. Říkej mi… Ach, ani nevím jak.”

„Otroci nemají jméno? To už se tedy nebudu jmenovat Omar?”

„Pro mne budeš vždycky Omarem!”

„A já ti budu říkat. otče.”

„Otče?” Benedettovi je, jako by mu provrtávali srdce rozžhaveným železem. Člověk, kterému chtěl ještě před několika okamžiky vyhlásit nepřátelství, ho nazývá slovem, které je vedle slova matka tím nejcennějším na světě.

„Proč?” ptá se zmateně.

„Protože jsem neměl nikdy nikoho, komu bych mohl otče říkat.”

Benedetto beze slova vstane, shrabuje slámu, a strká ji pod Omara, aby chlapec ležel měkce. „Co to děláš?”

„Chci, abys měl trochu snesitelné lůžko, Omare.”

„A ty?”

Obličejem někdejšího otroka, zbrázděným hlubokými vráskami, se mihne úsměv a zkrášlí jej. Zas už má jeho život smysl - už nedoufal, že tomu tak ještě někdy bude. Teď to vidí, cítí to každou buňkou svého těla, že i nešťastník je bohatý, může-li být člověkem.

„O mě se nestarej. Já budu spát na holé zemi. - Žádné odmlouvání! Jsem na to zvyklý; vůbec mi to nevadí.”

„Tys dobrý, otče!” S jakou něhou Omar to slovo otče vyslovuje, tak, jako by vychutnával každou jeho hlásku.

Benedetto si dřepne vedle ležícího.

„Vypravuj mi, proč tě sem přivedli,” prosí svého nového druha.

Dobrá prácička, konstatuje Benelli, zatímco Arab pokračuje ve své zprávě. Vyplatilo se toho El-Fransiho maličko sledovat. Dnes konečně začíná mít ten až dosud nejasný obraz zřetelnější obrysy.

Muž smí odstoupit.

Všechno, co se právě dozvěděl, si renegát zaznamená. Pak vyhledá ostatní zprávy. Třebaže v dívánu nezastává žádný oficiální úřad, všichni vědí, že je něčím takovým jako tajným policejním ministrem. Dohlíží nad vším, co se v regentství děje. To je také důvod, proč s ním každý hledí být zadobře. A tak se také nechával průběžně informovat o cestách El-Fransiho a dělal si poznámky, aniž jim přisuzoval příliš velkou cenu.

Nezasvěcený by ovšem nevěděl, co s těmi poznámkami počít. Pro takového Benelliho však i to málo hovoří výmluvnou řečí, zvlášť větří-li něco. Tady narážka, jinde podobná, a ve třetí zprávě ještě jednou totéž. To stačí, aby se odhalily souvislosti, tím spíš, když se El-Fransimu teď pověsili na paty.

Benelli se pídí po něčem, co by mluvilo v neprospěch El-Fransiho, musí prostě něco takového najít. Už dávno je mu trnem v oku tento cizinec, kterého se však nemohl zbavit, protože si to dej nepřál. To bylo. Teď má volnou ruku. Jako by se tím jeho čich ještě zbystřil, takže najednou vidí něco tak překvapivého, že mu to až dech vyrazí: vůbec se nejedná o jednoho El-Fransiho, nýbrž o dva!

Ten jeden se o děti vůbec nestará, zato ten druhý až nápadně. Jeden je jenom lovec - či snad ještě víc? -, ten druhý přítel dětí a lovec.

Luigi Parvisi!

Benelli vyskočí. Muž, kterého jen tak něco nevyvede z míry, který každou situaci chladně zvažuje, aby obratem učinil

vyl v y a v y a a v *1 y 1 v 1 ví

příslušná opatření, tento muž najednou úplně zkoprněl. Dlouhými kroky měří místnost, pak znova klesne do křesla. Zde v této pracovně, do níž kromě sluhy dosud nikdo jiný nevkročil, zde je Mustafa Evropanem. Tady nedřepí na zemi, tady nemá stůl vysoký jen ke kolenům, nýbrž skutečný psací stůl. Divoce prohrabává papíry, které pokrývají desku. Stačí mu jediný pohled na každou poznámku. Část na jednu hromádku, část na druhou. Důležité - nedůležité. Vpravo důležité, vlevo nedůležité. Tak, a teď všechno ještě jednou pěkně od začátku.

Jeho lidé pracovali opravdu znamenitě, musí znovu přiznat. Ostatně to taky nebylo těžké. El-Fransiho skutky jsou příliš často předmětem hovoru ve vesnicích a kolem táborových ohňů, takže není ani třeba moc se vyptávat, aby se člověk něco dozvěděl. Stačí, aby nastražil obě uši, a ví toho tolik, že má před sebou jasný obraz.

Ten druhý El-Fransi se vynořuje až celé měsíce poté, co byla lapena Astra. Mohl by to tedy opravdu být Luigi Parvisi. Jenže…

Náhle má pevně semknuté rty, oči zavřené, hluboké vrásky kolem úst. Usilovně přemýšlí. Přitom upírá zrak na list, který leží před ním, ale nečte, spíš jako by se pokoušel proniknout časem a prostorem.

Vždycky je s ním ten negr Selim. U prvního i u druhého. Že by nakonec existoval skutečně jen jeden El-Fransi?

Benelli zase papíry divoce promíchá, pak je zmačká. Cítí, že by se takhle mohl dostat do slepé uličky.

Sluha neslyšně vstoupil. Jen závan vzduchu prozrazuje, že se dveře otevřely. Pohled, který se do něho zabodne, říká víc než slova: teď nerušit!

Selim je jak u lovce, tak u přítele dětí. Copak existují i dva černoši stejného jména, stejného ražení? Dva úplně stejní? Trochu moc těch náhod.

Ne, Selim je všude stejný, ale El-Fransi - to jsou dva lidé. Co když jeden vystřídal toho druhého?

Už dlouho před zničením Astry byl El-Fransi mezi domorodci znám, oblíben a vážen, a je tomu tak i dnes.

Tak se ale člověk daleko nedostane. Je třeba přijít té záhadě na kloub jinak.

Lovec El-Fransi přichází z La Calle, je to Francouz. To je jisté. Všechny stopy vedou do tohoto starého francouzského města. Také El-Fransi - přítel dětí - souvisí s tímto přístavem.

Že by v tom snad bylo víc? Z podvědomí se náhle vynoří myšlenka, která tu už jednou byla.

Že by v tom opravdu bylo víc? Co to má znamenat? Skrývá se snad něco za loveckou vášní El-Fransiho? Je snad lov jenom pláštíkem pro něco zakázaného? Nějaký Francouz se celé roky potuluje regentstvím. Příslušník národa, který za císaře Napoleona usiloval o světovládu. On, Mustafa-Benelli, se vždycky obával, že Francie bude jednou chtít napřáhnout ruku po severní Africe. Proč se tak nestalo, to neví. Jedno je ale jisté, že to byl jediný stát, který by se byl dějově moci mohl stát skutečně nebezpečným. Že by tento lovec duší a tělem plnil v Alžírsku zvláštní poslání? či snad již bylo splněno, takže už není třeba dál slídit v horách a v poušti?

Je-li tato domněnka správná, pak ovšem existuje druhý El-Fransi. Jak sek sobě ti dva muži dostali, to je zatím vedlejší. Že

ví •/‘V* Iv 11 V V ? | 1 • | • V |V 1

se vsak znají, ze jsou pravděpodobně přáteli, to je ovsem třeba považovat za jisté.

A tento druhý El-Fransi by pak mohl být Luigi Parvisi, otec Livia, otec korzára Omara!

Takový závěr překvapí i jeho, protřelého pleticháře, tak, že o něm přece jen pochybuje.

„Tak tedy ještě jednou. Co mluví pro a co proti?” pokračuje nahlas ve svých úvahách. „El-Fransi, totiž ten pravý, původní, je Francouz; Parvisi Janovan, Ital. Co tihle dva lidé mají spolu co dělat? Co je svedlo dohromady? Co předevsím je tak hluboce spojuje, že ten jeden přenechá tomu druhému své slavné jméno? Všichni mrtví byli tenkrát z Astry hozeni do moře. Luigi Parvisi už nebyl na palubě korzára, když si pro něho měli přijít. Podle toho tedy nebyl - pokud jsem se ovšem ve svých úvahách nezmýlil - mrtev, byl však za mrtvého považován nebo se sám vrhl do moře. Dejme tomu, že ho vylovila francouzská loď a vysadila v La Calle. Tam se pak mohl seznámit s El-Fransim. Francouz využil Janovana, který mu byl zavázán díky, pro své účely, a později ho nechal pracovat samotného, protože Parvisiho zájmy odpovídaly přesně zájmům jeho. Jestli tohle souhlasí, pak běda Parvisimu!”

Je to všechno tak jednoduché: El-Fransi, ten Francouz, je francouzským špiónem v Alžírsku; El-Fransi, Janovan, pokračuje v práci prvního.

Ale jak to dokázat? Vyslechnout Selima? Zbytečná námaha. Podle všeho, co je o tom negrovi známo, bude mlčet jako hrob. Ten černoch je prohnaný a patrně všechno hned prohlédne. Kdyby se však o to člověk pokusil sám?

Ovšem, je třeba se s celou záležitostí, která se náhle zdá mít tak dalekosáhlý význam, zabývat osobně. Počkat, jen nic neuspěchat. Nejdřív nasadit do La Calle špicly. K čertu, že už se tak dávno nestalo! Přece tu musí být způsob, jak zjistit, kdo jsou ti dva, kteří si říkají El-Fransi. Jeden z nich je s největší pravděpodobností Luigi Parvisi, a ten druhý?… A ještě něco: zeptat se Gravelliho, jak dlouho byl Parvisi v Janově. A pak vypátrat, zda byl po dobu Italovy nepřítomnosti v regentství viděn El-Fransi.

V každém případě je třeba tohoto tajemného El-Fransiho, který má tolik přátel mezi domorodci, odstranit, ať už je to ten Janovan, či ten Francouz.

Omar si svým prostosrdečným přiznáním vlastní hlouposti Benedetta získal. Chlapec neřekl žádné tvrdé, zlé slovo proti kapitánovi, protože uznával, že na pirátské lodi může jenom nejtvrdší vojenská kázeň a bezvýhradná poslušnost vést k tomu, získat vrch nad posádkami obchodních lodí, které se často divoce brání.

Po dřívějších Omarových osudech se Ital tento večer už neptá.

Prosbě nového druha v neštěstí, aby teď zase povídal on o sobě, slíbí vyhovět příští den.

Někdejší otrok si zvykl hodně spát. Na práci ho už neodvádějí. A protože ve svém vězení ted nemá žádnou možnost nějak se zaměstnat, nezbývá mu než se oddávat myšlenkám. Toho se však bojí víc než smrti a tak tomu hledí uniknout spánkem.

Omar je už dlouho vzhůru. Převaluje se na lůžku z boku na bok. Jeho první pohled v bledém světle počínajícího dne padne na přítele, ležícího na tvrdé, udusané zemi. Neodváží se však spícího probudit.

Náhle se pohne závora. V tu ránu je Benedetto na nohou. Omarovy pohyby, praskot slámy ho naproti tomu vůbec nerušily.

Muž z palácové stráže vyzývá Mezza, aby ho následoval. Benedetto spěšně pohladí chlapce po hlavě a stiskne mu ruku. Není jisté, že se ještě uvidí.

„Otče!” Ale dveře jsou už zase zavřeny.

Nešťastný Omar. Sotva že si ti dva vyměnili několik slov, už je zase rozdělují. V dlouhých hodinách, kdy se mu vyhýbal spánek, se už smířil se svým osudem a začal se těšit z te světlejší stránky svého neštěstí, z toho, že alespoň nebude sám. Ve dvou se těžký úděl vždycky lépe snáší. Teď tento paprsek pohasl. Co všechno mě asi ještě čeká, myslí si.

Že by si šli i pro něho? Do místnosti docela tiše proniká zvuk kroků. Okamžik ticha. Opět skřípne závora. Tak přece.

Omar má oči pevně zavřené. Nechce nic vidět, nechce vědět, kdo to otvírá dveře.

Ale vždyť ho nikdo nevyzývá, aby vyšel ven. Je naprosté ticho. Jen jako by se něčí noha šourala slámou u zdi. Podívám se, co to vlastně je.

„Otče, otče!” Omar vyskočí a běží k Benedettovi, který cpe dveřmi velkou otep slámy. Právě prošel. Dozorce za ním rychle zavírá a zůstává stát venku.

Rukávy vězňovy špinavé košile se vyhrnuly. Omar to náhodně zahlédne a už nemůže odtrhnout zrak. Mužovy paže jsou nad zápěstím ukrutně sedřeny. Ne snad čerstvě, do krve, ale zajizveny, samá skvrna.

V tomto okamžiku ucítí Omar jakési svědění a bolest na stejných místech, třebaže tam ještě žádné podlitiny nemá. Jestlipak i u něho zanechají řetězy, jimiž je spoután, navždy své stopy? Jeho pohled rychle sklouzne k starcovým kotníkům. Stejný obraz. Neodstranitelné, nesmazatelné známky otroctví.

Je to sláma pro Omara. Benedetto jí shrábnul tolik, kolik jen pobral.

Nechají nás tedy spolu!

Stařec vidí radostný záblesk v chlapcových očích. Omar se raduje, že nemusí být sám. Jak rychle je člověk spokojen, jak málo stačí nešťastníkovi ke štěstí.

„Smíte se projít v zahradě; pojďte!” vyzve strážce oba vězně, když Benedetto slámu rozprostřel. „Ty, starý, mi ručíš svou hlavou, že se Omar nepokusí utéct. Stačí pokus, protože podařit se mu to stejně nemůže, a bude tě to stát život.”

„Slyšels, Omare.”

„Buď bez starosti. Nehnu se od tebe.”

Dnes nevěnuje někdejší otrok přírodě v její pestré, jásavé kráse mnoho pozornosti. Po jeho levici jde mladý člověk, zbavený svobody. Omar je skoro ještě dítě. Turban má nasazený hluboko do čela, takže jeho obličej není úplně vidět.

Dvakrát projdou po cestách, po kterých smějí chodit vězňové, aniž zůstanou stát. Nemluví. Stařec si svého druha co chvíli kradmo prohlíží.

Hezký hoch, tenhle Omar. Temně snědý obličej, rysy ještě měkké.

Vlastně by jako Arab měl být tmavší, měl by mít přirozenější hnědou barvu. Ze by míšenec?

„Podívej se na mě, Omare,” požádá ho později Benedetto, když se mu zdá, že podezřívavost dozorce, který určitě někde dřepí a sleduje každý krok a každé hnutí na této jejich první společné procházce, poněkud ochabla.

Oba teď stojí proti sobě. Stařec si chlapce prohlíží.

Co na mně vidí? Jsem snad džin - duch, strašidlo? Proč se na mne tak upřeně dívá? Omar se bojí. Tenhle člověk, kterého nazývá otcem, je Evropan. Vládne možná zlým pohledem, chce mně, pravověrnému, tím pohledem snad ublížit?

Omar? Před Benedettovým zrakem se jeho postava rozplývá. Cizozemské oblečení na těle mladého muže se mění. Tvář ale zůstává v hlavních rysech nezměněna. Jsou to tytéž planoucí oči, stejný nos, tatáž ústa jako měl… Luigi Parvisi. A tady ten, co stojí před ním, se v mnohém mladému pánovi z oněch let podobá.

Benedetto si tiskne pěsti na oči, co nejpevněji, až se zdá, že se mu hubené prsty zarývají do víček. Obraz zůstává, je naopak ještě ostřejší.

„Utíkej pomalu k domu, pořád přede mnou, Omare,” zasípe. Chlapci se starcovo chování nelíbí, začíná se ho bát, ale uposlechne.

Stařec ho zapomene následovat. Stejným způsobem se v bocích kolébal i Luigi Parvisi, když mu bylo tolik, jako je teď tomuto Omarovi.

Jak krutá záludnost osudu, že mu staví do cesty člověka, který mu rozdírá nitro. Oblečením Arab, ale postavou, vzezřením, pohyby - jako jeho mrtvý pán. Kdyby byl tento mladý hoch Ital, mohl by být Luigiho synem. Mohl, ne: musel by být Liviem.

„Liv…!” Jen začátkem jména na něho zavolá, zbytek spolkne. Hlavou mu projela myšlenka, kterou však musí důkladně uvážit, než neprozřetelně vysloví Livio.

Omar zaslechl, že za ním Benedetto něco volá, nepoznal však co. Za tak nádherného slunečného dne vysílají celá hejna švitořících ptáků své písně vzhůru do nekonečné modři. Jejich ostré trylky přehlušily, pohltily to „Liv.”.

„Co je?” ptá se.

„Nic, synu, nic. Mám jen radost z toho nádherného dne.” Přitom honem volí takové místo, aby měl slunce v zádech. Na Omara však dopadá naplno.

„Chtěls mi dnes vyprávět o sobě,” připomíná mu Omar.

„Byl jsem,” začíná Benedetto své vyprávění, „lapen s italskou lodí. Sám víš, jak bezohledně se zachází s těmi nešťastnými zajatými námořníky a cestujícími. Nebyli jsme nic jiného než zboží a často předmětem krutých zábav svých strážců. Tloukli nás, ponižovali, zacházeli s námi hůř než se zvířaty.

Když nás v Sidi Feruchu odváděli z lodi - myslím, že se to stalo poprvé v dějinách Alžírska, že nás neodvlekli až do města -, byli mnozí z nás těžce raněni. Já sám jsem byl oslaben po nemoci. Jak mi vyprávěli ostatní nešťastníci z Astry, padl můj pán v boji a jeho mrtvolu hodili přes palubu. Mladou paní, Raffaelu Parvisiovou, a sedmiletého chlapce,” -Benedetto Omara bedlivě pozoruje, ale nic v jeho chování nenasvědčuje tomu, že by se ho zmínka o ženě a dítěti jakkoli dotkla - „od nás oddělili ještě před vyloděním. Co se s nimi pak stalo, o tom jsem se nemohl nic dovědět. Doufejme, že i je ten anglický admirál vysvobodil. My, kteří jsme se sotva drželi na nohou, jsme museli pochodovat celé dny a skoro bez přestávky. Z kopce do kopce, krajinou podobající se poušti…”

„Planina Metijiah!” prohodí Omar.

„Ano. - Zdolávali jsme řeky, ze všech stran poháněni Araby, kteří nás provázeli. Dva z mých kamarádů tam zůstali mrtvi. Nikdo se o ně víc nestaral, jen ty poslední hadry jim servali z těl.

Ta pak posloužila za potravu supům a orlům nebo jiným zvířatům, jimž se zachtělo zatnout do nich zuby či zobák. Tak se ještě víc smrskl náš beztak už malý houf. Na ten se pak soustředily rány bičem, které rozdíleli jezdci, jimž cesta k šejku Osmanovi stále nechtěla ubíhat dost rychle.

V táboře nás přikovali po dvou. Dvě hodiny po půlnoci jsme museli vstávat. Kdo zaspal, koho neprohrálo ani to, jak jím cloumal jeho druh, ten prchal z lůžka pod údery dozorců.

T*1y1«vy 1 • v y a 1 v y a Iv a v vyl v

Lidé, kteří museli žít a dřít o vodě a troše moučné kaše, umírali jako mouchy.

Můj první spolutrpitel byl Španěl. Úzkostlivě se dbalo na to, aby spolu nikdy nebyli přikováni krajané, i když nebyla žádná naděje na útěk. Znáš svou zem a víš sám nejlíp, že je nemožné cestovat zde sám. Hemží se to tu divokými šelmami. Všude číhá nebezpečí, kterému dva neozbrojení otroci, jejichž pohyby jsou nadto omezeny těžkými řetězy a železným závažím, nemohou uniknout.”

„A přece jsou dva lidé, kteří těmto nebezpečím hledí směle do očí a putují od duaru k duaru, od osady k osadě, aniž by se jim něco stalo!”

„Opravdu? Pak to jsou vskutku velmi odvážní a chytří lidé.”

„Copak jsi nikdy neslyšel o El-Fransim a jeho sluhovi Selimovi?”

„El-Fransi? Ovšem. Prý byl často tady nablízku; to se pak u nás vždycky objevil vrchní dozorce, a hned nás hlídali ještě přísněji než jindy. Všichni se El-Fransiho báli. Proč, to nevím.”

Benedetto neříká pravdu. Touha po vysvobození vzbudila v otrocích naději, že lovec snad chce některého z nich vyrvat z Osmanovy moci. Ale koho? To nevěděl nikdo, každý jenom doufal, že tím šťastným bude právě on. To, že se starý Ital o tom všem nezmiňuje ani teď, kdy je tábor už vyklizen, je projev čiré opatrnosti otroka, který se cítí neustále ohrožen. Kdyby promluvil, nehrozilo by ovšem nebezpečí jemu, nýbrž El-Fransimu, který je Evropan.

Mezi strážci byl nejeden, kterého k této službě donutili a který, bylo-li to jen trochu možné, také někdy vyprávěl alespoň něco Z toho, co se dělo mimo úzký okruh tábora.

Omarův osud je nejistý. Můžou si pro chlapce přijít ještě dnes, to celé může být jen výstraha na zastrašení. Pak by ovšem bylo pošetilé vyprávět mu toho příliš o El-Fransim a jeho domnělých cílech.

„Tak tedy ten Španěl,” pokračuje vypravěč, aniž by se déle zastavoval u El-Fransiho, „našel jednoho dne kost. Aniž bych něco zpozoroval, podařilo se mu upevnit kost do skuliny ve zdi a v noci se na ní oběsit. Když jsem se probudil, byl už mrtvý a studený. Zbavil se otroctví. Podle všeobecných zvyklostí tím ale měl skončit také můj život. Se vším jsem se už rozloučil. Co mi také mohla budoucnost ještě nabídnout jiného než strach, hrůzu, nekonečné trampoty a utrpení? Ve své vlasti už nikoho nemám. Lpěl jsem jenom na svém nešťastném mladém pánovi, jeho milé ženě, a především na jejich dítěti. Jediná cesta, která mě mohla zachránit, se mi zdála neschůdnou. Nebyl jsem ochoten zříct se své víry, ani tehdy ne, když jsem si tím mohl vykoupit život. I když jsem si během času zoufal čím dál víc, protože evropské křesťanstvo nepodnikalo nic, aby své souvěrce ochránilo a vysvobodilo vší mocí, kterou disponovalo, přece jen na své víře stále ještě lpím.”

Tvář někdejšího otroka potemněla. Pravicí se pokouší uhladit hluboké vrásky na čele.

„Nechceš už vyprávět dál, otče?”

„Chci, Omare, musíš slyšet všechno. - Copak mi chtějí darovat život? Což mě nepoženou k odpovědnosti za smrt mého druha v řetězech? Všechno tomu nasvědčovalo. Přikázali mi, abych mrtvolu zvedl a šel před nimi. Byla to těžká cesta s mrtvým přes rameno, který byl stále ještě řetězem a železnými koulemi přikován ke mně. Zmocnila se mě nepopsatelná hrůza. A já blázen si myslel, že jsem skoncoval se životem, že se smrti nebojím. Sebemenší šramot za mými zády mě vyděsil. Chtějí tě snad zastřelit zezadu? ptal jsem se při každém kroku. Čekal jsem a čekal, a prožíval hrozná muka.

Nic se nestalo. V dálce jsem viděl jít po jiné cestě otroky do práce. Pro mne a můj žalostný náklad neměli ani pohled. Můj osud jim byl lhostejný. Mnozí z těch ubožáků byli už celá desítiletí v otroctví a ztratili všechen soucit. Abych to zkrátil: když uvolnili řetězy, musel jsem kamaráda hodit do propasti. Pak jsme se vrátili do tábora. Ten den jsem nemusel pracovat. Z toho jsem se ovšem dlouho neradoval! Co mě v táboře čekalo, nechci líčit do všech podrobností, i kdyby snad bylo pro tebe dobré, abys věděl všechno. Umlátili mě skoro k smrti. Celé týdny jsem ležel jako přeražený, s kůží sedřenou, nemocný, v prvních dnech neschopný sebemenšího pohybu. Pak mě přikovali k jinému spolutrpiteli, tentokrát to byl Portugalec. Také jeho vyrvala smrt od mého boku. Pracovali jsme ve skupinách po sto otrocích, hlídalo nás ale dvakrát tolik dozorců. Náhle vyrazil z křovin lev, vrhl se na Portugalce a chtěl ho odvléct. Muž byl okamžitě mrtev - a já k němu

nerozlučně přikován! Ze všech stran se sem řítili dozorci a stříleli po šelmě ze svých předpotopních pušek. Lva tím sice nezdolali, ale aspoň se odklidil. A zase mě nemilosrdně ztloukli, ač jsem na smrti tohoto kamaráda neměl žádnou vinu.”

„To nebylo správné!” prohodí Omar.

„Stejně jako mnoho jiného, co dělají tví bratři, hochu! To nejhorší, co se mi však stalo, bylo, když propustili otroky. Jeden z tisíce pěti set musel zůstat. Jeden… totiž já! Co mě tenkrát zachránilo před šílenstvím, nevím. Moje situace se od té doby sice zlepšila, otroctví se změnilo v zajetí, ale svobodný nejsem! Neustále mě trýzní otázka: proč právě já?”

Benedetto zmlkne. Pěst tiskne na čelo, oči má zavřené. Dýchá přerývaně. Potichu, úplně potichu, že ho skoro slyšet není, pak pokračuje: „Jestlipak se na tuto otázku někdy dozvím odpověď? - Všichni z Astry byli tehdy mrtví. Nikdo z nich nemohl ve vlasti vyprávět, že z nešťastné lodi ještě jeden

ví vl V • • V V • y fl / 1 *1 ¦ v

člověk žije v zajetí. Jisté me považují za mrtvého jako proste všechny, kteří tak rozhořčeně bojovali proti korzárům.”

„Já také bojoval a nejednoho porazil!” chvástá se Omar.

„A proč, příteli?”

„Proč? - Jak to? Nerozumím ti.”

„Musel ses na Evropanech mstít za nějaký zločin?”

„Ne. Ale jsou bohatí. Břicha jejich lodí jsou naplněna poklady.”

„Pro třpytivé zlato ses tedy propůjčil k tomu, abys vraždil lidi a vrhal je do neštěstí?”

Omar se na starce dívá udiveně. Neví, co by na to řekl.

„Pak jsi jistě bohatý, synu,” pokračuje Benedetto.

„Nikdy jsem z kořisti nic nedostal. Byl jsem přece jenom plavčík.” Náhle si vzpomene na to, co mu vštěpoval marabut a mnozí lidé, kteří považovali boj proti lidem jiné víry za službu Alláhovi. Jen jestli to ale ten starý otrok pochopí? Třeba tohle: „Boj je nejvznešenějším úkolem jinocha a muže.”

„Taky proti nevinným? Jsme snad my, Evropané, lupiči, vrazi, piráti, korzáři? Přepadáme my vaše lodě? Vrháme snad my tvé bratry do otroctví?”

„To nevím. Ale srovnali jste svou kanonádou Alžír se zemí. Máme právo takové zločiny mstít!”

„A víš vůbec, proč bylo vaše město ostřelováno?”

„Chtěli svrhnout deje.”

„A svrhli ho?”

„Ne. Nakonec se toho neodvážili.”

„Nesmysl! Kdyby byli chtěli! Ale ty se mýlíš. Alžír musel trpět, protože jste s mými bratry, kteří vám, a já to musím neustále opakovat, ničím neublížili, zacházeli nelidsky.”

„Chystáme už odplatu!”

„Ta se vám nemusí podařit. Evropané mohou být stokrát silnější než vy, jen kdyby chtěli.”

„Jak můžeš něco takového tvrdit?” rozhořčuje se Omar. „Nám neunikne žádná loď.”

„Uvidíme. Ale nechrne toho. Ty ještě nechápeš, že hon na lidi je něco strašlivě hanebného, třebaže zbavili svobody i tebe, mohamedána. Je to snad správné?”

„Byl jsem neposlušný.”

„Za to musíš být potrestán, to je jistě v pořádku. Ale ne tak, že se s tebou, mohamedánem, bude zacházet jako s nějakým křesťanským psem, jak vy říkáte.”

Chlapec vytřeští oči. Že ho postavili na stejný stupeň s nevěřícími, to jím otřese do hloubi duše. Tenhle někdejší otrok jeho situaci správně vystihl. Jeho vlastní přátelé a spolubojovníci s ním naložili jako s prašivým psem. Kdyby ho byli usmrtili, nebylo by to tak zlé jako tohle.

Plavčík Omar, zajatec pověstného otrokáře Osmana, je hluboce nešťastný. Všichni, které ještě před nedávnem miloval, i když často pod jejich tvrdostí trpěl, kamarádi z pirátské lodi, všichni ho hanebně zradili. Když se takto nakládá s ním, pak bude možná pravda ledacos z toho, co mu ten stařec právě řekl.

Aleje to Evropan. Jistě vidí všechno špatně. Určitě! Či snad ne?

Omar se octl v bludišti, z něhož nevidí východiska.

„Alláh, Alláh! Děkuji ti, ty veliký, dobrotivý, všemilující, všemocný.” Jako vždy v posledních dnech, i dnes končí Omar svou modlitbu těmito velkými slovy.

Všemocný pocítí, jak má duše jásá, jak je naplněna díky, tak vřelými, že to ani vyjádřit neumím. Jen zmatená slova ze sebe člověk dokáže vypravit, zmatená, nejasná, o tom, co se v něm děje. On však, Alláh, jistě všechno dobře zváží.

Bylo to snad něco jiného než jeho dobrota, co mu přineslo vysvobození? Co jiného mu otevřelo vězeňskou bránu a vrátilo život než jeho moc?

„Alláh, Alláh!” Jak krásný, jak nekonečně krásný je život!

Omara se zmocnilo zbožné opojení. Potkalo ho

vli *i1yviviy v v v /‘lvi ¦

nepředstavitelné štěstí, za než přece musí dekovat.

Rozhlíží se a vidí změněné, a přece tytéž tváře, které ho svého času nechaly chladně odtáhnout do otroctví, bez nejmenší účasti na těžkém osudu, který mu byl určen. Všichni jsou ještě na lodi, až na jednoho: na rajse.

Nyní je někdejší plavčík Omar důstojníkem, nejmladším důstojníkem alžírské flotily. Už ho nesmějí týrat, bít, kopat. Všichni teď usilují o jeho přátelství. Jen aby si nevzpomněl na to, co bylo před časem. To by bylo zlé; neboť je v jeho moci, aby se pomstil.

Jednoho dne přišli k Osmanovi poslové z Alžíru. Pyšní, pánovití muži, kteří se šejka nebáli. Ani se neptali, zda tu plavčík Omar vůbec je; jednoduše poručili, aby byl propuštěn.

„Koně pro něho!” přikázali. A vybrali ze stáda ušlechtilého araba, ohnivého, rychlého. Šejk zuřil - Omar byl při tom a viděl to na něm -, že zvolili právě tohoto koně, neodvážil se ale něco proti tomu namítat.

A pak se jelo do Alžíru. Jednali s ním zdvořile a pozorně.

„Kam mě vedete?” ptal se jich Omar.

„K Mustafovi.”

Tisíce lidí se v tom velkém, lidnatém městě může jmenovat Mustafa, je to docela obyčejné jméno. Bohužel se však o tomto Mustafovi od svých průvodců nemohl nic bližšího dovědět. Vytrvale mlčeli. Jeden z nich se nad Omarovými otázkami jen usmíval.

Když pak stál proti tomu tajuplnému muži, pochopil, že je nebezpečné mluvit o něm. „Omare, zasloužil sis smrt.”

Cítil, jak se mu zachvěla zem pod nohama. To ho vysvobodili ze zajetí jen proto, aby ho předali katovi? Nebyl schopen slova. Dívat se smrti do tváře v boji nebylo nic proti pocitu, který mu sevřel hrdlo svými pařáty, když se díval do tváře Mustafovy.

Dutým hlasem, který jako by vycházel z hrobu, a se stejnou tvrdostí mluvil ten hrozný člověk dál: „Neposlušnost je nejhorší zločin, jakého se může korzár dopustit.”

Vím to, pane, chtělo se mu říct; ale bylo mu, jako by už cítil katův provaz kolem krku. Z otevřených úst mu nevyšla ani hláska.

Pak se ale náhle ozval docela jiný hlas - měkký, důvěryhodný, dobrotivý: „Zapomněl jsem to, synu. Ty ale nezapomeň a jednej v budoucnu jinak. Vrátíš se na loď.”

„A kapitán?” odvážil se promluvit. „Byl vyměněn.”

„Kde je starý?”

Mustafa jen nepatrně mávl rukou. Mávnutí bylo jasné a jednoznačné. Kapitán je mrtev.

„Vrátil jsem ti svobodu, synu. Dokaž, že umíš být vděčný. Jednoho dne budeš, zlíbí-li se mi to, rajsem této lodi.”

Jaký to muž, tenhle obávaný Mustafa! Ale je to přítel.

Nezklamu ho! říká si Omar znovu a znovu. Starý spoluvězeň a jeho řeči jsou zapomenuty. Jsou to všechno nesmysly, co ten člověk mluvil. Dětinské žvanění starce. Raději na to nemyslet.

Ale jeho slova neustále dotírají, a hned jsou tu také myšlenky. Nedají se zahnat ani umlčet. Jsou jako plíživý jed, mizí, aby se znovu zase vynořily, straší dokonce ve snech jako hmatatelné postavy, jako skutečnosti, nutí člověka, aby se jimi zabýval. Může je vyvrátit. Sám život je vyvrátil. Je svobodný. A přece se jich nemůže zbavit - myšlenek toho Evropana, které jsou rozhodně nesprávné. Jsou to samé nesmysly, co nevěřící říkají a učí, musí to být nesmysly; protože jedině v Alláhovi, kterého oni neuznávají, je pravda.

Vždyť podvádíš sám sebe, Omare! Mluví snad pravdu ten hlas, který vychází z jeho nitra? Ne ne, to nemůže, nesmí být pravda. Boj! Jen v boji může najít záchranu před podobnými úvahami. Omar touží po zločinu, aby unikl hlodajícím myšlenkám, které do něho zasadil Benedetto Mezzo.

Zatímco je mladý důstojník bičován pochybnostmi, ranami, které nerozdírají kůži, a přece jsou daleko krutější, projíždí Benelli vladařstvím.

Sleduje El-Fransiho stopu.

El-Fransi je Francouz jménem Jean Meunier z La Calle. Zámožný muž, který si může dovolit tak nákladnou vášeň, jako je ten jeho lov. O nějakém Luigim Parvisim se jeho špehové nemohli v městečku nic dozvědět.

Jména jsou jak ten dým: rozplynou se. Člověk je může odložit jako špinavou košili, může je podle potřeby měnit.

Dobrá, rozhodl Benelli, podívá se tedy sám tomu Jeanu Meunierovi - El-Fransimu - do tváře, vždyť ono se ukáže, ne jde-li nakonec přece jen o Luigiho Parvisiho. Překvapení by to žádné nebylo.

Přikázal El-Fransiho chytit a dopravit do Alžíru. Jeho náhončí se vrátili s nepořízenou. Pokaždé jim tahle škodná unikla. Všechna čest tomu muži, který je možná jeho krajan. Benelli je na něho málem hrdý, ale jenom na okamžik; nesnese vedle sebe nikoho, kdo má ducha a je přitom stejný dobrodruh jako on. Parvisi ještě nezasáhl do vysoké, složité hry politiky. Ještě ne. Ale nemůže se tak stát už zítra, či dokonce ještě v této hodině?

Třeba je všechno přece jenom docela nevinné. Hledá svého syna. To by pro existenci vladařství nebylo nijak nebezpečné. Jistě, nebylo by to tak zlé, kdyby tomu člověku šlo jen o to, najít své dítě. Ale Janovan El-Fransi je nástupce Francouze El-Fransiho! Má po svém boku dokonce toho černocha Selima, starého průvodce toho druhého. Bylo mu to vážené a milované jméno El-Fransi přenecháno jen proto, aby mohl hledat svého syna? Vyloučeno, za tím vězí něco jiného. Parvisi pracuje pro Francii. Je-li tomu tak, pak hrozí nebezpečí, které může odstranit jenom jeden člověk: on sám, Benelli!

A celá El-Fransiho nevinnost je jenom maska. To, co nevytuší ani domorodý slídil, to prohlédne Mustafa. O El-Fransim se toho v zemi hodně povídá. Že je to věrný přítel, pomocník v nouzi, rádce, že však neštve proti Turkům, vše nechává na lidech.

Na základě takového postoje nelze El-Fransiho odsoudit. Nekuje proti Turkům žádné pikle, ale vede lidi k přemýšlení, a to je daleko vážnější. Náhle vzplanuvší požár lze rychle uhasit, ale oheň doutnající pod povrchem, skrytý v trámoví a zdivu, se může rozrůst v moře plamenů, které se pak dá uhasit už jen s krajním úsilím. Jestliže si lidé jednu věc dlouho rozmýšlejí, zvažují všechna pro a proti, berou v úvahu úspěch i neúspěch, nechávají plod dozrát, pak hrozí skutečně nejvyšší nebezpečí.

„Jsem Mustafa, dejův rádce,” představuje se Benelli představenému vsi.

„Bud vítán, pane. Tvoje návštěva znamená pro naši vesnici velkou čest. Co tě k nám přivádí?”

„Vyjel jsem si na lov, příteli. Mohu vám nějak pomoci? Neřádí ve Vašich stádech divoké šelmy? Skolím je.”

„Jak jsi dobrý, pane.” Kabyl se znovu ukloní.

Upjatý chlapík, konstatuje Benelli. Byla to snad chyba, že se představil jako dejův rádce? „Opakuji: rád vám pomohu.”

„Děkuji ti, pane, ale přicházíš pozdě.”

„Pozdě? Nerozumím ti.”

„Pomohl nám El-Fransi, pane!”

Benelli se spokojeně usmívá. Kabyl to vidí. Lovec tedy nemůže být daleko. „To rád slyším. Statečný muž, tenhle El-Fransi!”

„Náš přítel, pane.”

„Můžete na něho být hrdi. Vše, co jsem o něm slyšel, se mi líbí, takže bych si s ním rád jednou vyšel na lov. Pověz, kde bych ho našel? Jistější o mně slyšel, že…”

„Ano, pane.”

„Co, příteli?”

„Že jsi velký pán.”

Benelli se směje. Je to hlupák, tenhle představený, blázen, nemá to v hlavě v pořádku. „To jsem nechtěl říci, příteli. Ale že se El-Fransimu jako lovec vyrovnám. Opravdu, rád bych si s ním jednou zalovil. Kde je?”

„To nevím, pane.”

„Slyšel jsem, že tu byl ještě včera.”

„Tak, včera, pane?”

„Je to zvláštní, že o tom nechceš nic vědět.” Kabyl tuto poznámku přejde.

„Škoda. - Ty lžeš, starý!” Jen tak, jako kdyby laškoval, mrští po něm Mustafa urážkou.

„Neodvážil bych se tobě, tak velkému, mocnému muži, odporovat, i když soudíš nesprávně.”

„Maledetto! Proklatě!” Člověk se v tom chlapovi nevyzná.

Nejlépe bude celou věc přejít několika vlídnými slovy.

„Odpusť, nechtěl jsem tě urazit. Zdá se, že jsem byl špatně informován. - Zůstaneme tuto noc u tebe. Já sám přijímám pozvání do tvého domu. Pro mé průvodce vyhledej vhodný nocleh jinde.”

Že Kabylem vůbec pozván nebyl, to Mustafovi nevadí. On je pán, ostatní ať si považují za čest, smějí-li ho ubytovat.

Uprostřed noci opouští vesnici nějaký muž. Neslyšně se odplíží, teprve později se vyšvihne na koně.

Benelli se mýlil. Představený obce s tím svým oddaným „ano”, k němuž nikdy neopomene připojit „pane”, není hlupák, není blázen, nýbrž chytrá a nebezpečná hlava.

„Podívej se, Selime!” Luigi mu podává dalekohled a udává směr, jímž se má jeho přítel dívat.

„Alžířané. Prchněme!”

„Ano, jsou to oni. Dobře že jsme byli varováni.” Parvisi zkoumá krajinu. Před nimi se rozkládá kratší rovina, která se poznenáhlu mění v pahorkatinu. Mohli by uniknout. Stačilo by skočit na koně. Dostat se do hor, a už je nikdo nenajde. Ale koně jsou unaveni.

„Nebudeme prchat, Selime. Musím si toho dejova rádce jednou zblízka prohlédnout.”

„Proč se o nás v poslední době tak zajímají?” ptá se černoch po chvíli.

T» a v s I O v v • y • • v a* * 1 v/ a v

„Patrně nám nedůvěřují. Totiž ti v Alžíru; protože domorodci jsou nám věrní.”

Oba muži prohlédnou v jízdě zbraně. Všechno v pořádku. Pistole a ručnice jsou připraveny k výstřelu, zakřivené meče se dají snadno tasit.

„Ani by se mi moc nechtělo prchat. S těmi čtyřmi muži si to snadno rozdáme, jestli mají špatné úmysly.” Selimovy bělostné zuby svítí jako jeho oči, když s úsměvem ujišťuje, že je, bude-li to třeba, připraven k boji.

Přátelé se neohlížejí. Teprve později, když se už dusot koní za jejich zády nedá přeslechnout, přitáhnou koním otěže a čekají, až jezdci dojedou.

Je to starší muž a tři mladíci.

„Selam!” zdraví stařec, který se zdá být jejich vůdce, a aniž vyčká, až El-Fransi odpoví „Aleikum” dodává: „Jsem rád, že se s tebou konečně setkávám, El-Fransi.”

Parvisi dělá překvapeného: „Ty mě znáš?”

„Slyšel jsem toho o tobě a tvém příteli tolik, že není těžké poznat tě.”

„Opravdu?”

„Dovolíš, abychom zůstali ve tvé společnosti?”

„Neznám tě, ani tvé průvodce. Země je veliká, je tu dost místa, abychom si nešlapali na paty, i kdybychom měli stejnou cestu,” odbývá Parvisi starce.

„Jsi nezdvořilý, El-Fransi. Jsem šejk Jusuf z Biskry.”

„Mysli si co chceš, Jusufe. - Ale pro mne a za mne, dokud budeme mít stejný cíl…”

„Kam jedeš?”

„To se ukáže. V každém případě chci lovit.”

„Ó! Smím si s tebou také jednou počíhat na nějakou šelmu?”

„Máš-li odvahu! - Jedeme, Selime!”

Benelli se drží po boku Parvisiho, který jede v čele. Neustále se pokouší navázat rozhovor, ale lovec odpovídá jednoslabičně a neochotně.

Co chce ten muž, kterého spřátelený Kabyl ohlásil jako Mustafu, dejova rádce?

Cesta vede opět pohořím. Parvisi věnuje krajině velkou pozornost. Náhle zastaví.

„Jsme u cíle. Ke mně, Selime. Přeji ti šťastnou cestu, Jusufe!” To už Luigi míří k místu, které se mu zdá vhodné k odpočinku. Kdyby snad šejk nepochopil nebo nechtěl pochopit, že se tady jejich cesty rozcházejí, pak se tedy bude muset spokojit s nepříznivějším místem pro svůj tábor.

„Ty nechceš vyhovět mé prosbě, El-Fransi?” ptá se Mustafa ohromeně.

„Třeba ti tvé záležitosti nedovolí, aby ses už teď utábořil a ztratil tak půl dne. Já nikam nespěchám a zůstanu zde,” odpoví mu s úsměvem El-Fransi.

„Pak zůstanu i já. - Hej, připravte tábor!”

Zatímco Selim a tři Benelliho pomocníci vykonávají tuto práci, stojí Parvisi se založenýma rukama opřen o balvan, který zvolil, aby mu kryl záda. Alžířan se tváří, jako že je rovněž zaměstnán. Uchopí to a ono, přistoupí hned k tomu, hned k onomu z mladíků a šušká si s nimi. Nedělá ovšem nic.

Teprve když je vše jaksepatří, přidruží se opět k El-Fransimu.

„Dýmku!” poručí ještě a pak si udělá pohodlí.

Donesou mu ji. Je to drahocenný kousek se dvěma troubeli, jak lovec pozná na první pohled.

„Posluž si, El-Fransi, bud mým hostem!” A nabídne mu jednu ze dvou špiček.

Byla by to těžká urážka, kdyby toto pozvání odmítl. Parvisi tedy kouří.

„Chutná ti? Pravý turecký tabák,” pokouší se Benelli rozproudit rozhovor.

„Zdá se, že jsi bohatý muž, mužeš-li tak vzácné nargilé vystavit nebezpečím daleké cesty. Copak se nebojíš, že by tě mohli cestou oloupit?” Parvisi se rozhodl zanechat své zamlklosti. Třeba z rozhovoru pozná, oč tomu muži vlastně jde.

„Nikdo by se neodvážil vztáhnout na mě ruku!” Samolibý úsměv vyhladí na okamžik stařecké vrásky v obličeji Benelliho.

Teprve teď má Parvisi příležitost důkladně si cizince prohlédnout. Arab? Možná; ovšem nebýt hustého vousu a hluboko přes čelo staženého turbanu, mohl by ho člověk považovat za Jihoevropana.

„To se můžeš považovat za šťastného,” odpoví na chvástavá slova.

„Šejk Jusuf je obávaný!”

„Já vím, já vím. Říkals z Biskry?”

„Ano.”

„Šejk Jusuf z Biskry je statečný, a proto lupiči obávaný a nenáviděný muž - je to můj přítel!”

„Diavolo! Ďáble!” Benelli se kousne do rtu, když mu tahle italská kletba proklouzla. Jeho oči nebezpečně srší. „Co tím chceš říct, El-Fransi?” osopí se na Parvisiho.

„Že nejsi šejk Jusuf.” Parvisi to říká zcela klidně, aniž by pozvedl hlas.

Benelli vyskočí. Také Luigi se vymrští.

„A vy nejste pravý El-Fransi, signore Luigi Parvisi! Co tady v regentství děláte? Já jsem Mustafa, šéf dejovy tajné policie. Jste zatčen! Mládenci, odzbrojte ho a toho negra taky!” Vytáhne pistoli. El-Fransi, který falešného Alžířana nespustil z

očí, mu ji vyrazí z ruky. Zbraň třeskne o zem. Kopnutí, a pistole letí na stranu.

„Kdo sáhne po zbrani, dostane kulku do hlavy!” Selim, celou dobu připraven ke skoku, vyrazil a drží v šachu ty tři mladíky, kteří sedí opodál.

„Ani se nehněte!” varuje.

Parvisi ustoupil maličko na stranu. Právě chce i on vytáhnout pistoli, když tu se na něj vrhá Mustafa s jataganem. Dobrá, tak tedy souboj šavlemi.

Ach, Mustafa je levák. Jak to člověk mohl přehlédnout? Zbraň nosí na pravé straně.

Mládenci řvou vzteky, když jim Selim odebírá ručnice a odhazuje spolu s pistolemi daleko do hromady kamení. Dva zakřivené meče letí ještě o kus dál.

Benelli šermuje jako armádní učitel šermu. Proti takovému protivníkovi, který každý výpad hravě odráží, je Parvisiho postavení zády ke skále nevýhodné. Omezuje ho v pohybu.

Na Mustafu, to vidí Ital hned po prvních úderech, platí jedině větší rychlost a síla.

Luigi bojuje jako divý. Srdce mu letí, zadýchává se. A Mustafa je levák a mistr v boji s jataganem. Úder a obrana se střídají stále rychleji. Podaří se tomuto muži, který se kletbou, jež mu unikla, prozradil jako Ital, to, co se nepodařilo žádné z nejnebezpečnějších šelem, totiž zdolat El-Fransiho? Pak bude Livio úpět až do smrti v otroctví.

Parvisi se sehne, skrčí levou nohu, přitiskne podrážku sandálu na skalní stěnu. Pak mohutný skok, jemuž odraz nohou dodá na síle, směrem proti pravé ruce Benelliho. Těla se prudce srazí. Oba bojovníci padají.

Selim, který při odzbrojování posledního mladíka musí vybojovat malý souboj, je stržen s sebou.

Benelli je rychleji na nohou než Parvisi, který tvrdě narazil hlavou o zem.

„Mám tě, ty špióne!” Hlas dobrodruha prozrazuje, že je si jist svým vítězstvím.

Šavle blýskne vzduchem. Strašná rána míří přímo na krk napůl vztyčeného El-Fransiho.

Parvisi to vidí. Znamená tento úder konec? Mechanicky se pokouší o obranu. Všechny výhody má Benelli. Krýt se podle všech předpisů, to Luigi v této poloze nemůže. Kov udeří o kov, štěstí bylo Luigimu nakloněno. Úder byl neškodný.

Ukazuje se však, že srážka má neblahé důsledky pro Selima. Jeden z mladíků, kterého už nemohl odzbrojit, tasil šavli a zle na černocha dotírá. Použít teď střelné zbraně je vyloučeno. El—Fransi a Mustafa kolem sebe za zády Maura divoce víří. Luigi by mohl vběhnout kulce přímo do rány.

Černoch se otočí a několika dlouhými skoky prchá. Maur s vítězným pokřikem za ním. Selim využívá útěku k tomu, aby si zastrčil pistoli za opasek a ozbrojil se jataganem. Šermovat může jen pravačkou, a v té měl střelnou zbraň. Proto potřeboval získat trochu času.

Kde však zůstali tamti dva? Tamhle utíkají a hledají své zakřivené meče.

Selim se jako blesk otočí a vyrazí zbraní vpřed. Arab ji odráží, ale Selim svého protivníka, který se urputně brání, nutí k ústupu.

Benelliho úhybné skoky jsou čím dál malátnější. Projevuje se stáří. Parvisi se ze svého pádu už vzpamatoval.

„Tak jen do toho, ty italský renegáte, rychleji, rychleji, chceš-li porazit El-Fransiho!” dráždí nepřítele doufaje, že ten vzteky zanechá vší opatrnosti.

Přece tomu starci musí jednou ochabnout síly!

„Ty a zvítězit nade mnou! Do pekla s tebou, Parvisi!” S mrštností a zápalem mladíka se Benelli znovu vrhá do boje. Jeho jatagan zasviští vzduchem, že oko sotva zachytí jeho dráhu. Tomuto mistrovi musí Luigi podlehnout; je mu to jasné.

Mustafa zatlačuje El-Fransiho krok za krokem zpátky. Z čela Parvisiho se řinou potůčky potu, nic však nenasvědčuje tomu, že by dobrodruh vkládal do svých ran poslední síly. Nepodaří-li se mu vyřídit soka teď, pak je s ním konec. Mustafa skřípe zuby, z jeho rtů zmizela všechna krev.

Kámen za Parvisim. Luigi klopýtne dozadu. Užuž se chce Benelli vrhnout na svého protivníka, který v tu chvíli není zcela bojeschopný, když tu… Před ním leží pistole.

Renegátův mozek pracuje na plné obrátky. I když je Parvisi mnohem slabší než on, je na jeho straně výhoda nižšího věku. A už se také zase vzpamatoval. Ještě není poražen.

Tak tedy pistoli!

Benelli se shýbne a sáhne po střelné zbrani. Tu však již také vyrazí El-Fransi, rychleji, než by se dalo čekat. Pravicí opřen o zem, napolo vleže, šermuje Benelli dál. Ani nápad vzdát se. Vítězství, nebo porážka, život, nebo smrt. Že by El-Fransi poraženého nezabil, to dobrodruha ani nenapadne. Jak by taky mohl? člověk, který nezná slitování, je nepředpokládá ani u druhého.

Zdá se, že tenhle Mustafa, či jak se vlastně jmenuje, musí být ve spolku se samotným ďáblem, myslí si Luigi. Ani teď se nedaří vést proti němu rozhodující úder.

Benelli dosáhl na pistoli, ale podařilo se mu uchopit jen hlaveň, ne rukojeť. A přece! Jako by z kovu proudila do jeho těla nová síla. V tom je i jeho převaha nad Parvisim.

Divočeji než kdy předtím víří zakřiveným mečem a nutí Parvisiho k obraně. To stačí. Benelli se může opět vztyčit, může vyskočit.

Selim je teď tísněn třemi. Ani jemu se nedaří vypořádat se s Mustafovými lidmi, třebaže rozdílí přímo mistrovské údery. Jako kočka sebou mrskne hned doleva, hned doprava, vyskakuje, skrčuje se, odráží rány, napadá. Levý rukáv jeho burnusu je tmavě zbarven, černoch je zraněn.

Benelli uchopil pistoli do zubů. Nebezpečný pokus dostat zbraň správně do ruky, protože Parvisi se snaží tohoto okamžiku využít. Ale jako nějaký kouzelník drží náhle Mustafa pistoli v ruce.

Teď jde do tuhého! Liviovu otci zbývá už jen krátká chvíle, možná že jen vteřiny, pak boj skončí smrtící střelou.

Jako divoká šelma pozoruje Benelli svého protivníka. Tu vyšlehne z Parvisiho očí blesk. Teď přijde rozhodující úder.

Renegát stiskne spoušť. Zasáhl! Parvisi zavrávorá.

Mustafa-Benelli prudce vydechne, levice s jataganem mu klesne.

Je najednou těžká jako olovo.

Dobrodruh chce ruku vší mocí zvednout. Vyrazí výkřik bolesti. Paže zůstává bezvládná. Získat čas, dokud nebude krev zase normálně kolovat! Benelli uhne tělem na stranu. Příliš pozdě, špatně. Jeho hruď nalehne přímo na čepel vrávorajícího, smrtelně bledého, ale neporaženého Parvisiho.

Také El-Fransiho levá paže visí bezvládně.

Renegát klesá k zemi.

„El-Fransi!” Selim volá o pomoc.

Výkřik přítele roztrhne rudý závoj, který jako by Luigimu visel před očima, zahání slabost a bolest. Klopýtá kupředu.

Neklesnout teď, vydržet! povzbuzuje se.

Podaří se to. Protivníci, na než se težce zraněný muž vrhá, se nedají srovnávat s Mustafou. Ale tři proti jednomu, to je i na statečného a obratného černocha moc.

Zraněný Luigi tlačí nejnebezpečnějsího z mladíku pryč od Selima.

Vydržet, vydržet!

Zakřivený meč letí vysokým obloukem stranou. Maur prchá.

Jen ať si prchá. Parvisi se za ním hnát nebude, neboť Selim je stále ještě v nebezpečí. Jeden z těch dvou zbývajících mu chce vpadnout do zad.

Muž leknutím otevřel ústa, když náhle pozná, že stojí proti El-Fransimu.

„El-Fransi!” vykřikne, odhodí zbraň a vrhá se ke koním, aby se pustil za kamarádem, který se už žene pryč.

Ještě zbývá poslední. Ten ale slyšel výkřik svého druha. Taky on se hledí zachránit útěkem.

Parvisimu klesne hlava na prsa. Ještě krok, vrávoravý, potácivý, pak ho obestře noc…

Stíny, hluboké, těžké stíny mezi horami. Slunce zapadá. Tu se Luigi probouzí.

„Co se to dělo, Selime?” ptá se přítele, který sedí vedle něho. Jak těžko se mu mluví. Slova vycházejí z úst jen zcela slabounce.

„Spi, Luigi. Všechno je v pořádku. Jsem vzhuru. Spi.”

Spi. Kouzelné slovo. Parvisiho víčka opět klesnou. Celé tělo má jako z olova. Scény boje oživují. „Mustafa?” ptá se náhle Parvisi. „S tím je konec. Porazils ho.”

„Dejova rádce? Porazil? Je - s ním - konec? Ne, Selime, ne!”

Opět mluví jen šeptem. Potom však: „Selime, rychle, pomoz mi! Ten člověk nesmí zemřít, dokud s ním nepromluvím. Honem, Selime, pomoz!”

„Musíš zůstat ležet. Kulka ti roztříštila rameno,” brání mu Selim a tlačí zraněného, který se za krutých bolestí pokouší vztyčit, zpátky na lůžko.

„Rychle! Jde o Livia!”

A tu přítel pochopí, že Luigimu nic nezabrání, aby prosadil svou vůli.

Selim obvázal i renegátovu ránu. Benelli je vzhůru, když oba přátelé přistoupí k němu.

„Jak se cítíte, signore Mustafo!” ptá se Parvisi. „Musím vás oslovovat tak, protože vaše skutečné jméno neznám.”

„Jako se cítí ten, s nímž bude za chvíli amen,” odpovídá velký dobrodruh výsměšně. Nebojí se smrti.

„Selim vás bude ošetřovat, dokud mu to jeho síly dovolí. Je mi to líto; chtěl jsem vás jenom vyřadit z boje, a musel jsem se bránit proti mistru šermířského umění. Nepřál jsem si vaši smrt a pevně doufám, že k ní nedojde.”

„Může být, Parvisi. Byl jsem neopatrný a u konce svých sil. Co na tom? Můj život skončí tak, jak jsem ho žil a jak jsem si to vždycky přál: v boji. Co chcete? Nevědomky jste mi k tomu dopomohl.”

„Co pro vás můžeme udělat?”

„Vy vůbec nic, krajane. Vidím na vás, že máte dost co dělat sám se sebou.”

„Krajan? Jste tedy Ital?”

„Janovan.”

„Co? Pak musíte být bezpodmínečně zachráněn. Nějaký způsob se musí najít.”

„Nesmysl! Mně už nepomůže ani ten nejlepší lékař. - Rád bych si byl v posledních hodinách svého života s někým popovídal o domově, ale už to nejde. Cítím to. Plamen mého života dohořívá. - Ptejte se, Parvisi. Vím, že máte nač se ptát.”

„Obdivuju váš bystrozrak, signore -”

„Hlouposti - bystrozrak,” vysmívá se Benelli sám sobě.

„Víte něco o nějakém dítěti Liviovi, které se před lety dostalo s Astrou do zajetí?” ptá se Luigi Parvisi chvějícím se hlasem.

„Všechno!”

„Kde je můj syn?” Luigi napíná všechny síly, aby mohl starce dobře pozorovat. Nechce se spolehnout jenom na svůj sluch, nechce slovům jen rozumět, chce také vidět, jak je rty vytvářejí. Hodina, kdy jeden člověk musí zemřít, se má druhému stát hodinou zrodu, totiž jeho synu Liviovi. Vysvobození z otroctví znamená přece tolik, jako znovu se narodit.

Rozhovor probíhá přerývaně, s přestávkami. Oba jsou těžce zraněni. Selim ovinul svou zdravou paži kolem El-Fransiho, chtěje tak zabránit, aby se jeho přítel ve chvíli slabosti nebo krajního rozčilení nezhroutil.

Benelli má oči zavřené. „Mrtev,” mumlá. „Mrtev jako vaše žena, Parvisi.”

„Mrtev? Bože, mrtev!” zasténá Luigi.

Byla to odpověď dobrodruha, nikoliv krajana. Jakmile je to hrozné slovo vyřčeno, otevře Benelli široce oči.

Jak Parvisi náhle stárne, stárne pod tou sprostou lží. Má ji odvolat? Má?

„Mrtev! Moje ubohé dítě!” naříká Parvisi, kterého všichni, mladí i staří, znají jako neohroženého lovce El-Fransiho. A teď pláče.

El-Fransi pláče bez zábran.

Mám říct pravdu? Tak úplně prost lidských hnutí není ani zlotřilý Benelli. Lhát dál, být padouchem ještě teď, když život potrvá už jen hodiny, snad jenom okamžiky? ptá se renegát sám sebe. Hlouposti, mě už žádné doznání nezachrání. -„Ano, mrtev!” ujišťuje ještě jednou. - Umře, jak žil, tak co! -„A vyřiďte Agostinu Gravellimu pozdravy od Benelliho. Že jsem na něho v tuto chvíli myslel. Gravelli, ten velký bankéř, je tím zrádcem, který dejovi hlásil vyplouvající lodě. Taky Astru nám hlásil, a zvlášť přitom upozornil na vás a vaši rodinu. -Počkejte, řekněte Gravellimu doslovně: ,Benelli, dejův rádce, vás pozdravuje a každou hodinu na vás myslí!’ Přesně tak, Parvisi, a potom mu pro mne a za mne můžete třeba zakroutit krkem. O mé smrti ani muk. To je vše. A teď zmizte! Dělá se mi zle, když se na vás musím dívat. A při všem, co je vám drahé a svaté, si nechte slova soucitu a útěchy. Chci teď umřít či chcípnout sám, to už je jedno. Jsem hotov. Ničeho nelituju, ničeho! Kdybych měl žít ještě jednou, pak ať se před mými činy třese a hrůzou i žalem třeba svíjí celý svět! Zmizte, Luigi Parvisi, nebo vám skočím z posledních sil na chřtán!”

O několik hodin později velký padouch už nežije.

Selim vrší kameny nad jeho mrtvolou. Mustafa-Benelli byl člověk; ať na něho šelmy nemohou.

El-Fransiho přátelé na severu a jihu, na východě a na západě, v celé zemi marně čekají, že je přijde lovec navštívit. Už ho neuvidí. Jeho činy ale žijí dál. El-Fransi se stal bájným hrdinou vesnic a tábořišť. Nikdy se o něm nepřestane mluvit.

PŘÁTELÉ JSOU JINÉHO NÁZORU

Pravá paže Luigiho Parvisiho zůstane ztuhlá, bezvládná. I všechna jeho činorodost je jakoby ochromena. Život ztratil smysl, stal se prázdným od té chvíle, co se potvrdilo, že Livio už nežije. Otec považuje za zbytečné hledat mrtvolu dítěte, či co snad po něm ještě zůstalo. Jak by se také mohl on, mrzák, vydat ještě jednou do té proklaté země? Nejraději by zapomněl, vymazal z paměti všechno, co za ta dlouhá léta v Alžírsku prožil. Ale nedaří se mu to.

Celé hodiny sedí Luigi tiše ve svém pokoji a má jen jedno přání, aby ho nikdo nerušil. Když se tak ponoří do svých trudných myšlenek, pak ho i Selim nechává raději o samotě.

Vzrušení, které ti dva v domě Parvisiů vyvolali, zase opadlo. Do popředí se dostaly jiné, velké politické události, které poskytují daleko víc látky pro dlouhé vyčerpávající rozhovory než skoupé údaje, které se člověk může dozvědět od Luigiho. Že hledal svoje dítě a teď ví, že je mrtvé, to je vše, co vlastně řekl.

Brzy poté, co se vrátil domů, chopil se Luigi tužky a pokusil se nakreslit svou ženu i syna. Kvetli a smáli se a vůbec vypadali tak, jak mu nikdy ze vzpomínek nevymizí, a přece, jako by se nad nimi vznášela jejich hrozná smrt. Zmačkal skicu a zahodil ji. Pak začal znovu; ale opět na něho z těch listů civěla smrt. Už se mu nepodaří vdechnout své ženě a svému dítěti život. Už se ani neodvažuje znovu obtáhnout svůj poslední obrázek Livia, který po přepadení Astry působením slané vody Středozemního moře vybledl a na němž dnes už jenom on, otec, něco rozezná. Co kdyby pak i z této nenahraditelné památky náhle hleděla smrt!

Třeba jednou vyhoví přání svých přátel a poví jim podrobně všechno, co prožil; ale až později, až se uzdraví. Do té doby uplyne ještě nějaký čas. Rána a duševní otřes ho oslabily; nemůže opustit pokoj. Jenom když jeho otec se svými přáteli muzicíruje, požádá, aby ho odvedli do hudebního pokoje. Hledá v hudbě útěchu. Beethovenova síla, s níž si dobývá nebe i zem, je sice zážitek, ale ani jeho tóny nemohou zmírnit bolest, nedokáží ho přimět, aby se pustil znovu do boje.

„Luigi, Luigi!” Selim vyletí po schodech vzhůru k Luigiho pokoji. „Návštěva!” Jeho temná tvář radostí jen září.

„Ale, ale, copak tě tak vzrušilo, že jsi ztratil dech, Selime? Takového tě člověk ani nezná!”

„Když on má radost, Luigi, a z toho mám radost i já!”

„Pierre-Charles! Ty, Pierre-Charlesi!” Luigi chce vstát, ale Francouz mu to nedovolí.

„Jen zůstaň sedět, Luigi, nesmíš se namáhat!” Skloní se k němu a políbí ho.

„Co tě za mnou přivádí, starý příteli? - Odpusť, samou radostí jsem zapomněl: srdečně tě vítám! - Prosím, sem si sedni, pěkně do světla. Musím na tebe přece dobře vidět, El-Fransi.”

De Vermont se usmívá a nechává Luigiho, aby si ho jaksepatří prohlédl. Po chvíli se mu přece jen zdá, že už by měl přerušit mlčení.

„Dostal jsem tvůj dopis, tvůj střízlivý, věcný dopis. Každému jinému by možná stačil, ale Pierru-Charlesi de Vermontovi, El-Fransimu, ne. Starý El-Fransi chce vědět víc. A proto jsem přijel, jako přítel, který ti nabízí všechnu svou pomoc, kdybys ji snad potřeboval.”

„Děkuji ti, ale pod kapitolou Alžírsko - otroctví jsem napsal velkými písmeny Konec. Alžírsko patří minulosti, i když je tato minulost zároveň také přítomností a určitě i budoucností.”

De Vermont pomine tuto Parvisiho trpkou, rezignující poznámku. „Vypravuj, Luigi,” prosí ho. „Alespoň začni. Mám spoustu času.”

Selim vyprávění často přerušuje, když si Luigi už nemůže vzpomenout na podrobnosti, když je považuje za nedůležité nebo když se nechce stavět do popředí. A něco může vyprávět dokonce jenom černoch. Jak svého zraněného přítele dvakrát celé týdny ošetřoval a dopravil zpátky do přístavu, o tom Parvisi neví nic. Teprve teď se dozvídá Luigi souvisle, jak to vše po smrti Mustafově bylo. Renegátovi průvodci, kterým se podařilo uprchnout, informovali deje a ten vzbouřil celé Alžírsko, aby byli El-Fransi a Selim dopadeni. Ale domorodci drželi s oběma přáteli a pomohli jim přes tuniskou hranici do bezpečí. V Tunisu museli zůstat dlouho, než Luigimu horečka polevila a než se pak mohli pustit přes moře.

„A tím považuješ celou věc za vyřízenou?” ptá se Pierre-Charles, když vyprávění skončili.

„Jsem mrzák a k tomu nemocný.”

„Uzdravíš se. A mrzák? Nesmysl! Luigi! Nebojuje ruka, bojuje hlava, bojuje duch! - Ostatně: mluvil jsi už s tím Gravellim? Zřejmě ne; vždyť jsi ještě nemocen,” opravuje se de Vermont ihned.

„Nechci už s tím vším mít co dělat. Mrtvé tím nevzkřísím.” Těžce, vážně odpoví Francouz: „Mrtví mají svůj mír, živí o něj hodinu co hodinu, den co den prosí.”

„Co tím chceš říct?”

„Že je konečně třeba zbavit lidi hrozby otroctví, že takoví lidé jako Gravelli nemají právo žít a rozsévat neštěstí. Tvůj úkol ještě neskončil, Luigi Parvisi - El-Fransi!”

Obličej Janovana potemněl. Brání se slovům svého přítele, tak jako se po návratu z Alžírska bránil myšlenkám, které žádaly totéž.

Mých slov se už nezbaví, říká si Pierre-Charles, čím častěji se jimi bude muset zabývat, tím lépe jim porozumí. Teď ale už víc nenaléhat. „Ostatně,” ujímá se de Vermont opět slova, „nepřijel jsem sám. Monsieur Xavier de Vermont mě doprovází. Naši otcové mají ze shledání stejnou radost jako my.”

„A to mi říkáš až teď, Pierre-Charlesi! Pojď, Selime, odveď mě dolů; musím starého pána poznat.”

Ne, Luigi Parvisi ještě nesplnil svůj úkol. Rozhovor s oběma Francouzi to potvrzuje. Mají pravdu. Je to ale tak obrovský podnik, že muž, který byl kdysi El-Fransim, se před ním chvěje.

„Signor Antonelli z Livorna prosí, aby směl pána navštívit,” hlásí Gravelliho sluha.

Z bankéřovy síly, s níž se vrhal na kořist, zbyl už jen stín. Od chvíle, kdy mu oznámili, že Parma nepadla do rukou korzárů, ví, že se ocitl ve spárech Pána hor. A na tohoto tajemného muže si netroufá. Tuší…, ale ani sám sobě se neodváží přiznat, co vlastně tuší. Ani teď ne, kdy už se toho tolik změnilo. Jeho vedoucí postavení na janovském a sardinském peněžním trhu je zlomeno. Ani malé podvůdky se mu už nedaří. Jen poctivé obchody, které uzavírá většinou jeho tajemník, vynášejí hubené zisky. Úplná žebrota pro někoho, kdo svého času uvažoval a pracoval jen v obrovských sumách.

Signor Antonelli, za nímž stojí Pán hor, si přichází pravidelně pro své dva váčky zlaťáků, které už byly splaceny stonásobně.

Gravelli, celý shrbený, se těžce plouží ke skříni, vyndává dva připravené kožené měšce a podává je sluhovi.

„Lituji, že nemohu pána přijmout. Dej mu to.”

Za čtyři týdny se mladík objeví znovu a zase bude požadovat dva měšce zlaťáků za starý obchod. Čtyři týdny teď bude mít pokoj. Nejsou vykoupeny příliš draho? A pak opět dva měšce na čtyři týdny. To budou poslední. Tajná přihrádka ve sklepě je prázdná.

„Konec, vážený pane.” Bankéř se pochechtává. „Konec, úplně prázdná je ta dojná kráva. Ani kapičku zlatého mléka už nedá, i kdyby ti samou námahou ruka upadla.”

Signor Antonelli, ten muž samý smích, potká jako vždy na chodbě Gravelliho tajemníka. Sotva znatelný úklon hlavou, mrknutí okem, oba muži si rozuměli. Tomasini má v bankéřově domě svého zástupce; ví o všem, co má bankéř za lubem, a dělá hned příslušná opatření. Ale přesvědčivý důkaz o Gravelliho zrádcovství se stále ještě nepodařilo najít.

Camillo už zase klepe. Co je pořád? Není snad ten nestyda chlap, ten Antonelli spokojen?

„Signor Luigi Parvisi by rád vyřídil vzkaz.”

Gravelli zbledne.

„Rychle, Camillo, druhý kabát, rychle, rychle!” Bankéř se celý třese, i hlas se mu chvěje.

Kov zazní o dřevo. To mu vyklouzl z prstů briliantový prsten, který si chtěl nasadit, a padl na desku stolu.

„Smím teď pána vpustit?” ptá se sluha.

„Ještě okamžik, Camillo.” Setře si z čela kapičky potu. „Tak, teď můžeš.”

Luigi Parvisi zdraví, zdrženlivě se ukloní.

„Srdečně tě vítám, Luigi! Smím tě tak přece ještě oslovovat, Pietrova kamaráda z dětství. Posaď se prosím sem.”

Host se ani nehne.

„Přišel jsem jenom, abych vyřídil vzkaz, který mi byl zvlášť kladen na srdce: signor Benelli, rádce alžírského deje, vás zdraví a vzkazuje, že na vás stále myslí.”

Gravelli zařve jako raněný býk. Vytřeštěné oči jako by mu chtěly vypadnout z důlků.

„Ven, ven!” supí.

Z dřeva lítají třísky. To bankéř mrštil po Parvisim malou dýkou, připravenou na stole k přiostřování brk. Zbraň se zabodla do dveřního rámu. Teď leží neškodně na koberci.

Gravelliho řev už ani nezní lidsky. Luigi mlčky opouští pokoj.

O několik hodin později náhle zmlkne hovor v Osteria del mare. Jen kostky se ještě jednou rozběhnou po stole a pak je ticho. Všechny krky se natahují ke dveřím, jimiž vešel člověk, který tu ještě nikdy jako host nebyl. Zdá se, že je namol, jinak by ho určitě ani nenapadlo vstoupit do takových míst.

„Víno!” poručí krčmáři. „Tumáš!” Pěkně nacpaná tobolka letí přes hlavy kmotrů rybářů, přístavních dělníků, námořníků a řemeslníků k výčepnímu pultu.

Zlaťáky, mince, které se tu jen málokdy rozměňují; něco docela jiného, než ty ubohé centesimy, jimiž platí své útraty tihle tatíci. Krčmář je obezřetně zkoumá v zubech. Pravé, dobré zlato. Teprve teď si hosta důkladněji prohlédne. Trhne sebou. To je přece Gravelli, bankéř Gravelli!

Právě srazil jednoho rybáře ze židle a sám si sedá za stůl.

Zpitý do němoty? Skoro to tak vypadá, jenže Gravelliho dech vůbec není cítit alkoholem.

Plete páté přes deváté, že si z toho nikdo nic nevybere: „Benelli - Mustafa - Alžír - dej - Astra - Parvisi - Pietro”; jenom jména, při nichž však lidé zbystří sluch. Ale souvislost v nich žádnou nevidí.

Jako kdyby umíral žízní, vrhá se bankéř na zbytek sousedova vína, pak vytrhne jednomu z rybářů sklenici z ruky a vyprázdní ji jedním douškem.

A už zase mumlá: „Benelli - Astra!” Teď to dokonce křičí. Pak zaboří hlavu do dlaní a celou chvíli se ani nehne.

Najednou vyskočí. Dívá se jako pomatený. Z měšce se mu zvonivě sypou zlaťáky na zem. Gravelli do nich kope oběma nohama. „Hahaha, zlato, zlato! - Benelli - Astra!” ječí a vrávorá pryč.

Nikdo za šílencem neběží; tady se teď bojuje o poklad, který tak nedbale roztrousil.

„Kde je můj pán, bankéř Gravelli?” přehluší čísi hlas pustý řev a pranici o zlaťáky. Camillo sledoval stopu svého pána až sem.

Žádná odpověď.

„Hej, chlapi, byl tady bankéř Gravelli?” ptá se Camillo novu.

„Odešel,” informuje ho krčmář. „Před několika minutami.”

„Kam?”

Krčmář krčí rameny.

Venku přede dveřmi se starý sluha srazí s jedním přístavním dělníkem.

„Neviděls bankéře Gravelliho, příteli?”

„Toho neznám. A uhni!” Pokouší se projít kolem Camilla, ten ho však chytne za kabát.

„Tumáš, vem si!” Dělníkovi vklouzne do ruky mince. „Pojď se mnou, pomůžeš mi hledat pána. Je starý, má dlouhý bílý vous, motá se, mluví z cesty. Je nemocný, těžce nemocný.”

„Takového člověka jsem potkal,” potvrzuje přístavní dělník. Šel po Staré hrázi.

„Proboha! Rychle, rychle, příteli!”

Oba muži se pustí do běhu.

„Tamhle je!” Dělník ukazuje na vrávorajícího muže, který se náhle zastavuje, rozhazuje rukama a pak se žene dál. Znovu se zastaví, otočí, utíká.

Camillo běží, jako by šlo o život. Jeho průvodce má co dělat, aby starci stačil. Určitě nemocného dohoní. Vzdálenost už není tak velká.

„Signore Gravelli! Počkejte přece!” Bankéř slyší. Zastaví se. A už jde zase dál. Zmizel jim z očí za hromadou zboží. Když však mohou zase celou hráz přehlédnout - je prázdná.

Později vypravuje nějaký rybář, jehož bárka byla nablízku, že viděl, jak se do vln vrhl jakýsi muž s výkřikem, který zněl asi jako Astra.

„Takový boháč. A takové neštěstí,” prohodí někteří hosté přístavní krčmy.

Jiní jen pokrčí rameny. Věc se jich nedotýká. Každý musí jednou zemřít. Někdo v posteli, mnozí z nich však najdou svůj hrob v moři. Nechrne toho.

Pak se hovor stočí na věci, které se týkají jejich života.

Smrt Gravelliho se však ještě jednou stane předmětem rozhovorů, které rozbouří hladinu veřejného mínění na nejvyšší míru.

Luigi Parvisi oznámil, že Gravelli byl zrádce a že zavinil neštěstí, které postihlo mnoho janovských rodin.

„Proklatý lotr!” zuří rybáři, námořníci, všichni lidé přístavního města.

„Červeného kohouta na to hnízdo zrádců!” Kdo s tím přišel, to už nikdo neví. A taky to nikdo vědět nechce.

Stovky lidí drancují bankovní dům. Zaměstnanci jsou bezmocní, policie se neodvažuje zasáhnout.

Dlužní úpisy na nesmírné sumy pohlcují plameny.

Bankovní dům Gravelli se zhroutí a strhne i vídeňskou pobočku, která tak jako tak stála na hliněných nohách. Z Pietra Gravelliho je žebrák, musí si i to nejnutnější, co potřebuje k životu, vyškemrat na příbuzenstvu své ženy.

Vina se stala osudnou.

„Baron Tomasini nás chtěl některý z příštích dnů navštívit, Luigi.” Otec Parvisi tuto poznámku prohodí jen jakoby mimochodem při jídle.

„Proč chtěl, otče?”

Matka Emilie se jen usmívá. „Rozmyslel si to jinak a zve nás na svůj zámek. Jestlipak by ses tam mohl vydat s námi, synu? Cítíš se už dost silný?”

„Ovšem. Těším se, že budu moci poznat barona Tomasiniho, toho…”

„Jen barona Tomasiniho, Luigi!” rychle a důrazně ho přeruší Andrea. „Jinak mého přítele z mládí neznáme.”

„Jak si přeješ, otče. Samozřejmě že pojedu s vámi.

Luigi neví, že Andrea už svému příteli v dopise vylíčil, co všechno jeho syn zažil, ale odpověď žádnou nedostal. To ho zprvu zarazilo, později si to však vysvětlil. Tomasini byl asi pryč.

A tak tedy jedou. Signora Parvisiová, Andrea, Luigi a Selim. Černoch byl zvlášť srdečně pozván.

Zámecký pán je přivítá u brány vedoucí do sadu a provádí je pak k domu, na jehož dveřích visí dva plakáty. Jeden vichrem a bouří skoro úplně rozedraný, druhý takřka nový.

Luigi se před nimi zastaví, zběžně si je prohlédne, a pak si s opovržením odplivne. Tomasini se usmívá.

Vybledlý plakát je výnos benátské státní správy z 29. srpna

1820. Luigi zná obsah, přesto ale řádky přelétne.

„Společnost karbonářů, rozšířená v sousedních státech, se

pokusila získat stoupence v provinciích císařství rakouského.

Cílem karbonářů je státní převrat a svržení vlád. Členové budou jako velezrádci potrestáni smrtí.” Ano, zná ten plakát dobře. I ten druhý. To je výnos neapolského krále z 10. dubna

1821. Luigi hledá článek V. Aha, tady: „Cílem této společnosti je rozvrat a svržení vlád. Kdo do této společnosti vstoupí nebo se zúčastní zakázaných schůzí, bude potrestán smrtí.

Článek VI: Smrti propadne rovněž ten, kdo, třebaže není členem karbonářů, schvaluje cíle této společnosti.”

„Čtěte pozorně, Luigi! Člověk musí oba tyto výnosy znát tak, aby je už v životě nezapomněl.”

„Znám je, pane barone. - Dovolte nám prosím, abychom vstoupili.”

„Jsme tu mezi sebou,” rozhovoří se pak baron. „Vrátil jsem se teprve v těchto dnech z Neapole. Rakousko pomocí šedesáti tisíc vojáků smazalo úspěchy, kterých dosáhli ,dobří bratránci’. Ústava, kterou jsme stanovili my, byla zrušena. Byly nastoleny stejné poměry, jaké vládly dřív. Karbonáři byli svazkem vlasteneckých idealistů, za nimiž bohužel nestály masy. Čeho také může natrvalo dosáhnout několik set tisíc lidí, když jejich velké cíle nenaleznou odezvu ve všech srdcích? A cizí mocnosti nechtějí připustit, aby Itálie byla svobodná a nezávislá.” Giacomo Tomasini mluví, jako by se ho to netýkalo, a ne jako člověk, který byl jedním z vůdců tohoto spolku.

„I naše vlastenecké tužby se jednou vyplní!” prorokuje Andrea Parvisi.

„Bez karbonářů?”

„Ano, Giacomo, i když teď bylo karbonářství poraženo, rozdrceno. Teď. Ale zásady této společnosti jsou velké a ušlechtilé, platné pro všechny časy, i když bude možná třeba jiné organizace a základny.”

„Itálie bude svobodná a nezávislá,” cituje Tomasini věty z dopisu společnosti britskému ministrovi. „Hranicemi této říše budou tři moře a Alpy. - Korsika, Sardinie, Sicílie, Sedm ostrovu a všechny ostrovy při pobřeží Středozemního, Jaderského a Jónského moře se stanou součástí Římské říše. -Řím bude hlavním městem. Neříkám vám ostatně nic nového, nemusím to tedy opakovat.”

„A co bude teď?” ptá se Andrea Parvisi.

„To ještě nevím. Nejdřív je třeba postarat se o to, aby nikdo nepřišel o hlavu. Naše ubohá vlast, kterou tolik milujeme, je jako dřív pod cizím jařmem. Ale nepozval jsem vás, abych si tu vyléval svůj žal. - Luigi, vypravujte mi o všem, co jste zažil mezi korzáry, a to co nejpodrobněji.”

Ty ví 1 /‘I* v v • /’““I • v v 1 S

Každou chvíli přerušuje Giacomo vypravěče a obrací se na Selima, který musí něco potvrdit či doplnit.

Nakonec Tomasini shrnuje to, co slyšel, jako kdyby mluvil jenom pro sebe.

Z jeho úst zní mnohé jinak. A všechno také jinak vypadá, když baron vyjádří své myšlenky a vyvozuje, že Luigiho boj ještě neskončil.

„Pusť se do toho, Luigi,” končí Giacomo, tykaje synovi svého přítele.

Ten na něho hledí jako zkamenělý.

,,To je nemožné!” Neví, co by na naléhavé návrhy, které mu Tomasini předkládá, ba přikazuje, víc odpověděl.

„Nejdřív si všechno v klidu rozvaž, Luigi. Nic neukvapovat; jak už jsem řekl, vím až příliš dobře, že to není nijak jednoduché. Mou,” Tomasini se odmlčí, aby dal vyznít přízvuku, který vložil na toto slovo, „mou pomocí si však rozhodně můžeš být jist.”

Luigi Parvisi, který býval El-Fransim, se nemůže rozhodnout. Ale baronova slova ho zaměstnávají stále víc.

Zmocnila se ho, a už ho nepustí. A čím víc je zkoumá, tím

S V V y I*/’ I/’!

mene nemožná se mu zdají být.

Jednoho dne sdělí otci a Giacomovi, že nový úkol přijímá. „Věděl jsem to, Luigi,” řekne Tomasini. „El-Fransi se přece nezalekne ničeho, i kdyby šlo o tak neobvyklou a nebezpečnou věc, jako je ta, do které se pouštíš. Posloužíš tím své vlasti.”

POSTRACH STŘEDOZEMNÍHO MOŘE

Mustafa, Omarův pán a ochránce, je mrtev. El-Fransi nad ním zvítězil. Hlásili to mladí Mustafovi průvodci, kteří se před smělým lovcem dali na útěk.

Na čí stranu se má teď Omar postavit? El-Fransiho stále ještě zbožňuje a obdivuje. A přece právě tento muž mu zhatil jeho dráhu. Vždyť jenom Mustafa měl tu moc, aby z něho udělal kapitána.

Co bude teď? Mladý důstojník se nikdy nestaral o to, co se dělo v dějově okolí. Nemá žádné vlivné přátele, neví ani, jak by je získal. Nikdo se o něho nestará.

Musím si tedy vybojovat sám, co by bylo patrně rozhodlo jediné Mustafovo slovo, umiňuje si.

Zvláštní je, že i nový kapitán - protože starý, kterého, pokud jde o Omara, poučil ještě Mustafa osobně, neměl štěstí na kořist, a musel se proto vzdát velení - dává přednost jemu, nejmladšímu důstojníkovi, před starými, zkušenými šaržemi. Omarovi taky mohou svěřit jakýkoliv úkol; splní ho, a vždycky s přehledem. Kapitán brzy poznal, že mladý námořník ovládá své řemeslo líp než ostatní a že také všechny předčí odvahou. Přitom je oblíben mezi mužstvem, každý by za něj dal ruku do ohně.

Za jedné podzimní bouře, nejstrašnější, jakou Omar dosud zažil, se zlomí hlavní stěžeň. S ohlušujícím praskotem pod

sebou pohřbí kapitána. Korzáři ztratili hlavu. Chtějí opustit lod plnou trhlin a svěřit sve životy běsnícímu moři v naději, že je vlny donesou k nedalekému španělskému pobřeží.

Starší důstojníci nedokáží zvládnout zmatek, který se všude na lodi rozpoutal. Stojí u palubního zábradlí a čekají na vhodný okamžik, aby opustili loď.

Tu se chopí velení Omar. Jeho oči planou.

„Všichni ke mně! Povedu loď, dokud nebude kapitán zachráněn!” proniká jeho hlas zuřící bouří.

Slyší ho však jen několik korzárů.

„Ty zůstaneš u mne, budeš předávat moje rozkazy!” křičí starému pirátovi do ucha. Popadne ho a vleče s sebou.

Kormidelníka odstrčí a sám se chopí kola.

„Trosky stěžně přes palubu, vyprostit kapitána! Všechno plátno strhnout! Tesař ke mně!”

Když se dostaví, sjede ho: „Co stojíš tak nečinně?”

„Je to marné, už se nedá nic dělat. Loď je ztracena!”

„Ještě ne! A nebude, když se ji všichni pokusíme zachránit.”

„Říkám ti, Omare, je to všechno zbytečné!”

„Jestli tě ještě chvíli uvidím jen tak okounět, dám tě zbičovat, až z tebe budou cucky lítat! Chop se díla, tesaři! Vem si k ruce koho chceš a koukej ucpat trhliny! Ostatní přenech mně. Zachráním loď i posádku!”

Omar nás zachrání, slíbil to! Muži se ohánějí jako málokdy.

Důstojníci ale příkazy mladého muže úmyslně neslyší. Nikdo sice žádnou výsměšnou, pohrdavou poznámku neutrousí, ale také nic nepodnikne, všichni jen vyčkávají. Mužstvo s takovým postojem nesouhlasí. Jejich pohledy nevěští nic dobrého. Omar je pánem lodi. Nikdo na celém světě na něho nemůže.

Nebudou to asi Omarovy rozkazy, které loď zachrání, protože i tak najednou všichni vědí, co mají dělat; to ale není rozhodující. Největší a pouze jeho zásluha však je, že se mu podařilo ty divoké, kruté, bezohledné muže, kteří dávno všechno vzdali, znovu přimět k boji.

„Bojovat je třeba, chlapi, proti bránící se lodi nebo proti přírodě, to už je jedno. Bojujeme tedy a poradíme si i s bouří a vlnami vysokými jako hory!” Zní to jako jásot ve chvíli, kdy se bouře rozpoutává s novou silou.

„Ano, Omare!” Jen útržky nadšených výkřiků jeho kamarádů proniknou hřměním, bouří a hukotem moře k sluchu mladého velitele. A z toho, jak muži plní bez ohledu na nebezpečí jeho příkazy, vidí Omar, že překonali strach. S těmito chlapíky si podmaní celé moře.

Ale fregata je stále ještě hříčkou rozbouřených živlů. Dlouho je boj nerozhodný. Sotva se Omarovi podaří získat na chvíli převahu, divoký nápor větru opět všechno zmaří. Nepatrná loď v boji proti hotovému peklu. Ve dne v noci, bez konce.

Často, když ostatní jen tak civěli do prázdna nebo se blaženě protahovali ve slunci a oddávali sladké zahálce, skláněl se Omar nad mapami. Smáli se mu, že je blázen, šplhoun. Je sice dobře něco znát, ale vlivní přátelé znamenají víc, to si přitom mysleli. Vždyť i my to jednou dotáhneme na kapitány, i když naše vědomosti nejsou tak velké. Hlavní věc je, aby se mužstvo odvážně vrhalo nepříteli na chřtán. Všichni Omarovi kamarádi mezi důstojníky mají své přátele v dějově okolí.

Zatímco si ostatní nevědí v těchto hodinách, které mohou znamenat smrt, rady a nedokázali by vydat jediný rozkaz, přicházejí Omarovi jeho znalosti vhod. Ví o všech mělčinách a úskalích Středozemního moře.

Obrovská vlna se převalí přes loď, hrozí ji roztříštit. Plachetnice sténá a praská ve všech spárech, ale odolá. Avšak místo, na němž Omar až dosud stál, je prázdné. Zrak se pokouší tuto prázdnotu proniknout. Kde je Omar? Smeten přes palubu? Všechna naděje na záchranu mizí, když velitel zahynul. Všechno marné.

Vpředu na kotvě visí cáry hadrů. Teď se zvedají a vrávorají

k

mužům.

„Omare, Omare!” vykřiknou všichni.

Je to Omar, který byl mrštěn proti kotvě a za šaty na ní zůstal viset. Ale jak vypadá! Z široké rány na čele prýští krev, celý obličej je zbrocen.

Jeho hlas se však nezměnil, i když se mladý muž sotva drží na nohou. Boj pokračuje.

Tři dny se Omar nehne z paluby. Každý korzár se už alespoň jednou načas zhroutil, vzdal se vší naděje. Ale on, Omar, převzal velení a slíbil, že zachrání mužstvo i loď. A nesmete-li ho ještě některá z těch vln vysokých jako hora, nepovolí, dokud nebudou z nejhoršího venku.

Černá, neproniknutelná vrstva mraků se trhá. Slunce vystřelí své zlaté šípy do zmítajících se vln, z lodi téměř na dosah. Ještě jednou, umíněně, vzpurně, se temné síly podzimu pokusí zaútočit proti vítězícímu slunci, tentokrát naposled. Nejsou však ještě dost mocné, musí bojiště vyklidit.

Pirátská loď je mimo nebezpečí. Omarovi se podařilo zachránit dejovi důležitý článek jeho loupežného loďstva a lidi před smrtí. Loď, kterou krátce před bouří ukořistili a obsadili částí vlastního mužstva, pohltilo moře.

Omara, který usnul vstoje, odnášejí dolů. Velení nad vrakem se ujímá první důstojník, protože kapitán leží s proraženou lebkou v kajutě. Bude muset zanechat svého řemesla. Jeho podíl na lupech je dost velký, aby mu zajistil pohodlný život.

Omar, který velel lodi v nejtěžších hodinách, je opět jen nejmladším důstojníkem na palubě.

Během zimních měsíců korzáři nevyplouvají. Všechny plachetnice se musí důkladně prohlédnout, opravit a nově vybavit.

Zpráva o Omarově boji s přírodními živly a o jeho vítězství nad nimi letí v Alžíru od úst k ústům. Sám Husejn paša se o něm doslechne. I to, že si mužstvo přeje bojovat už jenom pod Omarem.

No prosím, proč by vlastně kapitánem neměl být Omar? Omar se tedy stane rajsem, kapitánem. Je mu sedmnáct let.

Dej svého rozhodnutí nemusí litovat. Jeho nejmladší kapitán si ví rady s každým protivníkem.

Z Nového světa připlouvají přes Atlantský oceán tři plachetnice. Rodné portugalské pobřeží je po několikatýdenní plavbě opět v dohledu, když tu mužstva zpozorují korzára. Tři proti jednomu, nevezme-li ovšem tento jeden v poslední chvíli ještě roha; nehrozí žádné nebezpečí.

Kapitán Omar však vůbec na útěk před Portugalci nepomýšlí. Dlouho zkoumá jejich velitelskou loď, která je skoro dvakrát tak velká jako obě doprovodné lodi, plující za ní, ba dokonce dvakrát tak velká jako jeho vlastní fregata.

Loď se jmenuje Lisboa, Lisabon. Jaké poklady asi má ve svém břiše?

„Na ně!” Korzáři jsou již připraveni splnit rozkazy svého velitele. Omar udílí rozkaz za rozkazem. Jeho lidé pracují líp než cepovaní námořníci. Jsou přesvědčeni, že jim velká loď padne do rukou; vždyť přece útok řídí Omar.

Na břehu sledují boj dalekohledem. „Neuvěřitelná troufalost! Ten korzár je snad ve spolku se samotným ďáblem. V každém případě vynikající kapitán. Jak odřízl Lisabonu cestu!” A když zaduní Omarova děla, vykřiknou lidé jen: „Neslýchané!” Nikdo nemůže odtrhnout oči, všichni se musí dívat, jak na jejich pyšné lodi náhle zavlaje prapor korzárů, jak piráti bez boje obsazují jednu z doprovodných lodí. Že se třetí loď dostane do bezpečí, to není útěcha.

Omar je svou kořistí, která se vůbec nepodobá běžným nemotorným obchodním plavidlům, přímo okouzlen. Zcela nový, neznámý způsob stavby. Být tak pánem na této lodi, jaká by to byla rozkoš, a jaký výhled do budoucnosti by se mu otevřel!

Podaří se mu u Husejna paši prosadit, že Lisboa není prodána zpátky Portugalcům, kteří za tuto rychloplachetnici nabízejí značnou sumu; přirozeně, neboť by teď byla na léta nedotknutelná a mohli by s ní nerušeně obchodovat. Tuto výhodu mají vykoupené lodě.

Na jaře příštího roku křižuje Středozemní moře cizí loď. Jmenuje se Al-Džezair - Alžír. Jejím kapitánem je Omar. Al-Džezair se stává postrachem všech obchodních lodí.

„Pěkný chlapík. Přirozeně Američan!”

„Ani by tu americkou vlajku nemusel mít, aby se poznalo, že je z druhé strany!” potvrzuje kormidelník lodi Kong Karl dojem kapitána Jóguurda.

Pramínek tabákové šťávy s plesknutím dopadne na palubu švédské plachetnice. Jóguurd svou kocábku miluje, ale teď se přece jen zlobí, že se musí ploužit na takové těžkopádné bedně, zatímco Američan jako by se jen vznášel.

Oba muži sebou škubnou. Na Američanovi se blýsklo, k nebi stoupá oblak hustého, bílého dýmu. Ten chlap zapíchl kouli do vody těsně před přídí toho starého dobráka Konga Karla.

„Proklatě! Co od nás chtěj? Jsou snad naše státy na válečné noze?”

Pro kormidelníka je to taky záhada. Mlčí. „Plachty dolů,” poručí kapitán.

Zatímco námořníci plní jeho rozkaz, vrhne Jóguurd znovu pohled na tu švarnou americkou loď. Leknutím zapomene zavřít ústa, z nichž chtěl po zářivě čistých prknech své lodi stříknout novým pramínkem tabákové šťávy.

Tam, kde ještě před chvilkou byla vlajka americká, vlaje teď pirátská.

Starý Švéd se však hned zase vzpamatuje. Tabáková slina pleskne o palubu. Co? Švédsko platí roční poplatek za ochranu svých lodí. O život tedy nepůjde, to je jasné; přesto nás čekají nepříjemnosti. Známe to: kapitána, kterého na moři zastaví, div neožebračí, budou chtít potraviny, dary a kdovíco ještě. To nejhorší je pak ale čeká doma: loď a mužstvo musí do karantény. Vždycky hrozí nebezpečí, že stykem s korzáry bude zavlečen mor.

Pirátská loď zvolnila plavbu. Al-Džezair se ten chlapík jmenuje. Kapitán to slyší poprvé.

„Nilsi,” obrací se na kormidelníka, „to je ta portugalská Lisboa, o které se minulý podzim tolik mluvilo. Víš, kdo je jejím rajsem?”

„Hm.” To není ani ano, ani ne. Kormidelníkův kyselý obličej však prozrazuje, že zná jméno toho kapitána a že od něho nečeká nic dobrého.

Na druhé lodi zatím spouštějí na vodu člun. Joguurd se diví, že kromě veslařů nastupuje jenom jeden muž. Podle platných dohod to smí být důstojník a dva průvodci.

„Vsadil bych se, že ten muž není nikdo jiný než Omar,” říká kapitán svému starému příteli.

„To by se ti tak hodilo, Gustave Jóguurde! Nevyhodím přece svý peníze oknem, to znamená v tomhle případě do vody. Samozřejmě, že je to Omar!” A pak ještě dodá: „Doufejme, že ten lotr neuvidí Annu!”

„Proboha, Nilsi, že jsem na to nepomyslel! Musím to děvče schovat.”

Ale na to je už pozdě. Chin se přiblížil na doslech.

Jedna věc starého kapitána uklidňuje. Korzár se drží platných úmluv, ba nepřivádí ani své pobočníky, na které má plné právo. Nebude tedy asi mít nic zlého za lubem.

„Odkud a kam?” ozve se nyní z vody mezinárodní hantýrkou zvanou lingua franca a běžnou ve východním Středomoří a v severní Africe.

„Z Cařihradu do Stockholmu,” odpovídá Jóguurd.

„Náklad?”

„Všechno možné. Koberce, hedvábné látky, oleje, datle.”

„Přijdu na palubu!”

To že má být Omar, postrach Středozemního moře? Příjemný mladý muž, sotva dvacetiletý, myslí si švédský kapitán, zatímco mu shazuje provazový žebřík.

„Pas!” žádá korzár, jakmile stojí na palubě Konga Karla.

„Pojď!” Jóguurd vede korzára do své pracovny.

Vzorový pas přetržený nerovně ve dva díly je rozložen na stole. Takové pasy mají všichni kapitáni Švédska a těch států, které odvádějí dejovi poplatky. Tyto vzorové pasy jsou tzv. africké mořské pasy bez písma, protože pirátští kapitáni nedovedou číst. Zato však jsou tyto dokumenty vybaveny obrázky lodí, květin, znaků a jinými snadno rozeznatelnými kresbami a prostě roztrženy ve dvě části.

Omar vytáhne stejný kus, odsune pravý díl pasu, který leží na stole, a přiloží místo něho odpovídající díl svůj. Tržné okraje - do sebe nezapadají.

„Koukejme! Falešný pas, kapitáne. Považuju loď za kořist. Odpor je marný.”

Jóguurd zbledne. Jeho ruka sáhne po Omarově pasu. Je to snad strach, který mu vyhání pot ze všech pórů, nebo je pergamen v jeho ruce vlhký?

Švéd si utírá prsty o šaty do sucha, pak bere korzárovu část pasu znovu do ruky.

Je vlhká!

„Lumpárna!” vzkřikne. „Položil jsi pas do vody, aby se pergamen natáhl!”

„Mlč, pse! Chceš mě snad obvinit z podvodu?” Omarova paže se vymršti. V ruce drží bič.

Dříve než může udeřit, dotkne se jeho ramene jen tak lehounce čísi ruka a ozve se tichý hlásek: „Copak se tu děje?”

Omar se bleskurychle otočí a hledí do tváře, jakou nikdy předtím neviděl. Stojí před ním dívenka, něžná, plavovlasá -jeho zvednutá paže jako by náhle ztrácela všechnu sílu. Kolik tomu přeludu může být, to drsný pirát odhadnout nedokáže.

„Dědečku, co to má znamenat?” ptá se dívka kapitána švédsky.

„Anno, proboha! Právě teď jsi musela přijít? Všechno je tedy ztraceno. Proklínám chvíli, kdy jsem se dal uprosit, abys mohla jet se mnou.”

„Posaď se,” vyzve Anna klidně Omara. „Ještě jsi mi neodpověděl na mou otázku.”

Korzár jako bez vůle poslechne. Dívčiny modré oči působí na mladého muže neodolatelnou mocí. Tak asi vypadá nejvyšší z hurisek v Prorokově nebi. Že i na zemi se najde takové stvoření, to je pro něho něco úplně nového. A s tváří nezahalenou se dívka ukazuje, dovoluje každému, aby se pokochal její krásou!

„Pas tvého otce není v pořádku.” Oni ar klopí víčka. Pokouší se uniknout kouzlu, nemá-li být ztracen.

„Mého dědečka,” opravuje ho dívka. „Určitě se mýlíš. Pas je pravý, či chceš tvrdit, že je falešný?”

„Jen se podívej a řekni, že nemám pravdu, jestli můžeš.” Omarovi se už zase pomalu vrací klid.

To je ale hloupé, díly se k sobě opravdu nehodí.

„Ležel ve vodě, roztáhl se,” poučuje Jóguurd hněvivě vnučku.

Omar vyskočí a švihne starého kapitána bičem přes hlavu. „Nechť tě Alláh prokleje! Loď je má!”

„Korzáre!” Anna se postavila mezi dveře. Pistole, kterou dosud schovávala v živůtku, míří na Omara.

cesty, děvce, nebo můj bic zanechá na tvé tváři znamení, kterého se už nezbavíš!” sykne na Annu.

„Nedostaneš se odtud živý, neslíbíš-li, že necháš Konga Karla pokračovat bez překážek v plavbě!”

„Nevíš snad, kdo jsem?!” vyhrožuje korzár a ani se nehne. „To je mi jedno!”

„Jsem Omar!”

Jiný by při vyslovení tohoto jména zanechal vší naděje, avšak Anna Jóguurdová ne.

„Jestli jsi Omar, a ještě se tím chlubíš, prosím, je to tvoje věc. Pro mne jsi ten největší lotr a padouch, jakého země nosí. Ty zloději lidí, vrahu, piráte, ty, ty…” Dívka zasypává mladého muže všemi nadávkami, které ze staletých dějin pirátství zná. Musí prostě, ulevit svému hněvu.

Tato obvinění však na korzára působí naprosto nezvykle. Jeho zlost vyprchává. Skoro se baví. Dívka má konečně také lidské rysy, zdaleka to tedy není nějaká nadpozemská bytost. A tak už je zase pánem situace.

Když pak Anna na chvíli ustane, aby nabrala dech, prohodí Omar výsměšně: „Je to vše? Jestli ne, klidně pokračuj. Rád si tě poslechnu až do konce.”

Chladnokrevně, třebaže pistole stále míří na jeho hruď a prst je připraven stisknout spoušť, a také drze jako nějaký klacek si teď sedá na stůl, přímo na mapy.

To už je na Annu příliš: „Ty ďáble!”

Ano, ďábel je tenhle Omar. Nic se ho nedotklo. Patrně ani nevnímal, co mu tu říkala, jen se na ni pořád díval. Jeho krásné, drzé, veselé oči lámou zbytky Anniny odvahy. Bezmocně jako dítě propuká v pláč. Pistole padne s třeskotem na zem.

Dědeček jen tak tak že svou vnučku ještě zachytí.

Stane se však něco úplně nečekaného. Ten divoký, bezohledný korzár se ptá, co že se to dívce stalo.

Odpověď nedostane.

Anna tiše pláče. Tvář tiskne na dědečkovu hruď. Stařec ji něžně hladí po zlatých vlasech. Mluví k ní něžně jako maminka.

Evropané své děti a děti svých dětí velmi milují. Asi to přece jen nebudou všechno zlí lidé, myslí si Omar. A uvažuje: Ten pas je v pořádku. Nemám právo zmocnit se plachetnice. Ale co! Co je mi po právu. Jsem pánem moře!

Už se chystá s konečnou platností opakovat, že loď považuje za svou kořist, když tu ho napadne, že pak bude ztracena i tato neuvěřitelně krásná a statečná bytost. Náhle před sebou vidí starého otroka Benedetta s výčitkou v očích.

Co dělat?

„Kapitáne,” obrací se na Joguurda, „Kong Karl popluje za Al-Džezairem. Nebudu loď obsazovat svým mužstvem; stejně mi nemůžeš pláchnout. Mám čas. V noci dál nepoplujem.”

Pak bez pozdravu oba nešťastné lidi opustí. Starému kapitánovi zbývá tak jako tak už jen pár let života. Že je bude muset prožít jako otrok mezi Berbery, je trpké, ale daleko,

daleko strašnější, krutá představa je to, že kvetoucí život jeho

ví 1 V y v s v

vnučky skončí ve špíně a zmaru.

Omar je ďábel.

Zdá se, že korzárovi jde o to, aby svou kořist dopravil co nejrychleji do Alžíru. Al-Džezair se dal přímým směrem k pirátskému hnízdu. Plachtám, které se vynořují na obzoru, už nevěnuje kapitán pirátské lodi žádnou pozornost.

Několik hodin, a svoboda, která na lodi Kong Karl v tuto chvíli dosud panuje, bude minulostí. Mys Matifou, Alžír je v dohledu. Co že ten korzár nemíří k přístavu?

„Co si o tom myslíš, Nilsi?” ptá se Jóguurd svého starého přítele, kormidelníka. „Nevím, Gustave.” Po chvíli se Nils hlasitě rozesměje.

„Ty se směješ?” Kapitán se mračí. Smát se v tak nebezpečné chvíli mu připadá jako rouhání.

„Něco mě napadlo, něco tak nesmyslnýho, nepředstavitelnýho, směšnýho, že jsem se prostě neudržel.”

„Tááák?” Joguurd začíná být zvědavý. Protože se jeho starý přítel nepřestává smát, a přitom nic neříká, kapitán se zlobí, ale nemůže se donutit k tomu, aby se ho zeptal, o co tedy jde.

„Představ si, Gustave,” přece jen nakonec kormidelník promluví, „že obávaný kapitán korzárů Omar poskytuje Kongu Karlovi bezpečný doprovod až do Atlantiku!”

„Nesmysl, Nilsi. Dávej pozor, každou chvíli musí změnit kurs.”

„To vím člověče. Jenže se k tomu ten mládeneček nějak nemá.”

Oba námořníci jenom udiveně potřásají hlavami. Jaký ďábelský kousek si to Omar zase vymyslel?

V noci - žádný rozkaz zastavit se neozval - vplují obě lodě Gibraltarskou úžinou do Atlantského oceánu. Ráno už korzára není vidět.

Omar skutečně ochraňoval plachetnici Kong Karl s Annou Jóguurdovou na palubě, dívkou o dva roky starší než on. To

proto, že vznesla stejná obvinění jako ten muž v Osmanově táboře a že měla tak okouzlující oči a nádherné plavé vlasy.

Ještě štěstí, že to kouzlo bylo možno na něco svést. Mužstvo pohlíželo na Konga Karla jako na nedotknutelnou loď státu odvádějícího poplatky.

Palubou Al-Džezairu se opět rozléhá divoký, osvobozující jásot. Omar je už zase tím nejodvážnějším a nejúspěšnějším kapitánem korzárů.

Nicméně, s tím starým zajatcem v Osmanově paláci si musí ještě jednou promluvit…

„Jsem nadšen. Nádherná loď!”

Omar zachytí tento útržek rozhovoru, když se vrací z města, aby nastoupil na svou loď.

Oba muži, obrácení k němu zády, jeden ve volném bílém burnusu, takže jeho levá paže není vidět, druhý černoch, mluvili o Al-Džezairu, obdivovali jeho loď. Piráta to těší. Nikdo se nemůže ubránit neodolatelnému dojmu, jakým tato nejkrásnější a nejlepší loď dejovy flotily působí.

Škoda že toho muže neoslovil. Má se vrátit? Jenže ty dva už není vidět. To by byl pohlédl do tváře svému otci, a Luigi Parvisi by byl stál proti svému synovi.

Parvisi však už na svého syna nemyslí. Celá jeho pozornost v této chvíli patří nejnebezpečnější a nejkrásnější loupežné lodi Alžírska.

ODSOUZEN K SMRTI

Musím mluvit s tím zajatcem. Co nejdřív! Jak často už Omar pojal tento úmysl, když jeho loď jen tak zbůhdarma křižovala moře. Vždy znovu je ale rád, že krátká zastávka mezi dvěma pirátskými plavbami nestačí na cestu do pohoří

Felicia. Chtěl by sice ještě jednou mluvit s bývalým otrokem, ale současně se tohoto rozhovoru bojí. Je mu, jako by odtamtud hrozilo jakési nebezpečí. V čem by mohlo spočívat, to neví. Tuší však z této strany něco překvapivého.

Luigi Parvisi, černoch Selim a jeden mladý Ital mezitím přepluli na francouzské plachetnici Atlantský oceán.

Kapitán korzárů se už nemůže zbavit slov té dívky, Anny Jóguurdové, a toho zajatce. Mají tito dva lidé pravdu, nebo ne? Je jeho povolání opravdu tak hanebné, tak zavrženíhodné?

Když mu hlídka hlásí plachetnici, sám se řítí vzhůru do koše. Není to náhodou Kong Karl? Ne, zase ne. Třeba se starý Švéd plavby Středozemním mořem úplně vzdal? Omar čeká na švédskou loď. Ale ti se ho určitě bojí, jeho, divokého a krutého Omara. Nesmysl, kapitáne Joguurde, tobě, tvému člunu a tvému mužstvu by se přece nic nestalo!

Omar je ochoten vystavit Švédovi vlastnoruční ochranný list. Běda pak pirátovi, ať už z Alžírska, Maroka nebo z Tuniska, či kapitánovi tripolského paši, který by se na Konga Karla vrhl, V Omarovi by poznal hrozného mstitele.

Dvě léta uplynou, mezi nimi pro námořní lupiče klidné zimní období. Pro Omara však, který bojuje sám se sebou, to byl čas velmi neklidný: Mám toho zajatce vyhledat? Mám? Nemám?

Konečně se na počátku druhé zimy od setkání s Annou vzchopí a rozhodne se cestu k někdejšímu otrokovi přece jen podniknout. Provázen jen jedním černochem jako sluhou vyrazí do hor.

Jako El-Fransi se svým Selimem, říká si cestou s úsměvem. Jiní se odváží putovat rovinou Metijiah a pohořím jen ve větší skupině, to ovšem nejsou žádní Omarové, kdepak by vzali odvahu a nebojácnost nejlepšího dejova kapitána korzárů.

Není pro něho nic těžkého získat od Osmana svolení k rozhovoru se zajatcem. Už dávno pronikla jeho pověst do vnitra regentství a k otrokářově sluchu. Takového muže přece nelze poslat pryč s nepořízenou.

Benedetto má upřímnou radost, že svého mladého přítele opět vidí. Co jen asi chce?

Omar mu líčí své hrdinské činy a hřeje se na výsluní svých úspěchů, jimiž zastínil všechny ostatní korzáry.

Přišel snad Omar jen proto? Chce mi snad svými činy dokázat, že moje slova pro něho tehdy nic neznamenala? ptá se Ital sám sebe. Vypadá to tak. Ale to přece nesmí být. Musí ven z toho bahna, v němž se jednoho dne právě pro ty své úspěchy zadusí.

Benedetto poslouchá Omarovo vyprávění jen na půl ucha. Jak bych mu jen pomohl? Slova na něho zřejmě příliš nepůsobí, láme si hlavu zajatec.

Anna? Slyšel jsem dobře? Nevyslovil teď Omar toto evropské dívčí jméno?

„A všechno to, co jsi mi řekl ty, mi vmetla do tváře i ona.”

„Odpusť, Omare, moje myšlenky mi odběhly jinam. Nerozuměl jsem, co jsi vyprávěl. Opakuj to prosím ještě jednou!”

Tak je to tedy! Moje výtky se ho netkly, zato výtky té dívky mu nedají klid. Pere se s nimi, odmítá je, vrhá se do boje, jen aby je přehlušil, a hned nato je jim zase zcela vydán na pospas. A tohle všechno už trvá plné dva roky. Jeho úspěchy stojí v cestě jasnému a konečnému rozhodnutí. A teď chce, abych já ho rozsoudil. Dobrá.

Omar je příliš hrdý na to, aby se zeptal: má ta dívka pravdu, či ne?

„Celá staletí,” říká Benedetto, „naháníte evropským námořníkům strach a hrůzu, vrháte lidi do otroctví, ponižujete je. Proč?”

Omar mlčí.

„Povím ti to tedy, příteli: abyste získali poklady, kterých se dopracovali jiní. Víš sám nejlépe, jak těžce musí obyvatelé

Alžírská dřít, aby se denně nasytili. Setba třeba vzejde dobře, a tu vypukne období velkých veder a sucha. Dozrávající plody uschnou na stéblech, hejna kobylek ožerou všechno dohola -nebo dojde k jiné nepředvídané pohromě. Všechna námaha byla marná. Pak se hladoví zase až do příštích žní. Já to zažil, protože jsem přece musel pracovat na Osmanových polích. I když tento velký pán nemusel nic dělat, samozřejmě že nehladověl, zato ti druzí. Pro něho byly vždycky připraveny sklady zásob z úrodných let, vždyť je to také mocný muž. Chce-li mu příroda vyvést nějaký ten kousek, pak má ještě nespočet pachtýřů, z nichž vymáhá, co se mu zlíbí. Nebo se podívejme dolů na Beduíny; ani u nich tomu není jinak. Dravé šelmy vpadnou do jejich stád a roztrhají, co bylo přichystáno na prodej. Písečné bouře zasypou studny, zvýší nebezpečí. Veškeré úsilí, všechny naděje jsou zmařeny. Alláh tomu tak chtěl, tím se pak utěšujete. Ale váš bůh stvořil Evropany, ti mají tohle všechno vyrovnat, na těch se můžete hojit. A tak tedy na ně, vždyť mají v útrobách svých lodí drahocenné zboží! Že na tom nejsou o nic lépe než tvoji bratři, na to nemyslíte a patrně to ani nevíte. Vaše loupežení vždycky znovu zmaří jejich naděje a štěstí, které jim jejich vlastní pánové stejně zkracují. Aby se vyrobilo zboží, na které se pak vy vrháte, nebo aby je bylo možno v cizích zemích nakoupit, k tomu je třeba stejně tolik potu, kolik ho skane z vašich čel, když svým pluhem obracíte zem nebo když se staráte o svá stáda. A ty jsi ten nejhorší ze všech, Omare! Náhončí cizích, všemi nenáviděných utlačovatelů, kteří vládnou, odměňují a trestají podle vlastní libovůle. Vaše víra, vaše náboženství se jim náramně hodí pro jejich řádění. To, co na vás Turci páchají, přijímáte jako osud, někde v ústraní třeba reptáte, ale nic proti tomu neděláte. Jestlipak jsi už někdy pomyslel na to, že by tě dej a jeho rádci mohli jednoho dne odstavit stejně jako už tolik jiných kapitánů?”

„Já jsem Omar!” Říká to se stejnou pýchou, stejně zaujat vlastní mocí, jako tehdy Anně Joguurdové!

„To chceš říct, že se deje nebojíš. Chlapče! Co znamená tvoje moc proti moci Turků?! Pro ně jsi pouhým nástrojem, samozřejmě velice užitečným, ale jen dokud|nemáš vlastní myšlenky. Dokud budeš slepě poslouchat příkazy dívánu, nebude tě nikdo ohrožovat, leda že by tě opustilo štěstí. Jen to zkus vrátit se domů několikrát bez kořisti. Zapřou tě, nikdo tě už nebude chtít znát. Tvoje mužstvo odmítne poslouchat kapitána, u kterého se nedá nic získat. Může se také stát, že Husejn paša změní náhle politiku vůči některému ze států. Nic o tom nebudeš vědět a budeš se dál vrhat na lodě, teď už spojenecké. Dej se tě pokusí krýt, je však otázka, podaří-li se mu to; protože tebe budou najednou všichni nejvíc nenávidět, nasadí všechny páky, aby tě zničili. A Turek se zeptá: Kdo má větší cenu, můj nový spojenec, nebo Omar? Možná spojenec, možná Omar. Bude-li Husejnu pašovi záležet víc na spojenci, a to se může snadno stát, pak jsi ztracen.”

„Vyřídil bych si to s dějem,” ujišťuje Omar po dlouhé přestávce.

„Vyřídil, jistě, v mladickém zápalu; jestli bys ovšem zvítězil, to už je jiná věc. Každopádně by ses o to musel pokusit; protože jsi někdo jiný, než za koho se máš.” Benedetto vystřelil šíp z tětivy.

„Co to povídáš, otče?” Je to poprvé, co korzár starce zase takto oslovuje.

Ital váhá. Má odhalit roušku ze svých slov hned, má říct celou pravdu krátce, bezohledně, chladně?

„Jak dlouho máš čas?” ptá se vyhýbavě.

Omar jen mávne rukou. Na čase nesejde.

„Vypravuj mi o svém dětství,” prosí ho Benedetto. „Vypravuj mi všechno, na co si jen vzpomeneš. Nejlépe, začneš-li včerejškem či předvčerejškem, a vracej se stále víc dozadu. Tak se ti možná oživí lecos, na co bys jinak už nepomyslel.”

Omar se do toho pustí. Stařec má pravdu. Matně se mu vybavují události, na které už dávno zapomněl. Často musí usilovně přemýšlet, než najde spojení mezi jednotlivými obdobími svého života, ale daří se mu to.

Najednou se zarazí. Co bylo před tou nemocí po Aliho záchraně, to už neví.

Benedetto čeká, neptá se. Čeká. Vidí mu na tváři, jak se křečovitě namáhá.

Omar pak pokračuje, zajíkavě, s přestávkami, chvílemi prohodí pouze jednotlivá slova, která se jen pomalu skládají ve věty, v zážitky. Tak se dostane až k první vyučovací hodině u krutého marabuta. Tehdy mu bylo devět let a neuměl mluvit ani jako Ali či Achmed.

Opět přestávka.

Ital ho napjatě pozoruje. Omar se snaží, jako kdyby byl zasypán písečnou bouří, svalit ze sebe obrovské břemeno.

„Alláh, Alláh!” zasténá, vyskočí, uhání pryč, poručí svému černochovi, aby mu přivedl koně. A pobíhá jako pomatený.

Benedetto Mezzo se usmívá. Vidí před sebou člověka, který nutí koně k největšímu trysku, aby tak unikl vlastní minulosti.

Benedetto se stále ještě usmívá…

O několik týdnů později se černoch s dvaceti průvodci objeví u Osmana znovu.

„Kapitán Omar tě prosí, abys mu toho starého zajatce prodal,” vyřizuje šejkovi.

„Řekni svému pánovi, jehož jsem poddaný služebník, že mi ten otrok nepatří. Nemohu tvému pánovi vyhovět,” odmítne otrokář černochovi.

„Tedy mi, ó šejku, řekni jméno jeho vlastníka. Hned se k němu vydám; neboť Omar toho starce musí bezpodmínečně mít.”

„Musí? Bezpodmínečně? Tak, tak.”

„Ano. Řekni mi prosím jeho jméno.”

„Je to učenec Mustafa!”

„Mustafa je mrtev. Prodej tedy toho otroka.”

Osman ví velmi dobře, že učený Mustafa je mrtev, že padl v boji s El-Fransim. Bylo to z pouhé vypočítavosti, že přesto vyslovil jméno tohoto kdysi tak mocného muže. Prodeji vlastně nestojí nic v cestě. Nikdo dosud nevznesl na zajatce nárok, patrně neexistuje člověk, který by znal všechny souvislosti kolem tohoto někdejšího otroka. Teprve teď si Osman začíná plně uvědomovat, že za Itala už vlastně nemusí odpovídat. Proč jsem ho vůbec tak dlouho živil, když už dávno nepracuje? ptá se sám sebe. Prodám ho, a to co nejdráž; protože patřil Mustafovi! Nahlas ale řekne: „Není na prodej. Uvaž, že kdysi patřil učenému Mustafovi!”

„Omar ho musí mít!” trvá černoch na svém.

O tisíc piastrů víc, než jsem chtěl původně požadovat, rozhodné se Osman. Než ale vysloví určitý obnos, ještě se zeptá: „A proč?”

„To nevím. Můj pán mi přikázal, abych se bez zajatce nevracel.”

Aha, tak tedy ještě o tisíc piastrů víc.

„Nemohu,” odmítá, už jen aby se neřeklo.

„Žádej, kolik chceš. S cenou předem souhlasím.”

Jaký hlupák je ten Omar, že posílá takového zprostředkovatele. Aniž brvou hne, žádá Osman: „Deset tisíc piastrů!” Už jen polovina, čtvrtina, ba desetina by ho byla uspokojila. Neprozřetelné černochovo naléhání mu ale prozradilo, jakou cenu tento stařec pro Omara má. Ať tedy platí.

Černoch vykulí oči. Leknutím mu ztuhly údy. Deset tisíc piastrů! Zbláznil se Osman? Pustí se do smlouvání. Ale šejk zůstává neoblomný. Zlobí se dokonce, že nežádal víc.

„Cena křičí do nebes, ó šejku. Ale můj pán přikázal. Zavolej toho otroka!”

„Nejdřív peníze!”

„Znáš mého pána!” uhýbá zprostředkovatel.

„Jistě.”

„Pošle ti celý obnos. Nemám tolik u sebe.”

„Vrať se tedy pro peníze!”

„Už jsem ti řekl, že se s nepořízenou vrátit nesmím.” V očích černocha je teď vidět strach.

Osman lituje. Bez peněz žádné zboží.

Černoch dlouho uvažuje. Pak ho napadne východisko: „Vyšli se mnou a se zajatcem několik svých lidí do Alžíru. Ať ho sami mému pánovi za sumu, kterou požaduješ, předají.”

Velmi chytrý tah. Tím se on, zprostředkovatel, zbavil veškeré odpovědnosti. Kdyby snad Omar nebyl ochoten za toho starce tolik dát, může ho nechat Osmanovým lidem. Jenže Omar zaplatí bez námitek.

Al-Džezair má právě vyplout na novou pirátskou plavbu, když Benedetto dorazí do Alžíru.

„Teď už pro tebe nemám čas, příteli,” lituje korzár. „Jsi volný, můžeš dělat, co se ti zlíbí. Jen o jedno bych tě prosil: zůstaň až do mého návratu v mém domě, dělej třebas mého správce. Vydám ihned příkaz, aby tě za mé nepřítomnosti ostatní považovali za svého pána. Buď zdráv!”

Omar odchází. Ve dveřích se zastaví. Vrací se. A ptá se: „Tvé pravé jméno?”

„Jmenuju se Benedetto Mezzo z Janova. Jsem možná už jediný, kdo z Astry zůstal naživu, jediný kromě…”

Poslední slovo starého Itala už Omar neslyšel. Spěchá, aby se dostal na loď. A přece mohlo toto slovo mnohé změnit, třebaže je tak prosté: tebe.

Na této plavbě Omara mučí myšlenky hůř než kdy předtím. Poslední závoj ještě nespadl, stále ještě tápe v temnotě. Rád by ten závoj strhl sám, nechce volat na pomoc druhé. Omar znovu prchá do boje, který všechny myšlenky přehlušuje.

Jaká nádhera, může-li si člověk odejít a přijít kdy chce, nemusí-li nikoho poslouchat, myslí si Benedetto, kdykoli, si vyjde ven.

„Pse!” Kámen škrábne Itala do hlavy. Stařec oblečen zcela jako Maur uskočí. Hledí do fanaticky planoucích očí. Druhý kámen ho udeří do ramene.

„Zabte ho, jeho i jeho pána!” ječí dav, který se náhle tlačí v úzké a příkré ulici.

Benedettovi se podaří uniknout. Co se to děje? Co mají proti němu a Omarovi? Ani černochovi, který tehdy zajatce přivedl, se nevede líp. Teprve v noci se Benedetto v židovském kaftanu odváží opět z domu.

Alžír vře zlostí.

Omar poslal ke dnu vlastní lodě! Dejovy lodě! Ulice a třídy jsou plné této zrady.

Že by byl ten chlapec konečně našel sám sebe? Zaplnila se mezera v jeho paměti, uvědomil si, že je Ital, a začal náhle jednat jako Evropan?

Benedetto se pokouší opatrně vyzvědět podrobnosti této strašné události.

„Poblíž Tripolisu poslal Al-Džezair ke dnu tři naše lodě. Několik našich korzárů bylo zachráněno cizí pirátskou lodí a právě se vrátili do Alžíru. - Ano, byl to Al-Džezair, byl to Omar! Při vousu Prorokově! Je to pravda!” Benedetto se to dozvídá v útržcích od jednoho, druhého, třetího.

Nevěří tomu.

Takový Omar se přece kvůli výtkám nějaké evropské dívky a jeho, Benedettovým, tak rychle a prudce nezmění. Leda že by byl skutečně pochopil, kdo vlastně je. Jenže v tomto případě by byl jistě napřed promluvil s ním, soudí Benedetto.

To s tou švédskou lodí, to bylo něco zvláštního. Omar v Anně Jóguurdové spatřoval málem nadpozemskou bytost. Byl unesen, možná že se dokonce, jak se v Evropě říká, do té plavovlasé krásky zamiloval. Proto také poskytl Kongu

Karlovi doprovod z nebezpečného pásma. Určitě však nešlo o jasnou úvahu, či dokonce o nějaké rozhodnutí, protože pirátství nezanechal.

Aby takový Omar změnil své názory, k tomu je třeba dlouhých a tuhých zápasů - nebo hodně velkého zklamání. Možná že k tomu právě došlo. Pak ovšem zůstává otázka, zda se Al-Džezair v Alžíru vůbec ještě někdy ukáže. Potvrdí-li se však tyhle pověsti, pak asi sotva. Jsou-li ale nepravdivé, vymyšlené, pak proti Omarovi vyrukovali s těžkou municí. Pak má být Omar z neznámého důvodu vyřízen v nějakém velkém spiknutí.

Benedetto nemůže pro Livia Parvisiho, syna svého mrtvého pána, nic udělat.

Kdykoliv dělové rány ohlašují návrat pirátských lodí do domovského přístavu, Ital sebou leknutím škubne.

„Díky Bohu, není to Al-Džezair!” mumlá si ulehčené a odchází ze střechy zpátky do domu. Co se v přístavu děje dál, to ho už nezajímá.

Počká ještě do podzimu. Nevrátí-li se Livio do té doby, pak po tolika letech konečně opustí tuto zem jako svobodný muž. Ale podzim je ještě daleko. Ještě nejeden den a nejedna noc uplynou ve strachu, že Omar přece jen opět přistane ve městě, které je mu teď tak nepřátelsky nakloněno.

Už zase hlásí nějaká pirátská loď svůj návrat. Benedetto spěchá na střechu.

„Al-Džezair! Bože!”

Dalekohled vypadne někdejšímu otrokovi z chvějících se rukou.

„Al-Džezair se vrátil! Al-Džezair!” Rychlostí větru se tato zpráva šíří městem. Koupě, o něž se urputně bojuje třebas už několik hodin, se rázem odkládají. Jsou teď zcela vedlejší. Daleko důležitější je být při tom, až budou toho lotra, toho zrádce Omara věšet!

„Kde je kat? Sem s ním!” žádá dav. „Žádnou milost! Smrt, smrt!” šílí lidé. „Místo janičářům!” - „Cha, to bude přece podívaná! Budou věšet Omara!”

Turecké vojsko proudí k lodím, které zakotvily v přístavu, obsazuje bárky, šalupy a čluny, které, uzavírají kruh kolem navrátivší se plachetnice.

Sotva připevnili lany úspěšnou pirátskou loď a ukořistěná plavidla, která s sebou přivlekla, už se to na její palubě hemží vojáky. Ohromení námořníci jsou, aniž kdo dá na jejich protesty, nahnáni do podpalubí, všechny východy jsou zatlučeny hřebíky.

„K dejovi!” Svalnaté paže se chopí Omara a vlečou ho pryč.

Temný syn pouště, jehož tvář je až na úzkou štěrbinu zahalena lithamem, sleduje, jak velkého kapitána odvádějí. Mužovy oči jsou vlhké. Je to Benedetto. A pomoci nemůže. Byl by sám proti běsnícímu, tisícihlavému davu.

Janičáři jsou hluší ke všem otázkám. Mají co dělat, aby zajatce ochránili před dotírajícími fanatiky, musí si dát pozor, aby sami nebyli ukamenováni. Mnoho napřažených rukou totiž drží kámen. Dav jen hoří, aby viděl Omarovu smrt.

Z toho, co na něho ti lidé křičí, pochopí, z čeho je viněn.

On že potápěl vlastní lodě? Takové idiotské obvinění. Však to dej, jen co vyslechne svého kapitána, sám uzná.

Vládce sedí na trůně, jako kdyby se chystal přijmout významnou státní návštěvu, obklopen svými rádci. Nahoře na galerii, za zamřížovanými okny, která umožňují pohled do sálu, se shromáždil celý jeho harém. Nejkrásnější ženy ze všech koutů země, dívky turecké, maurské a kabylské, i z nitra Afriky, všechny, a je jich padesát, si přejí vidět pád slavného korzára.

Dva vysocí důstojníci janičárů kráčí v čele. Omara provází několik vojáků po každé straně.

Korzár nedbá předpisu a nevrhá se před Husejnem pašou k zemi. Chce se vyhnout všemu, co by v cizích očích mohlo vypadat jako přiznání viny.

Vojáci, rozezleni chováním jejich zajatce, který by měl udělat vše, aby svého vládce naladil milostivě, ho srazí k zemi. Ale Omar ihned zase vyskočí. Zakřivené meče letí z pochev a ohrožují kapitána.

Husejn paša je zvednutí ruky zadrží.

„Víš, z čeho jsi viněn. Co ty na to, Omare?” ptá se Turek úplně klidně, jako by se ho to netýkalo.

To je zlé, myslí si Omar. Kdyby běsnil a řádil, dalo by se s ním mluvit. Takto ale ne. Hraje si se mnou. - „Co se mi vytýká, ó deji?” ptá se směle.

„Potopil jsi tři z mých lodí!”

„Ne!”

„Dokaž to!”

„Kde se to mělo stát?”

„Poblíž Tripolisu.”

„A kdy?”

Dej uvádí den a hodinu, které mu šeptem sděluje ministr námořnictví.

„Tehdy? Dovol, ó pane, abych chvíli přemýšlel. Ano, v tu dobu jsem křižoval poblíž španělských a portugalských břehů.”

„Dokaž to!”

„Podívej se na mou kořist, pane!”

„Což španělské a portugalské lodi neplují k Tripolisu?” Husejn paša se jen ironicky usmívá.

„Zeptej se každého z mých mužů zvlášť. Dostaneš jen jednu odpověď: tu, kterou jsem ti dal já.”

„Nesmysl! Podplatil jsi své lidi.”

Deje náhle cosi napadá. Což jestli tento korzár, jehož odvaha nezná hranic, propůjčil svou ruku nějakému mocnému, dosud neznámému nepříteli, který se ho chystá svrhnout? Husejnu pašovi se zdá, že za zničením jeho lodí se skrývá ještě něco víc, něco daleko horšího. Rozhodně nemůže věřit, že by se mužstvo Al-Džezairu nedalo podplatit.

„Jmenuj jiné svědky, můžeš-li,” vyzývá ho Turek.

Omar se kousne do rtu. Chtějí ho zničit, nedávají mu žádnou možnost obhajoby; vždyť kde by vzal… Ale ne, přece jen se s někým setkal, kdo může svědčit v jeho prospěch.

„Zeptej se kapitána Ismaila, kterého jsem krátce před uvedenou dobou potkal v Gibraltarské úžině.”

Ministři a vysocí úředníci, kteří jsou výslechu přítomni, si vzrušeně šeptají. Že by byl Omar v právu?

„Mluv, kapitáne Ismaile! Mluv ale pravdu, je-li ti život milý!” poručí dej.

Ticho.

„Nu, Omare, tvůj svědek mlčí,” posmívá se Husejn paša, který stále tvrdošíjněji lpí na myšlence, že Omar usiloval o jeho pád.

„Ale vždyť tu Ismail není!” vykřikne Omar.

„Není, stejně tak, jako ses s ním ani ty nesetkal!”

„Při bradě Prorokově, mluvím pravdu!”

„Nepřísahej, zrádče! Dal jsem ti příležitost, aby ses ospravedlnil. Můžeš uvést ještě něco, co by dokázalo tvou nevinu? - Mlčíš, musíš mlčet; protože nemáš, čím bys svou vinu smyl.”

Muži kroutí hlavami. Co to do deje najednou vjelo, že takto znásilňuje spravedlnost? Alžírsko bylo odjakživa hrdé na své nestranné rozsudky.

A teď se Husejn paša odvažuje porušit to, v čem spočívá síla alžírské vlády?

„Caou-baši,” přehluší dějů v hlas myšlenky přítomných, „chopte se ho! Než nadejde noc, ať vypustí duši!”

Omar se vzepře a vytrhne se katovým pacholkům z rukou.

„Zemřít, Husejne pašo? Pak ale v boji!” Jednomu z janičářů vytrhne šavli, mávne jí - ale tu mu někdo hodí přes hlavu sukno z turbanu. S rukama zkroucenýma dozadu ho odvádějí

pryč.

V jedné z podzemních kobek Kasbah čeká Omar na svou poslední hodinku. Kdy to bude? Do jeho kobky nepronikne jediný sluneční paprsek.

Už? Dveře vrznou. Jdou si pro něj, pro nejodvážnějšího z korzárů.

Na okamžik ho strach ze smrti přejde. Všude stojí janičáři s tasenými šavlemi. To se ho tolik bojí? Zbabělci.

Nejdou však ven, nejdou ke zdi, opatřené železnými hroty, z níž tak rádi svrhávají na smrt odsouzené. Vedou ho chodbami, schodištěm. Před trůnním sálem se musí se svými strážci zastavit. Že by si to byl Husejn paša rozmyslel? Nebo se chce ještě jednou pobavit pohledem na odsouzence v rukou katových?

Před chvílí se k paláci hnal muž a rozkřikl se na stráže, které ho nechtěly vpustit, že musí ihned k dejovi. Když konečně přivolali vysokého důstojníka, byl vpuštěn dovnitř. Ještě přede dveřmi do trůnního sálu ho chtěli poslat zpátky. On však tasil meč. A než se stráže vzpamatovaly, vnikl do sálu, rovnou do rukou dalších panovníkových ochránců.

Jeden z ministrů přistoupil. Cizinec mu pošeptal cosi do ucha.

„Mlč!” poručil mu ministr.

„Ne, nebudu mlčet!” zařval vetřelec, na něhož se upřely všechny zraky. Silným hlasem zvolal: „Husejne pašo!”

Dej, který měl právě důležitý rozhovor s nej vyšším soudcem Bejt-el-malem v záležitosti posádky Al-Džezairu, vzhlédl. „Ismaile, ty?”

Kapitán korzárů se uctivě přiblížil k Turkovi a vrhl se na zem.

„Vstaň! Co si přeješ?” zeptal se ho Husejn paša.

„Slyšel jsem, co se ve městě povídá. Právě jsem se vrátil, nechal všeho a pospíšil k tobě. Omar nespáchal zločin, který, jak jsem se doslechl, mu kladeš za vinu. V tu dobu jsme se potkali v Gibraltarské úžině; mířil právě do Atlantského

y y O* vy. 1 iv • v y 1 • v y v v y

oceánu. Omar není zrovna můj přítel, protože je příliš úspěšný a odvážný, ale nevinného odsoudit nesmíš.”

„Poslouchám. Jak došlo k vašemu setkání?”

„Jak už jsem řekl: potkal jsem se s Al-Džezairem v Gibraltarské úžině, lépe řečeno, připlul mi do cesty. Můj kotevní řetěz se přetrhl, když jsem číhal na jednoho Španěla, takže jsem ztratil kotvu. Napadlo mě, že by mi Omar mohl pomoct, než se mi podaří ukořistit novou kotvu. Znova zdůrazňuju, že nejsme přátelé, ale oba tvými služebníky, pane. Přemohl jsem se a požádal ho o pomoc. Poskytl mi ji. Pak pokračoval v cestě k oceánu. Já sám jsem se potom pustil do toho Španěla. To je vše, ó deji, kapitán Omar nemá s potopením tvých lodí co dělat.”

„Čekej tedy.” Ismail odstoupil a Husejn paša přikázal cosi jednomu ze svých rádců.

Chvíli trvalo, než se vrátil a hlásil panovníkovi, že rozkaz byl vykonán.

„Ismaile, sem, ke mně!” poručil dej. A hned nato: „Sem s Omarem! A ty budeš mlčet, kapitáne!” rychle ještě přikázal Ismailovi.

„Vypravuj o svém setkání s Ismailem,” je pak Omar vyzván dějem, který se zatvářil co nejpřísněji.

Lidé tají dech, když slyší Omarovo líčení, které se do všech podrobností kryje s údaji druhého kapitána.

„Souhlasí, Omare. Jsi volný. Tvoje mužstvo samozřejmě také. Jsem s tebou spokojen.” Turek nepovažuje za nutné omluvit se ani svému nejlepšímu kapitánu pirátů. Ale ani Omar a nenapadne, aby se před panovníkem vrhl s díky k zemi.

„Jak si celou věc vysvětlujete?”,ptá se Husejn paša obou korzárů.

Pro Ismaila je to celé naprosto nepochopitelné. Omara však cosi napadlo. Vyslovit to by však bylo předčasné. Přišlo mu to na mysl teprve teď, a je tedy třeba napřed uvážit, zda je to vůbec pravděpodobné.

„I pro tebe je to záhada, Omare?” obrací se dej po dlouhé chvíli, v níž se sám pokoušel přijít věci na kloub, konečně na Omara, který byl vzat opět na milost.

Kdo se ptá, čeká odpověď. Mám snad vyslovit domněnky? Jenže: dej byl v neprávu. Budu-li se teď mýlit já, musí to tedy dej přehlédnout.

„Co když…,” Omar se zarazí. Dejovy oči ho však vyzývají, aby pokračoval. Poslechne tedy.

„Co když nepřítel nad tvými plavidly zvítězil a zachránění vypovídali nepravdivě jen ze strachu před tebou?”

„A kdo je mohl porazit?” „To nevím.”

Dej uvažuje. „Dejme tomu, že máš pravdu; proč však jako pachatele udali tebe?”

„Nepřejí mi. A jen jedno se jim asi zdálo dostatečně věrohodné, totiž že podlehli Al-Džezairu.”

„To není špatné. Však já si ty mládence zavolám, a že budou mluvit, za to ti ručím!”

Pokynem ruky dej oba kapitány propustí.

Kurýři rozšířili ve městě zprávu o tom, že rozsudek byl zrušen.

Lidé, kteří ještě před několika hodinami chtěli Omara ukamenovat a kteří ještě před několika okamžiky dychtivě očekávali jeho smrt, ho teď s jásotem vítají. Ismail je druhým hrdinou dne.

Mezitím bylo i mužstvo Al-Džezairu propuštěno z vazby. Svého rajse vítají mlčky. Ústy svého mluvčího pak přísahají, že s ním zaútočí třebas proti samotnému peklu, povede-li je on.

Mladý kapitán je dojat tímto projevem věrnosti. Jeho pohled těká z jednoho na druhého. Není mezi nimi ani jeden Turek, jsou to samí Maurové a černoši. Al-Džezair je jedinou lodí dejovy flotily, která nemá šedesát až osmdesát Turků v řadách mužstva. Oba mrtví, Omar paša a Mustafa, pochopili, jaký politický dosah může mít skutečnost, že v posádce není ani jeden Turek. Kdyby se Omar někdy dopustil nějaké chyby, pak by panovník mohl s klidným svědomím prohlásit: Milí přátelé, Turci to nebyli, kdo vás poškodili.

Jásot nad tím, že Omar byl ospravedlněn, pronikne až k Benedettovi, který se právě chystá k odjezdu; neboť kapitán byl v jeho očích ztracen. O tu druhou plachetnici, která vplula do přístavu, se nezajímal. Alžír, toto nejtemnější období jeho života, pro něho skončilo. V takový zázrak, jakým by byla záchrana jeho mladého pána, už nevěřil.

Provolávání slávy Omarovi všechny myšlenky na odjezd zaplašilo. Benedetto se vmísí do vířícího davu a pokouší se jím protlačit. Ačkoliv si přitom počíná dost bezohledně, postupuje kupředu jen pomalu. Když se konečně dostane k přístavu, odráží od Al-Džezairu právě člun.

S pláčem sevře stařec Omara do náruče. Oba mlčí. Ty strašné hodiny, v nichž hleděl smrti do tváře, kapitána úplně vyčerpaly. Benedetto ho musí podpírat.

Kapitán potřebuje především klid. Padne ihned do polštářů, zavře oči, ale nespí. Je příliš rozrušen.

„Můj život visel na vlásku,” mumlá si později.

Benedetto, který dřepěl na zemi a po celou dobu nespustil svého mladého krajana z očí, mu nyní přisune večeři.

„Jez a pak vypravuj,” prosí ho.

Ale Omar se jídla ani nedotkne.

Náhle se vztyčí a ptá se:

„Kdo vlastně jsem? Nejsem ani Arab, ani Berber, ani Maur!” Tak daleko se tedy dostal, myslí si Ital.. „Od kdy to víš?” pátrá opatrně.

„Už od naší poslední rozmluvy v táboře šejka Osmana. Bránil jsem se, bojoval jsem proti tomuto strašnému poznatku ze všech sil. Ale nic naplat. Přesto jsem si stále ještě myslel, že se mi podaří uniknout pravdě; proto jsem se tě před svým posledním odjezdem takto nezeptal. Teď už nemohu dál. Musím to vědět.

Jen ty, Benedetto, mi můžeš říct, kdo vlastně jsem. Řekni mi tedy prosím, jak se skutečně jmenuju!”

„Ty jsi Livio Parvisi, syn mého pána, který byl zabit na Astře.”

„Livio Parvisi? Livio, to je mi povědomé, ale Parvisi ne. Livio Parvisi, jak cize to zní. A - můj otec že je mrtev? Nemám tedy žádného otce?! Ó!” Omar si zakryje tvář rukama. Nemít otce připadá krutému kapitánovi korzárů jako to nejstrašnější, co si dovede představit. Trvá to celou chvíli, než se opět trochu vzpamatuje; pak se znovu obrací na svého starého přítele:

„Proč jsi mi neřekl mé pravé jméno tehdy, když jsem byl tvým spoluvězněm?”

„Předně jsem si tím nebyl zcela jist, a pak - byl bys mi snad věřil?”

„Ne.”

„Bohužel jsem se tě nezeptal hned při naší první společné vycházce na tvé nejranější zážitky z dětství. Alespoň bych byl ve své domněnce utvrzen.”

„A byl bys mi mohl pravdu dokázat.”

„To jsem si myslel i později. Ale mýlil jsem se. Na takového Omara pouhá slova neplatí. Musí poznat pravdu sám, pak je teprve všechno v pořádku. Tys brzy vytušil, že nejsi synem této země, a přece jsi bojoval dál jako korzár. Co bude teď, Livio?”

Mladý muž spustí bezradně paže. Nezná odpověď na tuhle otázku. Pak si uvědomuje: Jsem korzár. Nekonečný smutek se skrývá v těchto dvou slovech. Jako by jeho život měl ztratit veškerou cenu, kdyby se tohoto povolání musel vzdát.

„Dovol, abych rozhodl za tebe, Livio,” prosí ho Benedetto Mezzo. „Vrátíme se spolu do vlasti.”

„To je nemožné, příteli. Já, který jsem způsobil tolik neštěstí, bych teď měl žít mezi lidmi, které jsem připravoval o život a jmění? To přece nejde. Nemohu složit ruce do klína, ani obdělávat půdu či hlídat dobytek. Potřebuju boj, potřebuju měřit své síly a umění s jinými!

„Jednoho dne tě to bude stát hlavu. Nenajde se vždycky v poslední chvíli zachránce.”

„Pak by byl aspoň všemu konec. - Ne, otče, zůstanu! Vrať se domů ty. Dám ti s sebou tolik pokladů, že budeš moct žít jako zámožný člověk.”

„Nakradené poklady! Nevezmu si od tebe ani cechín, Livio!”

„Ať tě Alláh zatratí, dědku!” vybuchne korzár. „Vezmeš si, co ti dám. Já ale půjdu dál svou cestou. Jsem Omar! Běda tomu, kdo mi v tom bude chtít bránit!”

Ano, to už je zas ten divoký Omar, říká si Benedetto Mezzo smutně. Mladý člověk, milující boj a nebezpečí víc než své vlastní, lepší já, které se konečně počalo drát na povrch.

„Pojeď se mnou, Livio!” odváží se Ital ještě jednou Omara požádat.

„Ne. Ale ty jdi, než si to rozmyslím a už tě odsud nepustím!” poroučí teď Omar.

„Už jsem ti jednou, před časem, řekl, že na mne nikdo nečeká. Zůstanu, Omare!”

„Jak chceš! Jdi si, nebo zůstaň, mně je to jedno.”

Náhle starce cosi napadne, cosi nesmírně odvážného, prapodivného, nepředstavitelného.

„Ano, Livio! Zůstaň korzárem Omarem! Zůstaň jím, nechci už, aby ses vracel domů.”

Omar na něho vytřeští oči. Není schopen slova.

Ale Mezzo již taky pokračuje: „Ještě jednou opakuju: zůstaň korzárem!” Pak Benedetto ke svému krajanovi přistoupí a přiměje ho, aby se mu zpříma podíval do tváře. „Ale buď korzárem - proti korzárům! Buď pánem bez pána, Livio Parvisi!”

„Nerozumím ti,” koktá Omar.

„Myslíš si, synu mého mrtvého pána, že bys nemohl žít bez boje. Nejsem už tak mladý, abych měl stejné názory, ačkoli mě netlačí tíha let, jen to, co jsem prožil, ze mne udělalo starce. To je ale vedlejší. Rozejdi se s Husejnem pašou. Ty to dokážeš, Livio! Uskutečni to, z čeho tě obvinili: nič pirátské lodě Alžíru! Staň se lovcem korzárů! Tím napravíš, co bylo. Pomoz Evropě zbavit naše, své bratry té strašlivé hrozby, která nad nimi už celá staletí visí. Alžír nemá právo, žádný stát nemá právo mučit cizí národ a vnucovat mu svou vůli ať už zbraněmi, loďmi nebo jakýmkoli jiným způsobem. Plácněme si, Omare, lovče korzárů!

Benedettův plán byl tak šíleně odvážný, že Omar jako blesk vyskočil z otomanu. Sotva dech popadá.

Teď visí na vlásku život starého Itala. Ví o tom. „Ty jsi blázen! Ďábel!” syčí korzár.

Tahle slova jako by uvolnila křeč. Dlouhými kroky měří Omar místnost. Sem a tam - sem a tam. Desetkrát, dvacetkrát.

„Přiveď mi někoho, kdo tvrdí, že byl napaden Al-Džezairem. Ihned!” poručí Benedettovi. A, už klidněji, dodává: „Nic se mu nestane. Odměním ho, ať bude tvrdit co chce. Na znamení, že nemám špatné úmysly, vem prozatím tohle.” A přisune mu několik tereziánských tolarů, mince, uznávané v celé severní Africe.

Je půlnoc. Ale Omarovo přání musí být splněno, i když Benedetto ještě netuší, kam jeho přítel míří. A tak se vydá s černochem na cestu.

Vědí o jednom, který byl při tom, když k přepadení došlo. Není však už v Alžíru, je teď zase s jinou pirátskou lodí na moři. Jeho bratr jim však sdělí jiné jméno. Naštěstí tohoto piráta zastihnou doma, ale zdráhá se jít s nimi k Omarovi. Ani peníze nepomáhají. „Obraťte se na…,” řekne a jmenuje dalšího.

„Uvaž, příteli, že tě můj pán bohatě odmění,” pokouší se ho černoch ještě jednou přemluvit.

„Nepotřebuju jeho peníze!” trvá na svém odmítnutí.

Třetí korzár, kterého zburcují v tak neobvyklé hodině, je ochoten jít s nimi. Z opatrnosti ale o tom uvědomí celou rodinu a přikáže, aby vzbouřili celý Alžír, kdyby nebyl do svítání se zdravou kůži zpátky.

„Děkuju ti, že jsi ještě tak pozdě vážil cestu ke mně,” vítá ho Omar. „Tumáš!” a strká Maurovi, který se chvěje na celém těle, do ruky malý měšec tolarů. „A teď mi prosím vypravuj do všech podrobností, jak tomu bylo, když vás Al-Džezair přepadl.”

Maur vypráví a nakonec dodá: „Mluvím pravdu, Omare, ať se ti to zdá sebenesmyslnější. Byl to opravdu Al-Džezair, který nás přepadl.”

„Kapitán Ismail dosvědčil, že mou loď potkal ve stejnou dobu daleko od Tripolisu,” odmítá Omar Maurovo tvrzení.

„Byl to Al-Džezair!” Muž trvá na svém.

„Ale vždyť je to nemožné, být ve stejnou hodinu na dvou místech vzdálených od sebe několik dnů plavby. Určitě se mýlíš!”

„Byl to Al-Džezair!”

Omarův pohled věští výbuch zlosti.

Benedetto vstoupí jakoby náhodou mezi oba muže.

„Popiš tu loď. Vzpomeň si na všechny podrobnosti,” prosí Maura. „Viděl jsi Omara na palubě?”

Uplyne dlouhá doba úporného přemyšlení. Pak muž promluví: „Abych nejdřív odpověděl na tvou otázku: Viděl jsem Omara!” A pak podá naprosto přesný popis Al-Džezairu.

„Co ti zaplatili, abys takhle mluvil?” vzplane Omar.

„Nikdo mě nepodplatil, kapitáne. Říkám pravdu.” Třebaže korzárovi kouká strach z očí, není to žádný zbabělec, který by před obávaným kapitánem korzárů vypovídal nepravdivě.

„Ani já nelžu. Ať tak, či tak, děkuju ti, příteli. Nemám další otázky. - A tady je tvá odměna.”

Benedetto doprovodí Maura až před dům. Když se vrátí, řekne mu Omar:

„A přece lže!”

Ital neví, co si o tom všem myslet. Proto mlčí.

„Nebo - že by existoval ještě jeden Al-Džezair?” Korzár vyslovuje svou myšlenku nahlas.

Benedetto se vrhne k Omarovi, popadne ho za ramena a zatřese s ním: „člověče, příteli, Livio! V tom bude celá ta záhada. Někdo si dal postavit úplně stejnou loď, jakou máš ty. Třeba tuniský bej, s nímž byl Alžír už nejednou na válečné noze. Jen tak to může být. Sázím svou hlavu, že jsi na to přišel.”

„Nevíme ještě nic přesného,” tlumí kapitán starcovo nadšení. „Kdyby tomu tak ale bylo, pak toho falešného Al-Džezaira zničím. Je mi líto, že tvůj plán, který, to rád přiznávám, mě strašně lákal, nemohu uskutečnit. V sázce je moje pověst. Chceš přitom stát po mém boku, Benedetto? Slibuju ti, že tvůj návrh později znovu uvážím. Ted musím nejdřív bojovat za sebe.”

Mezzo se zklamaně odvrátí. Utěšuje se ale myšlenkou, že až bude zničena ta druhá, tajuplná plachetnice, padne přece zároveň i jeden nepřítel evropské námořní plavby. A do té doby se Omar jistě soustředí už jen na svého neznámého protivníka, a ne na kořist.

Oba muži se dlouho radí o podrobnostech. Omar vyloučí ze svého mužstva všechny pochybné chlapíky a nahradí je spolehlivými. To nebude nic těžkého, protože se jich mnoho dere, jen aby mohli bojovat v řadách nejúspěšnějšího kapitána korzárů.

Prozatím tedy Omar zůstane korzárem jako dosud; protože nepravý Al-Džezair na něho určitě nečeká před Alžírem. Bude ho třeba hledat, pokud se ovšem sám raději setkání nevyhne.

Tu noc Omar neusnul ani na minutku; přesto se ráno, tak brzo jak jen lze, nechá ohlásit u Husejna paši.

„Vyvstal nám nepřítel, ó deji,” sděluje mu úvodem. „Existuje ještě jeden Al-Džezair, který přepadá tvé lodě.”

„Odkud to tak najednou víš?” ptá se ho Turek číhavě. Tuší nějakou lest od rajse, o němž si myslí, že je všeho schopen. Ještě stále se nezbavil své nedůvěry.

„Nevím to určitě, ale nemůže tomu jinak být. Vyčkej, a jistě uslyšíš o dalších přepadeních, ještě než moje lod opustí přístav či až bude křižovat v úplně jiné oblasti Středozemního moře.”

„Máš-li pravdu, pak…”

,,… pak ho zničím!” vpadne Omar mocnému pánovi do řeči. „Dokážeš-li to, budu se snažit splnit každé tvé přání,” ujišťuje ho dej.

„Nemám jiné než pomstít se. Tvůj souhlas si vykládám tak, že smím pro tento boj loď vyzbrojit a opatřit takovým mužstvem a takovými děly, jak sám uznám za vhodné. I kdybych tím ztratil nějaký čas.”

„Dělej, co chceš, jen toho protivníka pošli do pekla!”

Tentokrát Omar nespěchá, aby napnul plachty. V městě už dokonce vrtí hlavami nad tak neobvykle dlouhým odpočinkem Al-Džezairu.

Kapitán odcestoval. Za Achmedem a Alim a mnohými jinými ze svých dávných přátel z dětství. Chce je požádat, aby se dali k němu na loď. Ve velkém boji, který ho očekává, chce mít po svém boku skutečně věrné lidi.

PROTIVNÍK

Dvě menší pirátské lodě stále ještě nepřipluly. Nikdo neví, co se s nimi stalo. Al-Džezair dosud kotví v přístavu.

Kdyby se ukázalo, že ten zlověstný neznámý má i v tomhle prsty, pak nemůže být Omar volán k odpovědnosti.

Konečně je vše přichystáno. Al-Džezair vyplouvá na moře.

Cílem je neznámý protivník. Obchodní lodě Omara nezajímají.

Korzárům tak uniká bohatá kořist. Mužstvo začíná reptat. Proč si těch lodí kapitán nevšímá? Spadly by mu do klína jako přezrálé plody. Ale jeho ani nenapadne zkřížit jim cestu. Slíbili mu věrnost a poslušnost třeba proti samotnému peklu, to ale ještě neznamená, že by byli ochotni trpět ztrátu. Každá nepolapená loď znamená škodu pro lidi, protože se podílejí na lupu.

A tak tedy reptají a popichují, ale jen mezi sebou, před váženým rajsem si netroufnou ani ceknout.

Omar dobře ví, co znamenají ty temné pohledy, které po něm vrhají. Jeho lidé jsou nespokojeni.

Na obzoru se objeví plachetnice. Je to Španěl.

„Přichází v pravou chvíli. Alláh budiž pochválen!” mumlá si korzár.

V pravou chvíli, aby totiž odvrátil doutnající vzpouru. Moc nechybělo a byla by vyšlehla divokým plamenem. Teď je třeba zaútočit. V žádném případě se jeho lidem nesmí podařit kapitánovo rozhodování nějak ovlivnit a tím na sebe strhnout moc na Al-Džezairu.

„Pozor, toho si chytnem!” rozkáže.

Noc se změnila v den. Zamračené tváře se vyjasní, oči svítí. Omarovi se podařilo v poslední chvíli zachránit svou moc. Nálada se v tu ránu obrátila.

Musím je stále držet v dobrém rozmaru, jinak se v

1 v • 1 • V V I V/ ‘IV I‘ V *1 1 ‘I Vl 1 •

okamžiku nejvyssího nebezpečí vítězství přikloní k nepříteli, myslí si Omar.

Aby své plány sdělil mužstvu, to ho ani nenapadne. Tady velí on, a mužstvo je tu proto, aby jeho myslenky a záměry provádělo.

Chtěl šetřit síly pro ten velký, rozhodující úder. To byla chyba. V boji proti tajemnému protivníkovi může vyhrát jen tehdy, udrží-li mužstvo v dobré náladě. Co na tom, že se budou potácet z útoku do útoku. Boj je součást, náplň jejich života.

Španěl se nebrání.

Korzáři jsou šťastni.

Omarova fregata se opět stala postrachem Středozemního moře. Běda plachetnici, která se objeví na obzoru! Al-Džezairu žádná neunikne.

Protivník ale jako by se propadl.

Když je kořist už příliš velká, vrací se s ní fregata do přístavu.

Mezitím se ukázalo, že obě chybějící plachetky se vší pravděpodobností zajal nebo potopil právě onen neznámý, který pluje pod vlajkou Al-Džezairu. Je už jisté, že Omar a cizinec nejsou totožní, protože obě loupeživé lodě, které se nevrátily, byly na moři, když Al-Džezair kotvil v přístavu. Existuje tedy ještě jedna loď se stejným jménem!

Omar využívá každé příležitosti, aby se ukázal jiným alžírským korzárům, aby mohl vždy uvést svědky, kdyby byla jeho pověst a oddanost Turkům ještě jednou ohrožena.

Nic se nezmění. Omar je stejně jako dřív tím nejobávanějším pirátem.

Benedetto už dlouho sám od sebe s Liviem nemluví. Na jeho otázky odpovídá krátce, skoro odmítavě. Doba přátelských rozhovorů mezi oběma muži patří minulosti. Zato se Omar drží svých kamarádů z mládí, Aliho a Achmeda - a také Mahmuda, svého bývalého nepřítele, který byl ihned ochoten jít s ním, ačkoli k tomu nebyl ani vyzván. Všichni jsou tak trochu zasvěceni do Omarových plánů.

Oči starého Itala nedovedou skrýt, co si o počínání svého mladého krajana myslí. Jsou tichou, ale stále bdělou výčitkou. A vždycky, když zabírají loď, stojí Benedetto před Omarem.

„Pojď!” vyzve ho jednou kapitán po skončeném boji.

Benedetto ho následuje mlčky do kajuty.

„Vím, co si myslíš,” začne Omar, ,,i když tvá ústa dosud žádnou výčitku nevyslovila. Zde je moje ruka. Tu noc, která měla být má poslední, jsi mě prosil, abych ti dal na něco ruku. Tak tedy: ruku na to. Stanu se lovcem korzárů, jakmile si to vyřídím s Al-Džezairem. Mé slovo je přísahou. Nevím, na co mám přísahat, protože brada Prorokova je mi už dlouho lhostejná. Buď trpělivý, příteli!”

„Trpělivý, trpělivý, když bojuješ jen o své vlastní já,” vzplane Benedetto, uklidní se však a pokračuje: „Dobře, chci ti věřit, Livio, alespoň se o to chci pokusit, čestně. Jestli se mi to ale podaří, nevím.”

Od té doby se napjatý vztah mezi nimi uvolnil. Někdejší otrok se poctivě snaží nedávat najevo své rozhořčení. Později se dokonce znovu odváží dělat Omarovi výčitky.

„Proč se neomezíš na to, hledat toho neznámého?” ptá se ho.

„Copak musíš dál provozovat to své hanebné řemeslo a rozsévat neštěstí?”

„Hledám ho, Benedetto, i když se snad zdá, že jenom čekám na náhodu. Ostatně, abych se přiznal, v tuto chvíli mi příliš nezáleží na tom, potkat se s falešným Al-Džezairem.”

„Co to má znamenat, Omare? Oklamals mě snad?”

Omar se usmívá. „Odpověz mi jasně a jako někdo, kdo s tím vším nemá vůbec co dělat: mohu snad s městskými Maury z Alžíru vést válku proti dejovi?”

„Myslel jsem, že máš spadeno na svého protivníka.”

„Ovšem, nejdřív na něho; protože od chvíle, kdy padne, jsem já pánem Středozemního moře. A jakmile se nad ním zavře voda, změním se já v Omara, lovce korzárů, který se do Alžíru už nikdy nevrátí.”

„Ach!”

„Nejsem-li poctivý vůči nikomu, tebe, Benedetto, nepodvedu. - Což sis ještě nevšiml, že k sobě postupně připoutávám stále nové lidi? Mezery, které po sobě zanechaly útoky v řadách starých, osvědčených korzárů, jsem vyplnil lidmi z vnitrozemí. Všechno chce svůj čas. Vím z vlastní trpké zkušenosti, že Kabylové, Berbeři a Arabové jsou nepřáteli Turků. Tyhle nové lidi si musím napřed vychovat v námořníky a bojovníky. Nechci-li, aby dej pojal podezření, a mám-li si mužstvo udržet věrné a oddané, musím odvádět kořist.”

Starý Ital je udiven Liviovým důvtipem. Ten chlapec se tedy přece jen vážně zabýval myšlenkou na boj proti pirátství Turků.

„Pochyboval jsem o tobě, Livio. Odpusť mi to. Můj plán mě tak nadchl, že jsem si přál, abys ho uskutečnil z dneška na zítřek. Na takové nezbytné podrobnosti jsem ovšem nemyslel. Jsi čertův chlapík, hochu! Nikdy už ti nepřestanu věřit!”

Hon na obchodní lodě a pátrání po velkém neznámém pokračuje. K setkání však stále nedochází. A také už o něm není nic slyšet. Že by se bál nejnebezpečnějšího korzára, že by chtěl uniknout pomstě toho, s nímž provozuje tak mrzkou hru?

Kdykoliv Al-Džezair přistane v Alžíru, povolá dej rajse k sobě. Ale vždy znovu musí slyšet, že protivník ještě nebyl nalezen.

Trpělivost je napnuta k prasknutí.

V polovině dubna 1827 se Omar vrací z první pátrací a loupežné plavby po zimním období stráveném v nečinnosti. Chce se svými lidmi oslavit bejram, hlavní mohamedánský svátek, který navazuje na zakončení postního měsíce ramadanu.

V předvečer svátku kolují městem pověsti. Nejasné pověsti, šuškání. Omar z nich není příliš chytrý, třebaže se snaží sebevíc dozvědět se nějaké podrobnosti.

Právě se vrátil z večerních modliteb v mešitě, když jej posel vyzve, aby se dostavil do Kasbah.

Všude ve velkém paláci postávají Turci a šuškají si. Omar se dívá do temných, někdy vystrašených tváří. Důstojník janičářů, který ho přivádí, nedovolí, aby se korzár zastavil a s někým promluvil.

Kolem Husejna paši jsou shromážděny vedoucí osobnosti dívánu. Tváří se různě. Někteří rovněž zasmušile, oči jiných však hrozivě planou. Mezi tyto patří i dej.

„Omare,” začíná panovník, když milostivě opětoval rajsův pozdrav, „jsi nejodvážnější a nejschopnější z mých kapitánů a patrně se jednou staneš admirálem, ač nejsi Turek.”

„Pane!” hlesne korzár zmaten možnostmi, které se mu tu pro budoucnost nabízejí.

Dej se usmívá. „Toho druhého Al-Džezaira nech prozatím na pokoji, leda že by se jednalo o francouzskou loď. Nijak zvlášť mě v této chvíli nezajímá a chci, aby i pro tebe byl vedlejší věcí. Od tohoto okamžiku se zaměř výhradně na francouzské lodě. Vrhej se na ně, lapej je nebo je posílej ke dnu, jen mě od nich osvoboď. Rozuměls?”

„Rozuměl, ó vládce, jen mi není jasné, proč to má být. Vzpomínám si, že jsi byl znepřátelen s Anglií, která blokovala naše pobřeží - kdy to honem bylo? - aha, před třemi léty. Dnes najednou máme podnikat hon na francouzské lodě, skutečný hon; nebojím se s Al-Džezairem žádné francouzské obchodní, ale ani válečné lodi, jen se obávám zlých následků pro naši zem.”

„Mlč! Co je ti do toho! Nebojím se těch psů. Podvádějí mě o bacriovské milióny. Tobě může být jedno, co se stane. Ne ty, já jsem dej, a já vím, co chci. Ještě jednou: vrhni se na Francouze!”

Omar je propuštěn. Ted už ho neprovází žádný podezíravý důstojník. Může tedy tu i tam postát se známými, pohovořit s nimi a vytvořit si tak obraz o tom, co se to vlastně odpoledne stalo.

O bacriovských miliónech se dozvídá z různých, zčásti si odporujících pramenů asi toto:

Velký židovský bankovní dům Bacri dodal koncem 18. století konzulovi Bonapartovi obilí v hodnotě několika miliónů franků. I později, když už se Bonaparte stal císařem Napoleonem, pokračovaly dodávky alžírského obilí do Francie. Z jakýchsi důvodů se oddalovalo placení dluhu, ačkoliv císař přikázal přezkoumat alžírské požadavky. Postupem doby narostl dluh i s úroky a jinými náklady na šestnáct miliónů franků. V Paříži se vedly kvůli této sumě obrovské procesy. Konečně se francouzská vláda - Napoleon byl už dávno na Svaté Heleně, v místě svého vyhnanství v Atlantském oceáně - rozhodla uznat požadavek, který byl mezitím ovšem usmlouván na sedm miliónů. Položka byla připsána na konto zmocněnců bankovního domu Bacri pro vedení sporu ve Francii, avšak uložena na vázaný účet, protože francouzští obchodníci měli pohledávky u firmy Bacri, které chtěli mít kryté právě těmito milióny. Dej Husejn paša, podílník bankovního domu Bacri, se cítil zadržením těchto peněz uražen.

Krátce po poledni 27. dubna 1827, k jedné hodině, se dostavil francouzský konzul Deval, vynikající znalec orientálních poměrů, spolu s ostatními konzuly k Husejnovi,

aby mu, jak to předpisoval diplomatický protokol, blahopřál k bejramu a předal obvyklé dary.

Kvůli těmhle miliónům psal dej v říjnu 1826 francouzskému ministru zahraničních věcí. Žádná odpověď dosud nedošla, a tak byl Husejn pochopitelně rozezlen. Ministr zahraničních věcí monsieur de Damas nepovažoval za nutné odpovědět na upomínku písemně, informoval pouze pana Devala v tom smyslu, že dej naléhá neprávem. Tuto odpověď dejovi tlumočil podle příkazu Deval právě onoho 27. dubna. To, že byl opět odmítnut, alžírského vládce popudilo, že však nebyl uznán za hodna, aby na přímý dopis dostal bezprostřední odpověď, to Husejna pašu úplně rozzuřilo. Jiní evropští králové a vladaři si pokládají za čest obracet se na deje osobním listem, jen Francie se odvážila jednat s ním tak ponižujícím způsobem, s ním, s nejvýznamnějším vladařem severní Afriky a pánem Středozemního moře!

Dej Husejn paša udeřil zástupce francouzského krále vějířem upleteným z palmové slámy…

Francouzský konzul potrestán dějem tělesně jako pes - to může znamenat válku s evropskou velmocí! Mnozí z dejova okolí jsou v nitru hluboce zneklidněni, mnozí se ale tomuto incidentu jenom usmívají. Evropané se tureckých dejů a jejich korzárů odjakživa báli, nechali si ledacos líbit, posílali dary, kde měli spíš udeřit - však oni Francouzi toto bezpráví způsobené jejich zástupci určitě taky raději přejdou mlčením! A když ne, tak tedy válka! Alžír je nedobytná pevnost a pirátské lodě ovládají moře. Omar i ostatní kapitáni ihned ukáží, že se Turci Francouzů nebojí.

Omar často zadrží krok, když z Kasbah sestupuje ke svému domu, a přemýšlí o tom, co slyšel. Až dosud se o politiku Turků nikdy nestaral. Jsem nejobávanější rajs korzárů a mám neomezenou volnost jednání, o tom byl až dosud pevně přesvědčen a to mu také stačilo. Teď však má Al-Džezair plout se zvláštním posláním, teď bude mít kapitán spoutané ruce, teď to bude málem čistě válečná loď. Neřekl snad Benedetto jednou, že by tureckému panství v Alžíru mohla být velmi rychle zasazena smrtelná rána, jen kdyby Evropané opravdově chtěli? Zejména na Francii poukazoval někdejší otrok, protože Anglie jednáním lorda Exmoutha ukázala, že Turky svrhnout nechce. Evropané. Jsou to prazvláštní lidé, kteří nechtějí využít své moci. Jenže i ty jsi přece původem Evropan, Omare.

Kolemjdoucí svítí mladému muži, stojícímu uprostřed ulice, lucernami do obličeje. Ten to však nepozoruje, tak zahloubán je do svých myšlenek. Neslyší mručení lidí, kteří se kolem něho musí protahovat, že se div neotírají o stěny domů, protože vrazit do něho se pochopitelně nikdo neodvažuje. Na to je Omar příliš těžce ozbrojen, a nadto znám jako dejův oblíbenec. Pozdrav jednoho, který se kolem něho plíží schýlen a s nekrytým světlem, pozdrav starého žida Leviho, který spravuje Omarovy finance, možná o jeho sluch zavadí,

nepronikne ale do jeho vědomí. Korzár se právě chystá učinit rozhodnutí.

Zbytek cesty pak urazí v mžiku.

Benedetto Mezzo vyslechne Omara mlčky, ale jeho oči planou. Vidí na dosah ruky konec staleté vlády Turků s jejich nespočetnými zločiny proti lidskosti.

„Tak tak. Husejn ti naznačil, že by ses mohl stát admirálem alžírského loďstva. A co uděláš ty, Omare?” ptá se Mezzo, a z jeho hlasu zaznívá strach.

„Ano, admirálem, Benedetto, admirálem! Patřil bych mezi dejovy nejbližší důvěrníky, mohl bych poroučet ostatním kapitánům, a přece bych měl vedle sebe jednoho, který by mi nepodléhal, totiž rajse nepravého Al-Džezaira. Budu tu tajemnou loď hledat a zničím ji!”

„Hochu, víš co to znamená? Nedbat dejova rozkazu!”

„Ano, otče. Ale já se nebojím. Budu lapat francouzské lodě, když se mi připletou do cesty, ale opravdovský hon na ně neuspořádám.”

Janovan využívá této příležitosti, aby ještě jednou, tentokrát však se vší důrazností, promluvil o všech hanebnostech Turků. Livio Parvisi byl vychován jako Alžířan a pak z něho udělali korzára Omara. Nemůže za to, že myslí jako Turek, ale není to už žádné dítě, nýbrž činorodý, vášnivý, do krajnosti odvážný muž a - Evropan. Řekové, Spanělé, Italové, kteří se s plným vědomím stali renegáty, taky kdysi uvažovali a cítili jinak. A Omar je teď ve věku, v němž může učinit rozhodnutí o celém svém budoucím životě. Z kapitána korzárů Omara se musí opět stát Livio Parvisi, či lépe, Evropan Livio Parvisi.

„A co až vyřídíš svého nepřítele, co budeš dělat pak, hochu?” ptá se na konci dlouhého rozhovoru Benedetto Mezzo.

Ticho. Dlouhé, tísnivé ticho.

Tohle mlčení je k uzoufání, k zbláznění, myslí si Ital. Ale teď ho nesmím rušit, teď nesmím začít znovu. V Liviovi to pracuje. Berberské, arabské a turecké nauky, které byly kdysi do dítěte nahuštěny, se dostaly do rozporu s tím, co se dozvěděl a co poznal mým prostřednictvím. Miluje mě; ví, že jsem s ním byl od prvních jeho hodin na tomto světě. Jenže tyto vzpomínky a zážitky z dětství jsou smazány a zastíněny léty prožitými mezi domorodci a na loupežných lodích.

„Vypravuj mi… o mé matce,” požádá ho náhle korzár.

Mezzo sebou trhne. O to ho dosud nikdy nepožádal. Mohamedán považoval vždy za krajně nevhodné mluvit s jiným mužem o matce. Slzy kanou starému, těžce zkoušenému sluhovi rodiny Parvisiů po tvářích, srdce se mu svírá, když tichým hlasem vyhovuje Omarově prosbě.

„Děkuji ti, ot… Benedetto.” Když Mezzo skončil, Omar seděl ještě chvíli mlčky, pak vstal a teď míří ke dveřím vedoucím do jeho ložnice.

Otče, chtěl Livio říct. Už nikdy toto slovo z jeho úst neuslyším, říká si Benedetto smutně.

„Až si to vyřídím s nepravým Al-Džezairem, pak se pustíme - ty, moji staří přátelé a já - do Turků!” Benedetto ani nezpozoroval, že se Omar ve dveřích zastavil. Jeho hlas je teď tvrdý, neúprosný, avšak plane v něm takový žár, že Mezzo vyskočí jako uštknutý. Vrhne se ke svému příteli, strhne ho do náručí, točí se s ním pokojem a jen se zajíká: „Livio, Livio!”

Ali, Achmed, Mahmud a mnozí jiní se mezitím stali rovnocennými členy mužstva. Jen oni, a to Omar ví, by nekladli žádné otázky a ani na okamžik by neváhali, kdyby se náhle pustil do alžírských korzárů. Věří svému příteli slepě.

Francie však rány, které tyranský dej zasadil jejímu konzulovi, jen tak nespolkne. Vypukne válka. Husejn pasa nechá zničit La Calle. Compagnii ďAfrique vzniknou obrovské ztráty. Francouzské válečné lodě blokují alžírské pobřeží. Omarovi se s Al-Džezairem podařilo ve vší tichosti opustit alžírský přístav a prorazit blokádou. Jestli Francie ještě neustoupí, nebude se už moci do dejova města jen tak vrátit.

Benedetto Mezzo čeká. K otevřenému rozchodu s dějem až dosud nedošlo.

Omarovi se však přece jen ještě jednou podaří vyzrát nad francouzským loďstvem blokujícím Alžír a vplout do přístavu. Zde kotví celá řada velkých fregat, korvet a brig, které se nemohou dočkat dne, kdy Francouze tato hra omrzí a zase své plachetnice odvolají.

Monsieur Deval, francouzský generální konzul, svěřil své úkoly sardinskému vyslanci, hraběti ďAttilimu, a vydal se na jednu z francouzských lodí blokujících přístav.

Jednoho dne si k sobě dej svolá kapitány lodí kotvících v přístavu a poručí jim, aby pod ochranou noci zvedli kotvy a vydali se na loupežnou plavbu.

Jedna fregata se čtyřiačtyřiceti děly a s admirálskou vlajkou na stěžni, Al-Džezair rovněž s více než čtyřiceti děly, čtyři korvety, každá vyzbrojena dvaceti až čtyřiadvaceti děly, a šest brig, každá se šestnácti až osmnácti kanóny, s celkovou posádkou čítající skoro čtyři tisíce muzu, se odváží v noci 4. října 1827 splnit rozkaz Husejna paši.

Benedetto byl s ruznými příkazy vyslán na palubu napřed. Omar se ještě vydává k židovi Levimu, s nímž má dlouhý obchodní rozhovor, a teprve pak následuje Itala na Al-Džezair.

Když dá zvednout kotvy, jsou ostatní lodě již v plné plavbě. Rozkaz zní plout směrem na západ a lapat lodě třebas i v Atlantském oceánu.

Alžírská flotila se pohybuje nedaleko pobřeží směrem k západu. Nepodaří se jí to ovšem tak, aniž by zůstala nezpozorována. Z fregaty L’Amphidrite, lodi velitele francouzské blokádní eskadry Colleta, stoupají k nebi světelné signály a velí fregatě La Galathée, brigám Le Faune, La Cigogne a La Champenoise, aby se spojily s velitelskou lodí.

Omar a jeho nejoddanější druhové napínají zrak, aby pronikli tmou, jednak aby včas zpozorovali nepřítele, ale také aby nedošlo k srážce s některou z lodí hlavního proudu, který měl před Al-Džezairem hodinový náskok.

Mahmud strčí do kapitána. „Podívej se Omare, tam!”

Omar nemá ostříží zrak Berbera, ale protože byl upozorněn, rozezná teď vpředu skutečně dvě lodě, které se pokoušejí vpadnout dějově flotile do týlu.

I jiní korzáři to zpozorovali. Na fregatě panuje hluboké ticho. Všichni muži jsou na svých místech. Jediné Omarovo slovo a děla by rázem zaduněla.

„Stáhnout plachty!” rozkáže Omar. A kormidelníkovi: „Obrátit na východ!”

Mužstvo plní rozkazy rychle a přesně. Po chvíli už fregata stojí, jen se kolébá na vlnách. Její příď míří na východ.

Tím, že změnil kurs a že se vyhnul střetnutí v počínajícím boji mezi Francouzi a Alžířany, rozešel se korzár Omar s dějem Husejnem pašou. Turci tím ztratili alžírskou fregatu s nejodvážnějším a nejlépe vyškoleným mužstvem. Tím je také zpečetěn osud jedné části alžírské eskadry. Collet jí způsobí těžké ztráty a zažene ji zpátky do Alžíru.

Al-Džezair napne všechny plachty, které má. Pluje přímo na východ.

Když došlo k urážce Francie dějem, našel si Omar skrýš na jednom z malých tureckých ostrovů v Egejském moři, kam dopravuje veškeré lapené lodě a kde své plavidlo zásobuje tím nejnutnějším.

Protože Vysoká porta v Cařihradu ponechala Francii v boji proti alžírským Turkům volnou ruku a slíbila, že se do tohoto sporu nebude míchat, vydává se Omar za Tunisana. Al-Džezair se v Egejském moři přechodně mění na Fatimeh.

Omar se stal pánem bez pánů. Mužstvu - není v něm přece žádný Turek - to nevadí. Pod tímhle odvážným, velkorysým rajsem se dobře žije. Osmý díl kořisti si může mužstvo ponechat jako dřív, kromě toho však dostává i Omarův podíl na kořisti.

Benedetto sleduje s nevolí Omarovo řádění. Stojí ho to těžké vnitřní boje, aby mlčel. Ale musí, aby chlapce nepodráždil a nevehnal ho ze vzdoru zpátky do náruče Turků.

Tak uběhne rok 1828 a část roku 1829, aniž se falešný Al-Džezair ukáže a aniž se z Omara stane lovec korzárů. Vždyť kromě Alžířanů jsou tu ještě Marokánci, Tunisané a Tripolitánci, kteří provozují toto loupeživé řemeslo a proti nimž Francouzové nebojují.

Fregata má dobrou plavbu. Do plachet se opírá vytrvalý vítr, takže lze některé plachty dokonce svinout. Al-Džezair hledá.

Matné světlo ohlašuje nový den. Ali byl poprvé pověřen velením nad lodí. Žádné nebezpečí plachetnici a mužstvu ovšem nehrozí, i kdyby kamarád přikázal něco nesprávného, protože plují dostatečně daleko od pobřeží. Ostatně stálý Omarův zástupce, podrajs, byl pověřen, aby občas překontroloval, zda je vše v pořádku.

V koši bdí Mahmud.

„Plachta na obzoru!” ozve se shora.

Achmed uvědomí kapitána, který se ihned objeví na palubě.

Nejdřív rychlý pohled k nebi, pak do plachet.

„Správně, Ali!” pochválí přítele, když vidí, že bylo vytaženo jen tolik plachet, kolik vítr právě vyžaduje.

„Připravit k boji!” prohodí k zbrojmistrovi a dozorci nad plachtami a pak se rychle vyšplhá po provazovém žebříku.

Mahmud vyslídil cizí plachetnici, sotva se vrcholky jejích stěžňů objevily nad obzorem. Teď už je lze vidět líp.

„Dej sem dalekohled, Mahmude!” požádá Omar svého starého přítele.

„Jen si ho vem, stejně ho nepotřebuju. Ale to je přece…”

„Mlč!” vyjede si na něho Omar, aniž spustí pohled z blížící se lodi.

„On! Konečně!”

„Ano, Al-Džezair!”

„Falešný, Mahmude! Míří k nám. - Mužstvo na svá místa! Čeká nás největší boj, jaký jsme kdy bojovali. Tam pluje náš dvojník!” volá Omar dolů.

Nepopsatelný jásot, do toho výbuchy vzteku, výhrůžky, to vše naplní náhle fregatu. Mužů se zmocnilo opojení. Dnes zničí toho, který mnohému z nich chystal smrt.

Omar neopouští koš. Jeho rozkazy vyvolávají mezi korzáry divoký shon. Na palubě se to hemží jako v hnízdě termitů.

„Ten chlapík je na chlup stejný jako my. Určitě nás poznal. Zaujímá bojové postavení!”

„Nikdy bych byl nevěřil, že je něco takového možné!” Mahmud je nesmírně udiven.

„Prohlédni si ho pořádně, ale ne pouhým okem, vzdálenost je příliš velká, má dokonce stejným způsobem opravenou příď jako my po tom, co nás tenkrát zasáhla nepřátelská koule.”

Berber mumlá modlitby. Tenhle Al-Džezair před ním - to je loď duchů.

Také Omar je ohromen, že se ten druhý, nehledě na stejnou stavbu, podobá jeho vlastní lodi jako vejce vejci.

A jak rozumí svému řemeslu! Ačkoliv se pohybuje proti větru, nepluje o nic pomaleji než alžírská fregata.

Korzáři, kteří v divokém opojení chystají vše k boji, náhle oněmí, když z paluby zahlédnou nepřítele. Mráz jim přebíhá po zádech. Loď, na níž se už tak dlouho sami plaví, na níž v této chvíli sami stojí - je tam! Ďáblovo dílo, mámení smyslů! Je to snad strašidelná loď? Vládne protivník nadpřirozenými silami?

Copak ale nepřísahali Omarovi, který už zase stojí uprostřed nich, že se pustí do křížku třeba se samotným peklem, jestliže on poručí?

fcr**-

A teď ta chvíle tedy nastala! Tam - je peklo.

A jako by svůj chřtán otevřelo a plivlo po nich jedovatou slinou, tak na ně zapůsobí hromová rána, která prořízne vzduch. Nepřítel zahájil boj ze všech hlavní.

Ruce s rozžhavenými zapalovači se mihnou vzduchem k zápalným otvorům děl.

„Vyčkat! Poroučím to!” Omarův hlas zní jako úder hromu. Dělostřelci jako když zkamení. V poslední chvíli.

Nepřátelské koule nezasáhly. Výstřely při této vzdálenosti

11 v • v ‘vy • • y v y v yAI

nebyly zřejmě ničím jiným než znamením, že nepravý Al-Džezair je vyzývá k boji.

„Natočit, dvě čárky k západu!” poroučí kapitán.

Dozorce nad plachtami doplňuje rozkaz bližšími pokyny.

Fregata se naklání na bok a mění kurs.

Současně i druhá loď mění kurs.

„Podívej se, Benedetto,” Ital je, stejně jako za všech bojů, i teď vedle Livia, „ten chlapík křižuje a skoro přitom nesnižuje rychlost. To je mistrovský kousek. Bravo, bravo! Líp bych tenhle manévr neprovedl ani já.”

Kdo to jenom může být? V duchu přelítne řadu proslulých pirátských kapitánů. Ale není mezi nimi žádný, který by se mu vyrovnal. Jen ten neznámý na nepravém Al-Džezairu se s ním může měřit. Jestlipak je mladý? Nebo snad starý? Určitě mladý, protože jinak by se o jeho zdatnosti už dávno mluvilo. Zatím se o něm ale neví nic jiného, než že napadá alžírské korzáry. A proč má vlastně spadeno jenom na nás, zatímco Marokánci a Tunisané si nestěžují? Je snad ve spojení s některým z těchto států, nebo je sám Marokánec, Tunisan či Tripolisan?

„Všechna děla připravena k palbě!” - „Háky připraveny!”-„Loď připravena k palbě!” ozývají se hlášení. Není to poprvé. Ale dnes znějí úplně jinak. Mužstvo prahne po boji. Kdyby to bylo možné, vrhli by se přes palubu a sami by plavali proti

nepříteli. A tak ulevují svému napětí alespoň tím, že podávají stále nová hlášení.

Něco se musí udělat, i kdyby to mělo být něco nesmyslného, protože je stále ještě dost času. Omar nebojuje rád na velké vzdálenosti.

A ten druhý, který je přece navlas stejný, bude jistě stejného mínění. Tak jen ať si ještě připluje blíž.

Čím však zaměstnat lidi, čím je odpoutat? Omar pečlivě prověřuje bojovou připravenost lodi, nespouštěje přitom oko z nepřítele. Je to hloupost, ví to; protože dnes provedl každý své neměnné úkony, které mu byly svěřeny, s pečlivostí ještě větší než jindy. Tady nelze nic vytknout, nic poopravit.

Po této obchůzce pozoruje manévrování svého protivníka. Zmocňuje se ho závist a nenávist. Jeho protějšek dovede vytáhnout ze své nádherné lodi opravdu vše, stejně jako on sám. Jak lehce, obratně, přesně vede svou fregatu, ačkoliv stojí proti větru.

„Omare!” Výkřik vzteku ze stažených hrdel korzárů. „Vždyť prchá, prchá!”

Také Omar už zpozoroval, že jeho dvojník změnil kurs a teď couvá.

Pomstychtiví korzáři, prahnoucí po tom, aby si to konečně mohli s tímto nepřítelem rozdat, se jako vyplašení mravenci rozběhnou po palubě. „Alláh ať ho zatratí! Je to zbabělec! Zbabělý pse, zbabělý pse!” ječí.

„Hlupáci!” Rajs se má na pozoru, aby ho jeho lidé neslyšeli.

Ale hlupáci to jsou. To, co vypadá jako útěk, není nic jiného než mistrovský obrat. Nezasáhnou-li ho teď koule z Al-Džezairu, pak se mu povedlo vyrovnat nepřízeň větru.

Pálit? Ne. Omar stiskne rty, aby jimi povel přece jen neproklouzl. Pravděpodobnost, že zasáhne tuhle mrštnou loď, je ještě příliš malá.

Nesmí padnout ani rána, která by na druhé straně nerozsévala smrt a zkázu.

Omar se rozhodne unavit nejdřív mužstvo falešného Al-Džezairu manévrováním. Chce si dopřát to potěšení, a ukázat tomu druhému, ještě než s ním skoncuje, že on, Omar, není jen nejsmělejším rajsem korzárů, ale také nejlepším kapitánem a nejznamenitějším námořníkem celého Středozemního moře. S ostřelováním začne až později.

A jeho lidé? Ti u děl mají zkřivené tváře. Obnažené hrudníky se zvedají a klesají, jak muži zrychleně dýchají. Číhají. Zapalovače drží na prst od otvorů houfnic; ruce, které je svírají už delší dobu v této poloze, chytá křeč. Jakmile zazní povel k palbě, rozpoutá se peklo. Mnoho párů očí sleduje každý kapitánův pohyb. Šelmy za dveřmi klece. Stačí, abys je rozrazil, korzáre - a začnou vykonávat dílo zkázy.

Muži v lanoví pracují jako diví. Sype se na ně rozkaz za rozkazem. Pot se v proudech řine z těl. Kalhoty, jediný kus oděvu, který mají na sobě, se jim lepí na tělo a na nohy. Vše je propoceno. Ruce mají od lana do krve sedřeny. Nikdo tomu nevěnuje pozornost. Celou fregatu ovládla jediná myšlenka: vítězství, vítězství nad tím hrůzným nepřítelem. A taky že zvítězí; vždyť jim velí Omar!

Stejný plán - unavit protivníka - mají, zdá se, i na druhé straně. I tam provádějí obraty s hbitostí o nic menší než zde, na Al-Džezairu. Jako kdyby se vše odehrávalo v nějakém obrovském zrcadle. Dvakrát Al-Džezair. Obě lodě jsou na chlup stejné, obě vede mistrovská ruka.

Omar vrhá kradmé pohledy na své korzáry. Jako šelmy připravené ke skoku zachytí tyto zkoumavé pohledy a odpovídají mu, že v budoucnu tu smí být a bude jenom jeden Al-Džezair: ten pravý, ten jejich.

Ale tanec už musí co nejdřív začít. Korzáři se již nedají déle udržet.

Nové rozkazy. Krátké, přesné, mající za cíl zmenšit vzdálenost mezi oběma fregatami. Dvojník si počíná stejně.

Jako draví ptáci na kořist, tak se na sebe vrhnou obě fregaty. Na nebi se honí černá mračna.

Provede ten druhý i tento manévr? Omar poručí natočit loď, nastaví nepříteli bok a opíše oblouk.

„Pal…!” výbuchy proříznou vzduch. Al-Džezair se zapotácí jako třtina ve větru.

te!” Rozkaz doznívá v oblacích kouře, které vystupují z hlavní. Povel byl vykonán, ještě než jej rajs úplně vyslovil.

Části lanoví se řítí na palubu. Tříšť dřeva, hořící plachty.

Také nepřítel vystřelil. Škoda je bezvýznamná. Stejně tak na druhé straně. Korzáři jsou ještě ochromeni dlouhým čekáním. Nestačili vykonat překotné rozkazy, nemohli správně namířit hlavně.

Nevadí, uklidňuje se Omar, však tuhle křeč překonají. A už se také vzpamatovali. Jak se vrhají na trosky! Muži ozbrojení háky je odstranili takřka v okamžiku.

A teď to jde ráz na ráz. Změna kursu, povely k palbě.

„Děla připravena! - Rozkaz proveden!”

„Palte!”

„Děla připravena!” ozve se znovu hlášení.

„Natočit o dvě čárky k východoseverovýchodu!” velí Omar.

„Dvě čárky k východoseverovýchodu,” opakuje

kormidelník.

„Palte!”

Omarovy povely, hlášení dělostřelců, hlášení ze všech stran jen tak sviští vzduchem. Nosiči munice úpí pod těžkými břemeny, odkládají je, vrhají se pro další, přivlečou je, vrací se.

Benedetto, který za boje nemusí nikdy plnit žádné úkoly, pozoruje kapitána.

Liviovi zlověstně plane zrak. Vypadá to, jako by se nejraději sám vrhl do té vřavy, aby plnil své vlastní rozkazy. Bojuje největší a nejtěžší boj svého života. Co byly všechny dřívější bitvy proti této? Nic, hračka.

„Připravit háky! - Palte!”

Na druhé lodi se kácí část plachtoví. Manévrovací schopnost nepřítele je značné narušena.

Loď korzárů hoří na mnoha stranách. Omar to nepozoruje, alespoň si toho nevšímá. Nespouští zrak z protivníka. Zde i tam visí nyní celé hrozny lidí ve zbytcích lanoví.

„Omare, pozor!” zazní odkudsi varování.

Achmed seskočil z lan. Ve stejném okamžiku se za Omarovými zády řítí dolů hořící plachta, zasáhne však jen černocha. Benedetto se k nému vrhá. Černoch odrazil kapitána stranou.

Holýma rukama strhává Ital ze statečného černocha plachtu, která je v jednom plameni.

Omar tomu všemu nemůže vénovat víc než pohled.

Obé fregaty délí už jen vzdálenost několika lodních délek.

Tam na druhé strané stojí - Omar! On sám!

Neohroženému kapitánu korzárů začnou drkotat zuby. Mráz mu béží po zádech; chvéje se na celém téle. Tmí se mu před očima.

„Alláh, pomoz!” zasténá. „Pomoz mi, pomoz!” Benedetto zpozoruje jeho zdéšení.

„Omare!” Jako rána bičem zapůsobí obávané jméno z úst starcových.

Kapitán sebou trhne. To je záchrana, tohle „Omare”. Strach a hrůza pomine, oči vidí opét jasné, vidí, jak jeho dvojník udílí rozkazy, vidí, že vedle mladého kapitána na druhé strané stojí rovnéž starší muž.

„Dokonce Benedetta napodobili!” procedí Livio mezi zuby. Ale tenhle druhý Benedetto se, jak se zdá, rovnéž podílí na boji. Právé néco říká kapitánovi. Ten kývne. Stařec třímá v ruce zakřivený meč. Není to tedy jen rádce, je to i bojovník. Víc, mnohem víc než Benedetto.

„Zahákovat se!” rozkáže Omar.

Ozvěna opakuje rozkaz.

Oba dvojníci jsou teď spolu spojeni. Dunění děl utichlo. Začíná boj muže proti muži. Kdo je ještě schopen zvednout ruku, chápe se zbraně. Mnozí však už nemohou, zde i tam.

Dlouhými, rychlými skoky se Omar vrhá na nepravého Al-Džezaira. Za ním Ali, v obličeji těžce popálený Achmed, Mahmud a Benedetto.

Omar chce tento boj na život a na smrt ukončit soubojem s cizím kapitánem.

Na obou stranách se bojuje tak zuřivě a zarytě, jak jen lze. Nikdo nečeká milost, nikdo není ochoten ji poskytnout.

A tady je kapitán/Teď jde o to, zvítězit!

Starší muž po boku kapitána nepravého Al-Džezairu přikazuje: „Přenech ho mně, Enrico!”

Neuvěřitelné se stane skutkem. Kapitán se otočí a vrhá se na Omarovy přátele, jejich jatagany se už divoce bijí.

„Se mnou bojuj, Omare, a připrav se na svou poslední chvilku na této zemi!” říká ten starší docela klidně.

Omarův obličej je pokryt silnou vrstvou potu, sazí a prachu. Jen bělmo očí v něm svítí.

Omar se skrčí, vymrští se a bodne.

Jeden z jataganů letí velkým obloukem pryč; vzduch protne výkřik bolesti.

Jediným mistrovským úderem odzbrojil starý muž Omara. Omara!

„Ďáble!” sykne korzár. ,,Teď ale uhodila tvá poslední hodina.” Zraněnou rukou vytáhne pistoli, natáhne kohoutek… V tu chvíli se mezi oba muže vrhne Benedetto.

Cizinec právě chystá zničující ránu jataganem… „Zadrž, Luigi Parvisi!” Benedetto vší silou sevře paži svého pána a zároveň ho kryje vlastním tělem. Kohoutek cvakne, kulka opustí hlaveň.

,,… je to Livio, tvůj syn! Livio, Livio, to je - tvůj. otec!” Pak s chroptěním klesne k zemi. Sotva slyšitelně ještě zablábolí: „A já jsem Benedetto Mezzo.”

„Můj syn? Ty? Livio - Omar?” Parvisi je chvíli jako omráčen. „Rozkaž, aby zastavili boj, Omare!” řekne pak arabsky. A hned na to italsky: „Zastavit boj!”

„Zastavit boj! Bojujete proti bratrům svého kapitána, proti přátelům! Naším protivníkem je - můj otec!” Korzár se otočí. „Rychle, Ali, Achmede, Mahmude, srazte k zemi každého, kdo neuposlechne mého rozkazu! - Co je to? Co tu tak klidně stojíte, když všude kolem ještě řádí boj?”

Omar nezpozoroval, že za jeho zády už dávno třesk zbraní utichl.

„Achmede?” Jméno přítele vyklouzne Omarovi z úst, nechtěně a překvapením. Achmed leží Selimovi v náručí. Ale vytrhne se a spěchá za ostatními, aby splnil rozkaz.

Zděšení na obou stranách. Přesto všichni uposlechnou příkazů svých kapitánů. Na italské lodi rychleji než na alžírské.

Omar přistoupí znovu k Luigi Parvisimu. Stojí před mužem, který před časem projevil tak velký obdiv jeho fregatě.

„Ty jsi můj - otec?” Slovo otec jen tak vydechl, jako by to bylo něco křehkého, co nesnese prudší závan větru.

„A ty - můj syn? Syn, kterého jsem už považoval za mrtvého?” Luigi Parvisi strhne turban z hlavy svého syna, setře mu pot a střelný prach z tváře, pak o krok ustoupí, prohlíží si člověka, který je částí jeho já, a prudce ho přitáhne k sobě. „Livio!” Radost, vděčnost, vysvobození, to vše zaznívá z tohoto slova.

Po tvářích divokého korzára kanou slzy. Také Luigi Parvisi pláče.

„Celá léta jsem tě hledal, Livio, celá dlouhá léta. A co se mi nepodařilo jako El-Fransimu, to se mi nakonec podařilo jako lovci korzárů. Děkuji ti, bože!”

„El-Fransi? Ty, otče, jsi byl také El-Fransim?”

„Byl, Livio. Slyšel jsi snad i o něm?”

„Vždyť jsem si přál být takový jako El-Fransi a jeho věrný Selim.”

„A tady ho máš, mého přítele! Pojd sem, Selime!”

Černoch, který ještě před chvílí držel v náručí Achmeda, teď odstoupí od Aliho a obejme Livia.

„Otče, otče!” jásá mladý kapitán korzárů. „Konečně mám otce! Až dosud jsem tak někdy říkal svému příteli Benedettovi.”

„Zastřelils ho!” Luigi Parvisi to říká zmučeným hlasem.

„Ne, ne, to nesmí být. Řekni, že to není pravda, otče. Řekni to přece!” přímo ho prosí Livio.

„Rychle, třeba je ještě naděje!”

Otec a syn pokleknou vedle starého Itala, na kterého pro tu chvíli zapomněli.

„Bohudíky, žije, ztratil jenom vědomí,” uklidňuje Luigi svého syna, z jehož očí hledí úzkost. „Kulka mu roztříštila rameno. Ruka mu ztuhne jako mně po kulce Mustafově.”

„Vím o tvém souboji s dějovým rádcem.”

„I toho znáš, synu?”

„Urovnal mi cestu, abych se mohl stát kapitánem korzárů.”

„Jaká je v tom všem souvislost? Ale nechrne toho. Jsme zase spolu! - Doktore Verlani!” zavolá Parvisi.

Trvá to delší chvíli, než se lékař objeví. Má plné ruce práce.

„Co je, signore Parvisi?” ptá se bez dechu po rychlém běhu.

„Konečně, doktore. Ujměte se zde toho raněného a věnujte mu mimořádnou pozornost a péči. Je to můj starý sluha Benedetto Mezzo. Dejte ho dohromady, příteli! - A ještě něco, už jen okamžik. - Enrico, pojď sem!”

Parvisiho mladý kapitán, který mezitím udílel rozkazy/ přistoupí blíž.

Luigi ukazuje na kapitána korzárů a říká: „Přátelé! Představuji vám tímto obávaného korzára Omara, svého syna Livia, kterého jsem už dávno pokládal za mrtvého!”

„Váš syn, signore Parvisi?” koktá lékař.

„Všechna čest, Omare - s prominutím, signore Parvisi. Jako kapitán jste mistrem svého oboru.” Mladý italský kapitán se před svým soupeřem ukloní.

Omar se směje. „A vy můj dvojník! Kdybych byl tak neočekávaně nenašel svého otce, jeden z nás by dnes večer už nebyl mezi živými. Pro dva stejně silné a obratné muže není místo ani na širém moři. - Teď ale pojďte všichni se mnou na pravý Al-Džezair. Dlužím svému mužstvu ještě vysvětlení.”

Dřív než se však vydají na cestu, pošeptá Luigi cosi jednomu ze svých lidí. Livio to slyšet nemůže.

„Al-Džezair je těžce poškozen,” upozorňuje otce a jeho průvodce.

„Ano, synu, daleko víc než můj Janov.”

„Jak to? Janov?”

„Jen se podívej!”

Livio je ohromen. Loď, která ještě před chvílí plula pod pirátskou vlajkou, nasadila vlajku sardinskou a janovskou. A několik mužů se právě chystá zavěsit nad slovo Al-Džezair na přídi velkou tabuli s pravým jménem Janov.

Fátum, osud, vůle Alláhova. Člověk mu nemůže uniknout a musí jej přijmout tak, jak je mu určen. Takové myšlenky víří korzárům hlavou, když jim jejich rajs vysvětluje neuvěřitelný obrat, k němuž došlo.

Když pak Livio sedí s otcem, Enrikem a svými starými přáteli z dětství v zakouřené kajutě, zeptá se: „A co teď?”

„Nikdo kromě tebe a mého statečného Enrica Torzziho by tyto dva vraky, protože ani Janov na tom není o moc líp, nedokázal bezpečně dopravit do přístavu. A o tom, že už korzárem nebudeš, nemusíme jistě vůbec mluvit.”

„Ale lovcem korzárů, otče, jako ty! Slíbil jsem už Benedettovi, že se po vítězství nad nepravým Al-Džezairem rozejdu s dějem a budu nadále bojovat proti korzárům! Většina mých lidí za mnou půjde třeba do pekla, na dejovi jim nezáleží, nenávidí ho.”

„Lovcem korzárů? To že jsi chtěl, synu?! To je ten nejkrásnější den mého života. Z mého syna se přece jenom nestal Arab ani Turek, je Ital jako já a všichni moji přátelé. Díky, nekonečné díky, bože!” Luigi znovu strhl syna do náruče a líbá ho.

„Zlomíme spolu moc Turků!” jásá Livio.

„Zpřetrháme spolu staletá pouta!” ujišťuje otec. „Ale nejdřív si promluvme o dnešku. Navrhuji, aby Enrico řídil tvou loď a ty mou až do mého úkrytu na Korsice. Splň tuto mou první prosbu, Livio. Nechtěl bych, abys musel třebas jen na vteřinu pryč ode mne. Přiveď část svého mužstva ke mně; já přidělím stejný počet lidí Enricovi na loď Al-Džezair. Přes

všechny zločiny, kterých se tví lidé dopustili, budou našimi přáteli.”

„A pak?”

„Pošli své korzáry zpátky do Alžíru. Nebojuji proti jednotlivcům, nýbrž proti věci, a nedopustím proto, aby trpěli za zlo, k němuž byli přinuceni systémem. V přístavu leží ukořistěné lodě. Jednu z nich přichystám pro jejich návrat. Každý, kdo si nebude přát zůstat nadále po tvém boku, se může vrátit svobodný a bez překážek domů. Ti, kteří zůstanou s tebou, budou našimi přáteli a bratry.”

Obě fregaty plují ve vzájemném dohledu do Luigiho úkrytu.

Parvisiho Janov byl postaven ve stejných amerických loděnicích jako Al-Džezair. Na francouzském velvyslanectví v Alžíru měl Luigi svého zástupce, který ho průběžně informoval o Al-Džezairu. Prostředníkem byl Xavier de Vermont. A tak mohla být italská loď pravidelně připodobňována vzhledu Al-Džezairu.

Luigi Parvisi věděl, že se Omar za ním pustí.

Stejně jako jeho syn byl toho názoru, že velký boj proti korzárům může být úspěšný teprve tehdy, až ten druhý už nebude křižovat moře. Proto po přepadení alžírských lodí zastavil svůj hon, aby své lidi ještě lépe vyškolil. V tu dobu se s Janovem plavil v oblastech, které Al-Džezair nenavštěvoval.

U lůžka chorého Benedetta Mezza se oba muži dozvídají ledacos z minulých dob. Někdejší otrok může sice jenom vypravovat, souvislosti nezná, to však stačí, aby Luigi viděl jasně. Teď ví, že Mustafa-Benelli spřádal nitky strašlivého koberce; a že to byl on, který všechno řídil a osnoval; že tento renegát, tento velký dobrodruh, karty míchal a také vynášel.

Tomu je však konec.

V budoucnu budou vedle Francouzů bojovat proti otroctví a porobě ještě dvě evropské lodě: fregata pod vedením Livia Parvisiho, někdejšího obávaného rajse korzárů Omara, a fregata, která kdysi pod jménem Al-Džezair byla postrachem Středozemního moře, pod vedením karbonáře Enrica Torzziho.

Ti uspořádají hon na korzáry. Na východě a na západě, na severu a na jihu, v Gibraltarské úžině a současně v oblasti východních ostrovů.

„Kde ale chceš vzít tak rychle novou posádku, otče, když značná část mých korzárů hodlá přijmout tvou velkorysou nabídku a vrátit se do vlasti?”

Luigi Parvisi se usmívá, mluví ale vážně a skoro slavnostně: „V Itálii, v mé i tvé vlasti, žije dost lidí, kteří jsou připraveni nasadit své životy v boji za svobodu, lidskost a rovnoprávnost. Stačí, abych zavolal, a budu mít dost mladých lidí, kteří se nebojí ani smrti, ani dábla. Mužstvo mé lodi se skládá z ,dobrých bratránků’, to jsou lidé, kteří jsou členy jednoho tajného spolku, karbonářů. I já jsem karbonář. Tento spolek bojuje za sjednocení naší vlasti, za velkou svobodnou Itálii, v níž by všichni lidé mohli žít šťastně. ,Karbonářství’ utrpělo těžké rány; hlásit se k němu je spojeno s nebezpečím života. Ještě si o tom budeme muset důkladně pohovořit, synu. Prozatím tě jen prosím, abys o tom nikdy ani slovo nepromluvil. Svobody se nedosáhne mluvením, ale jenom činem, který ovšem nevyžaduje vždy jen zbraně, protože často může rozhodovat i duch, rozum.”

Část korzárů odplula na jedné z ukořistěných alžírských lodí na jih. Pravděpodobně ne do Alžírska, nýbrž do Tunisu nebo Tripolisu. Omar se na cíl jejich cesty neptal; oni sami mu ho neprozradili.

Obě fregaty musí být důkladně opraveny. Uplyne mnoho času, než bude moci být zahájen velký hon na korzáry. Píše se rok 1829.

Celé území rozkládající se kolem skalnaté zátoky, která ukrývá lodě a zároveň je i chrání před zdvihajícími se zimními bouřemi, patří Xavieru de Vermontovi.

Otec a syn, zpola uzdravený Benedetto Mezzo, Selim, Ali, Achmed, Mahmud a několik dalších Liviových přátel z dětství opouštějí francouzský ostrov. Luigi Parvisi přivede svého syna do rodného města, do náruče jeho dědečka.

Také Enrico Torzzi, kapitán, se vydává na palubě jedné z ukořistěných alžírských lodí, jedné z těch, které svého času tak beze stopy zmizely, do Itálie, aby si zase jednou pohovořil s obchodníkem a bankéřem Giacomem Tomasinim, někdejším Pánem hor a vůdcem karbonářů.

Luigi Parvisi zatím ještě zcela nesplnil úkol, kterým ho přítel jeho otce pověřil tehdy na loveckém zámečku, ale pustí se do něho se vší vervou, jakmile pomine zima. Jeden z nejnebezpečnějších protivníků, Omar, už byl zneškodněn a stal se zároveň jeho nejlepším spolubojovníkem za velkou věc, za niž se bije karbonář Tomasini.

Andrea Parvisi má právě návštěvu, když hosté přicházejí. Před několika hodinami totiž do Janova po souši dorazil Xavier de Vermont. Cestoval bez přerušení, ustavičně podněcoval poštmistry ke spěchu a vozkům sliboval mimořádnou odměnu, podaří-li se jim udržet koně ve stálém trysku.

Pan de Vermont přináší Luigimu Parvisimu vzrušující, důležité varování. A hned je také přizván Tomasini.

Francouzi spadne kámen ze srdce, když vidí vstupovat přítele Pierra-Charlese. Nebude tedy už muset plout až na Korsiku, může mu ihned sdělit, co nesnese ani minutu odklad:

Francie se pod vedením generála Bourmonta a admirála Duperréa chystá s obrovským loďstvem a silným pozemním vojskem skoncovat s dějovým panstvím. Má se tak stát začátkem jara 1830.

Luigi ale panu de Vermontovi sdělí, že se tohoto boje nemůže zúčastnit. Bojoval proti korzárům, proti otrokářům. Ví, že dejovo panství má být nahrazeno panstvím Francouzů. Nepropůjčí se dalšímu, novému útisku národů Alžírska…

Francie porazí Husejna pašu, který vůči ní projevuje nepřátelství, skoncuje s řáděním korzárů, skoncuje s otrokářstvím, ale zároveň si Alžírsko podmaní - jeho národy tedy svobodu nezískají.

V době, kdy v severní Africe dochází k převratu, cestuje Livio Parvisi do daleké země, cestuje tam, kde má svůj domov Kong Karl… O mnoho let později požádají Ali, Achmed, Mahmud a další Liviovi staří přátelé někdejšího velkého korzára Omara, aby je opět vedl, aby se namísto svého otce stal El-Fransim a vedl je proti novým cizím utlačovatelům, aby s nimi bojoval po boku hrdiny osvobozeneckých bojů Berberů a Kabylů, emíra z Kaskary Abd-el-Kádera.

Karbonář Livio Parvisi, přítel francouzských přátel své rodiny, ale nepřítel veškerého útlaku, jim vyhoví. Na mnoha tábořištích, kolem studní, v duárech a ve městech vyslechne pak nejednu zvěst o muži, který byl milován a ctěn, o El-Fransim, svém otci…

CO JE PRAVDA A CO VYMYŠLENO

Deset tisíc Turků že ovládalo tak obrovské, co do charakteru krajiny tak různorodé území, utlačovalo obyvatelstvo, čítající nepochybné několik miliónů, a nahánělo strach a hrůzu celé Evropě? Tak asi pochybují čtenáři této knihy. A dodávají patrně: přece to nemohl být takový problém, proti této hrstce lidí povstat a jednoduše je vyhnat!

Na první pohled se tyto námitky zdají oprávněné; podíváme-li se však na věc blíže, už tomu tak není. Je totiž třeba vzít v úvahu nesmírně důležitou skutečnost: Turci, stejně jako berberští Kábylové, jako Maurové a alžírští Arabové jsou mohamedány. A podle Mohamedova učení je vše, co se na světě děje, předurčeno. Člověk se nemůže protivit Alláhově vůli. Všemohoucímu, Všemoudrému se prostě zlíbilo učinit Turky vládci nad jejich zemí. Jeho jméno budiž pochváleno! A Turci vždycky věděli, jak mohamedánské duchovenstvo získat pro své zájmy.

Na druhé straně však mezi národy regentství nepanovala jednota. Byly roztříštěny v kmeny a vesnice, vesnická společenství nadto ještě v sofy, chyběli vůdcové, kterým by se podařilo urovnat kmenové rozepře a zaměřit úsilí všech k boji za svobodu. Jistěže jednotlivé kmeny vedly drobné boje proti Turkům, avšak jen za své zájmy, a jakmile došly k závěru, že jejich věc je vybojována, odložily ihned zase zbraně.

Obyvatelé Alžírska, jimž jejich víra svazovala ruce a kteří se nadto skládali z různých ras, se za vlády Turků nikdy nedokázali sjednotit; a tak také nemohli využít moci, kterou skýtá pouze jednota, aby smetli cizí nadvládu jako podzimní vichřice zvadlé listí. A že se tak nestalo ani za celá staletí, to způsobilo Evropě mnoho těžkého utrpení.

Nadvláda Turků nad Alžírskem se začala - renegátem, proslulým a pověstným pirátem Horukem Barbarossou, synem křestánských rodičů, kterého alžírský král Selim Eutemi povolal proti Španělům. Bylo mu teprve jednadvacet let, když tomuto mistru veškerého umění pirátského svěřili velkou pirátskou loď, s níž řádil kolem italských a španělských břehů. Později přišel do Alžírska, aby pomohl králi, který byl v úzkých. Ale Horuku Barbarossovi se v Alžírsku zalíbilo, zalíbilo se mu tam tolik, že je už neopustil. Odstranil zvoleného alžírského krále a sám se prohlásil za vládce.

Když krutý, bezohledný Horuk Barbarossa dosáhl velkých

vojenských úspěchů, začal usilovat o to, aby upevnil svou říši, což se mu také podařilo. Nakonec ale připravili Spanilé alžírské armádě těžkou porážku a Horuka Barbarossu spolu s většinou jeho lidí zabili.

Chair Eddin, nový král a stejně mazaný lišák jako jeho bratr Horuk, se octl v nebezpečné situaci. Necítil se dost silný, aby vedl boj současně proti Španělům i proti vlastním poddaným. Po krátkém uvažování předal v roce 1519 alžírské království tureckému sultánu Solimanovi a přijal je pak z jeho rukou jako léno. Byl jmenován pašou a dostal k vlastní podpoře deset tisíc janičářů.

Od té doby se datovala nadvláda Turků nad Alžírském. Vládli vojáci. Domorodé obyvatelstvo - Arabové, Maurové, Berbeři -muselo sklonit hlavu pod jho cizáků.

Pirátství kvetlo. Žádná loďsi na Středozemním moři nemohla být jista. Žádná smlouva o míru či přátelství, uzavřená s Vysokou portou v Cařihradu, svrchovaným pánem Alžírska, nechránila před zásahem korzára. Turci v severní Africe dosáhli takové moci, že se smáli sultánovi do očí.

Přesto byli i nadále posíláni do Alžírska pašové z Cařihradu. Obvykle na omezenou dobu. Pašové to ovšem věděli a podle toho se také zařizovali. Těch několik let, po která mohli nerušeně vládnout, museli nahromadit takové bohatství, aby z něho mohli později v klidu žít-A tyto poklady pluly na mořských vlnách.

Avšak v roce 1627 byl zvolen vlastní panovník, dej, který stál zároveň v čele dívánu z řad turecké milice, z řad janičářů. Arabové, Maurové a Berbeři byli vyloučeni ze všech státních úřadů. Měli jedinou možnost, jak se dostat nahoru: stát se korzáry a získat si svým uměním, odvahou a bezohledností uznání a vděk Turků.

Alžírsko se muselo vydržovat samo. To pro deje nebyla snadná věc. Příjmy pocházely z valné části z úspěchů námořního lupičství. Jestliže se korzáři vrátili z lupu bez kořisti, pak neměl panovník peníze na výplatu Žoldu a sám propadl životem.

Alžírští piráti byli stále odvážnější. Rozšiřovali okruh své působnosti, proplouvali Gibraltarem do Atlantského oceánu, objevovali se v Lamanšském průlivu, přistávali v Irsku a v roce 1637 odvlekli dokonce čtyři sta lidí z Islandu.

Roku 1616 uzavřela Francie první smlouvu s Alžírskem a uznala tento stát za rovnoprávného partnera. Velká Británie následovala v roce 1682.

Řada evropských států mezitím podstatně posílila svou námořní moc, a dokonce předčila alžírskou flotilu. Nyní se Vysoká porta mstila tím, že do svých smluv s křesťanskými mocnostmi už nepojímala berberské státy.

Kdo se cítil Alžírem poškozen a žádal zadostiučinění, měl volnou ruku zjednat si ji podle vlastního uvážení. Cařihrad nehodlal pro záchranu Alžírska hnout ani prstem.

Alžírští mocipáni však našli východisko i z této situace. Využívali vzájemné závisti a nepřízně evropských dvorů pro své účely a popichovali jednu zem proti druhé.

Regentství bylo rozděleno do tří provincií: Constantine na východě, Titterie na jihu a Oran na západě. Alžír patřil geograficky k provincii Titterie, pro svůj význam však musel být považován za provincii čtvrtou.

V čele každé provincie stál bej - samozřejmě Turek, jmenovaný dejem.

V pevně stanovených lhůtách, obvykle jednou za tři roky, se museli bejové dostavit do alžírské Kasbah, aby se tu odpovídali. Také život těchto nejvyšších úředníků říše visel, stejně jako život dejů, na vlásku. Jestliže se nějakému bejovi nepodařilo uspokojit hrabivost svého pána a členů jeho vlády, stal se neúnosným a byl odstraněn. Jedna návštěva Alžíru stála oranského nebo constantinského beje například ne méně než tři sta tisíc španělských dolarů.

Pouhá hrstka cizáků si dokázala despoticky podmanit celou velkou říši.

Dej Omar paša byl janičářským agou. Jeho předchůdce vládl jen několik málo dnů. Před ním byl dějem Hadži AU paša, jeden z nejkrvežíznivějších despotů, který přesto své místo zaujímal sedm let, než ho konečně otrávil vlastní kuchař.

Omarovým nástupcem byl, jak jsme již uvedli, Ali-hodža paša, který krátce po svém jmenování zemřel na mor.

O Husejnu pašovi zbývá už jen dodat, že byl v roce 1830 Francouzi svržen a musel se odebrat do neapolského vyhnanství. Všech padesát žen jeho harému ho smělo provázet.

Zmínky si zasluhuje i skutečnost, že Francie už za Napoleona pojala plán včlenit Alžírsko do království. Polní tažení z roku 1830 s přistáním v Sidi Feruchu vychází z podkladů Napoleonova ženijního důstojníka Boutina, který v roce 1808 studoval alžírská opevnění a došel k závěru, Že k úspěchu může vést jen součinnost pozemních a

námořních sil. Maršál de Bourmont a admirál Duperré dokázali, že Boutin měl pravdu.

Poslední dějové pochopili, jaké nebezpečí jim z Francie hrozí, a přikláněli se proto k Anglii, jíž dělali ústupky, jako například v lovu korálů v Boně a v La Calle.

Uchvácením Alžírska Francií vznikla nová situace.

Zemi vládli nyní nevěřící. Pouhé Alláhovy nástroje k svržení Turků. Nástroje, nic víc. Na ně! Nyní se jednomu Berberovi ze starého rodu marabutů v Maskaře, Abd-el-Káderovi, podařilo povolat mnoho alžírských kmenů do svaté války proti nevěřícím vetřelcům. Jeho jízdní tlupy působily novým pánům Alžírska těžké ztráty. Francie ze své nové državy velkou radost neměla. Každoročně musela zvyšovat počet svých bojových oddílů; výdaje neuvěřitelně stoupaly. Tak to šlo patnáct let. Pak musel složit zbraně i velký vůdce a organizátor Abd-el-Káder. Avšak i později vyšlehávaly vždy znovu plameny z doutnajícího ohně a nutily Francouze stát v Alžírsku se zbraní v ruce.

Co je v této knize pravda a co fantazie? Všechny partie týkající se Turků, tedy jednotliví dějové, útok lorda Exmoutha, stručná zmínka o anglické blokádě z roku 1824, francouzská blokáda alžírského pobřeží jako odpověď na inzultaci francouzského konzula Devala Husejnem pašou, to vše jsou historická fakta.

Smyšlené postavy jsou naproti tomu Parvisiové, de Vermont, de la Vigne, Benelli, Gravelli, Tomasini, Benedetto Mezzo a Omarovi přátelé, smyšlený je samozřejmě i děj, který se kolem nich odvíjí.

Italská tajná společnost karbonářů je přirozeně rovněž historickým faktem. Její členové chtěli osvobodit Itálii od cizí nadvlády a útlaku celé řady malých domácích despotů. Jejich cíl, sjednocená Itálie pod vlastními vůdci, byl vysoký vlastenecký cíl, který se později pod Garibaldim uskutečnil. Karbonáři sami svého cíle dosáhnout nemohli, protože jejich organizace vykazovala příliš mnoho nedostatků a nejasností a jako hnutí nepodchytila lidové masy.

„Sám mezi korzáry” je román s historickým pozadím, není to tedy dílo historické. Chce mladé čtenáře seznámit s událostmi, o

nichž patrně většina z nich nic neví. Nechť je utvrdí v přesvědčení, že jen jednotný lid může dosáhnout nejvyšších cílů.