Farley Mowat

Stopy ve sněhu

JAMIE A AWASIN

Měsíc červen se chýlil ke konci. Právě před rokem opustil Jamie Macnair * své rodné město Toronto, aby začal v subarktických lesích severní Kanady nový život. U břehů Macnairova jezera se už začínaly zelenat koruny černých modřínů a na jezeře vřeštěly velké lední potáplice. Ted seděl na bobku před srubem a pomáhal strýčkovi balit zimní úlovek kožešin. Přitom vzpomínal na pocity onoho dne před rokem, kdy v malém pohraničním městečku The Pas vystoupil z vlaku a uviděl poprvé v životě svého strýce.

* Čti meknér.

Jamieho strýc, Angus Macnair, vystřídal už lecjaká zaměstnání. Nejdříve obchodoval s kožešinami, později si koupil škuner a lovil tuleně v Beringově moři. Nakonec se stal lovcem kožešin a toulal se v nekonečných horách severu. Jamie si strýce představoval jako nějakého legendárního hrdinu, a když od něho dostal telegram, byl vzrušen.

VSE ZAŘÍZENO SETKÁME SE V THE PAS STOP DOPIS S PODROBNOSTMI NÁSLEDUJE STOP

ANGUS MACNAIR

Tak netrpělivě očekávaný dopis přinesl však Jamiemu také trochu smutku. Připomenul mu náhle tragickou smrt rodičů při automobilové havárii před sedmi lety. A tu si uvědomil něco, o čem ho dřív nenapadlo ani přemýšlet: že je totiž docela sám a kromě strýce, kterého dosud nikdy neviděl, nikoho na světě nemá. V posledních sedmi letech pokládal svůj pobyt v internátu za cosi samozřejmého. Když však četl dopis Anguse Macnaira, pochopil, že to není a nikdy nebyl skutečný domov.

Když mu rodiče zemřeli, bylo Jamiemu devět let, a Angus Macnair – jediný nejbližší příbuzný – se stal jeho poručníkem. A byl to právě on, kdo vybral v Torontu jeden z dobrých internátů, protože chtěl pro svého synovce jen to nejlepší. Po sedm let lovil neúnavně zvěř a kladl pasti, jen aby mohl uhradit výlohy na školu. Ale v posledních dvou letech obchod s kožešinami ochabl a s penězi byl Angus už také na dně.

Vysvětlil to v slíbeném dopise:

„A tak vidíš, Jamie,“ psal, „že už tě ve škole nemohu déle vydržovat. Snad bys mohl zůstat v Torontu a najít si nějakou práci, a\e jsi na to ještě tuze mladý a stejně si myslím, že bys měl radši přijít za mnou. Je už na čase, abychom se poznali. A pak jsem si taky myslel, že se ti to bude tak líbit. V obálce máš jízdenku a pár grošů na cestu. Budu tě čekat, chlapče. Pevně věřím, že přijedeš.“

Angus však nemusel mít žádné pochyby. Jamie už několik let četl a miloval knížky o severu a po celou tu dobu viděl v Angusu Macnairovi svůj ideál.

V posledním červnovém týdnu seděl Jamie se svými ranci v trans-kanadském vlaku a v uších mu doznívaly pozdravy kamarádů ze školy. Dva dny se drkotal vlak na západ, pak se náhle obrátil a namířil si to přes provincii Manitoba k severu. Temné borové lesy zvolna vystřídaly hospodářství na otevřených rovinách a vlak, ted již mnohem pomaleji, supěl dále do příkře stoupajících svahů vstříc pustině.

Dva dny se vláček vzdaloval od Winnipegu stále dál na sever, a když urazil osm set kilometrů, zastavil udýchaně u starého dřevěného nástupiště v The Pas. Jamie nejisté vystoupil a udiveně si prohlížel prosté chatrče obklopené lesy, které jako by hrozily malou osadu přepadnout a rozdrtit.

K chlapci přistoupil jakýsi mohutný muž se zrzavými vousy a v kazajce z jelenice. Na okamžik zaváhal, ale vzápětí Jamieho sevřel jako medvěd v srdečném objetí.

„Copak mě nepoznáváš, Jamie?“ zvolal a rozesmál se Jamieho koktavé odpovědi. Pak sevřel chlapce ještě těsněji do náruče a zatočil se s ním dokola.

„Tak tys přišel poznat sever, chlapče,“ řekl, „žádné strachy, myslím, že nemine ani měsíc a zamiluješ si ho.“

Angus Macnair byl opravdu dobrým prorokem, neboť během šestitýdenní plavby v kánoi na sever k Macnairovu jezeru divoká tvář nového, neznámého světa Jamieho uchvátila. Ted, po roce, byl už jeho samozřejmou součástí. Rok života v lesích mu vyplnil ramena a paže novými svaly, takže vypadal statnější a větší, než opravdu byl. Tvář osmahla letním sluncem a zimními větry. Zpod rozcuchaných čupřin plavých vlasů zářily bystré a čiperné modré oči.

Malý srub při břehu jezera se stal jeho domovem – prvním skutečným domovem od smrti rodičů.

Srub stál co by kamenem dohodil od písčitého břehu, a přece byl takřka pohlcen a chráněn lesy. Nepronikla k němu ani zimní bouře a stěny z kmenů, dokonale vyplněné mechem a hlínou, odolávaly i nejprudšímu mrazu. Krčil se útulně mezi stromy a dvěma malými okny vyhlížel na jezero, v létě třpytivě modravé, a v zimě proměněné v nekonečnou bílou pláň.

Uvnitř byl srub rozdělen na dvě místnosti. Větší sloužila jako „obývací“ pokoj. Stály v něm dvě pryčny přilípnuté k bočním stěnám a břichatá quebecká kamna uprostřed podlahy, která se za dlouhých zimních večerů rděla třešňovou červení. Hrubě otesaný stůl hned vedle kamen zabíral skoro celou místnost. Na obou jeho koncích stály těžké, po domácku vyrobené židle, potažené černou medvědí kůží. V přihrádkách na stěnách odpočívaly pušky, několik indiánských figurek a řady už pořádně odřených Angusových knih. Na podlaze z ohoblovaných kmenů leželo šest měkkých, po indiánském způsobu vydělaných kůží, které sloužily jako předložky.

Vzadu byla maličká kuchyňka, oddělená od hlavního srubu přepážkou z kmenů. Tam vařil Angus výživná a prostá jídla seveřanů.

Ačkoliv mezi srubem a civilizovaným světem leželo šest set čtyřicet kilometrů a k nejbližší bílé tváři bylo tři sta dvacet kilometrů, nepokládal jej Jamie za osamělý. Ani ne třicet kilometrů odtud se usadilo několik rodin Indiánů zvaných Lesní Kríové. Tito krásní a statní lidé byli už dlouho nej lepšími přáteli Anguse Macnaira a brzy se spřátelili i s Jamiem. Vždyť v Alfonsu Meewasinovi*, náčelníku Kríů, našel Angus spolehlivého společníka, s kterým prožil stovky výprav. Bylo tedy docela přirozené, že Alfonsův syn, Awasin, se záhy stal Jamiemu takřka bratrem.

Zjevem byl Awasin pravý opak Jamieho. Byl štíhlý jako prut, měl dlouhé černé vlasy splývající až na záda a stejně černé oči, připravené kdykoli se usmát – což se stávalo velmi často. Po tři roky chodil Awasin do školy pro Indiány v dalekém Pelican Nar-rows, takže uměl anglicky číst a psát téměř jako kterýkoli městský chlapec. Většinu svého života však prožil v hlubokých lesích a divočina mu přirostla už nadosmrti k srdci.

* Čti Mívasinovi.

Oba chlapci se zakrátko spřátelili a Awasin sám rozhodl, že svého nového kamaráda naučí všemu, co bude na severu potře –

bovat. Jamie se rychle naučil ovládat veslo a brzy dokázal řídit i psí spřežení. Naučil se také dobře střílet a pochytil leccos i ze složitého umění klást pasti, takže si brzy začal sám vydělávat a mohl si šetřit na vlastní pušku. Toužil po dvaadvacítce. Pod vedením Awasina a Anguse Macnaira objevil však i to nejdůležitější: poznal aspoň drobet z oné mocné lásky k životu, která je tak příznačná pro všechny, kdo žijí v dalekých lesích severu.

Byl to rok až po okraj naplněný vzrušujícími dobrodružstvími. A když teď Jamie svazoval hromádku ondatřích kožek řemínkem z nevydělané kůže, prožíval v duchu všechny události znova. Náhle vzhlédl a zpozoroval štíhlou kánoi z cedrového dřeva, jak právě obeplouvá nedaleký ostroh.

Vpředu seděl Awasin a mával na pozdrav. Na zádi žvýkal svou starou fajfku Alfons a jako bez života nořil veslo do ledových vod jezera.

V TÁBOŘE KRÍO

Meewasinové, otec i syn, často navštěvovali Macnairův srub, ale dnes ráno přijeli z důvodu zcela zvláštního. Alfons měl už dlouho podezření, že nejbližší obchodník kožešinami, tři sta dvacet kilometrů na jih, Kríe podvádí. Svěřil své podezření Angusovi a ten nakonec navrhl, aby se s ním Alfons vydal na dlouhou cestu na jih do The Pas, kde se obchodovalo poctivě. Alfons se napřed poradil s lovci svého kmene a teprve pak přistoupil na radu svého dobrého přítele.

Alfonsovo rozhodnutí ovšem znamenalo, že Angus musí původní plán pro cestu na jih změnit. Měl v úmyslu vzít s sebou Jamieho, ale ani jeho velká nákladní kánoe nemohla unést všechny kožešiny Kríů, dva muže a ještě Jamieho. A tak rozhodl, že těch několik týdnů, než se oba muži vrátí, zůstane Jamie u Alfonsovy rodiny v táboře Kríů u Thanoutova jezera.

„Bude tě moc mrzet, že přijdeš o tenhle výlet, Jamie?“ zeptal se Angus.

Jamie potřásl důrazně hlavou. „Budeme se tady mít s Awasinem o moc lip.“

Angus byl rád, že Jamie chce zůstat raději v lesích a že netouží po civilizaci.

„Jsi rozumný hoch,“ řekl Angus. „Nezapomenu na tebe při nákupech v The Pas. Až se vrátím domů, najdeš v mém batohu zbrusu novou loveckou pušku. Zatím ti půjčím svou třicítku. Každý pravý zálesák má přece mít opravdickou a vlastní pušku.“

Jamie hrdostí vypjal hruď, vždyť to, že mu strýc půjčil svou velkorážní pušku, znamenalo, že ho Angus již pokládá za muže.

„Ty si už budeš vědět rady sám,“ pokračoval Angus, „ale zapiš si za uši: Awasin ví o severu víc, než budeš ty vůbec kdy znát. On bude poroučet, a jestli na to zapomeneš, až se vrátím, připomenu ti to jaksepatří pádlem!“

Awasin se okamžitě chytil Angusova příkazu.

„To je správné,“ řekl. „Já budu velitel. Tak, a ted jdi dolů ke kánoi a očisti ty ryby, co jsme přinesli k večeři!“

„A to zas ne!“ zvolal Jamie rozhorleně. „Tak to strejda nemyslel! Ryby očistí ten, kdo doběhne ke kánoi poslední!“

Hoši běželi dolů svahem jako o závod, poblíž kánoe se srazili a pustili se do bouřlivého a divokého zápasu.

Alfons s úsměvem přihlížel. „Když si psí štěně a liščí mládě spolu hrají, bohové mají radost,“ řekl. „Ti dva si neublíží. Ale pro každý případ na ně můj bratr Šalomoun dohlédne a žena se postará, aby jim nic nechybělo.“

O tři dny později odrazila od břehu Thanoutova jezera velká kánoe naložená až po okraj žoky kožešin. Awasin a Jamie spolu s muži a ženami z tábora Kríů ji sledovali, dokud jim nezmizela z očí. Pak se obrátili k stinnému svahu, na němž se tisklo k modravě zeleným lesům asi tucet dřevěných kríských chatrčí.

Jamie se těšil na léto, na rybaření, na lovy a výzkumné výpravy, které s Awasinem podniknou, ale brzy shledal, že už pro něho připravili plány jiní lidé. Marie Meewasinová, tlustá a veselá Alfonsova manželka, zaměstnávala oba chlapce od rozbřesku až do soumraku. Museli spravovat rybářské sítě, nosit dříví i krmit psy. A desítky jiných úkolů jim zaplnily celý den.

Na oplátku za to všecko krmila Marie chlapce horkými ovesnými plackami, které pekla z mouky, vody a cukru, pečenými jezerními pstruhy, síhy, pečenou zvěřinou i tetřívky. K pití připravovala galony horkého, sladkého čaje, který Indiáni tak vášnivě milují.

Byl to krásný život, ale tak rušný, že Jamieho sny o výzkumné výpravě se zdály neuskutečnitelné. Stále bylo něco na práci. Uběhly tři týdny a červenec byl už za dveřmi. Jednoho večera se před srubem neočekávaně objevil Awasinův strýc Šalomoun.

Mluvil vzrušeně. „Na jezeře se objevili hosté. Od severu se blíží

tři kánoe s Pojídači sobů. Ani ne za hodinu budou u břehu. Ty, Awasine, je musíš přivítat, protože jsi náčelníkův syn.“

Když zmizel, zeptal se Jamie: „Awasine, kdo to jsou ti Pojídači

sobů?“

Awasin se zamračil. „Říká se jim Etheneldeliové, je to tlupa Čipvejů. Žijí na severu, asi sto šedesát kilometrů od nás. Kdysi dávno jsme s nimi bojovávali, ale Alfons už před mnoha lety uzavřel mír, a tak nás teď někdy navštěvují. Obyčejně, když něco není v pořádku.“

Awasin rychle spolkl zbytek večeře a namířil si to ke dveřím. „Ty zůstaneš tady!“ řekl Jamiemu přes rameno a jeho slova byla rozkazem.

Jamie něco pobouřeně zamumlal, ale poslechl a mlčel. Stál ve dveřích a pozoroval tři kánoe z březové kůry, jak se vynořují z večerní mlhy a míří ke břehu. V každé kánoi seděli dva muži menší postavy, oblečení do šatů z jelenice, jimiž se lišili od modrých kalhot a bavlněných košil Kríů, kteří už návštěvníky očekávali.

Když se hosté přiblížili na několik metrů od břehu, přestali pádlovat a nechali kánoe tiše klouzat po hladině. Jeden z Čipvejů zavolal na pozdrav hrdelním, hlubokým hlasem. Awasin okamžitě odpověděl ve stejné řeči. Kánoe přistály a na břeh vystoupilo šest lovců kmene Etheneldeliů. Zůstali stát a zvědavě si prohlíželi skupinu čekajících Kríů.

Ke skupince už pospíchal zástup kríských žen nesoucích ryby, chléb a čaj. Čipvejové ihned rozdělali oheň a za chvíli už hltavě pojídali, zatímco jejich náčelník stál stranou s Awasinem a Šalomounem. Cizí náčelník, Denikazi, byl podsaditý, silný muž středních let a velmi snědé tváře poznamenané neštovicemi.

Po chvíli on a Awasin, následováni Šalomounem, vyšli po svahu a vstoupili do srubu. Jako uhel černé oči Denikaziho bleskly po Ja-miem, ale víc si ho už náčelník nevšímal. Jamie seděl zticha v koutě. Zatímco Marie připravovala čaj, muži spolu tiše rozmlouvali.

O hodinu později, když Denikazi odešel ke svým lidem, ukojil Awasin Jamieho zvědavost, s níž pokukoval po návštěvnících.

Denikazi byl náčelníkem kmene Čipvejů, kteří žili na samém pokraji polární pustiny u jezera Kasmere. Říkalo se jim Pojídači sobů, protože jejich životy závisely na karibú – což je zvláštní druh sobů, kteří žijí v ohromných stádech v nekonečné Arktidě.

Karibú tráví léto v dalekých pláních, ale na podzim táhnou v obrovských stádech do lesů a tam tráví zimu. Čipvejové nejedí takřka nic jiného než sobí maso a ovesné placky. A pasti kladou jedině proto, aby ulovili dostatek bílých lišek pro výměnný obchod. Za kožešiny pak získávají střelivo a trochu mouky a čaje.

Poslední zima byla na lišky chudá, a proto Denikaziho lidé neměli kožešiny, které by mohli vyměnit za střelivo. Obchodníci s kožešinami odmítli dávat na úvěr, a tak toho jara Pojídači sobů nemohli odstřelit dostatek karibú, aby přežili léto. Hrozil jim hladomor. Psi byli na smrt vyhladovělí už teď. Proto přišel Denikazi ke svým pradávným nepřátelům Kríům pro pomoc.

„Potřebují potravu, aby aspoň měsíc vydrželi, a taky střelivo,“ pokračoval Awasin. „Denikazi chce podniknout odvážný lov přímo v nekonečných pláních severu, vyhledat soby při letní pastvě a přinést domů tolik sušeného masa, aby jeho lidé vydrželi až do podzimu. Musí už být opravdu zoufalý, když se odhodlal k výpravě až na území Eskymáků. Kdysi před dávnými časy tam Čipové lovívali pravidelně, a také Eskymáky napadali, kdykoliv na ně narazili. Jenže tehdy měli Čipové pušky a Eskymáci ne. Pak získali pušky i Eskymáci a bránili se. Od té doby se už Etheneldeliové nikdy neodvážili vniknout příliš hluboko do pustiny.“

„A pomůžete jim?“ chtěl Jamie vědět.

Awasin sevřel pevně rty. „Ano,“ řekl po chvíli, „strýc Šalomoun sice říká, že bychom to neměli dělat. Myslí si, že je to možná jenom léčka a že od nás všechny ty věci chtějí jen vylákat. Ale můj otec nikdy hladového člověka neodehnal.“

Marie přistoupila k Awasinovi, Položila mu ruku na rameno a tiše dodala: „Jsi pravým synem své matky – nikdo z naší krve nikdy neodmítl potravu těm, kdo hladoví!“

Awasin se na ni usmál. „Vím určitě, že to není uskok, matko,“ odvětil, „a jestli přece – můžeme se přesvědčit sami. Půjdu s Čipy k jezeru Kasmere a podívám se, jak se věci mají. Mohl bych střelivo vzít do své kánoe, a jestli je bude Denikazi opravdu potřebovat, dám mu je.“

Jamie rychle vyskočil. „Chtěl jsi snad říci my půjdeme!“ vykřikl. „Přece bys mě tu nenechal!“

Marie se zasmála. „Myslím, že Awasin přisel s tím návrhem jen proto, aby se vyhnul práci,“ řekla. „Ale plán je to dobrý, protože odstraní Šalomounovy pochybnosti. A také se mi tu vy dva aspoň na pár dní nebudete plést pod nohy. Denikazi nepřipustí, aby se něco stalo synu Alfonse Meewasina.“

„Tak můžeme jít?“ vykřikl radostně Awasin.

Matka přikývla.

Chlapcům se vzrušením zatajil dech, ale vzápětí už vyrazili ze srubu, aby tuto novinu rozhlásili. Marie stála na prahu, dívala se za nimi a spokojeně se usmívala.

V TÁBOŘE POJÍDAČO SOBU

Slunce ještě odpočívalo za obzorem, když Awasin zatřásl přítelem a probudil ho. Marie už zatím připravila snídani. Na stole stála konvice s čajem a velká mísa pečených ryb. Chlapci ve spěchu pojedli, popadli batohy a pospíchali bělavým šerem k písčitému břehu, kde na ně čekaly kánoe.

Čipvejové pilně nakládali do kánoí balíky sušeného masa, mouku a ryby, které jim darovali Kríové. Několik kroků stranou, kolem štíhlé, přes šest metrů dlouhé kánoe přikryté plachtou, stála skupina Kríů. Kánoe pro chlapce byla už připravena. Marie, Awasin a strýc Šalomoun ji skoro do půlnoci nakládali a připravovali na cestu.

Na dně kánoe pečlivě uložili dvě těžké vlněné přikrývky na spaní, krátkou rybářskou síť pro lov v hlubokých vodách, udici, několik háčků, malou sekyrku, nepromokavou plachtu, kterou mohli buď přikrýt náklad, nebo jí použít jako stanu, a osmnáct metrů dlouhý silný provaz, který jim pomůže snadněji přetahovat kánoi přes nesjízdné peřeje.

Mariina štědrá ruka jim připravila bohaté zásoby jídla. Vždyť chlapci odjížděli do končin, kde lidé hladoví, a proto museli být dobře zásobeni. Do malé dřevěné krabice zabalila Marie sůl, cukr, prášek do pečiva, sádlo, čaj a džbánek medu a do velkého pytle uložila sušené maso.

V batohu měl každý několik párů ponožek, tři páry mokasínů vyrobených z kůže kanadského losa, svetry, rezervní košile, šest krabiček nábojů a šicí potřeby. Na přídi uložili zvlášť dvacet bedýnek střeliva pro Denikaziho.

Na vaření s sebou chlapci vezli železnou pánev a starou, plameny očazenou plechovku od sirupu, v níž se mohl vařit čaj, ale která dobře poslouží i jako polní kotlík, jako rendlík na dušení masa nebo jako kbelík na vodu. Zápalky uskladnili do skleněných lahví.

I v době letního slunovratu bývají v severských končinách chladná rána, a tak si chlapci oblékli silné plátěné kalhoty, teplé vlněné košile a lehké plátěné větrovky. Na nohou měli tlusté ponožky vytažené přes nohavice, mokasíny z koží kanadských losů a přes ně si ještě obuli gumové přezůvky, jaké nosí obyvatelé měst za deštivých dnů.

Sotva se nad obzorem objevil první žlutavý záblesk svítání, vklouzli oba chlapci a muži Denikaziho tiše do kánoí a Kríové jim pomohli od břehu. Když se Jamie usadil na přídi cedrové lodice, pocítil v hlubokém tichu rozbřesku záchvěv vzrušení.

Marie chlapcům udělovala ještě poslední rady. Někteří z Kríů utrousili žertovné poznámky o posádce kánoe, v níž seděl Jamie s Awasinem, ale to už Čipvejové naklonili těla kupředu a jejich mocné paže zabořily pádla hluboko do klidné vody. Jamie a Awasin se rychle přizpůsobili jejich tempu a za chvíli už čtyři kánoe mizely v sedavé mlze, táhnoucí se k dalekému severu.

Čipvejové, zkušení veslaři, které navíc poháněla naléhavost poslání, byli za chvíli daleko před oběma hochy. Jamie a Awasin nepromluvili ani slůvka a pádlovali ze všech sil. Přes mrazivou mlhu se jim brzy objevil na čelech pot.

Jamie sevřel odhodlaně rty. „Musíme je dostihnout,“ řekl vztekle. „Dejme se do toho!“

Každý zabral pádlem třikrát na jedné straně kánoe, pak je vymrštili do vzduchu, pevně je uchopili a zabrali na druhé straně, aniž ztratili tempo. Neustálé měnění stran chlapce udržovalo při síle, svaly neměly příležitost se unavit a správný rytmus pohybů budil zdání, že je to tak snazší.

Zpočátku klouzaly kánoe v ranním stínu, vrhaném vysokými břehy jezera. K poledni se přiblížili k mýtině, na níž stály sesuté zdi opuštěného a chátrajícího srubu. Čipvejové zamířili s kánoemi na jezero a zdaleka se pustému místu vyhnuli.

Oba chlapci dobře znali vyprávění o opuštěném srubu. Postavil si jej mladý zrzavý Angličan jako předsunutou obchodní stanici. Stojí tu už skoro dvacet let opuštěná. Nikdo přesně neví, co se mladému obchodníkovi přihodilo, ale mezi Kríi se povídá, že se jednou v zimě vypravil za Eskymáky, aby od nich odkoupil kožešiny bílých lišek. Nikdy však se už nevrátil. Zůstala po něm jen hromada shnilých kmenů, kterým se stále říká Zrzavý srub.

„Čipvejové mají myslím ze Zrzavého srubu strach,“ prohodil Jamie, když projížděli kolem.

Awasin s odpovědí otálel. „Snad vědí o zmizení obchodníka něco, co nikdo jiný nezná,“ odpověděl nakonec. „Jsou to zvláštní lidé.“

Než kánoe dosáhly severního konce jezera, začalo se již stmívat. Zde chlapci opouštěli území, které tak důvěrně znali, a vstupovali do neznámé pustiny.

Loďky zabořily nosy do jemného písku na místě, odkud Etheneldeliové vždy vyráželi k dlouhému výstupu kolem kas-merských vodopádů. Toho večera však už bylo příliš pozdě, aby se pustili do „přechodu“, a proto rozdělali na břehu táborové ohně. Oba hoši seděli u ohně Denikaziho a pochutnávali si na pečeném síhu. Když dojedli, odešel náčelník Indiánů beze slova stranou a rozložil na zemi přikrývky.

Hoši se vrátili ke své kánoi, obrátili ji dnem vzhůru, položili na písek a vlezli si pod ni. Zahrabali se až po uši do přikrývek, aby se chránili proti moskytům. Za chvíli se kdesi y temnotě ozvalo zavytí vlka, ale chlapci už nic neslyšeli. Spali.

Dlouho před rozedněním byli zase na nohou. Denikazi spěchal, chtěl dorazit do tábora co nejdřív, a proto proklínal každou ztracenou chvíli. Ani neposnídali. Každý spolkl v rychlosti jen kus sušeného masa a hned se pustili do namáhavého a dlouhého přechodu neboli riftu.

Jamie se dobrovolně přihlásil, že ponese kánoi, ale ještě neušli ani kilometr a už své horlivosti litoval. Cesta byla plná překážek. Museli přeskakovat ohněm pokácené kmeny stromů a obcházet bažinatá rašeliniště. A tak Jamie s kánoí na hřbetě skákal z kmene na kmen a z hrbolku na hrbolek. A aby byly útrapy dovršeny, přepadlo je mračno černých much, kterým se říká muchničky.

Awasin nesl oba batohy a všechno zbývající nářadí. Byl naložen jako mezek. Když chlapci konečně po dvouhodinovém pochodu dorazili k břehům řeky Kasmere, byli úplně vyčerpáni, ale k svému překvapení zjistili, že kánoe Čipvejů už zase spočívají na vodě. Denikazi jim nedopřál ani chvilku odpočinku a jeho drsná, neštovicemi zjizvená tvář neprojevila ani špetku soucitu. Vydal rozkaz ihned spustit kánoe na řeku.

Jako vlaštovky pronásledované jestřáby letěly loďky po proudu dál k severu, a když chlapci pohlédli na řeku a na zpěněné brázdy, které zůstaly po kánoích Čipvejů, zdálo se jim, že se borové a smrkové lesy, lemující řeku po obou stranách, změnily v jediný šedivý pruh.

Tu se jim znenadání postavila do cesty první peřej, řvoucí kaňon pěny a zmučené vody. Jamie se na přídi zuřivě snažil, aby nenarazil špicí kánoe na některý z temných balvanů, k nimž se nezadržitelně řítili. Awasin na zádi udržoval pádlem ze všech sil směr. Musí proplout! dodával si v duchu odvahy.

Malá loďka zdolávala peřej za peřejí. Teprve k poledni se proud utišil, řeka se rozlila v klidné jezero a před nimi napřáhlo daleko na sever svá dvě ramena jezero Kasmere.

Jen na chvíli zastavili, aby se najedli, a znova zabořili pádla do temných vod rozsáhlého jezera. Míjela hodina za hodinou, a když slunce kleslo za řídce zalesněné kopce na západě, byly už kánoe Čipvejů na míle daleko. Chlapci osaměli ve stmívající se pustině.

Po chvíli rozpoznal Awasin svým bystrým okem proti černému stínu lesa několik malých bělavých stříšek. „Tam je Denikaziho tábor!“ zvolal. „Vidím stany!“

Když se přiblížili ke břehu, spatřili rudou záři táborového ohně a přes vodu se k nim nesl chór psího vytí. Kdesi v tichu nad jezerem se ztrácelo monotónní víření indiánských bubnů.

Hoši přestali pádlovat a nechali kánoi tiše klouzat. Před nimi se objevila písčina, na níž se krčilo asi dvanáct kuželovitých stanů. Na ohních se vařilo. Plameny vrhaly po stěnách indiánských vig-vamů tajemné stíny a ozařovaly postavy asi dvaceti nebo třiceti mužů stojících nehybně na břehu jezera.

Byl to divoký a barbarský obraz. V tomto stanovém táboře žijí Etheneldeliové už více než tisíc let a vedou stále stejný život.

Ačkoli tec! mají místo luků a šípů pušky, svět bělocha a jeho způsob života sem takřka vůbec nepronikly. Žijí svými starými zvyky a uctívají pradávné bohy.

Když se kánoe zvolna blížila ke břehu, uslyšeli chlapci, jak Denikazi něco zavolal pronikavým hlasem. V jazyku Čipvejů to znamenalo: „Kdo přichází?“

Awasin odpověděl ve stejném jazyce; „Synové Enny, Kríové, přicházejí zdaleka!“

Sotva Awasin vyřkl poslední slabiku své obřadné odpovědi, zazněl nocí mohutný křik. Rozléhal se nad tichými vodami a pronikal houstnoucí temnotou.

„Přicházejí k nám přátelé! Odložte luky!“

Takto zdravili příslušníci kmene Etheneldeli už odpradávna

své přátele.

Jamie vystoupil opatrně z kánoe a byl podivností toho všeho trochu vyděšen, ale Denikazi zavedl ihned chlapce do vlastního slanu, v němž hořel vysoký a jasný oheň. Záhy se objevily dvě ženy s dřevěnými podnosy plnými vařených ryb a sušeného sobího masa, které jim darovali Kríové. Jamie věděl, jak celý tábor Čipvejů hladoví, a užuž chtěl jídlo odmítnout. Awasin mu však rychle pošeptal:

„Vezmi si, Jamie. Nabízejí to nejlepší, co mají, aby nám ukázali, že jsme vítáni. Jestli odmítneš, rozhněváš je.“

Chlapci se tedy nedali dvakrát pobízet a jedli. Náčelník Čipvejů je tiše pozoroval. Dokud nedojedli, nepromluvil Denikazi ani slovo. Pak se postavil před chlapce k ohni.

„Když otcové mých otců přišli do země Enna,“ začal, „vždycky je přivítaly ostré šípy. Tomu však je už hodně dávno. Teď jsem přišel do země Enna já a získal jsem potravu i přátelství. Nezapomenu na tento skutek. Proto si pamatujte: v tomto táboře a v této zemi jste bratry mého lidu – a synové Denikaziho!“

Pak se od nich náčelník náhle odvrátil a kráčel k jinému ohni, kde ho již očekávali lovci kmene. Seděli v kruhu na bobku. Hoši šli v uctivé vzdálenosti za ním.

Prošli opatrně podél řady stanů k poradnímu ohni. Hubené tváře a těla mužů a žen vysedávajících před stany jasně potvrzovaly Denikaziho vyprávění o tom, jak jeho lid hladoví. Stany byly postaveny ze zhruba opracovaných sobích kůží, které přehodili přes kostru ze smrkových tyčí. Některé stany měly závěsy ve vchodu shrnuty dovnitř, a tak se mohl Jamie na vlastní oči přesvědčit, že jsou skoro prázdné. Nějaké kazajky z jelenice, zrezivělá puška, hromada starých kožených kabátů a odřená dřevěná bedna, to bylo celé zařízení. Dosud nikdy takovou chudobu neviděl. Bylo mu najednou úzko.

Ani se nedivil, když Awasin řekl: „Už nepochybuji, Jamie, jsou na tom velmi špatně. Ráno jim odevzdáme střelivo.“

Zastavili se blízko velkého ohně, u něhož se shromáždili Denikazi a ostatní příslušníci kmene Etheneldeli. Lovci tábora byli malí, silní muži, ale z jejich tváří hleděl hlad. Jeden či dva se podezřívavě obrátili, upřeli chvíli na chlapce pozorně oči a pak si jich zase nevšímali.

Denikazi rozmlouval s jedním ze svých mužů, ale Jamie ničemu z toho nerozuměl. Awasin najednou strnul a sevřel silně Jamieho paži. Tak silně, že Jamie bolestí téměř vykřikl.

„Co se děje?“ zašeptal.

„Mluví o výpravě za soby do pustin,“ odpověděl Awasin stísněným hlasem, „a myslím, že se dohadují, jestli máme jít s nimi!“

Trvalo chvíli, než si Jamie uvědomil, co tato ohromující zpráva pro ně znamená. Teprve pak ho přepadla mocná vlna vzrušení. Vždyť se jim naskýtá možnost opravdového dobrodružství. Před očima se mu mihla vidina nekonečných a neznámých arktických plání s obrovskými stády karibú.

„A proč ne?“ řekl bez dechu.

Awasin neodpovídal, ale Jamie v zápalu nadšení rychle pokračoval. „Můžeme je požádat, aby vyslali do našeho tábora posla se zprávou, že jedeme s nimi. Nebudou mít aspoň o nás strach a za pár týdnů budeme zase doma.“ Odmlčel se, ale Awasin stále neodpovídal.

„Tak co říkáš?“ naléhal Jamie. „Vždyť takovou příležitost už nikdy mít nebudeme!“

Awasin však byl obezřelý hoch. Jamie by se bez rozmýšlení vrhl třeba i sám do neuváženého dobrodružství – ale kdyby se něco stalo, nesl by za všechno odpovědnost Awasin. Dobře věděl, že ani otec, ani Angus Macnair by nedali souhlas. Přesto však vášnivě toužil poznat daleké severské kraje, právě tak jako Jamie.

Podrážděn mlčením svého přítele, vyslovil Jamie myšlenku, která mu náhle napadla.

„Ty se bojíš,“ sykl ostře.

Awasin se prudce otočil. I v mdlém světle táborového ohně Jamie viděl, jak v očích přítele tvrdě zablýsklo.

„Tak s nimi půjdeme!“ odsekl, „a uvidíme, kdo se bojí.“ Ale Awasinův hněv neměl dlouhého trvání. Snad byl dokonce rád, že byl k tomuto rozhodnutí vlastně donucen.

Druhý den ráno Awasin hovořil chvíli s Denikazim, a pak sdělil Jamiemu všechno, co se o výpravě dověděl. Bylo jasné, že hlavní důvod, proč Čipvejové chtěli, aby chlapci šli s nimi, byly jejich výtečné třicítky. Čipvejové měli staré zrezivělé bouchačky, kterých se dalo použít jen na krátkou vzdálenost. A tak pušky chlapců budou vydatným pomocníkem. Denikazi nemohl připustit, aby lov skončil nezdarem, důrazně však připomněl, že ho chlapci musí ve všem na slovo poslechnout. Řekl to Awasinovi takto: *

„Starý vlk vede, mladí jdou za ním!“ A Awasin dobře věděl, že starý vlk, jehož autorita je vynucená, bývá zlý.

Denikazi trochu neochotně obstaral posla, který měl odvézt k Thanoutovu jezeru Awasinův dopis matce. Dopis byl nejasný, protože chlapci nemohli předvídat, jak lov dopadne. Denikazi jen stále opakoval, že lov bude trvat asi tak „půl života nového měsíce“, čili zhruba dva týdny.

Sám neměl ani zdání, jak dlouho se na lovu zdrží. Měl v plánu dostat se v co nejkratším čase na sever, tam, kde končí lesy a začíná pustina. Doufal, že zde narazí na stáda karibú táhnoucí k jihu. Když zvěř nenajde, bude nucen posunout se víc na sever – do nedozírných plání. Karibú se v době letního slunovratt

ovratu každý rok stěhuje z dalekého severu až k samé hranici lesů; pak se vrací na měsíc či dva znovu na sever, až ho konečně sníh zažene zase na jih. Tam stráví zimu v lesích. Denikazi musel stůj co stůj zastihnout zvěř při letním stěhování, jestliže chtěl získat pro své lidi dostatek potravy, aby vydrželi až do zimy, a proto mu nezáleželo na tom, jak dlouho se na lovu zdrží. Vrátí se, až budou všechny kánoe plné masa.

Hoši toužili být při tom, a proto se navzájem přesvědčovali, že lov bude trvat nanejvýš dva týdny.

NA SEVER DO PUSTIN

Při odjezdu Denikaziho a jeho lovců do tajemných končin severu bylo velmi málo obřadnosti. Malá výprava vyrážela jen se čtyřmi kánoemi. Kánoe Indiánů – dlouhé necelých pět metrů – byly vyrobeny ze silných pruhů březové kůry, které sešili dohromady nitěmi ze střev, a aby neprosakovala voda, napustili kůru pryskyřicí. Posádku každé kánoe tvořili vždy dva muži a vezli s sebou jen nějaké oblečení z jelení kůže a loveckou výzbroj. Živit se musí tím, co země dá. Chlapci samozřejmě cestovali ve své kánoi a se svou výzbrojí.

Tábor opustili za rozbřesku, a sotva urazili několik kilometrů po jezeře Kasmere, už se dostali do proudu malé říčky, která vířivě pádila k severozápadu. Zde zastavili a Denikazi promluvil k oběma chlapcům.

„Před námi leží řeka Bílé křepelky. Zde budeme muset kánoe často přenášet. Za řekou se rozlévá Kazba-tua, jezero Bílé křepelky, a tam končí lesy. Od této chvíle jste jen dva z mých lovců a budete dělat to, co já uznám za dobré!“

Celá skupina při cestě proti proudu řeky Bílá křepelka víc šla, než pádlovala. Přenášeli kánoe přes drolící se skály a bažiny. Dokonce i Čipvejové, ač neměli těžký náklad, byli brzy velmi unaveni. Oba chlapci prodělávali úmornou zkoušku vytrvalosti. Za soumraku se už jen potáceli. Nakonec klesli únavou několik kilometrů za Čipveji. Utábořili se tedy sami na břehu jakéhosi jezírka.

Trochu pojedli a pak usedli k blikavému ohýnku. Lesy se už ztrácely a najít kousek suchého dřeva nebylo snadné, Obklopila je nekonečná pustina a pocit samoty. S předstíranou veselostí si rozložili pod převrácenou kánoí spací pytle a za chvíli – úplně vyčerpaní – už spali, jako by je do vody hodil.

Když se ráno celí ztuhlí a prokřehlí probudili, seděl už u vesele plápolajícího ohýnku na bobku Denikazi a na vidlicovité větvi trčící nad uhlíky prskal tučný sin – jedna z pěkného úlovku ryb, které Čipvejové ještě večer chytili do sítě.

Chlapci se rychle škrábali zpod kánoe, zahanbeni, že zaspali, ale Denikazi jen stručně oznámil: „Čekáme u první peřeje!“ a odešel.

Jamie překvapením zakroutil hlavou. „Tak nevím,“ zašeptal udiveně. „Měl by zuřit, že jsme je zdrželi – a on nám ještě přinese k snídani čerstvou rybu.“

„Denikazi je správný chlap,“ bránil ho Awasin, vzal horkou rybu z klacíku a pustil se do dělení. „Má plnou hlavu starostí, proto vypadá tak přísně.“

„Nesmíme mu být na obtíž,“ řekl Jamie. „Ukažme mu, že my taky něco vydržíme.“

Asi za půl hodiny dorazili k prvnímu přechodu. Náčelník Čipvejů neskrýval svou radost nad tím, jak rychle chlapci dorazili.

Namáhavý pochod začal znovu. Mezi malými, mělkými jezírky, která se jim stavěla do cesty jedno za druhým, museli kánoe stejně jako včera přenášet po zemi. Ted už lesy zmizely docela a před nimi se otevřela neznámá krajina, jako by někdo zvedl oponu. Temena vrchů byla holá a v osamělých proužcích lesů v údolích trčely jen malé, zakrslé smrčky. Na skalnaté půdě nerostlo nic než lišejník a mech, který zakrýval její drsnou tvář.

Uplynul den, pak druhý a v dálce se objevila obrovská hora připomínající mohutný chrám. Denikazi ji poznal a radostně zabručel.

„Kazba-seth!“ zvolal. Hora Bílé křepelky. „Za ní leží jezero Kazba-tua. Tam už bude pro naše pádla dost vody.“

Když spustili příštího rána kánoe na řeku, bylo už léto na ústupu a stáda karibú táhla z polárních plání k jihu. Lovci a zvěř se neustále přibližovali, ale ani sám Denikazi nemohl říci, kde a kdy se setkají.

Na dolním konci jezera Kazba-tua bylo místo odnepaměti zvané Kolouší stezka. Tam v dávných dobách čekávali lovci Čipvejů na stáda směřující k jihu a tam také pokaždé pobili kopími neuvěřitelná množství karibú, když se zvířata brodila přes řeku. Právě tam měl Denikazi namířeno. Proto se snažil postupovat co nejrychleji.

Večer druhého dne už pádily kánoe dlouhým, úzkým zálivem, jehož voda se jako trychtýřem vlévala do kaňonu s příkrými stěnami. Dunivý řev lovcům oznámil, že už dorazili k mocné řece, jejíž jméno znal jen Denikazi. Nazýval ji Kazon-dee-zee*, Dlouhá řeka. U ústí řeky Kazon-dee-zee začínala Kolouší stezka a Indiáni se k ní přibližovali s napjatým očekáváním. Pozorovali zvlněnou pláň, zda se někde neobjeví nějaké znamení, že karibú jsou už tady, avšak ponurá krajina nejevila nejmenší známky života a po zvěři nebylo nikde ani stopy. Indiáni museli být strašně zklamáni, ale nikdo z nich na sobě nedal znát své skutečné pocity.

Příštího rána ve tři hodiny dal Denikazi rozkaz k dalšímu postupu. Už se rozednívalo. Zde na dalekém severu jsou noci velmi krátké.

Chlapci pospíchali, aby byli včas připraveni, protože nechtěli zůstat znovu pozadu. Zděsili se však, když uviděli, co je čeká. Řeka Kazon připomínala slalomovou dráhu na horském svahu, plnou ostrých zákrutů. Hučela nad divokou změtí ledových balvanů, které tříštily vodu do vysokých a zpěněných vln.

* Vyslov Kazon-dý-zý.

Než se chlapci přiblížili k ústí řeky, vjížděly už kánoe Indiánů

do hřmícího proudu řeky. Denikazi vjel první do olejnatého trychtýře sněhobílé peřeje. Stačil však kánoi ovládnout jen na malý okamžik. Pak – jako by ji uchopila ruka obra a mrštila s ni –křehká loďka z kůry vyrazila kupředu a zmizela v hřmící bouři vodní tříště. Za chvíli se opět vynořila a letěla po proudu krkolomnou rychlostí. Kroutila se a mrskala sebou jako chycená ryba. Chlapci oněměli hrůzou. Vzápětí se však kánoe vynořila nepoškozená v klidném proudu na druhém konci peřeje.

Ostatní ji bez váhání následovali. Jamie měl pocit, jako by se mu v břiše tvořil tvrdý, pevný uzel.

„Myslíš, že to dokážeme?“ zeptal se pochybovačně.

Awasinovi se objevil na tváři výraz odhodlanosti. „Ještě lip!“ odpověděl stručně.

Pustili kánoi zvolna do proudu. V tom okamžiku začaly oba skalnaté břehy ujíždět jako dva expresy. Hochům se zdálo, že kánoe znehybněla a celý svět kolem se zbláznil. Před Jamiem jak by praskl kotel pěny. Tloukl zoufale pádlem do zpěněných vln, až dostal kánoi stranou, tam se však na něho řítila stěna černých skal, a tak s šíleným vypětím sil vrhl kánoi zase zpět. Byl ohromen, když se kánoe náhle dostala do klidné vody a břehy skončily svůj divoký let.

Měli to za sebou. Kousek dál čekali Čipvejové.

* Někdy psáno též Idthen-tua.

První peřej na řece se zdá vždycky nejhorší, jak ji však zdoláte, ostatní jsou už jen hračky. Do večera překonali chlapci ještě tři nebezpečné peřeje a několik menších. Byli na svůj výkon hrdí. A když se toho večera utábořili, dobrá nálada se vrátila. Ráno budou zas na vodě – na jezeře Ethen-tua*, na jehož severním konci, jak byli přesvědčeni, se setkají konečně se soby.

ESKYMÁCI A INDIÁNI

Příští ráno přineslo s sebou těžké mraky a s nimi i dešťové přeháňky. A navzdory stále ještě panujícímu létu se objevil už i mrazík.

Hoši pospíchali k ohýnku z vrbového proutí, kolem něhož stálo v hloučku sedm lovců a sušilo si šaty. Denikazi tu nebyl. Najednou Awasin šťouchl do Jamieho a ukázal před sebe.

Asi sto metrů od tábora spatřili na malém pahorku náčelníka, jenž se tyčil proti šedé obloze jako kamenná socha. Měl zdvižené ruce a nad ztemnělou krajinou se nesl jeho hlas. Denikazi vzýval své bohy – prastaré bohy – aby mu pomohli najít zvěř. Měl hlavu plnou starostí. Už přes týden jsou na cestě a po stádech nikde ani stopy.

Ne že by v těchto končinách byl poprvé. Denikazi znal pustinu dokonce velmi dobře a vyznal se tu, ale trápila ho jiná věc – Eskymáci.

Byl však statečný muž, a měl-li zachránit svůj lid před smrtí hladem, musel v cestě pokračovat. Celé ráno se modlil k bohům a přemýšlel. V poledne se rozhodl.

Půjde dál. Potáhne na sever tak dlouho, až narazí na stáda sobů. Nesmí myslet na nebezpečí, které mu hrozí od Eskymáků.

Denikazi si k sobě zavolal oba chlapce a vysvětlil jim svůj plán. Do podrobností jim pověděl o velkém nebezpečí – o Eskymácích. Řekl jim otevřeně, že se od této chvíle on ani jeho lidé nebudou moci chlapcům věnovat. Pohrozil jim, žc zůstanou-li pozadu, budou se muset o sebe postarat sami.

Myslel-li si však, že chlapce postraší a oni se rozhodnou počkat raději na jižním konci jezera Ethen-tua, pak se zmýlil.

„Řekni mu, že se žádných Eskymáků nebojíme,“ šeptl Jamie.

Awasin překládal a Denikazi naslouchal jako bez zájmu. Pak na Jamieho pohlédl a v černých očích mu radostně zablesklo.

„Asi ses zbláznil,“ řekl pomalu, „ale jsi statečný. Můžete s námi jít až na druhý konec Ethen-tua, ale dál ne. Dejte se po východním břehu jezera. Průvodce vám už dělat nemohu, od této chvíle na nikoho nečekám.“

Když se na druhý den ráno vyhrabali chlapci ze spacích pytlů, našli tábor opuštěný. Kánoe lovců už dávno zmizely v širokém vodním pásu, táhnoucím se. k severu.

Zhltli rychle snídani a pospíchali na řeku, aby se co nejdříve přiblížili k jediným lidským a přátelským bytostem, které v této neznámé pustině skal a mechu měli.

Kánoe plula k severu podél skalnatého východního pobřeží a chlapci pozorně prohlíželi celé okolí, zda někde neobjeví známky života, ale kromě ptáků se nikde nic nehnulo. Na břehu se objevovalo jedno močálové rašeliniště za druhým. Tu si Jamie všiml, že velké plochy provlhlého mechu jako by byly rozděleny temnými čárami na milióny malých čtverečků a obdélníků. Nedovedli si vysvětlit, co to je. Teprve v poledne, když přistáli, aby si uvařili čaj, se záhada vysvětlila sama. Bažiny byly zbrázděny nespočetnými stezkami, vydupanými kopyty zvěře. Jamie byl se svou fantazií v koncích, když se pokoušel představit si velikost stád, která tudy musela už po staletí rok co rok procházet. On i Awasin teď cítili, že za každou cenu musí spatřit na vlastní oči ty legendární hordy karibú, a proto bez meškání seběhli ke kánoi a pustili se s novou energií a nadšením dál na sever. Snad právě v této chvíli se na druhém konci jezera valí tak toužebně očekávaná stáda.

Kvečeru se jezero náhle zúžilo na několik málo kilometrů a krajina táhnoucí se na západ odtud změnila svou tvář. Věděli, že už musí být blízko cíle, a proto veslovali neúnavně dál až skoro do půlnoci, kdy jim oranžový plamínek blikající v temnotě napověděl, že dorazili do Denikaziho tábora.

Jamie byl tak unaven, že z kánoe sotva vyklopýtal. Za Awasinovy pomoci došel až k ohni.

Čipvejové seděli zasmušile kolem malého ohýnku. Denikazi seděl stranou a měl hlavu v dlaních. Nikdo z nich na chlapce nepromluvil.

Bylo zbytečné se ptát, zda přišli sobi. Smutek a ochablost, které padly na tábor, mluvily zcela jasnou řečí. Chlapci tedy také mlčeli. Vrátili se ke kánoi, skrčili se pod ní a docela vyčerpáni upadli brzy do bezesného spánku.

Tentokrát rozbili tábor na místě, kterému staří čipvejští lovci říkali Krvavé loviště. Přesto však se během následujících dvou dní u řeky neobjevil ani jeden sob a nedohledná pustina také zela prázdnotou. Obloha se zatáhla a zemi počal bičovat neustávající dešť. Zásob ubývalo. Indiáni tedy natáhli u ústí řeky Kazon sítě, ale celý úlovek, který jim měl zajistit potravu na tři dny, byl jediný sumec.

Denikazi mlčel. Pak vyšel na vrchol blízkého pahorku a Jamie ho škvírou mezi nízkými mraky viděl, jak tam stojí s rukama zdviženýma k temné obloze. Ale sobi nepřišli.

Třetí den se obloha vyjasnila. Denikazi svolal všechny muže i oba chlapce k poradě.

„Mnoho věcí se změnilo od doby, kdy jsem byl ještě mladík,“ začal pomalu, „a zdá se, že své zvyky změnili i spbi. Snad přijdou ke Krvavému lovišti včas – ale my na ně čekat nemůžeme. Můj lid u jezera Kasmere hladoví. A tam někde na severu je maso. Půjdu na sever a maso najdu. Je lepší pro lovce zemřít na cestě než čekat jako‘ dítě v táboře.“

Pak jim Denikazi vysvětlil svůj plán. Popluje s třemi muži zpět po jezeře Ethen-tua k jeho západnímu rameni. Staré indiánské zkazky vyprávějí o celém řetězu jezer, které se odtud táhnou na sever k vysokým modrým horám, kde leží Tobon-tua, Zamrzlé jezero, jež nikdy neroztává. Řeka Zamrzlého jezera začíná na úpatí těchto hor – jeden horský hřeben je jasně vidět i z dnešního tábora.

Táhne se přímo na sever od Krvavého loviště do dáli asi třiceti až čtyřiceti kilometrů. Západně od tohoto pobřeží protéká rozlehlým údolím řeka Zamrzlého jezera, přes kterou – jak se vypráví –

se na podzim hrne všechna zvěř z nedohledných pustin severu.

Denikazi byl přesvědčen, že kdyby mohl dorazit do údolí včas, naplnil by masem všechny kánoe.

Jamie naslouchal jako očarován, když mu Awasin vysvětloval plán Denikaziho. Pak se zeptal:

„Nebylo by rychlejší a lehčí dorazit do údolí prostě tak, že bychom pluli proti proudu Kazonu na sever, pak se dali na západ k hoře, kterou odtud vidíme?“

„Za tímto táborem patří už řeka Kazon Eskymákům,“ odpověděl Denikazi. „Stojíme na samé hranici jejich území a jít dál by znamenalo konec našeho lovu.“

Denikazi pohlédl na Jamieho a Awasina. „A vy dva,“ řekl, „zůstanete tady. Telie-kwazie a Etzanni vám pomohou. Šest dní budete čekat u Krvavého loviště na soby. Jestliže se do té doby neobjeví, dáte se na jih k ústí západního ramene jezera Ethen-tua a tam na mne počkáte. Jestli k vám má kánoe nedorazí do patnácti dnů, vydáte se domů – sami. A u jezera Kasmere povíte mým lidem, že jsme pro náš velký lov statečně zemřeli.“

„Nepokoušejte se jít za námi,“ pokračoval Denikazi. „A kdybyste narazili na stopy Eskymáků, opusťte rychle tábor a prchejte na jih, jako by vás pronásledoval sám ďábel.“

Když náčelník s vybranými muži opustili tábor a jejich kánoe se změnily v malé černé tečky, prozradil Jamie Awasinovi své myšlenky. „Slíbili jsme, že za ním nepůjdeme, ale to přece neznamená, že se nemůžeme po zvěři podívat sami. Nechce se mi tu šest dní sedět a jen koukat na ty dva Čipveje!“

Awasin se zřídkakdy rozhněval. Tentokrát však ano. „Někdy žvaníš jako malé děcko!“ vykřikl. „Ty o této zemi nevíš vůbec nic, ale Denikazi ji zná dobře. Jsi jako lasička, která vlezla do rozpálených kamínek, aby se přesvědčila, jestli je v nich oheň, a ke svému údivu i zármutku se upekla!“

Když poznal, že se na něho Awasin vážně rozzlobil, změnil Jamie okamžitě předmět hovoru. Od svého rozhodnutí však neustoupil. „Vydejme se sami na malý lov,“ navrhl příštího dne, „nemusíme jít ani moc daleko – jenom se poohlédneme, jestli bychom nezastřelili nějakou kachnu.“

Awasin návrh přijal a vysvětlil to dvěma mladým, sotva dvacetiletým Čipvejům, kteří zůstali s nimi a seděli u ohně zachmuřeni a mrzutí, že se nemohou zúčastnit lovu.

Když se však chlapci vrátili, Čipvejové je přivítali s nadšením. Jamie zastřelil dvě horské křepelky a Awasin jednu. Ethenové měli hlad, toužili po čerstvém mase, a tak chlapci dali každému celého ptáka.

S chutí se pustili do jídla, a když konečně nasytili svá hladová břicha, sesedli se všichni čtyři kolem ohně. Telie-kwazie byl celkem hovorný člověk – uvážíme-li, že byl Čipvej a tak ho Awasin pobídl, aby vyprávěl nějakou starou indiánskou pověst.

Awasin překládal Jamiemu větu za větou, protože Jamie vášnivě miloval pověsti a zkazky o této zemi. Telie-kwazie vyprávěl o lovci, který objevil ve sněhu stopu ducha Wendiga. Jamie se otázal, kde se to stalo.

Telie-kwazie ukázal k řece Kazon. „Nevím určitě,“ řekl, „ale slyšel jsem, že to bylo někde blízko Velkého kamenného domu, jeden den cesty na sever.“

„Co je to Velký kamenný dům?“ chtěl Jamie ihned vědět.

„Neviděl jsem ho,“ odvětil Telie-kwazie, „ale říká se, že u Ka-zon-dee-zee stojí nějaký dům postavený z velkých kamenů. Podobá se dřevěným domům, jaké staví bílé tváře, je však o mnoho starší než bílá tvář. V pradávných dobách tvořil hranici– mezi našimi lovišti a lovišti Eskymáků. A nikdo také neví, kdy byl postaven, ani kdo jej postavil.“

Když toho večera leželi už hoši pod svými přikrývkami, Jamie zašeptal:

„Awasine, pojďme se podívat na ten Kamenný dům!“ Awasin takový návrh očekával a byl na něj připraven. „Ne!“ řekl pevně. „Jestli někam půjdeme, tak to bude zpátky na jih, až uplyne šest dní. Pusť to z hlavy.“

Jamie si povzdechl. „Dobrá,“ řekl, „snad se už zítra objeví sobi.“

ZEMĚ NIKOHO

Příštího dne však sobi nepřišli a neobjevili se ani další den. Chlapci celé hodiny bez úspěchu rybařili. Několikrát se pustili hluboko do pustiny, ale po zvěři nikde ani stopy. Třetí den byl už neklidný i Awasin.

Oba Čipvejové se odpoledne vydali na lov, zdrželi se však někde a nepřišli včas k večeři, a tak chlapci v osamělém táboře pojedli sami. Když se slunce sklonilo k obzoru, dopil Jamie zbytek čaje a řekl:

„Jdu položit sítě. Možná že chytneme k snídani nějakou rybu.“ Loudal se pomalu ke kánoi, pak ji rychlým pohybem obrátil a postrčil na vodu. Pískal si, aby nevzbudil podezření, a přitom položil do loďky pádla. Pak využil okamžiku, kdy se Awasin nedíval, popadl dva rance, které ležely pod kánoí a nacpal je také dovnitř. Když byl hotov, zvedl s naprostou bezstarostností pušku, skočil do kánoe a odrazil ji od břehu. Chvíli pádloval a pak nechal loďku volně plout.

„Podívám se možná i na sítě!“ zvolal. „Napřed ale obhlédnu Kamenný dům – tam dole u řeky.“

Awasin upustil konvici na čaj a rozběhl se po svahu. „Jamie!“ vykřikl, „Jamie, vrať se! Nemůžeš jet dolů po proudu sám!“

Jamie si položil pádlo na kolena a ušklíbl se. „Já přece nechci jet sám,“ řekl.

Awasin poznal, že je přemožen, a byl v duchu rád. Toužil tajně – stejně jako Jamie – prozkoumat dolní tok řeky, ale jeho touhu krotila opatrnost a vědomí, že je za oba dva odpovědný. Pevné předsevzetí se však rozplynulo jako pára.

„Tak dobrá,“ zavolal na Jamieho, „půjdu taky!“ Jamie vesloval zpět ke břehu a usmíval se. „Vsadím se, že se tam chceš podívat stejně jako já.“

„Možná,“ řekl Awasin a odmlčel se. „Musíme tu ale Čipvejům nechat zprávu.“

Tam, kde ležely kánoe, byl maty čtverec písku a Awasin do něho nakreslil šíp směřující na sever. Za něj naskládal hromádku kamínků, která vypadala jako dům. Vedle šípu nakreslil známou značku pro dva dny – dvě slunce s paprsky. Pak vstoupil do kánoe.

Ze všech velkých řek, které protékají Arktidou, patří Kazon k těm nejmohutnějším. Pod klidně plynoucí hladinou číhá neviditelná síla, která se titěrné síle člověka jen vysmívá. Chlapci do ní vpluli z jezera Kazba a řeky se nebáli, protože se tudy už plavili s muži, kteří věděli, jak si její síly vážit. Ted však osaměli a padající soumrak obestřel mocnou řeku děsivou vznešeností. Voda byla temná a kalná, a prudký proud jako by pronikal kánoí až do těl chlapců. Zdálo se jim, že ujíždějí na hřbetě nějaké obrovské předpotopní obludy.

Chlapci vůbec nevěděli, jak daleko se už vzdálili od tábora, ani jak rychle ujíždějí. Nízké břehy míjely kolem nich jako beztvará hmota temných mraků a zdálo se jim, že už celé hodiny napjatě očekávají, až se řeka uráčí ztišit. Pak Jamie promluvil. Jeho hlas zněl docela slabě, jako by se v tom dunivém tichu bál promluvit nahlas.

„Jistě jsme už urazili pěkných pár kilometrů,“ řekl, „co říkáš, utáboříme se tu někde přes noc.“

Awasin potřásl hlavou. „Ještě ne,“ odpověděl.

Kánoe klouzala dál a šero houstlo. Tu Awasinův bystrý sluch zachytil nezřetelný, ale varovný zvuk. Slabý, docela slabounký zvuk, sotva slyšitelný, a přece ho zaslechl znovu. Tentokrát postřehl i hrozbu tohoto varování.

„Peřej!“ vykřikl, nahrbil záda a zabořil pádlo vší silou do vody, aby dostal kánoi do šerého stínu břehu. Jamie odpověděl ihned krátkým, prudkým záběrem, kterého užíval jen v naléhavých přípádech. O vteřinku později zaskřípala kánoe o kamenitý břeh a Jamie vyskočil. Stál po kolena ve vodě a táhl kánoi zuřivě do bezpečí. Awasin přiložil také ruku k dílu a pak se společně vyškrábali na pláň nad řekou.

Krátká arktická noc už končila. Východní obloha zlostně zrudla a pár posledních hvězd zbledlo a zmizelo. Když hoši kráčeli po břehu řeky, mihla se mezi balvany jako stín arktická liška. Nevěnovali jí však žádnou pozornost. Jejich mysl byla soustředěna na sílící řev peřeje před nimi. I v pološeru časného rozbřesku mohli jasně vidět bělostně se třpytící pruh pěny. Voda se zuřivě tříštila o neviditelné skály a duněla zlostným řevem.

„Vypadá to – ošklivě,“ řekl Jamie.

I Awasina zmohl strach, ale nedal na sobě nic znát. „Počkáme, až se rozední,“ odpověděl, „a pak uvidíme.“

Vrátili se tedy ke kánoi a trochu se prospali. Když se probudili, nasbírali pár hrstí mechu a vrbového chrastí a uvařili si čaj. Pak se posadili, pomalu srkali horký nápoj a pozorovali probouzející se přírodu.

Malý oblouček slunce se lehce dotkl vzdáleného horského hřebenu a do ztemnělé nížiny se přelil narudlý jas jako lavina rozžhaveného kovu. Krvavá záře za chvíli zbledla, obloha zežloutla a nakonec se oděla do jasné zeleně. Na zelenavém trávníku oblohy se objevila divoká husa a její smutný vřískot rozezvučel probouzející se svět. Roj starých kačen se uspěchaně zvedl z tůní tundry a odletěl k velkým jezerům. Bylo ráno.

Chlapci, celí rozlámaní, vstali a vrátili se ke své pozorovatelně. Příkrá skála vrhala do vířivého proudu dlouhý stín. Řeka se zde zužovala a asi půl kilometru pádila dolů po strmém a skalnatém schodišti s nezvládnutelnou prudkostí zběsile dupajícího stáda buvolů.

Velmi pozorně zkoumali peřeje. Od horního konce se šílenou rychlostí valila olejnatá voda, jako by s sebou chtěla strhnout celé koryto řeky. Tam začínal průtok, kterým mohli proplout; úzký pruh řítící se vody, zpřetrhaná stuha temného proudu, se kroutila a proplétala zpěněnými vlnami a prudkými víry.

„Tudy proplujeme!“ překřičel Jamie řev řeky.

Awasin už sledoval zrakem proud a uvažoval, kudy se dát a jaké mají naděje na úspěch.

„Mohli bychom to obejít, Jamie, už jsme přece přešli horší, ale přes bažiny by se nám kánoe těžko nesla. Musíme to dokázat. Vidíš ten obrovský černý balvan uprostřed? Tam budeme muset kánoi natočit celou šíří proti proudu, jinak nás to hodí na další skalisko.“

„Dobrá,“ řekl Jamie, ale v duchu se zachvěl.

Je pravda, už projeli horší peřeje, ale v zalesněné krajině, kde zničená kánoe neznamenala nic horšího než dvoudenní cestu pěšky k nejbližší indiánské osadě. Zde to však bylo jiné! Jediný špatný odhad, jediná vteřinka lehkomyslnosti – a neutopí-li se, zůstanou opěšalí v nehostinných pustinách, stovky kilometrů od lesů. Na řece Kazon se nesmíš dopustit ani jedné chybičky.

Sotva odrazili od břehu, zatočil se s nimi najednou celý svět. Až se Jamiemu udělalo špatně. O vteřinku později se příď kánoe zhoupla do ústí trychtýře a neviditelná ruka řeky sevřela kánoi jako ruka obra. Břehy se rozlétly strašlivou rychlostí a kánoe se jako blesk zapíchla do změti skal a bílé pěny.

Jamie klečel a nohama se opíral o sedátko. Zapomněl na všechno a vnímal jen divoké vzrušení okamžiku. Bylo to jako jízda na ne-osedlaném koni po skalnatém svahu. Nejasně zaslechl Awasinův chraptivý výkřik – „obrátka – dej pozor!“. Jamie se přímo zavěsil na pádlo a zoufale se snažil otočit příď kánoe. Mohutná vlna pěny a vodní tříště kánoi pohltila, takže nemohl ani zahlédnout osudné skalisko, které leželo před nimi. Pádloval na slepo, až mu v zádech praštělo. Tu se však náhle skála vynořila z pěny a zachytila o boční stěnu kánoe tak lehce, jako když se padající list dotkne země. Kánoe se smekla stranou. Jamie ihned vrazil pádlo mezi skálu a kánoi a opřel se o držadlo. Plochá část pádla se nehlučně ulomila a on málem přepadl. Když se snažil získat opět rovnováhu, rozzuřená řeka se najednou uklidnila a kánoe plula docela krotce v klidné stojaté vodě pod hřmící peřejí.

Jamie, rozechvěn vzrušením, se obrátil a pohlédl na Awasina. Mladý Indián se už usmíval. Ukázal na zlomené veslo, které Jamie stále ještě svíral v ruce, a zvolal: „Chtěls tu skálu přeseknout?“

Jamie se zašklebil, nahnul se za sebe a ze dna kánoe vytáhl zbytek pádla. „A přece jsme to dokázali,“ řekl. „Ani Denikazi by neprojel lip.“

Awasin ponořil pádlo do vody a obratně ji stříkl Jamiemu do tváře. „Trhač skal,“ popichoval. „A už sis vysloužil nové jméno!“

Bylo jasné, veselé ráno a slunce už stálo vysoko na obloze. Chlapci pádlovali zvolna dál po řece, až dorazili k široké hladině, v níž se prudký proud rozplynul a zmizel. Když vpluli do tohoto „skorojezera“, zvedlo se kousek od nich poplašeně hejno kačerů a s cákotem se hrnulo přes vodu. Byla právě doba letního pelichání a kačeři nemohli létat, protože ztráceli peří z křídel. Zuřivě sebou tloukli a třepali se nad hladinou jako malé hydroplány.

Jamie a Awasin už pořádně vyhladověli, a proto se hned pustili do pronásledování. Ptáci poznali nebezpečí, natáhli krky a dělali co mohli, jen aby jim unikli. Zdálo se, jako by po hladině utíkali.

Když se kánoe přiblížila k hejnu, kačeři jako na povel zmizeli. Jen malé rozšiřující se kroužky označovaly místa, kde se potopili.

Chlapci se rychle otočili a namířili si to zpět proti proudu, protože věděli, že divoké kačeny raději plavou proti proudu. Pádlovali ze všech sil. Uběhla minuta a kačeři začali nad hladinu vystrkovat zobáky jako malé periskopy. Jeden kačer se vynořil kousek od kánoe a byl tak udiven, že se ihned potopil, aniž nabral dech.

Jamie viděl pod vodou hladký, rybovitý tvar a se zájmem pozoroval, jak široké nohy, opatřené plovací blánou, pohánějí ptáka jako malé torpédo. Ukázal na něho pádlem. Awasin otočil kánoi a pustil se za ním. Když se kačer objevil nad hladinou podruhé, plula kánoe těsně kolem něho.

V této hře – pro kačera tak kruté – pokračovali ještě asi pět minut, až byl pták nedostatkem vzduchu úplně vyčerpán. A právě když nabíral dech, zdržel se nad hladinou o zlomek vteřiny déle, než měl, a v té chvíli Jamie bystře připlácí pádlo. Pak už jen mrtvého kačera vytáhl z řeky.

„Dobrý lov,“ řekl Awasin. „A teď k snídani.“

Zatímco Awasin pádloval ke břehu, Jamie už ptáka škubal.

VII

PEŘEJ

Přistáli na kamenitém břehu v malém tichém údolí, které se vlnilo řídkým porostem zakrslých vrb. Ve chvilce rozdělali oheň. Jamie se pustil do přípravy kačera a Awasin zatím vyšel na nízký pahorek, z něhož se mohl rozhlédnout po krajině.

Na severovýchodním obzoru se rýsovala mohutná hora, kterou už viděli od Krvavého loviště. Ethenseth – Sobí hora. Awasin myslel na Denikaziho, zdali už pod svahy této hory zahájil lov na karibú.

Díval se pozorně po proudu řeky, až tam, kde jako by mizela v bludišti říček a pustých ostrůvků. Po lidském životě neobjevil nikde ani stopy. Žádný kouř, ani kajaky Eskymáků. To Awasina uklidnilo, a proto se vrátil k Jamiemu, který už dokončoval přípravu snídaně.

Když Jamie kačera oškubal a vykuchal, rozřízl jej a napíchl na dva kolíky. Pak skrz něj prostrčil třetí kolík křížem a jeden konec zarazil do štěrku, takže pták visel pěkně nad ohněm. Kačer byl tučný. Kapičky sádla stékaly do žhavého popela a hořely bílým plamínkem, který se vzápětí rozplýval v černý kouř.

Jen se Awasin přiblížil k ohni, ucítil vůni pečeně a hned se mu začaly sbíhat sliny.

„Pospěš si!“ volal Jamie, „nebo zčerná, jestli se do něho hned nepustíme.“

„Ani bych se moc nedivil – když vaříš ty!“ škádlil ho jeho kamarád. Ale to už se s chutí zakousl do své porce.

Po proudu přiletělo hejno racků, kteří ucítili vůni potravy a kroužili jim nad hlavami. Nepříjemně zakrákali, snesli se na vodu nedaleko chlapců a tam se zuřivě strkali, vřískali a nadávali si. Jamie jim hodil kost z kačera a mezi hladovými racky se ihned rozpoutala bitva.

Awasin nevěnoval rackům pozornost. Zíral upřeně do mlhavě modré nebeské báně. Najednou vyskočil a ukázal nahoru. „Podívej se!“ vykřikl.

Jamie udiveně vzhlédl k třpytivé obloze, ale neviděl nic, jen v dáli tmavý mrak. „Co to je?“ zeptal se.

„Havrani!“ odpověděl Awasin. „Bratři sobů. Podívej se, Jamie, musí jich být celé stovky!“

Za chvíli už Jamie rozeznal drobné černé tečky, podobající se smítkům sazí. Ptáci letěli tak vysoko a tak daleko, že je nemohl zrakem vůbec rozeznat.

„Už je vidím,“ řekl Jamie. „Ale proč se máme kvůli několika havranům tak vzrušovat?“

Awasin mu pohlédl do tváře. „Havrani létají v takových hejnech, jen když táhnou sobi,“ řekl. „Každé stádo vede hejno havranů. Proto jim taky Čipvejové říkají bratři sobů. Stáda nejsou od nás vzdálena víc než třicet kilometrů.“

Ted byla řada na Jamiem, aby se vzrušil. „Pojď, honem,“ vykřikl, „půjdeme jim naproti po řece!“‚

Jamie pospíchal naložit kánoi a Awasin ho pomalu následoval. Na břehu se chvíli zastavil. V jeho tváři se zračila nerozhodnost a obavy. „Poslyš, Jamie,“ řekl nakonec, „nemyslíš, že uděláme nejlíp, když se hned rozjedeme zpátky ke Krvavému lovišti? Sobi tam dorazí velmi brzy a můžeme Etzannimu a Telie-kwaziemu pomáhat při lovu.“

„Ne,“ opáčil Jamie umíněně. „Chci vidět soby – ale Kamenný dům taky!“

Awasin byl hluboce znepokojen,, ale za nic na světě by před Jamiem nepřipustil, že se tak trochu bojí. Věděl, že někde na severu už Eskymáci jistě sledují zrakem let těchto havranů a připravují se na lov.

Pokračovat dál po proudu řeky Kazon by znamenalo šílené dobrodružství. Nemohl se však přinutit, aby své obavy vyjádřil slovy. Proto neochotně zaujal své místo na zádi kánoe.

Malé jezírko měli brzy za zády a po několika kilometrech plavby v prudkém a rychlém proudu řeky se octli v bludišti ostrůvků a průlivů, které Awasin viděl z tábořiště, kde snídali. Proud tu byl mírný, ale chlapci se museli proplétat a hledat cestu mezi holými kruhovitými ostrůvky.

Konečně se vynořili u dalšího úzkého jezera, na jehož severní konec nedohlédli.

Awasin úzkostlivě pozoroval metr za metrem oba břehy a pátral po stopách, které by ho upozornily, že tudy už prošli jiní lidé – Eskymáci. Ale nikde se nic nepohnulo.

Den se rozzářil do bezmračného rána s chladným jižním větrem vanoucím nad nížinou. Na západě se znovu vynořila Sobí hora, ale její obrysy byly zřetelnější, takže se zdálo, jako by byla vzdálena už jen šestnáct nebo dvacet kilometrů. Jamie si toho všiml a poznamenal:

„Jestli se dal Denikazi po proudu řeky Kazon, mohl se dostat k Sobí hoře o mnoho dřív.“

Awasin na tuto poznámku neodpověděl. Věděl, že Denikazi je moudrý muž. Chlapci však pronikli už hluboko na území Eskymáků, zatímco Denikazi byl na západě a – v bezpečí. Jsme to ale blázni, zajít takhle daleko, pomyslel si Awasin. A náhle ss rozhodl. Ať si o něm Jamie myslí co chce, donutí ho, aby nešli dál než na konec jezera, na kterém právě byli.

„Jestli do odpoledne Kamenný dům nenajdeme, vrátíme se!“ řekl nahlas. „Sem jsme se po proudu dostali velice rychle, ale cesta zpátky, to bude perná práce. Budeme šťastni, jestli se vůbec dostaneme zpět za dva dny.“

Jamie podle hlasu poznal, že Awasin je už pevně rozhodnut.

Povzdechl si a řekl: „Myslím, že máš pravdu. Jestli nenajdeme Kamenný dům do večeře, pustíme to z hlavy.“

A tu jako by se nepřátelská pustina sama rozhodla, že se postaví na jeho stranu. Jižní vítr začal sílit a zanedlouho byl už tak mocný, že se mohl opřít do plachty. Jamie napjal na pádlo pokrývku a kánoe pěkně klouzala k dolnímu konci jezera. Radost z letu a příhodného větru zaplašila i Awasinovy pochyby.

Za necelou hodinu spatřili chlapci konec jezera. Zdálo se jim, že se ostře zužuje a opět se mění v řeku.

Ani jeden z nich však nenavrhl, aby stáhli plachtu. Ve skutečnosti se jezero úžilo v řeku téměř neznatelně. Proud se vynořoval jen zvolna a byl zpočátku tak mírný, že to chlapci ani nepostřehli a dál vychutnávali požitek z plachtění. Právě objížděli malý výběžek země.

Awasin nechal kánoi volně klouzat, když tu Jamie varovně vykřikl.

Necelých tři sta metrů před nimi se táhl od břehu k břehu burácející vodopád. Voda se valila dolů se zlomyslnou zuřivostí, zčeřená a zvířená stovkami ostrých žulových skalisek, která trčela z pěny jako želízka nožů. Ve změti skal a vody neviděli chlapci žádný průliv. Celý svět kolem nich se změnil v jediný řvoucí přízrak zkázy!

Než však mohli chlapci nabrat dech, proud kánoi strhl a hnal ji k okraji propasti.

„Plachta!“ zaječel Awasin.

V hukotu vody Jamie neslyšel, ale instinkt ho přiměl k činu, a už strhával přikrývku. Vrhl se na ni s takovou zuřivostí, že ztratil rovnováhu; stožár pořízený z pádla padl přes kánoi a stáhl s sebou i přikrývku. Přikrývka nasákla ihned vodou a svou tíhou působila jako kotva, takže se příď okamžitě stočila a chlapci se řítili peřejí s kánoí natočenou bokem proti proudu. Awasin divoce tlačil pádlo na skálu a snažil se udržet záď na místě, dokud se příď kánoe znovu nenatočí po proudu, ale nemohl se zachytit. Kánoe se stáčela stále víc a víc, až byla celou šířkou proti proudu a uháněla zuřivě k prvnímu žulovému skalisku. Jamie najednou pocítil, jak něco zaskřípalo, a v příštím okamžiku byl vržen do proudu.

Hlavou narazil na vyčnívající skálu, a pak už nevěděl o ničem.

Awasin měl víc štěstí. Když kánoe zaskřípala o skálu jako krabička sirek pod úderem kladiva, Awasin prostě vyskočil. Spodní proud ho táhl dolů, a tak musel bojovat o holý život. Ale za několik okamžiků byl vržen přes obrovský balvan přímo do víru, v němž se chvíli pohupoval, aby nabral dech. Pak ho vodní vír odnesl blíž ke břehu, mrštil s ním do bočního proudu a nechal ho ležet v mělké stojaté vodě. Byl samá modřina a krvácel z ran od ostrých skal, které trčely pod vodou. Žil však a byl při plném vědomí.

Jeho první myšlenka patřila Jamiemu. Když s námahou poklekl, obrátil se k burácející řece a spatřil Jamieho tvář trčící z mělčiny u břehu. Donutil své třesoucí se nohy, aby ho nesly, přebrodil se, pevně uchopil Jamieho za vlasy a odvlekl ho na břeh.

Hnán pudem sebezáchovy, který nemohlo otupit ani nenadálé neštěstí, obrátil se a pohlédl na trosky rozdrcené kánoe visící na skalisku u vnějšího okraje vodního víru. V každém okamžiku se může kánoe uvolnit a zmizet na dně peřejí. Je v ní celá jejich naděje na život. A Awasin to věděl. Na okamžik propadl sklíčenosti a beznaději, ale vzápětí se s vervou znovu vrhl do vody.

Proud stále táhl jeho roztřesené nohy ke dnu. Když už měl konečně kánoi na dosah ruky, ztratil rovnováhu. Rychle sevřel jednou rukou zlomený okraj loďky a vytáhl se na něj. Od této chvíle to byl boj mezi silou vůle a divokou silou řeky. Jako omámen probíjel se krok za krokem ke břehu, ale vodou naplněná kánoe se škubala a stále mu ujížděla, strhována proudem. Několikrát uklouzl a i s kánoí byl vržen zpět. Vždycky se mu však podařilo v posledním okamžiku loď zadržet. Když konečně ucítil, jak kánoe zaskřípala o břeh, přemohla ho závrať. Klopýtl, klesl na kolena – a omdlel.

SAMI V PUSTINĚ

Vysoko nad peřejí prolétl ztemnělým světem jestřáb.

Náhle rozepjal křídla a klouzavým letem se snášel k zemi. Několik málo metrů od zpěněného povrchu peřejí se pták zastavil, rozpřáhl zeširoka perutě, rozevřel ocas jako vějíř a tiše dosedl. Pak přelétl řeku a zvědavě zíral na dvě postavy, ležící zpola na břehu a zpola ve vodě. Nejevily známky života, ale jestřáb byl přesto znepokojen. Otevřel hákovitý zobák, pronikavě zakřičel a odlétl. Stoupal stále výš a výš, až se změnil v malou skvrnku vysoko na obloze.

Křik jestřába pronikl do vědomí Jamieho. Pohnul se. Pak se roztřásl a uvědomil si, že leží ve studené vodě. Když sunul pravou nohu na břeh, projela mu celým tělem ukrutná bolest. Tu s hrůzou spatřil řvoucí peřeje a zničenou kánoi.

Pokusil se postavit na nohy, ale pravou nohu jako by mu proťal rozžhavený nůž. Zasténal a opět upadl.

„Awasine!“ křičel jako šílený. „Awasine! Slyšíš mě?“

Awasin ležel jen několik metrů od něho, ukryt za skaliskem a Jamieho křik jej probudil. Zvedal se jako v mátohách. Nad skaliskem se objevila jeho hlava, celá zakrvácená od rány nad okém.

„Proč vřeštíš?“ zeptal se nevrle.

Pak se zašklebil a namáhavě se odbelhal za skálu ke svému příteli. „Snad sis nemyslel, že by mě taková peřej mohla utopit?“ vychloubal se. „Víš přece, že jsem napůl ryba. Ale ty musíš být už napůl ondatra. Byl jsi tak dlouho pod vodou, že ti mohly mezi prsty klidně narůst plovací blány! Ale naše stará dobrá kánoe se na vodu už nikdy nedostane.“

Veselá slova a úleva, že zase vidí Awasina živého, zvedly Jamieho náladu. Zmínka o kánoi ho však vrátila ihned skutečnosti.

„Co teď budeme dělat?“ zeptal se úzkostlivě. „Myslím, že mám zlomenou nohu. Bolí to jako hrom. Jak se z toho dostaneme, když je kánoe rozbitá?“

Strach a beznaděj, zesílené bolestí v noze, mu vehnaly slzy do očí.

Jamie, který dvoučlennou výpravu vedl, dokud šlo všechno dobře, a který stále svého přítele škádlil, že se bojí, byl teď sám vyděšený. Opatrný Awasin nesouhlasil s Jamieho divokými plány a nebyl teď ani vystrašený, ani nějak zvlášť zmatený. Vždyť Awasinův život i život jeho lidu byl stále vyplňován nenadálými a krutými událostmi. Aby Kríové vydrželi rány osudu, nesměli ztrácet čas trápením se nad tím, co bylo.

Awasin však už měl celou situaci zase pevně v rukou. Z kánoe zůstal jen vrak. Byli teď nejméně šedesát kilometrů od Krvavého loviště a možná i mnohem dál. Tento kraj patřil Eskymákům a prodlévat zde tedy bylo nebezpečné. Navíc byl Jamie docela neschopen pochodu a většina výzbroje z kánoe zničena nebo ztracena.

Nemohlo se jim přihodit už nic horšího. Jediné, o čem Awasin v tomto okamžiku uvažoval bylo, jak se z toho co nejdřív a nejlépe dostat.

„Ukaž tu nohu, Jamie,“ řekl nakonec.

Jamie si s bolestí vyhrnul nohavici. Na holeni se modrala ošklivá podlitina a koleno bylo povážlivě oteklé. Awasin mu nejprve svými jemnými prsty nohu opatrně ohmatal a pak vzhlédl.

„Vsadím se, že to hrozně bolí,“ řekl s úsměvem, „ale zlomená není. Jen pohmožděná. Za týden už budeš běhat jako karibú.“

Vzal Jamieho pod paži a odvlékl ho na pohodlnější místo ke skále, aby se opřel a odpočinul si. „Zůstaň tady,“ řekl, „já se podívám, co zbylo v kánoi.“

Když Jamie viděl, jak Awasin vytáhl na břeh zničenou kánoi a začal zachraňovat obsah, cítil se už trochu lip. Doufal, že Awasin nezpozoroval slzy v jeho očích. Ale Awasin se sám ze všech sil snažil, aby Jamiemu pomohl od strachu, který naplnil jeho srdce. Jamie však chtěl být také nějak užitečný. Kousek od něho leželo naplavené dříví – celá náruč suchých větviček – a tak se přitáhl po rukou k hromádce a chtěl rozdělat oheň.. Zjistil však, že nemá ani jednu zápalku.

„Awasiné, hoď mi láhev se sirkami,“ zvolal. „Uvařím si trochu čaje, jestli vůbec ještě nějaký máme!“

Byl to odvážný pokus o vtip, ale vyzněl naprázdno, protože Awasin suše poznamenal:

„Dnes oheň nebude. Plná láhev nemůže plavat, a zápalky byly v ni.

Jamie v té chvíli ztratil znova odvahu. Zůstat v takové situaci bez ohně a bez potravy – to bylo víc, než mohl snést. Začal litovat sám sebe:

„Uděláš nejlíp, když mě tu necháš a sám se vrátíš,“ řekl a v tváři mu to zacukalo. „Já jsem nás do toho přivedl. Je to moje vina. Nech mě tady a jdi.“

Awasin udiveně vzhlédl.

„Ty ses zbláznil!“ vykřikl. „Dostals asi pořádnou ránu i do hlavy! Proč bych tě tu měl nechat? Za den za dva se Etzanni a Telie-kwazie pustí dolů po řece a budou nás hledat, a když ne, vrátíme se do tábora pěšky. Jak se tvá noha jen trochu zlepší, vyrazíme.“

Pustil se znovu do práce a začal se probírat v hromadě promočené výzbroje. Jen jedna puška to přežila, zůstalo však naštěstí víc než sto nábojů. Byla tam i sekera, kotlík na čaj, pánev na smažení, přikrývky, nějaké kabáty z jelení kůže, jeden rybářský vlasec, kus rybářské sítě a zbytky táborového náčiní. Zlomené pádlo vyplavalo na břeh nedaleko od nich. Vlečné lano, kterým vždy táhli kánoi přes peřeje proti proudu, se od sedátka na přídi neutrhlo, a tak Awasin zachránil dobrých sedmnáct metrů silného lana.

Když pak odborným okem přehlédl zachráněnou výzbroj, zářil spokojeností. Každý opravdový zálesák by tu našel tolik výzbroje, že by si zajistil potravu aspoň na několik týdnů.

Začalo se rychle stmívat. Awasin zvedl mokré přikrývky a odnesl je k Jamiemu.

„Nejsme na tom tak špatně,“ řekl a nemotorně poplácal svého přítele po zádech. „Ale dnes večer už nemůžeme udělat nic víc. Přitáhnu přední půlku-kánoe a můžeme jí použít místo stanu.“

Za půl hodiny, když se oba chlapci stočili do klubíčka pod rozlámanými zbytky kánoe, byl už Jamie v lepší náladě. „Nezlob se – jsem to ale hlupák,“ zašeptal. O chvilku později už oba spali.

Když se Jamie ráno probudil, byl sám. Vyhrabal se zpod kánoe a zjistil, že ho noha už tak nebolí, ačkoliv byla stále ještě ‚oteklá a nemohl na ni šlápnout. Na obloze nikde ani mráčku a slunce hřálo jako v létě. Jamie si vyhrnul nohavice a vystavil zraněnou nohu slunečním paprskům.

Po půl hodině se objevil na vysokém břehu Awasin a v ruce držel dvě zvířata, veliká asi jako svišť, se skvostně žlutými kožíšky. Něco takového Jamie ještě nikdy neviděl.

„Co je to zač?“ zeptal se s údivem.

„Je to zvláštní druh veverky,“ poučil ho Awasin. „Něco jako svišť, ale k jídlu budou dobré. Mám hlad. A co ty?“

Jamie se ušklíbl. „Já taky. Když ta podivná zvířata můžeš jíst ty, proč bych je nemohl jíst i já.“

Awasin opustil tábor už za rozbřesku, aby prohledal okolí. Neušel ani kilometr, když uviděl na brázdě jasně zbarvenou arktickou veverku, vztyčenou jako svíčka, jak na něho hvízdá. Nikdy předtím takové zvíře neviděl – ale každé zvíře znamená konec konců přece potravu. Nevzal si však pušku a měl strach se pro ni vrátit, proto se vrhl na kolena a plížil se po čtyřech opatrně ke zvířátku. Když byl již asi jen čtyři metry od něho, zvedl ulomený kus skály a vší silou jím hodil. Minul se jen o kousek a zklamaně přihlížel, jak veverka mizí v díře.

Už se chtěl vrátit, když ho zadržel nový hvizd. Z díry vykukovala kulatá hlavička pruhované veverky a jako trnky černá očka si ho zvědavě prohlížela.

Awasin se na ni chvíli díval a lámal si hlavu, jak zvíře zabít. Pak dostal nápad. Rychle odvázal kožené šňůrky svých mokasínů, svázal je dohromady a tak získal metr a půl dlouhý provaz. Na jednom konci udělal smyčku, pak vstal a položil ji na díru, v níž veverka zmizela, a šel zase zpátky. Tam si lehl na zem a čekal.

Uplynuly dvě minuty napjatého ticha a veverka vykoukla znovu. Awasin rychle trhl koženou šňůrkou. Na okamžik se rozpoutal horečný boj a zvíře bylo usmrceno.

Povzbuzen nenadálým úspěchem, pátral po další veverce. Netrvalo to dlouho, a už se mu podařilo chytit do oka druhou. Pak se vydal zpět do tábora.

Když se vyšplhal na štěrkovitý násep, spatřil ve vzdálenosti necelého půl druhého kilometru po proudu řeky vysokou horu. Na jejím pustém vrcholu stála ošklivá, do čtverce naskládaná hromada kamenů. To mohl být jedině Velký kamenný dům, který se vypravili hledat.

KAJAKY NA JEZEŘE

Stáhnout z veverek kůži jim nedalo příliš mnoho práce, protože veverky byly pěkně buclaté a obrostlé tukem. Zbývala však otázka, jak je uvařit. Ale rozdělat oheň nebylo tak nemožné, jak se Jamie obával.

Awasin se do tohoto úkolu pustil s odbornou znalostí. Vzal dřevo z kánoe, uřízl tyč asi sedmdesát centimetrů dlouhou a na obou koncích ji zašpičatil. Pak vyndal ze sedátka v kánoi plochou destičku asi patnáct centimetrů dlouhou, osm centimetrů širokou a dva a půl centimetru silnou a uprostřed vyřezal nožem malou kuželovitou jamku. Nato uřízl kousek červeného cedru a dal mu tvar měsíčku – jako dílek pomeranče – a do jedné jeho strany vyhloubil druhou kuželovitou jamku. Tak si vyrobil „náustek“ do zvláštního nebozezu na rozdělávání ohně.

Teď už jen zbývalo vzít asi jeden metr dlouhý pásek nevydělané kůže a dvakrát nebo třikrát jej omotat okolo zašpičatělé hole.

Nebozez byl hotov, a tak zkusil vykřesat jiskérku na oheň. Plochou destičku s jamkou položil Awasin na zem a zasunul do ní jeden konec zašpičatělého kolíku. Skrčil se nad nebozezem, vzal malý náustek pevně mezi zuby a přitlačil jeho kuželovitou jamku na horní konec zašpičatělé hůlky. Pak uchopil oba konce řemínku z nevydělané kůže a pevně, ale rychle začal nebozezem otáčet. Točil napřed na jednu, pak na druhou stranu a oba jeho konce se pohybovaly volně – jeden v náustku a druhý v destičce.

Když přitlačil vší silou na náustek, tření mezi spodní špičkou kolíku a jamkou v destičce se zvýšilo. Dřevo se zahřívalo stále víc a víc, až začal z jamky v destičce vystupovat tenký proužek kouře.

Awasin byl spokojen, že nebozez funguje, a odložil jej. Po krátkém hledání nalezl troudovitý kus vrbového kořene. Drolil nožem suché dřevo do jamky v destičce, až byla skoro plná. Pak znovu uchopil nebozez a roztočil jej na plné obrátky. Spirálka kouře se objevila znova a v několika minutách byl už čípek z rozdrceného kořene rozžhavený.

Aniž nebozez zastavil, vykřikl Awasin skrz zuby: „Ja-mie, p-dej trrá-vu, rry-chle! ‚

Tak rychle, jak mu jen jeho zraněná noha dovolila, natrhal Jamie plnou náruč trávy a vysypal ji vedle Awasina. Ten okamžitě pustil nebozez, zvedl destičku a vysypal rozžhavené drtiny z kořene na hromadu suché trávy. Pak se vrhl jako štika na kolena a foukal, až ho tváře bolely. Kouř pomalu houstl a najednou vyskočil malý žlutý plamének.

Ostatní už šlo docela snadno. O hodinu později seděli hoši u řeřavých uhlíků ohně a otírali si s tváří mastnotu po tučných hodech. Veverku spořádali celou, až na několik dobře obraných kostí.

Teď, když byl sytý a otázka ohně byla rozřešena, cítil se Jamie opět ve své kůži. Kdyby nebylo bolavého kolena, byl by schopen pustit se okamžitě do nového dobrodružství.

„Awasine,“ řekl náhle, „přemýšlel jsem o tom. Kvůli té noze se nemohu hnout z místa, ale ty bys přece jen měl vyrazit proti proudu a počkat na Čipy, až nás půjdou hledat. Bylo by to bezpečnější. Možná že by se sami tak daleko neodvážili.“

Awasin přikývl. „Máš pravdu,“ řekl zamyšleně, „a když se dám na cestu hned teď, mohl bych dorazit na druhý konec jezera ještě před setměním, ale – „ tu se odmlčel a v jeho hlase se kmitla nejistota „– budu muset tuto noc přespat sám.“

„Tak si s sebou vezmi pušku,“ řekl Jamie. „Já vím, bojíš se, ale zbytečně. Nepotkáš ani jednoho Eskymáka.“

Neuplynula ani hodina, co Awasin z tábora odešel, a Jamie už pocítil tíhu samoty. Šeřící se obloha a nekonečné pásy hor kolem mu připadaly, jako by byl na cizí planetě, kde nežije ani jediná lidská bytost. Byl horký den, ale když se rozhlédl po té pustině skal a mechu, proti své vůli se zachvěl. Nakonec tíhu samoty rozhodně pustil z hlavy a stále se něčím zaměstnával. Chvíli třídil a čistil výzbroj zachráněnou z kánoe. Pak vzhlédl a zjistil, že tu přece jen není tak docela sám. Přilétli dva malí skřivani a sháněli se po nějakém soustu. Skotačili nebojácně kolem, skoro na dosah ruky. Jamie je pozoroval a najednou si uvědomil, že pocit naprosté samoty zmizel. Byl za to malým ptáčkům vděčný.

Už potřetí upravoval uhlíky v ohni, když se v dáli objevil Awa-sin. Jamie vzhlédl a spatřil drobnou postavu, jak se k němu kvapem blíží. Když byl Awasin už asi jen tři sta metrů od tábora – a pořád běžel ze všech sil – sevřelo se Jamiemu hrdlo. Awasin byl vyděšený.

„Našel jsi je?“ zvolal Jamie úzkostlivě.

Awasin mával naléhavě rukou, jako by chtěl říci: „Buď zticha!“

– ale to už stál u Jamieho a lapal po dechu. Skočil na oheň, zuřivě uhlíky rozkopal a udusával, až zničil i poslední pramének kouře. Teprve pak promluvil.

„Eskymáci!“ vydechl. „Tři plné čluny – na jezeře – musíme se ukrýt!“

Awasinův strach byl nakažlivý. Jamie cítil až v hrdle, jak mu srdce divoce bije – ne ze strachu před Eskymáky, ale protože si v tom okamžiku uvědomil, co to vše ve skutečnosti znamená. „Tak to je konec!“ vydechl. „Čipové se sem teď neodváží přijít, aby nás hledali!“ Zarazil se – myšlenka na Eskymáky ho naplnila hrůzou.

Ale než se o tom mohl rozhovořit, Awasin, který už byl v pilné práci a balil táborovou výzbroj, stručně řekl: „Pusť to teď z hlavy. Musíme se ukrýt – a rychle! Myslím, že vím o jednom místě

– Kamenný dům! Eskymáci se ho asi bojí. Pojď!“

Za několik minut sbalili všechny své svršky do přikrývek. Awasin si rance hodil na ramena a vykročil. Jamie se belhal za ním a podpíral se o zlomené držadlo pádla.

Šlo to však pomalu a s námahou. Po každých několika metrech se bolest nesnesitelně zvyšovala a Jamie musel odpočívat. Naštěstí byl jejich cíl vzdálen jen několik kilometrů. Než se však dobelhali na vrchol dlouhého kopce a našli úkryt pod nízkou a temnou zříceninou Velkého kamenného domu, snesl se nad krajem soumrak.

Unavení, hladoví a vystrašení neměli už zájem o tajemný dům, který j« přivedl do těchto nesnází. Místo toho se zabalili do přikrývek a upadli do neklidného spánku.

Mezitím se Jamieho obava, že Čipvejové upustí od hledání, do puntíku vyplnila.

Když se Etzanni a Telie-kwazie vrátili pozdě v noci ke Krvavému lovišti a zjistili, že chlapci zmizeli, přepadl je strach. A když pak druhého dne ráno Telie-kwazie a Etzanni našli v písku znamení, rozhněvali se ještě víc.

„Šli po proudu!“ řekl zlostně Etzanni, když prozkoumal značky v písku. „To je ale šílenství!“

Jelikož je Denikazi učinil odpovědnými za oba chlapce, nezbývalo nic jiného než se za nimi vydat. Spustili svou kánoi na vodu a vydali se na cestu. „Jestli je chytíme včas, tak je z toho budou bolet záda!“ přísahal Etzanni zamračeně.

„A jestli je nedostihnem včas, pak Eskymáci prolijí jejich krev,“ dodal Telie-kwazie.

Postupovali pomalu a s největší opatrností, až dosáhli místa, kde si chlapci upekli kachnu. Tu je zastihla noc, a proto se utábořili. Oheň však nerozdělali. Celou temnou noc probděli s nabitými puškami na kolenou. Hlavami jim vířily vzpomínky na celá staletí potyček s Eskymáky – přepady a nájezdy – a ráno z nich byli dva strašpytlové.

Museli sebrat všecku odvahu, aby se vůbec vydali dál po proudu, ale přece jen šli. K poledni dorazili k bludišti říček, obešli malý výběžek a tu se jim otevřel pohled na dlouhé jezero, které končilo u osudné peřeje pod Kamenným domem.

První pohled na jezero, který se Indiánům naskytl, byl také poslední!

Zoufale obrátili kánoi a pustili se zpět proti proudu – protože zahlédli tři štíhlé kajaky, jak vyplouvají od pobřeží asi čtyři a půl kilometrů před nimi.

Zapomněli na ztracené chlapce i na své poslání a mysleli jen na jedno: aby mezi nimi a Eskymáky leželo co nejvíc kilometrů.

S nadlidským vypětím sil dosáhli ještě téhož večera tábora u Krvavého loviště. Tam zastavili jen na několik okamžiků, aby posbírali zbytek své výstroje a ráno, docela vyčerpaní vypětím a strachem, už tábořili na jihu mnoho kilometrů odtud, na břehu Ethen-tua. O den později se vydali k západnímu rameni jezera a tam čekali na Denikaziho. Neměli nejmenších pochyb o osudu chlapců – oba byli pro ně již mrtví.

Chlapci spokojeně trávili čas ve stínu horského hřebene u Kamenného domu a netušili, že Čipvejové je už pokládají za ztracené. Na jezeře Kazon se proháněli v kajacích sem a tam tři Eskymáci a neměli ani zdání, jaký způsobili mezi Indiány rozruch a vůbec netušili, že se na jejich území objevili cizinci!

Ráno se nejdříve probudil Awasin. Pln úzkosti zkoumal řeku, nejsou-li nablízku Eskymáci, pak se obrátil a rozhlédl se po okolní nížině. V rozlehlé pustině se nepohnulo ani stéblo, jen kdesi v dáli zapískala koliha. Přesto však strach z Eskymáků mu sevřel srdce.

Kamenný dům stál na vrcholu dlouhého horského hřebene, který se táhl daleko na západ a stoupal k mohutnému řetězu hor. Nejvýše na obzoru se majestátně tyčila mohutná Sobí hora. Pod jejími západními svahy se v této chvíli Denikazi pravděpodobně připravoval na setkání se stády sobů.

To se však už probudil i Jamie a zmatek předešlého dne byl tentam. Nikdy opravdu nevěřil povídačkám o divošství Eskymáků a ted ráno se mu zdálo pošetilé, že vůbec připustil, aby se tak hrozně vyděsil. Měl hlad a zraněná noha ho k velké zlosti neustále bolela.

„Kdoví, co nás ještě čeká,“ řekl, „ale musíme se najíst. Co tomu říkáš?“

Awasin ze sebe setřásl vtíravé obavy a šťáral se dál v hromadě s výzbrojí. Našel velmi silnou udici s těžkým háčkem – ale neměl nic, čeho by mohl použít jako vnadidla. Zamyslel se a pak vytáhl jednu lepenkovou krabici s náboji. Opatrně odtrhl modrožlutý papírový pásek a propíchával jej háčkem, až dostal vnadidlo ve tvaru S, které háček skrylo.

„Pstruzi už jistě potáhnou, podzim je tu,“ řekl, „a budou asi stejně hladoví jako my. Snad je tohleto přiláká. Půjdu k řece a zkusím to.“

Awasin si přehodil pušku přes rameno a Jamie se pustil do rozdělávání ohně. Věděl, že Awasin by s tím nesouhlasil, ale říkal si: „Jestli nějaký Eskymák uvidí kouř, uteče na opačnou stranu, a ještě rychleji než my včera! A pak,“ ukončil svoji úvahu, „proč bych jedl syrovou rybu, když mám oheň. Pečená chutná přece lip.“

Awasin zatím objevil hned pod peřejí velký vodní vír. Posadil se na bobek a na vlasec přivázal malý kámen jako závaží. Pak udicí asi dva metry dlouhou zatočil kolem hlavy jako lasem a mrštil ji do proudu. Zatížený háček vylétl až do poloviny řeky. Zapřel pevně nohy a pak jej pomalu a opatrně táhl ke břehu.

Nic se však nestalo. Nahodil tedy udici opatrně znova. Sotva však přitáhl vlasec ke břehu jen o necelý metr, už sebou trhl a napjal se. Rychle si jej obtočil kolem ruky. Vlasec se napjal jako struna a tak sebou škubal, že se až Awasinovi zařezával do kůže. Zapřel pevně nohy a pak jej pomalu a opatrně táhl ke břehu.

Pod hladinou něco zavířilo a Awasin zahlédl ohromný stříbrný kus, tak obrovský, že to bylo až neuvěřitelné. Oči mu zazářily vzrušením. Hned poznal, že ulovil pstruha-obra, který tráví většinu svého života v nejhlubších jezerech a do řek se odváží jen v době tření.

Velikánská ryba sebou zuřivě zmítala, když ji Awasin přitáhl blíž ke břehu, a málem ho strhla k zemi. Neodvážil se však přitáhnout pstruha blíž. Měl strach, aby se vlasec nepřetrhl. Rychle jej proto obtočil kolem velkého balvanu a jako blesk se vrhl do zvířené řeky. Plácl sebou jen malý kousek od obrovské ryby. Mrskla sebou tak divoce, že do vzduchu vystříkl mohutný sloup vody. Vlasec napětím jen zvonil a nakonec praskl. Awasin na to byl připraven. Obě ruce zabořil do zaber mohutného pstruha. Zmítal se, tloukl Awasina do zad, zoufale bojoval, ale hoch nepovolil. Křičel vzrušením a vší silou se snažil zatáhnout pstruha do mělčí vody. Tu mu jedna žábra vyklouzla z ruky. Zuřivě se vrhl kupředu, ale pstruh ho znovu šlehl širokým ocasem přes obličej.

Awasin jednal rychle, vždyť na tomto okamžiku závisel jejich

plný žaludek. Zakousl se pstruhovi do ocasu a visel na něm jako teriér.

Po zuřivém boji, promáčený a třesoucí se vzrušením, dostal konečně rybu do mělčiny. Šmátral volnou rukou kolem sebe, až nahmatal kámen. Pak jedinou tvrdou ránou boj ukončil a vítězně vytáhl rybu na břeh.

Stála za podívanou. Měřila sto čtyřicet centimetrů a mohla vážit jistě dobrých dvacet kilogramů. Na bocích se třpytily růžové a zlaté tečky a v tlamě, veliké jako tlama eskymáckého psa, se bělaly stovky ostrých zubů.

Awasin zářil štěstím. Naložil si pstruha na záda a odnesl jej do tábora. Měl takovou radost z vítězství, že v tom okamžiku zapomněl na nebezpečí a ani nepostřehl, že se Jamiemu – po hodinové námaze – podařilo rozdělat oheň.

Jamie si chvíli nedůvěřivě prohlížel obrovskou rybu, pak popadl nůž a začal ukrajovat tlusté řízky růžového masa podobného masu z lososa. V několika minutách se ranní vzduch naplnil vůní rybí pečínky a za chvíli už chlapci hodovali.

Když se dosyta najedli, shledali, že za nic na světě nemohou spořádat celou tu hromadu řízků, které Jamie připravil.

„Nesmíme je zahodit,“ řekl Awasin. „Takový lov se nám zas hned tak nepodaří. Zbytek vyudíme a usušíme.“

Postavili tedy kolem ohně malou ohrádku z plochých kamenů a přes ně zavěsili kusy rozkrájeného pstruha. Pak na řeřavé uhlíky hodili hrst mokrého mechu nedbajíce, že dým stoupá přímo k bledé obloze. Hustý kouř se ovíjel kolem proužků masa, které pozvolna hnědlo a vysoušelo se.

Hoši seděli a zadumaně pozorovali kouř, když tu Jamiemu splynula ze rtů slova, která se báli vyslovit.

„Uděláme nejlíp, když si nebudeme nic namlouvat a podíváme se nebezpečí tváří v tvář,“ řekl tiše. „Jsme v tom až po krk. A mou vinou. Ted nás už Telie-kwazie a Elzanni vůbec nenajdou – a my je taky ne.“

VELKÝ KAMENNÝ DŮM

Ačkoliv oba chlapci věděli, že žádný z Čipvejů se neodváží po řece nahoru, když tu jsou Eskymáci, přece jen nebyla situace zcela beznadějná. Jamieho zraněná noha se již uzdravovala. Počasí bylo stále pěkné, a tak se chlapci mohli odvážit k pěšímu – dvou až třítýdennímu pochodu pustinou bez obav z vážnějších překážek. Ale kterým směrem měli jít?

Krvavé loviště bude už jistě opuštěné, než tam dorazí. A vydat se na dlouhou pěší cestu až k lesům na jihu, na to nebylo ani pomyšlení. Zbývala jediná možnost.

Denikazi se s velkou pravděpodobností zdržoval stále ještě v blíz

kosti pohoří Ethenseth, protože – i kdyby se setkal se soby – bude potřebovat několik dní k velikému lovu. Pak musí ještě maso usušit, aby je mohl přepravit domů. Z hřebenu u Velkého kamenného domu viděli chlapci docela jasně hory nazývané Ethenseth, a jak odhadovali, nemohlo to být dál než padesát kilometrů.

Seděli sklíčeně u ohně a oba mlčeli. Došli k závěru, že jim zbývá jediná naděje: vydat se pěšky na západ a tam zastihnout Denikaziho.

„Ono to nebude tak zlé,“ řekl Awasin. „Jestli se dostaneme včas přes řeku Zamrzlého jezera, určitě se setkáme s Denikazim. Je tam všude pevná půda, takže nebudeme muset obcházet bystřiny a bažiny, když půjdeme na jih.“

„Zdá se, že je to to jediné, co můžeme vůbec udělat,“ odvětil Jamíe, „ale jestli tam přijdeme pozdě…“ větu však nedokončil.

„Nepřijdeme!“ ujistil ho Awasin. „Ale tady už nemůžeme dlouho zůstat.“

Promysleli si svůj plán do všech podrobností a rozhodli se, že vyrazí co možná nejdříve a co nejrychleji. Přesto však nemělo smysl, aby se vydali na takovou cestu dřív, než se Jamiemu noha jen trochu uzdraví. Awasin tedy podnikl ještě jeden lov na pstruhy, aby byli dobře zásobeni masem, až opustí řeku.

Jamíe zůstal zase v táboře sám. Belhal se sem a tam a sbíral větvičky a mech, aby mohli ryby rychle usušit. Na jednom ze svých „výletů“ od táborového ohně došel až do stínu kamenné stavby na malém pahorku. Zastavil se, aby si ji prohlédl.

Toužil spatřit Velký kamenný dům, ale jeho zvědavost v okamžiku nenadálého neštěstí docela ochabla. Až do této chvíle si úmyslně hromady kamenných trosek vůbec nevšímal, i když před časem byla jeho jediným cílem. Teď ji měl na dosah ruky.

Pohlédl na „dům“, tajemně se nad ním tyčící do výše, a pomyslil si: přišel jsem sem, abych tě spatřil, a zatím jsem se dostal do pěkné bryndy. Ale když jsem tu, mohu si tě pěkně prohlédnout.

Odhodlaně se dobelhal na vrcholek a hleděl s údivem na zříceninu.

Ať byla kdysi stavba čímkoli, zůstala z ní jen hromada slepeného kamení, velká asi osm a půl čtverečních metrů a tři a půl metru

vysoká. Jamie věděl, že žádný Eskymák ani Indián nemohl postavit nic tak masivního a tak pravidelného. Ale věděl také naprosto jistě, že tudy dosud neprošla žádná bílá tvář.

To je divné, pomyslil si, když se přibelhal blíž, vypadá to jako nějaká pevnost nebo pozorovací věž bez oken a bez dveří.

Začal se hrabat v mechem zarostlém kamení u základů domu. Pukliny mezi kamením využili severští králíci k úkrytu, a jak tak Jamie hrabal mezi kameny, vyskočil mu přímo pod nohama velký králík a jako posedlý upaloval pryč. Jamie rychle vstal a obešel budovu. Chtěl vědět, zda je tu vůbec nějaký vchod. Ale žádný nenašel. Zdálo se, že celá ta věc je jediná pevná masa zdiva. Už se začal domnívat, že je to jen obrovská hromada kamení nebo náhrobek a že to není budova.

Vrátil se tedy zpátky k místu, odkud vyskočil králík, a tu našel mezi kameny hlubokou puklinu. Nakoukl dovnitř a to, co spatřil, mu rozbušilo srdce. Puklina vedla do jeskyně. V pološeru uviděl Jamie nejasný obraz něčeho, co určitě nebyl kámen. Sklonil se, přiklekl a protáhl otvorem hlavu a ramena.

Svým tělem sice zamezil přístup světla, ale nataženýma rukama nahmatal něco drsného a studeného. Uchopil to pevně a protáhl se ven i s objeveným předmětem.

Oči se mu rozšířily údivem, když v záři slunečních paprsků poznal, že v ruce drží meč! A jaký meč! Byl dlouhý metr a půl a na obou stranách měl ostří. A jílec pro dvě ruce! Takovou zbraň mohl ovládat jen člověk-obr. Čepel byla plna hlubokých jamek a silně zrezivělá. Jílec vroubily široké zlaté kroužky, počasím a staletími zezelenalé.

Jamie byl okouzlen. Hrdinně pozvedl těžký meč, ale hned jej zase položil a vlezl znovu do pukliny. Po chvíli opět něco nahmatal a vyškrábal se ven. V ruce držel velkou přílbu z nějakého zvláštního kovu, který odolával útokům rzi. Po stranách přílby trčely kolíčky jako dva rohy.

Jamie už viděl takovou přílbu na obrázcích ve svých učebnicích a ihned ji poznal.

„To je přece přílba, jakou nosil Erik Zrzavý a Šťastný Leif,

zašeptal. „A to znamená, že tohleto museli postavit staří Vikingové.“

Jamie nebyl schopen ovládnout své vzrušení. Dobelhal se na okraj pahorku a volal na Awasina.

Mladý Indián stál až dole u řeky, když zaslechl volání, a znovu ho přepadl všudypřítomný strach z Eskymáků. Shrábl tři pstruhy, které ulovil, a co nejrychleji vyběhl do svahu k táboru.

Jamie tam nebyl! Pustil ryby na zem a uchopil pušku. Tu ho bojovný ryk zaznívající z vrcholku nad ním donutil, aby se obrátil.

Awasin byl rozumný a moudrý chlapec, ale tentokrát podlehl panice.

Nad vrcholkem vykukovala obrovská, temně zelená hlava s rohy a neviditelná ruka mávala mohutnou zbraní, jakou Awasin v celém svém životě neviděl. Třesoucíma rukama pozvedl pušku a užuž chtěl na záhadné zjevení nazdařbůh vystřelit. Přitiskl křečovitě prst na spoušť.

Naštěstí v témž okamžiku kouzlo zmizelo. Jamie šlápl nohou mezi dva kameny a upadl. Přílba se odkutálela a odhalila kštici plavých vlasů a osmahlou tvář.

„Hej,“ vykřikl, „pomoz mi vstát, ty hrdino. A dávej pozor, kam tou bouchačkou míříš!“

Za několik okamžiků se už pokoušel Jamie vysvětlit zmatenému Awasinovi, jak svůj poklad objevil. Awasin však pořád ještě nemohl pochopit, co se vlastně stalo.

„Bylo to asi takhle,“ pletl Jamie vzrušením páté přes deváté, „před sty a sty lety se staří vikinští mořeplavci dostali na svých plavbách do Hudsonova zálivu a odtud se pokusili prorazit na jih až ke Kazonu. Možná, že to bylo už před tisíci lety. Vikingové připluli ze západu od Grónska v otevřených člunech a někteří z nich museli proplout Davisovou úžinou. Tady je důkaz,“ pokračoval Jamie. „Vsadím se, že tento meč a přílba mají pro muzeum hodnotu aspoň tisíc dolarů.“

Při pomyšlení na tolik peněz se Jamiemu na okamžik zatajil dech. Ticho přerušil teprve po chvíli Awasin. Povídání o Grónsku, muzeích a o Vikinzích příliš nerozuměl, ale jedno bylo jeho prakticky založené povaze jasné.

„Možná, že máš ve všem pravdu,“ řekl, „ale jak dostaneme všechny tyhle věci domů?“

Tato otázka vrátila Jamieho do skutečnosti. „O tom bys měl přemýšlet ty,“ řekl zatrpkle. Pak se zase uklidnil a pokračoval už veseleji: „Poslyš, Awasine, necháme to všechno tady a příští léto se sem vrátíme a odneseme si to. Pojd, podíváme se, co všechno v tom starém kamenném domě ještě je!‘

Ovládlo ho zase nadšení. Protáhl se znovu puklinou, zatímco Awasin, hořící zvědavostí, byl připraven převzít všechno, co by jeho přítel zevnitř vytáhl. Jamie se škrábal stále dál, až v díře zmizel úplně. Za chvíli se znovu objevila jeho ruka. Svíral v ní dýku, jejíž čepel ohlodala rez do uzounkého proužku oceli. Awasin ji vzal a prohlížel si ji. Tlumený hlas Jamieho jej však přilákal znovu k otvoru mezi kameny. Tentokrát to byl plochý hranatý kus šedého kovu, veliký asi jako stará školní tabulka. Nad jeho váhou

Awasin zabručel údivem. „Tohle je vyrobeno z olova,“ zavolal do pukliny.

Jamie se ze všech sil snažil ze změti povalených kamenů a prohnilého mechu vytrhnout ještě jakýsi předmět. Konečně se mu jej podařilo uvolnit. Vzápětí vystrčil z otvoru ruku a volal: „A co je

tohle?“

Místo odpovědi Awasin vykřikl, jako by se mu zjevil duch. A popravdě řečeno, mnoho do toho nechybělo. Když se Jamie objevil zase na denním světle, viděl, že předmět leží na zemi, tam, kde ho Awasin upustil. Byla to lidská lebka.

Awasin se zachvěl. „Je to hrobka,“ zvolal. „Za nic na světě bych se nechtěl setkat s Eskymáky! Okamžitě tábor přestěhujeme!“

Jamie neměl nejmenší chuť se přít. Rychle strčil staré zbraně zpátky do pukliny a puklinu zatarasil balvanem. Lebku nechal ležet a pospíchal za Awasinem.

Když se už belhal k táboru, našel malý čtvereček olova, ale než by se vrátil zpátky k hrobce, zvedl jej a vzal raději s sebou.

Awasin již rušil tábor a všechnu výstroj balil do přikrývek. Do pytle, který narychlo udělal ze staré kožené kazajky, cpal ryby sušené, čerstvé i nedosušené. V jeho snědé tváři se zračil strach a úzkost. Přál si, aby byli co nejdříve na míle daleko od bílé lebky a Velkého kamenného domu.

Za několik minut vyrazili. Jamie ztěžka kulhal a opíral se o zlámané pádlo, jako by šel o berlích. Zapadající slunce viselo přímo před nimi a vrhalo růžové paprsky na starodávnou hrobku, jejíž historie byla pochována pod tíhou tisíce zim.

Když nadešla noc, rozbili nový tábor na dlouhém pahorku, který se táhl jako rampa na západ až k pohoří Ethenseth. Povečeřeli hubený kousek ryby. Jamie seděl chvíli docela tiše a zvědavě si prohlížel tenkou olověnou destičku, kterou si přinesl od kamenné hrobky. Awasin ji pozoroval s odporem, protože odnést cokoliv z bohatství mrtvého znamenalo pro něj spojení s dáblem.

Konečně Jamie promluvil. „Je to pokresleno nějakými písmenky,“ řekl s údivem. „Takové divné písmo – jako by to byly obrázky. Zmlkl a podíval se zpátky ke vzdálené hoře, na níž stály trosky

Kamenného domu. „Vsadím se, že kdybychom to uměli přečíst, jistě bychom se dověděli něco o osudech starých Vikingů i o Kamenném domě.“

Poslední paprsky zapadajícího slunce pozlatily obrysy Velkého kamenného domu. Na dalekém obzoru se tyčil obrys tajemného domu, vroubeného nažloutlým pruhem světla zapadajícího slunce, jako vidina tajemství. Jamie cítil, že má už k tomuto tajemství klíč.

ÚTĚK NA ZÁPAD

Tři dny postupovali stále na západ k Ethenseth. Hora se stále zvětšovala a tyčila se jako obrovská zamrzlá vlna na nehybném oceánu šedivých horských hřebenů.

Dny míjely a hochy zachvacovala až zimničná netrpělivost, protože strach, že se nesetkají s Denikazim, rostl s každou uplynulou hodinou. Vláčeli se odhodlaně stále dál, od rozbřesku do soumraku. Často zaslechli, když leželi vyčerpaní pod kazajkami z jeleních koží, šumot neviditelných křídel. To nad jejich hlavami táhla na jih hejna kulíků. Oznamovali, že léto už pomalu končí, a hoši si přáli, aby se mohli připojit k vysoko letícím ptákům v jejich cestě na jih – do bezpečí.

Třetí den kvečeru už Jamie zraněnou nohu bolestí ani necítil. Pokračovat v cestě bylo nemožné. Rozmrzelí zpožděním a zmoženi únavou, dopřáli si chlapci jeden den odpočinku a utábořili se ve stínu pohoří Ethenseth. Té noci však, zatímco spali, počasí, které jim dosud přálo, se najednou postavilo proti nim.

Pátého dne za rozbřesku se objevily na obloze temné a chmurné mraky a od severu skučel studený a vlhký vítr. Najít náruč suchého mechu byl učiněný zázrak. Nakonec se však Awasinovi přece jen podařilo oheň rozdělat. Jamie pozoroval svého přítele, jak se snaží najít aspoň kousek suchého mechu, a tu jeho špatná nálada dosáhla vrcholu.

„Můžeme toho klidně nechat,“ řekl nešťastně.

Při této poznámce Awasin pocítil, že i jeho vlastní pevné rozhodnutí ochabuje, ale Snažil se ze všech sil své city ovládnout. Po chvíli řekl tvrdošíjně: „Žádné strachy, dostaneme se zpátky! Kolik lidí bylo už v daleko horších situacích než my, a přežili to. Bude nám zas dobře, jen kdyby se už objevili sobi!“

Rozhlédl se s novou nadějí po rozlehlé pustině. Najednou jako by zkameněl. Pak vyskočil a dlouho upíral zrak do zšeřelých dálek. Když promluvil, třásl se mu hlas vzrušením.

„Sobi už táhnou!“

Jamie rychle pohlédl směrem, kterým Awasin ukazoval. Daleko na jihu se objevila na hřebeni hory řada balvanů. Hoši pozorovali, jak se vzdálené „balvany“ docela neznatelně pohybují. Nebyly to kameny – ale sobi!

Jamie zapomněl, že má zraněnou nohu, a rozběhl se pro pušku, ale v noze ho píchlo a s bolestným výkřikem se zastavil. Obrátil se na Awasina. „Musíš se vydat na lov sám,“ řekl. „Myslíš, že aspoň jednoho dostaneš?“

Awasin se zašklebil. „Dávej pozor!“ Zastrčil si za opasek nůž, zvedl pušku a tiše klouzal po jižním svahu.

Karibů se brzy přiblížili a klidně se popásali asi tři kilometry od tábora hochů. Směřovali na východ, ale pohybovali se velmi obezřele a neustále větřili. Bylo to malé stádo, snad jen dvanáct kusů. Každou chvíli se zvířata zastavila, napřímila hlavu a rozhlížela se nedůvěřivě kolem sebe.

Jamie pozoroval Awasina, jak lehce přeběhl přes bažinu a pak se dal, kryt hřebenem nízkého pahorku, na východ. Bylo jasné, že se Awasin chce dostat před stádo, aby stál proti větru, který vál ve směru pomalu se pohybujícího stáda. Krajina tu byla zcela otevřená a neposkytovala žádný úkryt, takže neměl nejmenší naději připlížit se k stádu. Musel si proto najít nějaké skryté místo, odkud by mohl blížící se zvířata napadnout.

Když Awasin zmizel z dohledu, byl vzdálen od stáda karibú už jen půl druhého kilometru. Od tohoto okamžiku mohl Jamie sledovat jen pomalý pohyb zvířat. Přál si, aby Awasin zachoval rozvážnost. Najednou stádo změnilo směr a zamířilo na jih. Jamieho se zmocnilo zoufalství. Věděl, že Awasin teď už nemůže změnit své postavení, aniž by ho stádo nezahlédlo. Znenadání se však stádo zase obrátilo, jako by nemělo žádný cíl, a znovu pokračovalo v původním směru cesty. Napětí rostlo každou vteřinou. Co minuta – to nekonečná věčnost. Pak Jamie uslyšel slabý, tlumený výstřel z pušky.

Malinké figurky vzdálených zvířat se rozlétly na všechny strany jako mravenci, když člověk šlápne do mraveniště. Zvířata byla příliš daleko, a tak Jamie neviděl, zda některé padlo, ale věřil v Awasinovo střelecké umění.

Nedbaje na svou zraněnou nohu, pobíhal Jamie kolem dokola a sbíral suchý mech, aby mohl přiložit na oheň.

Awasin se vrátil k smrti znavený, ale šťastný. Přes rameno nesl dvě kýty z mladého soba a v tlumoku jazyk, ledvinky a ostatní maso. Jamie se vzrušením až zajíkal, ale hned popadl nůž a začal připravovat tlusté řízky. Pak je položil mezi kameny blízko ohně a za chvíli už vydávaly libou vůni. Awasin obratně nařezal z jazyka tenké plátky a dal je také péci. Tuk se jen řinul a vesele prskal. Za chvíli k tomu přidal ještě ledvinky. Pak obral kosti a hodil je doprostřed ohně. Morek začal brzy prskat a praskat.

„Nic to nebylo, Jamie,“ řekl Awasin. „Nechal jsem je k sobě přijít tak blízko, že na mne skoro šlápli. Ale mám ohromnou novinu. Pláň za pahorkem je plná sobů. Jsou jich celé stovky. Stěhování muselo začít už před několika dny.“

Jamie chvíli mlčel, obrátil řízky a pak pomalu řekl: „Možná že to není nic dobrého. Jestli sobi dorazili k Denikaziho táboru už před několika dny, může být teď se vším hotov a co nevidět se vydá znovu na jih. Budeme si muset jaksepatří pospíšit, abychom dorazili k řece včas a zastihli ho.“

Tato střízlivá úvaha vzala Awasinovi tak trochu vítr z plachet. Nic však nemohlo pokazit radost a požitek z dobrého, čerstvého masa. Po tolika dnech rybí stravy opět pořádná večeře! Než Awasin ulehl k spánku, řekl Jamiemu: „Zítra dorazíme k řece a najdeme Denikaziho.“ Dobře najedený a spokojený Jamie byl ochoten svému příteli věřit. Té noci spali oba hoši tvrdým spánkem, a Jamiemu se zdál strašný sen – Denikazi sedí ve své kánoi a pádluje k jihu – bez nich.

Druhý den začal dobře, obloha se vyjasnila. Chlapci spěšně zabalili zbytek masa do vlastnoručně vyrobených tlumoků a vyrazili. Když přecházeli jižní výběžek hory, zahlédli modravé stíny vzdáleného řetězce vrchů, které se táhly – jak dobře věděli – po druhé straně řeky, kterou hledali. Pod nimi, na širokých pláních, se pohybovala po větru stáda karibú popoháněná ranním vánkem. Nebylo to ještě ono mohutné stěhování, o němž slyšeli vyprávět lovce, ale přítomnost sobů, i když jen v malých stádech,

byla docela příjemná. Přece jen rozptylovala tíživou samotu severských pustin.

S přibývajícím večerem se počasí náhle ošklivě změnilo. Hustý dešť chlapcům uzavřel rozhled, takže už ani neviděli pohoří Ethen-setin, které teď leželo na sever od nich. Museli předčasně rozbít tábor, ale bez ohně, protože všechno, čím se dalo topit, bylo mokré. Celé dlouhé hodiny až do setmění netrpělivě seděli schouleni těsně u sebe, aby jim bylo teplo. Když konečně usnuli, byla to jen promoklá a mizerná dřímota. Co chvíli vstali a proběhli se, aby trochu rozproudili krev a zahřáli se. Krátce po rozednění, kdy ještě celý okolní svět halila hustá mlha, nemohl už Awasin déle napětí vydržet.

„Pojď, Jamie,“ řekl, „pokusíme se najít řeku.“

Posnídali studené zbytky jídla od večeře a vydali se na další pochod. Postupovali velmi opatrně, protože cesta byla plná nepředvídatelných překážek. Najednou se Awasin zastavil tak prudce, že mu Jamie padl na záda. „Poslouchej!“ řekl Awasin. „Slyšíš necor

Jamie zbystřil sluch. Nažloutlou záclonou mlhy zaslechl slabý mumlavý zvuk. V prvním okamžiku nemohl rozeznat, co to je, ale vzápětí vykřikl: „Peřeje. Musíme už být blízko řeky.“

Klopýtali a padali přes neviditelné hrbolky a kameny, ale nevzdávali se. Pak se spustili po strmém svahu a spatřili temný odlesk proudící vody. Konečně našli řeku a musí to být ta, kterou hledali.

„Dejme se proti proudu,“ navrhl Awasin. „Na březích jistě budou vrby, rozděláme oheň a osušíme se.“

O několik set metrů dál našli skupinu nízkých zakrslých vrb. Za chvíli už praskal pořádný oheň a na něm voněla čerstvá pečínka.

„Mlha je pořádná, ale tenhle oheň určitě uvidí,“ řekl Awasin. Jamie přikývl. Ted už byli v bezpečí, protože dřív nebo později se musí objevit kánoe Denikaziho směřující k jihu. Té noci spali hoši spokojeně, v teple a v suchu, dobře najedeni a bez starosti. Věřili, že všechno zlé už je za nimi.

Jistě by nespali tak dobře, kdyby věděli, co se stalo jen o několik málo kilometrů od nich.

Když Denikazi se svými lovci vyšel od Krvavého loviště, razil si cestu k západnímu konci jezera Ethewtua. Ani si neodpočinul a vedl dál své muže po zemi. Hledal peřeje, které vedly k řece Zamrzlého jezera.

Už pět dní cesty je dělilo od Krvavého loviště, a lovci stále ještě nenašli sebemenší stopu zvěře. Denikazi se pln úzkosti posunul dál k místu, kde starší poutníci z kmene Etheneldeli často tábořili.

Bylo tu pěkné velké jezero, po jehož obou stranách se tyčily strmé hory. Břehy byly posety bílými kostmi tisíců sobů, kteří padli pod ranami dávno zapomenutých lovců už před sto lety. Nejdůležitější však bylo, že tu stály pozůstatky sobí ohrady, kterou postavili snad už před dvěma sty lety lovci kmene Etheneldeli. Dnes z ní zbyly jen trosky a řada kamenných pilířů táhnoucích se od jezera k západním svahům pohoří. Sloupy v ohradě, každý asi metr vysoký, byly vzdáleny jeden od druhého jedenáct metrů a nápadně se podobaly klečícím lidským postavám. Uprostřed ohrady prosvítala úzká mezera, která tvořila jakýsi průchod. Na obou jejích stranách byly vybudovány kamenné úkryty pro čip-vejské lučištníky.

Denikazi znal tuto stezku ze starých zkazek, a proto se rozhodl počkat zde. Sobi se musí objevit každým dnem.

A nečekal dlouho.

Za několik málo dní se přihnala obrovská stáda. Bylo to právě v době, kdy si Jamie a Awasin razili cestu k pohoří Ethenseth.

Lovci Denikaziho pobili v několika hodinách tolik zvěře, že ani všechno nemohli naložit do saní. Srdce Indiánů jásala. Vždyť úspěšný a velký lov znamenal, že přízrak hladu z tábora Etheneldeliů u jezera Kasmere co nevidět zmizí.

Každá minuta však byla příliš drahá! Lovci pracovali neúnavně dnem i nocí. Jednotlivé kusy masa rozřezali na tenké pláty a pak je rozvěsili na zakrslá křoviska. Museli maso nejdříve usušit. Za několik málo dní vyschlo, naložili je do kožených pytlů a Denikazi vydal rozkaz: nejkratší cestou domů.

Navzdory husté mlze a dešti postupovali Indiáni stále dál, až byli vzdáleni jeden den cesty od jezera velkého lovu. Té noci se utábořili u řeky Zamrzlého jezera, ani ne šestnáct kilometrů proti proudu od místa, kde spal Awasin s Jamiem.

Jediný Indián bděl a staral se o oheň. Bylo už hodně po půlnoci, když vstal a odešel několik desítek metrů od tábora, aby nasbíral náruč suchých vrbových větviček. Najednou zaslechl jakýsi podezřelý zvuk a opatrně se rozhlédl.

Mraky, které dosud zakrývaly měsíc, se rozplynuly, a pustinu na okamžik zaplavilo bílé, sinavé světlo. Hlídkující Indián zahlédl jakýsi stín a strachem mu ztuhla krev v žilách. Vyrazil jako šíp k spícímu táboru a volal na poplach. Ve chvíli byli Indiáni na nohou a celý tábor se náhle změnil v šílenou vřavu. Ze všech stran se ozývalo slovo „Eskymáci“, neboť vystrašení Indiáni byli přesvědčeni, že nepřítel je vypátral a připravuje se k útoku. Indián, který hlídal oheň, vzrušeně vysvětloval, že zahlédl něco, cO vypadalo jako postava muže zahaleného do kožešin, ale všem Indiánům, jejichž nervy za těch několik týdnů, strávených na samém pokraji území Eskymáků, byly do krajnosti vybičovány, to naprosto stačilo.

Čipvejové nedbali tmy ani peřejí, mrštili kánoe na vodu a vzápětí už letěli proti proudu. Pádlovali, jako by je pronásledoval sám ďábel. Dlouho před rozedněním proklouzly jejich kánoe v největší tichosti kolem místa, kde spali oba chlapci, a kolem vychladlého popele jejich ohně.

ŘEKA ZAMRZLÉHO JEZERA

Za rozbřesku se chlapci vyhrabali ze svého kožešinového lože. Nad pustinou vál severozápadní vítr, přinášející s sebou vůni chlévů a hospodářství. Jamie zvědavě vdechoval vzduch a divil se, odkud jen ta vůně přichází. Vyšplhal se na pahorek poblíž tábora a pohlédl za řeku. Obrovská stáda jsou konečně tady! Nekonečný široký proud zvířat mířil k jihu v dlouhých a vlnících se řadách. Třicet nebo čtyřicet těchto šňůr – některé z nich byly až tři kilometry dlouhé – jsi mohl spatřit najednou. Vypadaly jako obrovští hnědí hadi plazící se nedohlednou loukou.

Awasin právě nabíral z řeky vodu a volal na svého přítele: „Pojď sem, Jamie! Musím ti něco ukázat!“

Jamie přiběhl a Awasin pokynul hlavou k okraji břehu u svých nohou. Bělal se tam asi půl metru široký pás, připomínající plstěnou rohožku. Táhl se po obou březích po proudu i proti proudu a konce jsi nedohlédl.

Jamie nabral plnou hrst této podivně vyhlížející látky. „Vždyť je to srst sobů!“ vykřikl.

Awasin se ušklíbl. „Co kdyby sis z toho udělal matraci?“ zeptal se. „Staří Čipvejové to dělávali.“

„Kde se to tu vzalo?“ chtěL Jamie vědět.

„Ze sobů přece. Právě teď shazují letní šat a ztrácejí starou srst. Někde nad námi přecházejí stáda řeku a tam pustí takovou spoustu chlupů, že se z nich u obou břehů udělá tenhle pruh. Bývá dlouhý i několik kilometrů.“

Jamie si chtěl představit množství sobů, kterého je k tomu zapotřebí, ale i pouhý odhad byl nad jeho síly. Nebylo také divu. Dole v údolí řeky Zamrzlého jezera táhlo v podzimním přívalu do lesů snad víc než čtvrt miliónu karibú.

„To ale znamená, že jsme našli řeku, kterou hledáme,“ řekl nakonec Jamie. „Tohle údolí je jistě jediné, kudy může projít takové množství sobů. Víš co? Pojďme po břehu a podívejme se, jestli nenajdeme nějaké stopy po Denikazim.“

Chlapci si vzali do zásoby jen kousek masa a hned vyrazili proti proudu. Asi čtvrt hodiny kráčeli docela spokojeně, zatímco na druhé straně řeky pokračoval nekonečný proud sobů. Jamie poznamenal, že to jsou převážně laně a kolouši, a zeptal se na to Awasina.

„Laně a kolouši jdou vždycky první,“ vysvětloval Awasin. „Jako by se nemohli dočkat, aby už byli v lesích. Býčkové jsou však docela jiní. Až nadejde doba říje, asi tak v říjnu, nebudou mít po celý měsíc čas ani na pastvu, ani k odpočinku. Proto teď zůstávají ještě na severu a tloustnou, aby měli na podzim z čeho trávit. Na jih se nepustí dřív než za dva týdny a –“

Jamie ho náhle přerušil. „Podívej se tam dolů!“ vykřikl. Ve skryté dolině hned u řeky byly patrné trosky rychle zrušeného tábořiště. S divokým vzrušením se chlapci sešplhali tam, kde Denikazi rozbil při své cestě na jih první tábor. Hoši nalezli mnoho stop, které naznačovaly, že tábor není příliš starý, ale co je nejvíc naplnilo radostí, byl objev malé tajné zásobárny, v níž byly sušené ryby, trochu čaje a pytlík mouky. Zřejmě s touto potravou počítali pro zpáteční cestu a nedotčené zásoby zdánlivě dokazovaly, že Denikazi je stále ještě někde na severu.

Denikazi a jeho lovci však při svém zděšeném útěku tuto zásobárnu právě předešlé noci minuli. Kánoe až po okraj naložené masem jen praskaly, a tak nebylo nutné, aby zásobu vybrali. V těchto chvílích Etheneldeliové už začínali překonávat dlouhý řetěz schodovitých peřejí a blížili se k jezeru Ethen-tua.

Chlapci se uklidnili a byli přesvědčeni, že si je Denikazi za den či dva vyzvedne. Proto se vrátili do svého tábora a zbytek dne strávili čekáním, odpočinkem a hodováním. Masa teď měli dostatek. Poprvé od strašlivého okamžiku na peřejích poblíž Kamenného domu povolilo nervové vypětí a i zraněná noha Jamieho se už docela uzdravila. Zjistil, že se na ni může postavit plnou váhou, aniž pocítí sebemenší bolest.

V poledne příštího dne se hoši rozhodli, že se vydají na sever po břehu řeky vstříc svým zachráncům.

Počasí bylo stále pěkné a k příjemné procházce přímo svádělo. Na obloze se ptáci řadili k cestě na jih. Z rybníka v tundře se zvedly kanadské husy a za ustavičného kejhání ztěžka stoupaly k modravým výšinám. Hejno severních strnadů – malých ptáčků podobných vrabcům – se vzneslo zrovna před hochy jako mračno prachu. Na obou březích řeky pískaly kolihy a zlatí kulici a z vrbových hájků roztroušených podél řeky se ozývaly celé rodiny horských tetřevů. Všude kolem se jim nabízela tučná sousta, ale chlapci střelivem neplýtvali, protože měli stále ještě dostatek sobího masa, s kterým vydrží jistě několik dní.

Přiblížil se večer, ale po Indiánech dosud nikde ani stopy. Chlapci začali ztrácet svůj klid. Té noci už nespali spokojeně. Ráno pak, sotva oči otevřel, vyjádřil Jamie své pochyby nahlas.

„Co když se Indiáni vrátili domů jiným směrem?“ zeptal se.

„Ne,“ řekl Awasin rozhodně. „Musí být stále ještě někde dole na řece. Půjdeme dál celý den. Než se setmí, jistě jejich tábor najdeme nebo potkáme kánoe.“

Netrpělivost a starost popohnala jejich kroky a v pozdním odpoledni už spatřili hladinu velkého jezera. Chlapci věděli, že lovci kmene Etheneldeliů by si vybrali západní břeh, kudy táhli sobi, a proto překročili řeku na tomto místě. Proud byl prudký, ale ne příliš hluboký. Podařilo se jim přebrodit i mělčinu. Sotva se vyšplhali na protější břeh, ucítili jakýsi ostrý zápach.

„Jako by tu někde nablízku byla zdechlina,“ řekl Jamie a ohrnul znechuceně nos.

Po krátké prohlídce okolí zjistili, co to je. Za malým kopečkem ležel mrtvý karibú, který byl zřejmě zastřelen. Tento objev chlapce obdivuhodně povzbudil.

V posledních paprscích zapadajícího slunce si rychle klestili cestu dál po západním břehu jezera. Náhle Awasin zahlédl daleko před sebou blikotavé světlo. „Táborový oheň!“ vykřikl.

Jamie okamžitě zvedl pušku a vystřelil šest ran, aby dal lovcům znamení. Ozvěna se nesla mezi horami po obou stranách řeky, ale signál zůstal bez odpovědi. Ozvěna po chvíli dozněla a kolem nich se rozhostilo tíživé ticho. Horší však bylo, že vzdálený plamínek najednou zamrkal a zmizel.

Hoši se udiveně podívali jeden na druhého. „Možná, že jsme je vyděsili,“ řekl Jamie s nadějí. „Vůbec přece nevědí, že jsme tady. Asi si mysleli, že to stříleli Eskymáci, a proto oheň uhasili.“

Oba tomuto vysvětlení uvěřili. Nemělo význam, aby se v noci pokoušeli jít dál. Byla-li Jamieho myšlenka správná, mohlo by být velmi nebezpečné vpadnout mezi Indiány za tmy. Ani se nezdržovali rozděláváním ohně. Rozbili na místě tábor, zahrabali se do pokrývek a za chvíli upadli do neklidného spánku.

Když se Jamie ráno probudil, stál už Awasin na skále a upíral zrak k severu, zda neuvidí někde v dáli kouř a oheň, na němž si Indiáni připravují snídani. Kouř však nespatřil. Všude po celém údolí, kam oko pohlédlo, se táhly dlouhé a nepřetržité proudy karibú. Chlapci tomu všemu přihlíželi s podivnými pocity u srdce a neměli daleko k panice. Oba totiž věděli, že kdyby na severu byli vůbec nějací lovcit zvířata by už jevila neklid.

„Pojď,“ řekl Jamie, „nech snídani snídaní a přidejme do kroku.

Jestli oheň, co jsme včera večer viděli, rozdělal opravdu Denikazi, dorazíme v poledne do jeho tábora. A jestli to nebyl … jeho … pak…“ nedokončil však větu. Hrozná myšlenka, že přece jen Indiány minuli, se měnila v srdcích obou chlapců v jistotu.

Strach zrychlil jejich kroky. Když krátce před polednem došli k útesu na západních pahorcích, oslnil je náhle záblesk světla. Nemohlo být nejmenší pochyby, co to bylo. Na útesu ležel velký kus křemene, který zachycoval sluneční paprsky a odrážel je jako široké zrcadlo. Chlapcům se sevřelo srdce, protože si ihned uvědomili, že toto zde byl vlastně oheň, který včera večer zahlédli.

Do duší se jim pomalu, ale jistě vkrádal strach. Odhodlaně však pokračovali dál ve své cestě. A pozdě odpoledne došli až k sobí ohradě. Průchod v ohradě byl blízko břehu jezera a tábor, kde Čipvejové podnikli svůj velký lov, byl hned vedle. Nedalo jim mnoho práce, aby ho objevili a rozluštili poselství, které pro ně uchoval. Zbytky mnoha karibú vyprávěly jasnou řečí o úspěšném lovu Indiánů – před několika dny.

S hasnoucí nadějí pátrali po stopách, které by napověděly, že se Indiáni přece jen vydali ještě dál na sever. Takové stopy však nenašli. Bylo nad slunce jasnější, že se tu Etheneldeliové zdrželi jen tak dlouho, dokud neskončili lov a nepřipravili tolik masa, kolik jejich kánoe unesly. Když si hoši vzpomněli na nouzi a nedostatek v táboře Indiánů – ztratili všechnu naději. Věděli už nad vši pochybnost, že se lovci vrátili domů!

Jamiemu se třásl hlas, když konečně promluvil: „Jak jsme je jerr mohli minout, Awasine?“ a rozplakal se. „Jak jsme jen mohli?“

Awasin neodpovídal. I on byl zničen vědomím, že možnost záchrany, která se zdála naprosto jistá, se rozplynula jako pára. Věděl jasně: není nejmenší naděje. Denikazi se nevrátí, ani když uslyší, že se oba chlapci ztratili. A kdyby se přece jen za nimi vydal, hledal by je u Kazonu. Pustili se do riskantního podniku – a ted poznali, že prohráli.

Aby aspoň poněkud zahnali zoufalé myšlenky, pustil se Awasin do práce a z hromádky vrbových větví, které tu zanechali Čipvejové, rozdělal oheň. Promyšleně rozložil před plameny kousky masa, aby je upekl. S fatalismem zděděným po předcích odmítl přemýšlet o chybách, které patřily minulosti.

Docela jinak na tom byl Jamie. Doléhala na něho představa blízké budoucnosti – naplněné hrůzou. Věděl, že nejbližší přátelé jsou teď v kánoích čtyři sta kilometrů odtud – a oni kánoi nemají. Léto se chýlilo ke konci. Dřív než urazí jen pár kilometrů směrem k domovu, přepadne je zima a zahynou.

Jamie vzpomínal na strýce, na Macnairovo jezero až se zase v myšlenkách dostal k Velkému kamennému domu – hlavní příčině všech nesnází. Byla to moje chyba, pomyslel si. Já jsem Awasina do toho přivedl.

Vytáhl z kapsy tenký plátek olova, který odnesl ze staré severské hrobky. Už ho chtěl zahodit, ale náhle ho něco zadrželo. Špatná nálada se začala rozplývat a s dalšími myšlenkami jako by mu do srdce prýštila nová odvaha: Ti staří Vikingové – vždyť oni se plavili tisíce kilometrů přes oceán v člunech, kterých bychom se my neodvážili použít ani na Sobím jezeře. A dostali se až do těchhle pustin už před tisíci lety a možná že i ještě dřív. Od té doby něco takového žádná bílá tvář nedokázala. Ničeho na světě se nebáli!

Pomalounku strčil olověnou destičku zpátky do kapsy a vstal. Pak promluvil, a ačkoliv se mu hlas ještě trochu třásl, docela se už ovládal. Jamie Macnair se stal mužem.

„Uděláme nejlíp, když se podíváme nebezpečí tváří v tvář, Awasine. Nezbývá nám nejmenší naděje, že bychom se odtud dostali živí, než přijde zima. Ale když tu mohou žít celou dlouhou zimu Eskymáci, můžeme i my!“

Awasin se usmál. Vstal a otřepal se, jako by se chtěl zbavit zlé předtuchy, která ho obestírala. „To je řeč Kríů, Jamie,“ Tekl. „Správná řeč. Máš pravdu. Když si opatříme potravu a šaty a přístřeší, bude nám dobře. Jestli se budeme opravdu činit, můžeme mít všechno. V zimě si pak můžeme postavit sáně, naložit je masem a vydat se na cestu domů napříč pustinou.“

Awasinovy černé oči jen zazářily při pomyšleni, že se přece jen vrátí do tábora Kríů ve vlastnoručně vyrobených saních. Už se v duchu viděl doma v táboře. Nevrátí se jako nezkušení hoši, ale jako ostřílení zálesáci, kteří prožili neuvěřitelné dobrodružství. A když začne vyprávět, i stařešinové kmene zmlknou a budou naslouchat s posvátnou úctou.

Jamie postřehl v Awasinově hlase nadšení a už cítil, jak je oba vyhlídka na nové dobrodružství svádí.

„Budeme lovit bílé lišky,“ řekl vzrušeně. „A až se vrátíme, budeme slavní a bohatí.“

Zapomněli na nesnáze, které je čekají, posadili se k ohni a povídali. Kuli plány, ale sotva se na jednom shodli, už jej zavrhli a vymýšleli nový. Mluvili a mluvili, až byli úplně vyčerpáni. Pak vzrušení pominulo a zase na ně dolehla tíživá samota arktických pustin. Zdálo se jim, jako by celý ten veselý hovor byl jenom příjemný sen.

Oheň se rozhořel jasným plamenem a v jeho záři si Awasin a Jamie vážně pohlédli do očí. Pak Jamie náhle vyskočil. „Dobrá!“ řekl nahlas. „Pořád jsme se jenom chvástali. Ted se do toho dejme.“

PLÁNY A PŘÍPRAVY

Ráno se už první pocit strachu a beznaděje rozplynul jako pára a chlapci byli připraveni čelit všemu, co je čeká. Ani sebestateč-nější řeči nemohly zakrýt skutečnost, že mají před sebou několik měsíců života v jedné z nejnehostinnějších částí světa – a nebylo ničeho a nikoho, kdo by jim byl nápomocen, kromě jejich vlastního důvtipu a ubohé zásoby nástrojů a zbraní.

Aby kritickou dobu vůbec přestáli, musí zůstat na jednom místě a věnovat všechny své síly k zajištění zásob potravin a topiva. Musí vydělat kůže z karibú, aby si mohli zhotovit oděv, a postavit si provizorní přístřeší. Každý pokus proniknout na jih pěšky a se špatnou výzbrojí je předem odsouzen k neúspěchu, protože zima už stojí za dveřmi. Až přijde sníh, změní se tiché pláně v opravdovou pustinu bez potravy a přístřešku.

Naštěstí další den byl plný jasu a tepla. Nekonečná divočina vyhlížela docela přátelsky a zvolna se pohybující stáda sobů a krákorající hejna ptáků pomáhala chlapcům udržet dobrou náladu. Bez otálení se pustili do příprav.

Nejdříve bylo třeba zjistit, co všechno mají. Byla’tu puška a devadesát nábojů. Dále malá sekyrka, dlouhý lovecký nůž, dva menší kapesní nože, silná udice s háčkem, kus rybářské sítě, pilník, pádlo, kterého Jamie užíval jako berly, osmnáct metrů tenkého provazu, cínová konvice na čaj, stará pánev, nebozez na rozdělávání ohně, který vlastnoručně vyrobil Awasin, olověná destička ze staré severské hrobky a asi čtyři a půl kilogramu sušených ryb a čerstvého sobího masa. Mimoto tu byly jejich staré přikrývky a šaty, které měli na sobě. Gumové střevíce a mokasíny byly dlouhou pěší cestou téměř zničeny. Kalhoty a kazajky měli odřené a na mnoha místech roztrhané.

Všeho všudy toho bylo poskrovnu. Takové vybavení nepůsobilo nijak zvláštním dojmem, ale Awasin byl přesto veselý:

„Ono to možná není všechno, co potřebujeme, ale pro začátek to stačí. Ostatní už si na přírodě vybojujeme. Zastřelíme soba a ten nám dá nejen potravu a oděv, ale ještě něco navíc.“

Jamie pohlédl přes Awasinova ramena k průchodu v ohradě, kudy se valil nekonečný proud laní a kolouchů.

„Neměli bychom už raději začít střílet? Co říkáš, Awasine,“ zeptal se úzkostlivě. „Možná, že sobi co nevidět zmizí.“

Jamieho úzkost byla pochopitelná. Zdálo se nemožné, že by takové množství karibú vydrželo proudit od severu delší dobu. Chlapci si uvědomovali, že karibú jsou klíčem k záchraně jejich života.

Awasin potřásl hlavou a hned Jamiemu vysvětlil, proč není třeba s odstřelem zvěře pospíchat. Za prvé by se právě v této době maso zkazilo. Když však vyčkají, až uhodí zima, maso rychle zmrzne. A ještě důležitější byla skutečnost, že mohutní býčci – jejichž příchod tak netrpělivě očekávali – jsou daleko hodnotnější než laně, jejich kůže je silnější a dá se použít k mnoha věcem. A co víc, býčci jsou přece mnohem tučnější. Pro chlapce je to okolnost životně důležitá, protože každý, kdo chce přežít severskou zimu při výhradně masité stravě, musí mít i dostatek tuku, kterého lze použít i ke svícení v lampách, protože v kraji dlouhých zimních nocí se nikdo bez světla neobejde.

Awasin navrhl, aby zatím odstřelili jen několik málo kusů a ušetřili tak vzácné střelivo až na dobu, kdy stěhování býčků dosáhne vrcholu. Jamie souhlasil s odkladem jen nerad. Ale vzápětí ho napadla jiná otázka:

„A co bude s dřevem na topení?“

Tentokrát byl Awasin v rozpacích. Velmi dobře si uvědomoval, že až jednou napadne sníh, nenajdou ani větévky vrbového chrastí na vaření, natož pak ještě na topení. A zdálo se, že v nejbližším okolí žádné jiné dřevo není.

Konečně Awasin řekl: „O dřevo se zatím nestarejme. Na to máme dost času, až nám bude opravdu zima. Všechno pěkně po-pořádku.“

„Dobrá tedy,“ řekl Jamie. „Nejdřív potřebujeme střechu nad hlavou, pak dostatečné zásoby potravy, ale to počká, až dorazí býčci. Taky nějakou tu kůži na oblečení. Nebude to dlouho trvat a přepadnou nás mrazy.“

Awasin vstal a uchopil pušku. „Všechny ty věci nám poskytnou sobi,“ odpověděl. „Pojďme na lov!“

Hoši šli podél řady kamenných sloupů, až dorazili k průchodu. Sobi je uviděli, jak se přibližují, zneklidněli, obrátili se a odlou-dali se dál od ohrady. Nebyli nijak zvlášť vyplašeni, přece však bylo zřejmé, že chtějí projít průchodem v ohradě a pokračovat v cestě na jih.

Chlapci vklouzli do kruhovitého úkrytu, vybudovaného z kamenů poblíž průchodu, neboť tuto nízkou střílnu nebylo odnikud vidět. Sobi je nemohli ucítit, protože bylo bezvětří, a tak stádo za malou chvíli začalo postupovat znova kupředu. Vůdci stáda se přibližovali opatrně a zvysoka našlapovali. Mocně odfrkávali a s rozšířeným chřípím větřili, zda není v blízkosti nějaké nebezpečí.

„Zatím střílet nebudeme,“ šeptal Awasin, když se už sobi blížili. „Ať na nás úplně zapomenou. Pak si vybereme stádo, které se nám bude líbit.“

Stará srna, následována dvěma kolouchy, se konečně odvážila projít mezerou v ohradě a pustila se tryskem na jih. Za ní následovalo menší stádo. A za několik minut se už průchodem valil nekonečný, hustý proud zvěře.

Jamie začal zvířata počítat, jak probíhala kolem, ale když dosáhl tisícovky, vzdal se: „Nikdy bych nevěřil, že po světě běhá tolik sobů, „zašeptal. Awasin neodpověděl. Jen stiskl Jamiemu ruku a ukázal hlavou na pomalu se blížící stádo asi šedesáti zvířat. Byly to vesměs mladé laně a vypadaly pěkně tučně. Několik kolouchů se loudalo za svými matkami, jiní zase podnikali rychlé výpady do čela stáda.

„Tohle je to pravé stádo!“ zašeptal Awasin. „Já budu střílet.

Ty se připrav – až skončím, dorazíš ty, které jen postřelím.“

Jamie pocítil vzrušení, ale zároveň se ho zmocnil odpor proti zabíjení blížících se zvířat. Byla tak krásná, milá a čilá, že se mu nastávající vraždění přímo zhnusilo. „Musíme ty srny zabít?“ šeptal naléhavě. „Co se stane s jejich kolouchy?“

„O tom teď nepřemýšlej,“ odvětil Awasin stručně. „Nenávidím takové vraždění stejně jako ty. Ale kolouchům bude zase dobře. Jsou už dost staří, aby se o sebe postarali.“

Nebyl už čas na další úvahy, neboť stádo vtrhlo do průchodu. Awasin poklekl, opřel si pušku o velký kámen a začal střílet. Střílel rychle a přesně. Dvěma ranami složil obě zvířata, která stádo vedla. Pak se trochu pootočil a zastřelil další tři na konci stáda. Sobi uprostřed se vzpínali a frkali zděšením, ale neutekli, protože mrtvá těla vpředu i vzadu jim zatarasila cestu. Někteří stáli udiveně na jednom místě, pozorně se rozhlíželi svýma velkýma očima a pátrali odkud hrozí nebezpečí. Vůbec nechápali, co se děje, až jejich chřípí zachytilo pach čerstvé krve. Tu se dali na zběsilý útěk – ale bylo pozdě. Puška práskala rychle a pravidelně. Když se konečně podařilo stádu osvobodit se ze stezky smrti, devět z celého počtu leželo na kamenité zemi a kolem mrtvých těl pobíhali pošetile tři kolouši.

Awasin položil pušku a odvrátil se. Jamie tušil, jak mu je. Vždyť tohle nebyl lov, ale jatky. Jako kdybys střílel na statku krávy, pomyslel si Jamie a byl rád, že ho Awasin nepožádal, aby střílel on.

Jamie zhluboka nabral dech, vytáhl dlouhý nůž a šel k mrtvým zvířatům. Jedině proto, že nebylo vyhnutí, dodal si odvahy k úkolu, který na něj čekal. Naštěstí měl Awasin dobrou mušku, takže Jamie nemusel žádného– soba dobíjet. Musel však stáhnout kůži, a tak se pustil neohrabaně do práce. Zatímco sváděl urputný boj se silnou kůží, přišel jeden z kolouchů až těsně k němu a úzkostlivě zafrkal. Jamie se ho snažil zastrašit a odehnat, ale kolouch se neměl k odchodu, stál tu s roztaženýma nohama a očichával mu šaty. Jamie se snažil nevšímat si toho a pokračoval ve své práci.

Awasin se k němu připojil’a beze slova začal pomáhat. Obratně a skoro mechanicky stáhl kůže a pak odřezával maso. Na jednu hromadu skládal přední a zadní části. Na druhou přišly křehké části svíčkové, kusy jemného zadního s drahocennými svazky šlach, neoddělenými ještě od masa, a jazyky. Srdce, ledvinky a játra dával na třetí hromadu s hrudím.

Nic nepřišlo nazmar. Když už byl donucen tyto laně zabít, snažil se Awasin, aby využili každého gramu masa. Za dvě hodiny byli se vším hotovi.

Teprve potom Awasin promluvil. „Tak, a teď to odneseme do tábora.“

Jamie otřel nůž o mech. „A co uděláme s kostrami a se zbytky?“ řekl. „Jestli je tu necháme, ostatní sobi se polekají a utečou.“

„Tím se netrap,“ odpověděl Awasin. „Podívej se k obloze!“

Jamie ani nezpozoroval, že se nad nimi objevily stovky racků. Velcí bílí ptáci se snesli až nad průchod v ohradě a hladově kroužili kolem. Všude kolem zazníval jejich chraptivý krákavý křik. „Myslíš, že oni to za nás odklidí?“ zeptal se Jamie překvapeně.

„Počkej a uvidíš,“ odpověděl Awasin stručně.

Rozprostřel přes zbylé hromady masa čerstvé kůže, zatížil je kameny, pak si každý naložil na záda pořádný náklad a vydali se

pomalým krokem k táboru. Tam náklad složili a znovu se vrátili. Cesta do tábora a zpět trvala snad jen deset minut, když se však vrátili k hromadám masa, Jamie s údivem a s odporem zjistil, že zbytky zabitých zvířat zmizely pod vzdouvající se, zápasící a pleskající pokrývkou racků. Proti své vůli se otřásl a rychle si hodil na záda další balík.

Sotva vykročil, přiběhl k němu znovu kolouch. Neohrabaně a bázlivě dováděl, poskakoval a utíkal za ním. Jamie najednou pocítil tíhu své viny. Neměli laně zabíjet. Awasin právě shazoval v táboře svůj náklad, když k němu kolouch přiběhl a otřel si čenich

0 jeho nohy. Indián se lekl, protože ho neviděl přicházet, zděšeně vykřikl a uskočil.

Jamie se uchichtl. „Tak vidíš, už máš nového přítele,“ řekl.

Awasin se ostýchavě pousmál. „Tak se mi zdá, že mu budu muset dělat pěstouna, když jsem zabil jeho matku,“ odpověděl.

„Stejně asi odejde a připojí se k některému jinému stádu,“ řekl Jamie. „A jestli ne, tak si ho ochočíme a vycvičíme. Mohl by tahat sáně. Laponci to tak dělají se soby.

Kolouch však odmítl odejít. Chlapci odnesli už všechny kůže

i maso, ale kolouch se od nich nehnul.

Ted je čekala další práce – příprava masa. Posadili se na bobek jeden vedle druhého a začali maso krájet na plátky, tenké jako oplatky. Nebyla to snadná práce, ale Awasin ji prováděl naprosto odborně. Počínal si, jako by loupal jablko, a tak postupně oloupal i větší kusy až ke kosti. Když už nakrájeli větší hromadu, rozvěsil Jamie jednotlivé kusy po větvích zakrslých vrb. Pod ostrými paprsky slunce se začalo maso ihned vysoušet.

Pak se Awasin pustil do kůží. Vybral si rovné a písčité místečko a tam kůže rozprostřel, vypjal a malými kolíčky je připíchl k zemi srstí dolů. Tupou stranou nože pečlivě seškrábal poslední zbytky tkáně. Kůže měla namodralou barvu a Awasin poznamenal, že není „prvotřídní“, a proto že se nehodí na oděv. „Ale na stan úplně postačí,“ dodal.

Nakonec zbývalo rozplést osm centimetrů tlustý svazek šlach, který se táhl po celé délce každého pruhu zadního masa. Tyto řetězce šlach, dlouhé až jeden metr, zavěsili na pádlo zaražené do písku, aby se vysušily. Na spodní konce šlach přivázal Awasin kameny, takže se šlachy zároveň sušily i vytahovaly.

„Tohle je práce pro ženské,“ postěžoval si Awasin. „Ale zanedlouho budeme potřebovat niti, a ty si uděláme právě ze šlach.“

Než se setmělo, byli už se vším hotovi. Ted teprve pocítili únavu namáhavého dne, přesto však zářili spokojeností. Po dobré večeři se natáhli do provizorního stanu, který narychlo postavili z ještě čerstvých kůží, větví a kamení.

První den v pustině skončil a chlapci se měli opravdu čím pochlubit. Devět kůží, spousta masa – které mohli buď usušit, nebo nasolit – velká zásoba šlach na nitě a další hromada čerstvého masa pro denní spotřebu. A co víc: získali také nového přítele. Kolouch se protáhl pod kůží do stanu a položil se bázlivě vedle Awasina. Jamie utrhl plnou hrst ostřice a podal ji malému sobovi. Ten začal spokojeně přežvykovat a odešel.

Jamie si lehl na pokrývku a vzdychl:

„Není to nejhorší,“ řekl drobátko samolibě.

„Jen se moc nechlub. Ještě nás čeká spousta práce,“ odpověděl Awasin rozvážně.

TÁBOR U SOBI OHRADY

Celý další týden nevěděli chlapci, co udělat napřed, a tak neměli ani čas připustit si nějaké starosti. Počasí se začínalo měnit a bylo zcela jasné, že létu je už odzvoněno. Skoro každou noc pořádně mrzlo, takže ráno pokrývala rybníky tundry víc než jeden centimetr silná vrstva ledu, která roztála teprve pod poledními paprsky slunce.

Sluníčka však bylo naštěstí stále ještě dost, a tak maso rozvěšené na vrbičkách za tři dny úplně vyschlo. Jamie je pečlivě posbíral a zabalil do velkých pytlů, které ušili z čerstvých a nevydělaných kůží z karibú.

Hlavním úkolem teď bylo zajistit teplo. Prozatímní stan zavěšený na nízkých větvích byl samá škvíra. Jejich oblečení bylo tenké a boty už roztrhané. Po jedné obzvlášť strastiplné noci, kdy ani oka nezamhouřili a třásli se ve stanu až do rána zimou, rozhodl Jamie, že je třeba postarat se o lepší bydlení. „Musíme si postavit domek, Awasine,“ řekl. „Co kdybychom si udělali kamenné iglú. Když vyplníme všechny štěrbiny mechem a pokryjeme to celé kůžemi, bude v něm docela pěkné teplo.“

„Dáme se do toho hned,“ odpověděl Awasin ještě celý roztřesený z nočního mrazu. „Ty se pusť do stavby. Já se zatím pokusím opatřit nějaké oblečení.“

Jamie tedy začal se stavbou domu. Všude kolem se povalovala spousta plochých kamenů, a tak jich nanosil k ohništi celou hromadu. Pak v písku vyznačil kruh o průměru jeden a půl metru. Místo lopaty použil širokého parohu z lebky starého karibú a vykopal v označeném kruhu všechen písek, až narazil na pevnou skálu v hloubce asi třiceti centimetrů. Odtud začal stavět kruhovitou stěnu tak, že kladl jeden plochý kámen na druhý. Na jednom místě vzpříčil ve stěně dva úzké dlouhé kameny, vzdálené od sebe asi třicet centimetrů, a přes ně položil jiný. To byly dveře – malý a úzký vchod, kterým se mohli chlapci protáhnout po kolenou.

Byla to choulostivá práce, protože chyběla malta, která by jednotlivé kameny pevně spojila. Měl tisíc chutí protáhnout se dovnitř a celou tu věcičku zbořit. Když zed dosáhla výšky devadesáti centimetrů, najednou se povážlivě zakymácela a Jamie ztratil odvahu stavět dál.

Další problém byla střecha. Po dlouhém přemýšlení položil Jamie nahoru zlámané veslo jako krov. Pak nasbíral plnou náruč co nejdelších vrbových prutů, nadělal z nich nepodařené došky a naskládal je jeden vedle druhého na připravený krov a stěnu. Na to rozložil několik čerstvých kůží z karibú srstí dolů. Kůže kladl od kamenné zdi nahoru k pádlu, takže dešť i tající sníh mohl po nich pěkně stékat.

Pak nasbíral náruč rašeliníku a ucpal všechny škvíry ve stěně. Nakonec dovnitř nanosil ještě hromadu mechu a rozložil tuto houbovitou látku po celé podlaze jako matraci. Dům byl hotov.

Nijak se však domu nepodobal – zvenčí totiž vypadal jako kterákoli hromada kamení na světě. Zato ale uvnitř byl útulný a bylo tam teplo. Když Jamie ještě zavěsil nad vchod kus sobí kůže, bylo malé kamenné iglú docela pohodlné, přestože se tam žádný z nich nemohl pořádně natáhnout ani napřímit.

Awasin zatím zkoušel své štěstí ve výrobě mokasínů. Ačkoliv vídal často matku i jiné kríské ženy vyrábět obuv, sám to nikdy předtím nedělal.

Zaťal zuby a pokračoval s pevným odhodláním započatou práci úspěšně dokončit. Nejdřív si pečlivě připravil kůži. Vybral si nejlepší kusy, namočil je do rybníka a nechal je tam dva dny. Už odpoledne druhého dne se srst uvolnila a ostřím nože ji mohl snadno seškrabat. Pak odřízl výběžky nohou a kus kůže, která pokrývá čelo karibú. Tyto kousky jsou žluté, skoro průhledné, a když jsou mokré, podobají se pergamenu.

Awasin věděl, že by se kůže měly máčet v kyselině tříslové, aby zhnědly, ale to je dlouhý a složitý proces a nevěřil, že by to dokázal. Rozhodl se proto kůže prostě vyudit. Přidusil oheň mokrým mechem, kůže nad ním rozvěsil a co chvíli je navlhčoval vodou. Za několik hodin dostaly špinavě hnědou barvu a Awasin usoudil, že teď je už může zpracovat.

Vyřezat mokasíny bylo docela snadné. Vzal jeden ze svých rozbitých mokasínů z losi kůže, rozpáral šev a pěkně jej rozložil jako vzorek na novou kůži. Řezal opatrně ostrým nožem po okraji staré boty. Mokasín Kríů má zvláštní tvar a můžete jej vyříznout z docela malého kousku kůže. Pak se ve švech sešije. Není to nic těžkého – ovšem s jehlou a nití. Awasin však neměl ani jehlu, ani nit, ale jako všichni, kdo žijí na dalekém severu, dokázal si sám vyrobit to, co mu scházelo.

Prohlédl spoustu sobích kostí povalujících se v okolí tábora, až našel lopatku z mladého soba, kterého zastřelil Denikazi se svými lovci. Plochá střední část byla silná asi jen dva milimetry.

Odtud uštípl Awasin kousek veliký a tenký asi jako karta. Pak pomocí nožíku a kamene nařezal z kosti tenké třísky ve tvaru párátek. Na jednom konci byly ostré. Byly také velmi ohebné a pružné, takže se snadno nezlomily. Neměly však dírky pro nit.

Awasin chvíli uvažoval a nakonec vzal rybářský háček. Ostrým koncem začal škrábat na silnějším konci „jehly“, až ji docela provrtal. Při této práci zničil přes polovinu své zásoby, ale nakonec přece jen získal pět kostkových jehel, které – přestože vypadaly velmi tlustě – mu mohly dobře posloužit.

S nití už to bylo jednodušší. Awasin si přinesl jedno přadeno šlach, namočil tento jako kámen tvrdý pruh na několik minut do vody a čekal, až šlachy změknou a budou poddajné jako hedvábí. Pak nožem oddělil jednotlivé nitě, dlouhé asi jeden metr.

Ted měl všechno, co potřeboval k ušití mokasínů. Háčkem, kterým dlabal do jehel očka, začal dělat dírky do kůže. První stehy byly neohrabané a příliš daleko od sebe, ale Awasin měl obratné ruce a za chvíli už kladl stehy úhledně jeden vedle druhého.

Na mokasíny použil kůže z nohy karibú. Je silná a mnohem trvanlivější než kůže z ostatních částí těla. Přesto však byly podrážky tenké, protože kůže z karibú není zdaleka tak tlustá ani pevná jako kůže z losů, kterých Kríové obyčejně používají. Awasin vyřešil tento problém tak, že vykrojil ještě jedny podrážky z velmi silné kůže z čela sobů a přišil je na první.

Hotové mokasíny nebyly na vzhled nijak krásné, ale jim stačily. Jamie se rozesmál, když je uviděl, ale s největší radostí si je obul místo starých a rozbitých.

Ponožky už dávno roztrhali, ale když do mokasínů rozložili vrstvu měkké trávy, zjistili, že hřeje stejně jako ponožky a že je to i pohodlné. Nové mokasíny však měly také jednu stinnou stránku. Jelikož kůže nebyla vymáčena v kyselině tříselné, ztvrdly by jako roh, kdyby se nenosily. A tak každé ráno, než si je obuli, nalili chlapci na chvíli do mokasínů vodu. Zpočátku studily a byly vlhké, ale brzy se prohřály. A co víc – voda jimi vůbec neprosákla.

Úspěch s mokasíny dodal Awasinovi odvahu, a proto se pustil i do zimních oděvů, kterým se říká parka. Jsou to kožešinové kazajky s kapucemi, jaké nosí Eskymáci v zimě. Neměl k tomu však dobré a vhodné kůže, a tak se chlapci rozhodli použít obou přikrývek, jež měli s sebou. Awasin záhy poznal, že krejčovský úkol je mnohem těžší, než předpokládal. Nakonec se musel spokojit se dvěma kapucovitými pláštěnkami bez rukávů, které se přetáhly přes hlavu a přes prsa. Prozatím úplně stačily. Ale až přijde zima, bude se muset pustit do krejčoviny znova, to Awasin věděl.

Neuběhl ani týden života v táboře u sobí ohrady a chlapci už dokázali malé zázraky. Nejenže si opatřili všechny nejdůležitější věci, které potřebovali, ale už práce sama a skutečnost, že si museli všechno sami postavit a vyrobit, je naplnila novou sebedůvěrou.

S oprávněnou pýchou přehlíželi výsledky své práce. Byl tu „dům“, mokasíny, kabátce a stovky kilogramů sušeného sobího masa, které vydrží nekonečně dlouho a jehož metrický cent se rovná dvěma stům padesáti kilogramům čerstvého masa. Bylo to ohromné množství masa, ale když si je Jamie prohlížel, napadlo ho, že zimní jídlo bude příliš jednotvárné.

„Co abychom nalovili nějaké ryby?“ navrhl jednoho dne. „Když jsem byl dnes ráno pro vodu, viděl jsem tam spoustu lipanů. Jestli se nám podaří nalíčit nějakým způsobem sítě, můžeme jich nachytat, kolik budeme potřebovat.“

Už sice dřív lovili ryby do sítí, ale vždycky jen z kánoí. Nasadit sítě z břehů, to je něco jiného.

Jejich síť byla asi deset metrů dlouhá a přes metr a půl široká. Jeden konec připevnili k malému dřevěnému voru a na druhý konec zavěsili olověné závaží. Když už budou mít síť jednou v hluboké vodě, sama se obrátí a klidně popluje. Ale dostat ji do hluboké vody bez jakéhokoli člunu a s holýma rukama není nijak jednoduché.

„Do jezera ji nasadit nemůžeme,“ řekl rozvážně Awasin, „ale možná, že se nám to nějak podaří v řece. Pojďme dolů, zkusíme tb!“

Vzali síť, udici, osmnáctimetrové lehké lano a vyrazili po břehu jezera k místu, kde začínala řeka. K ústí řeky to trvalo půl hodiny. Našli zde nízký vodopád a hned pod ním malinkatý záliv, který svými víry podmílal oba břehy. Když pohlédli do studené a průzračně čisté vody, uviděli stříbřité tvary jezerních pstruhů a mihotavé stíny tučných arktických síhů.

„Jestli se nám podaří natáhnout síť přes tenhle záliv, můžeme ulovit ryb, kolik budeme potřebovat,“ řekl Jamie toužebně. Pak ho něco napadlo. „Víš co, Awasine, dej mi rybářskou šňůru.“

Awasin vylovil z tlumoku vlasec.

„Ty zůstaň stát tady,“ nařizoval Jamie. „Já obejdu se šňůrou zálřy na druhou stranu proti tobě. Přivážu na jeden konec šňůry kámen a hodím ti ji. Ty k ní přivážeš lano a já si je přitáhnu na svou stranu. Pak už jenom přivážeme lano k síti, přetáhneme ji na druhou stranu a spustíme u ústí zálivu!“

Awasin byl nadšen. „Dejme se do toho,“ zvolal, „uvidíme, jak to dopadne!“

Jamie pádil okolo zálivu na protější stranu, našel si tam kámen veliký asi jako jablko a přivázal jej na konec rybářského vlasce. Hodit už bylo snadné. Kámen plácl do vody zrovna u Awasinových nohou. Awasin rychle vlasec vytáhl, odvázal kámen a přivázal k němu lehké lano.

„Hotovo!“ zavolal.

Jamie táhl vlasec na svou stranu, a když Awasinovi zůstal v ruce už jen konec lana, připevnil na něj síť. Vzápětí síť sklouzla do vody a za několik okamžiků spojovala oba břehy malého zálivu, připevněna na obou koncích k zemi.

Když se Jamie vracel k Awasinovi, díval se hrdě na rozvířenou vodu v místech, kde se síť ponořila.

Chlapci se spokojeně natáhli do měkkého mechu u řeky a užívali teplého sluníčka. Pod nimi na peřejích táhly proti proudu stovky ryb, mrskaly sebou nad hladinu a snažily se překonat vodopád, který jim stál v cestě.

„I ryby táhnou na jih,“ prohodil po chvíli Jamie trochu smutně.

„Ale ne nadlouho,“ odpověděl Awasin vesele. „Táhnou proti proudu jenom proto, aby tam někde nakladly jikry. Za několik týdnů potáhnou zase na sever k Velkému zamrzlému jezeru a tam stráví zimu hluboko pod ledem. A když tu mohou vydržet zimu i ryby – my to dokážeme taky! Pojď, podíváme se, co jsme chytili!“

Jamie oběhl záliv, odvázal síť a rychle se vrátil k Awasinovi. Společně ji pak zatáhli do mělčiny. Napětí dosáhlo vrcholu, když spatřili, jak se v síti blýskají a zápolí velké stříbřité kusy. Voda rozvířená mrskajícími se rybami stáhla síť stranou. Museli napnout všechny své síly, aby ji znovu přitáhli.

„Podívej se tamhle, to je kus!“ vykřikl Jamie v divokém vzrušení. „Vypadá jako velryba!“

První ryba, kterou za mocného cákání a plácání dostali do mělčiny, byla úplný obr. Byl to jezerní pstruh dlouhý dobrých sto osmdesát centimetrů. Jeho velká tlama se otvírala a zavírala se zuřivým cvakotem a řady zubů ostrých jako jehly prostřihávaly síť, jako by to byla jen tenká pavučina. Zkušený Awasin skočil do mělčiny a jedinou ranou do hlavy zoufale bojujícího obra zabil.

Když konečně síť vytáhli, třpytilo se v ní takové množství ryb, že to trvalo celou hodinu, než je vyprostili.

Když rozložili všechny ryby na mech, naskytl se jim úchvatný pohled. Patnáct jezerních pstruhů, seřazených podle velikosti od sedmdesáti do sto osmdesáti centimetrů. Asi dva tucty lipanů – blízkých příbuzných arktického pstruha – o váze jeden až dva kilogramy. Ze všeho nejdůležitější však bylo, že chytili také třicet sedm buclatých síhů. Síh patří k největším pochoutkám ze všech arktických ryb.

Jamiemu se sbíhaly sliny nedočkavostí, už když s Awasinem úlovek čistili a ořezávali. Pak přikryli kamením všechno, co nemohli pobrat, naložili si na záda pořádný náklad a vydali se k domovu.

Když do tábora vpadl studený noční vánek, odnášel už s sebou vábivou vůni pekoucích se síhů. Hoši leželi u ohně na výsost spokojeni. Jamie povzdychl a řekl: „Ted je mi báječně, takhle bych tu mohl žít do smrti, a líbilo by se mi to!“

Awasin se usmál. „Kríové říkávají: odvaha se rodí v plném břiše, a ne v statečném srdci. Podle toho bychom teď měli být jaksepatří stateční!“ Chvíli mlčel a pak dodal: „Budeme potřebovat pořádnou dávku odvahy!“ Pak se zadíval do stmívající se pustiny. Už se neusmíval.

SKRYTÉ ÚDOLÍ

Jednoho rána, když se chlapci vyhrabali z malého kamenného iglú, našli na zemi slabý poprašek sněhu. Se sněhem se však znovu vrátil starý problém, o kterém dosud raději nepřemýšleli. Zima se už hlásila – a otázka, čím budou topit, čekala stále ještě na odpověď. Zatím vždycky posbírali jen něco vrbových větviček pro denní potřebu, ale dobře věděli, že nízko položená místa, kde vrby rostou, se octnou brzy pod tlustou vrstvou sněhu a závějí.

Po celou tu dobu nemohli otázku topiva rozřešit, snažili se na ni nemyslet a místo toho se soustředili na zásoby potravy. Síť jim opatřila hromadu ryb, které očistili a připravili pro zimní potřebu. Většinu síhů a menších pstruhů očistili, rozkrájeli a rozvěsili nad ohně, do nichž naložili mech a zelené vrbové proutí, aby vydávaly hodně kouře. Ale Jamie přišel na docela jiný způsob, jak uchovat větší ryby. Jednoho dne, když vykopával mech v rašeliníkovém bahně nedaleko tábora, narazil najednou na tvrdý led. Když odstranil mech, zjistil, že je tu široký pruh čistého ledu – jako by zamrzlá bystřina – ani ne jeden metr hluboko. Bylo to opravdu zamrzlé říční koryto.

V pradávných dobách protékala tímto močálem říčka a – snad už v době ledové – pevně zamrzla. Neměla nikdy příležitost roztát, a když ledovce ustoupily, přerostl nový mech i na povrch říčky, a za nějaký čas odumřel. Pak vyrostl nový a zase odumřel, a tak to šlo stále dokola. Dnes byla už říčka pohřbena pod sedmdesáticentimetrovou vrstvou rašeliníkového mechu, který je jedním z nejlepších izolátorů na světě. Ani letní vedra neproniknou k mrtvé řece, uvržené navždy do ticha pod zemí.

Jamie okamžitě věděl, jak ledové plochy využít. Vysekali v ledu sekyrkou hlubokou jámu. Do ní naskládali očištěné části větších pstruhů a přikryli je mechem. Za jeden den ryby úplně zmrzly, docela jako by tábor chlapců byl vybaven mrazicím strojem.

Zmrazené ryby později naskládali do hlubokých děr v mechu a dobře je přikryli, aby vydržely až do doby, kdy je budou potřebovat. Jamie byl přesvědčen, že mech sám bude dostatečnou ochranou, ale Awasin mu vysvětlil, že v zimě se objeví v pustině mnoho hladových žaludků – mnoho lupičů, kteří brzy vyčenichají tajnou zásobárnu ryb a pokusí se k nim dostat. „Omeenachee* – rosomák – bude naším nejúhlavnějším nepřítelem, až přijde zima,“ vysvětloval Awasin. „Lovci kožešin mu říkají »nenažranec«. A je to chytrý zloděj. Jestli se dostane do naší zásobárny, sežere nebo zničí všechno, a pak budeme hladovět my. Naskládej na ty ryby pořádnou hromadu kamení, jestli nechceš za nějaký čas hladovět.“

* Čti omínačí.

A tak nad uloženými rybami vystavěli masivní pyramidu z kamení a nad zásobami sobího masa také. Na vršek každé pyramidy postavil Awasin lebku soba s parohy trčícími k obloze: „To je naše poznávací značka,“ vysvětloval. „Až napadnou hory sněhu, nikdy bychom zásobárny bez označení nenašli.“

Ryby a maso však nebyla jediná potrava, kterou si hoši zajistili. První mrazy zbarvily zakrslá křoviska v nížinách zářivou oranží a v bažinách blýskaly jiskřivou žlutí listy malých rostlin, kterých tam byly celé záhony. Nezdálo se, že by byly k nějakému užitku, ale Awasin přesto natrhal hromadu listů, které ještě nezasáhl mráz. Vysušil je na pánvičce a pak je nacpal do vaku ze sobí kůže. Vážily asi sedm kilogramů. Indiáni ze severu mají pro tuto bylinu, která se jmenuje rojovník grónský, mnoho jmen, ale bílá tvář jí říká labradorský čaj. Když se vyvaří ve vodě, nahradí dokonale opravdový čaj. Byl to – kromě studené vody – jediný nápoj, který budou chlapci v zimě pít.

Sporé arktické rostliny však poskytly ještě další a vítanější obohacení jejich zásob potravin. V bažinách objevili nízké keře šichy a medvědice léčivé, které se ukrývaly ve vysokém mechu. Plné dva dny strávili hoši hledáním těchto keřů, ale nakonec přece jen nasbírali přes dvacet pět kilogramů malých a scvrklých bobulek, už částečně usušených. Dosušili je nad ohněm, aby snad za nějakou dobu nezačaly kvasit. Pak jich Awasin polovinu vzal a smíchal je s rozemletým sušeným sobím masem (rozdrtili je na prášek mezi dvěma kameny) a s horkým sobím tukem. Tuto nikterak vábně vyhlížející směs potom vylil do studené dřevěné mísy, kterou si k tomu účelu zhotovil, zabalil ji do kožešin a odnesl. Tak si připravil pemikan, a jak Awasin řekl, bude to pro ně životně důležitá potrava, až se vydají na dlouhou zimní cestu k lesům na jihu.

Když hledali bobule, setkali se s mnoha jinými zájemci. Mráz sem zahnal ze severu spoustu horských bělokurů. Tyto arktické koroptve se již připravovaly na zimu, a proto se jejich peří barvilo do běla. Tetřevi se snesli na bobulky v tak obrovských hejnech, že se zdálo, jako by se na zemi rozprostřela přikrývka čerstvého sněhu. Tuční tetřívci vesele poskakovali z keře na keř a chlapci po nich hladově pokukovali. Neodvážili se však plýtvat vzácným střelivem na tak malé ptáky, a tak se připravili o drůbeží večeři. Awasin nechtěl plýtvat náboji ani na kanadské husy, které se zdržovaly na rybnících tundry.

Stáda sobích laní se stále zmenšovala, až úplně zmizela a u sobí ohrady nebylo vidět ani jedno zvíře.

To Jamieho značně rozrušilo, ačkoli Awasin neoblomně tvrdil, že býčkové se tu objeví co nevidět.

Jamie pohlédl několikrát zamyšleně na koloucha, kterého si tak oblíbili. Je to konec konců přece jen karibú – kdyby hrozila smrt hladem a nebylo jiného východiska, říkal si v duchu. Kolouch, jako by rozuměl těmto pohledům, se překonával v projevech přátelství. Skotačil po táboře jako štěně, a ať šli kamkoli, šel s nimi. Někdy byl na obtíž. Strkal třeba čenich do kožených vaků s bobulemi a při své chuti mohl v několika vteřinách zhltnout úmornou práci několika hodin. Ale po pravdě řečeno přilnuli hoši k zvířátku celým srdcem, a proto mu všechny jeho divoké kousky odpouštěli. Vždyť jim pomáhal zahánět pocit samoty! V nekonečné pustině je samota strašná věc.

Toho jitra, které s sebou přineslo první pořádný sníh, vyškrábal se z iglú nejdříve kolouch. A když se objevili chlapci, frkalo už zvířátko a očichávalo tu podivnou bílou věc, která zahalila všechno kolem. Kolouch sníh ochutnal, ale hned jej rychle vyplivl a začal odporem vyskakovat. Chlapci stáli poblíž a smáli se, když najednou bílý sníh Jamiemu něco připomněl.

„Poslyš, Awasine,“ řekl pomalu. „Ted už musíme udělat něco s topivem! Až budeme mrznout, nebude nám všechno jídlo na světě k ničemu!“

Konečně o tomto problému promluvili nahlas. Snídani pojídali v chmurné náladě. Dojedli, ale Awasin se stále mračil. Musí už něco podniknout, aby měli dostatečnou zásobu dřeva.

„Uděláme si výlet do hor tam na západě,“ řekl. „Snad najdeme něco, co bude hořet.“ ,

Jamie ochotně souhlasil, a když si připravili trochu jídla, náboje a pušku, vydali se hned na cestu. Kolouch jim běžel v patách.

Nad horami stoupalo po obloze mrazivé slunce a jeho slabé paprsky začaly rozpouštět sníh – zima však stále hrozila.

Hory se tyčily do výšky asi sto osmdesáti metrů nad údolím, a ačkoliv svahy na úpatí stále ještě pokrýval mech a lišejník, vrcholky a horní svahy byly již holé. Tyto hory vznikly kdysi dávno působením ledovců a teď tu nebylo nic než obrovské kupy skal. Vyhlížely drsně a nepřístupně.

Asi v polovině dlouhého svahu vzbudil Jamieho pozornost široký pruh štěrku, který se táhl podél vrcholu hory. „To je ale divné,“ řekl. „Rád bych věděl, co to je a jak se to tam dostalo.“

Chlapci došli až k štěrkovému pásu a zvědavě si jej prohlíželi. Byl asi sedm metrů široký a naprosto rovný. Táhl se pod hřebenem hory na jih i na sever, kam až oko dohlédlo. Nad ním i pod ním ležely mohutné a hranaté úlomky skal, ale pruh sám se skládal z malých zakulacených kaménků.

„Vypadá to jako písčitý břeh jezera,“ řekl Jamie. „Kaménky jsou ohlazené, jako by se pod vlnami řeky třely jeden o druhý.“ Rychle se vrhl na kolena a začal hrabat ve štěrku. Pak se postavil a v ruce držel nějaký drobný předmět. „Určitě tu byl břeh jezera. Podívej se na tohle, Awasine.“

Ukázal drobnou mořskou škebli, tak starou, že když ji Awasin uchopil, rozpadla se mu mezi prsty v prach.

Jamie pohlédl přes široké údolí k šedivě modravému hřebeni hor na východě a promluvil s posvátnou bázní:

„Před tisíci, možná že i před milióny let tohleto zde určitě byl jediný obrovský oceán. A tyto hory v něm byly jen malé ostrůvky.“

Awasin nebyl tak překvapen, jak Jamie očekával. „Vypráví o tom jedna kríská pověst,“ odpověděl. „Mluví se v ní o dobách, kdy celá severská pustina byla jen samá voda a v té vodě žilo plno divných oblud.“

Jamie přikývl. „Tohle to dokazuje. Ale jestli voda sahala až do této výšky, pak určitě zaplavila všechno až k Sobímu jezeru. Časem se asi vypařila, moře se vysušilo a zůstaly po něm jen malé loužičky, jako je Sobí jezero.“

Awasin se zasmál, když si měl představit mohutné Sobí jezero jako malou loužičku. „Tak, teď ale pojďme dál. Tyhle oblázky nám hořet nebudou.“

Museli už přeskakovat z jednoho špičatého balvanu na druhý. Hora se změnila ve zmučenou změť ulámaného kamení, jehož hrany zimní mrazy obrousily jako ostří nože.

Poblíž vrcholu se zastavili a s posvátnou hrůzou hleděli před sebe. Na obzoru se táhl celý val strmých hor pnoucích se vysoko k obloze. Všechny ty hory byly stejné jako ta, na které právě stáli – obrovské hromady rozpadlých skal. Nad holými svahy skučel vítr a hrůzné vrcholky strkaly své čepičky do pádících šedivých mraků. Do této pusté a jednotvárné scenérie nepronikl ani živáček, ani havran stoupající k výšinám.

„Vypadá to, jako bychom stáli na samém konci světa,“ řekl Jamie. „Nebo na měsíci. Podívejme se ještě rychle na druhou stranu!“

Awasin následoval Jamieho trochu neochotně.

Až se jim zatajil dech z toho, co uviděli. Hluboko pod nimi se táhlo do daleka úzké údolí, jehož stěny tvořily svahy plné ulámaných skal a kamení – stejně jako zde na horách, ale dno údolí, to byl učiněný ráj. Desítky drobných jezírek zářily jako dlouhý řetěz namodralých zrcadel. Kolem nich se rozprostíraly zelené doliny a – což bylo neuvěřitelné – na březích jezírek rostlo množství stromů! A skutečných stromů! Bílé smrky a černé modříny se tyčily ke klidné obloze do výše osmnácti metrů. Bylo to tak neočekávané, že tomu nemohli ani uvěřit.

„Jestli jsou to opravdu stromy, pak budou jistě taky hořet!“ řekl Awasin šeptem.

Byly to stromy – jejich pochyby byly zbytečné. Jamie a Awasin narazili na nejúžasnější tajemství arktických pustin. Tu a tam, ukryty v takřka neproniknutelných řetězcích skalnatých hor, najdeš několik chráněných údolí, kam se ostrý severák nikdy nedostane. V těchto údolích stromy snadno zakoření, a pak se už objeví tráva i květiny, jejichž semínka sem zanesou ptáci. Tak vznikají svatyně přírody, skryté před drsnou a divokou pustinou.

Hoši upírali udivené zraky do údolí, ale malý kolouch posvátnou hrůzu nepocítil. Vesele zavrčel, vyskočil a už klouzal dolů po dlouhém kamenitém svahu.

Kouzlo se rozplynulo. „Hej!“ vykřikl Jamie. „Jdeš zpátky!“ Ale kolouch radostně vykračoval dál. Chlapci se pustili bezstarostně za ním a přeskakovali ze skály na skálu jako dvě horské kozy. Konečně se dostali až na dno údolí. Nad nimi se k obloze vypínaly stromy.

BÝČKOVÉ TÁHNOU

Všichni tři se rozběhli k břehům nejbližšího jezírka a pohlédli do průzračně zelené vody. Asi tři a půl metru pod hladinou uviděli líného pstruha. Opožděné hejno divokých kachen vzlétlo a kroužilo jim nad hlavou. Z jezera se ozýval krákavý srních vodních potáplic.

Pak zamířili k nejbližšímu lesíku. Jamie zadumaně vzhlédl ke kymácejícím se korunám smrků. „Pěkné místečko. Tady si postavíme srub,“ řekl.

Dřív však než mohl Awasin odpovědět, nastal rozruch. Koloušek náhle zmizel v porostu. Awasin zahlédl nablízku nějaký pohyb a ihned stáhl pušku s ramene. Pak se spolu s Jamiem rozběhli k okraji lesa, aby měli lepší rozhled.

Přišli právě včas. Spatřili stádo asi padesáti býčků karibú, jak právě spokojeně vycházejí z lesa a začínají se pást na pruhu ostřice.

Awasinova tvář vzrušením oživla. „Ti býčci tu musí být už celé léto,“ řekl. „A vsadím se, že tu zůstanou i přes zimu! Jestli ano, pak můžeme mít čerstvé maso, kdy se nám zachce.“

Potichounku se vzdálili, aby stádo nevyrušili. Jamie zjistil, že kolouch je stále ještě pryč. „Myslím, že jsme už našeho miláčka ztratili,“ řekl.

„Ted si s tím nelam hlavu,“ odvětil Awasin. „Pojď, prozkoumáme ještě zbytek údolí.“

Další dvě hodiny věnovali prohlídce nového světa, který právě objevili. Údolí nebylo veliké – táhlo se do délky asi šesti a půl kilometru a bylo široké ne víc než osm set metrů. U každého jezírka rostlo množství černých modřínů a pod severním svahem údolí se těsnaly smrky.

Hoši stoupali po zvláštním písečném předělu, který se svažoval přímo do údolí a skýtal příjemnou procházku. Byl asi čtrnáct a půl metru vysoký a v nejvyšším bodě jeden metr široký. Stěny byly strmé, a tak se chlapci pořádně zadýchali, než dosáhli jeho vrcholu. Na úzkém a písčitém hřebeni byla vlky a soby vyšlapána docela zřetelně viditelná zvířecí stezka. Hřeben se táhl po celé délce údolí a byl tak rovný, že to až Jamieho překvapilo. Připomínalo mu to náspy u starých silnic. „Vypadá to spíš jako převrácené koryto řeky,“ řekl Awasin. A byl blíž pravdě.

Písečný násep byl esher – a eskery patří mezi nejpozoruhod-nější útvary země. Vytvořily je velké ledovce, které kdysi pokrývaly severské pustiny silnou vrstvou ledu do hloubky několika set metrů.

Když pak začaly ledovce roztávat, vytvořily na svém povrchu řeky. Tyto řeky se postupem času prodraly ledem a vytvořily uvnitř ledovců obrovské tunely. Často si prorazily cestu i štěrkem a pískem, který se nahromadil vlivem pohybující se ledové vrstvy dávno před tím, než si řeky začaly budovat svá koryta uprostřed mezi zemí a ledovým příkrovem.

Uplynuly další tisíce let, ledovce zmizely a s nimi i jejich řeky. Koryta ledovcových řek zůstala, ale klesla pod tajícími ledy k pevné půdě. Byla to skutečně obrácená koryta řek, jak správně říkal Awasin.

Ted‘ se táhla koryta přes hory, údolí, pustiny a jezera bez ohledu na současný vzhled země. Některá jsou až stovky kilometrů dlouhá a mohou překlenout horské hřebeny, právě tak, jako se čínská zeď plazí nezadržitelně jako had přes hory a doliny. Místy si eskery razí cestu přímo přes velká jezera a prodírají se krajinou jako pěšinky. Jsou to přírodní silnice arktických pustin.

Awasin a Jamie použili svého eskeru jako cesty k pohodlné procházce, protože z jeho hladkého a rovného hřebene se mohli rozhlédnout po celém údolí. Šli po ní až k západnímu konci údolí, kde písečný násep stoupal do příkrého skalnatého svahu hory. Pak se vydali opačným směrem a pozdě odpoledne stanuli na východním konci údolí. Zde se esker propadal strmou rozsedlinou dolů do zeleného údolí. Chlapci šli dál a po třech kilometrech prošli jakousi roklí a vynořili se v širokém kamenitém údolí řeky Zamrzlého jezera! Pod nimi a několik kilometrů na jih se nejasně rýsovala sobí ohrada a dokonce rozpoznali drobnou tečku – své kamenné iglú.

Byl to poslední šťastný okamžik velmi šťastného dne. Kdyby byli nuceni přenášet zásoby do skrytého údolí přes skalnaté kopce, byla by to úmorná dřina. Ted však měli silnici jako na zakázku, po které mohou přecházet naprosto pohodlně.

Slunce už zapadalo, když se zastavili a shlíželi do nížin. „Lidé mého kmene by řekli, že Manitú byl s námi,“ řekl Awasin tiše. Byla to slavnostní chvíle – ale slavnostnost se za chvíli rozplynula.

Za nimi se ozval unavený vzdech a donutil chlapce, aby se rychle obrátili. Po svahu eskeru se loudal ztracený kolouch a jeho jindy uhlazený kožíšek byl rozcuchaný, jako by strávil celé odpoledne v ragbyovém zápase. Přišel pokorně až k nim, přilniil se čenichem k Jamieho ruce a složil se u jeho nohou.

„Měl jsem na to pamatovat,“ uchichtl se Awasin.

„A na co?“ zeptal se Jamie.

„Že tu jsou ti býčci,“ dodal Awasin. „Blíží se doba říje a ti staří chlapíci se stávají nesnášenliví. Nedopustí, aby se k nim mladý sob přiblížil. Asi našeho chlapíka pořádně prohnali po údolí!

„Zdá se že v těchle místech jsou jen samí býčci. To mládě s námi zůstane určitě celou zimu,“ řekl Jamie. „Měli bychom mu dát nějaké jméno. Pořád na něj voláme jen Hej, ty!“

„Co kdybychom mu říkali Otanak?“ navrhl Awasin. „Znamená to toho, kdo je stále vzadu – kdo se opožďuje.“

„Docela dobré,“ řekl Jamie. „Pojď sem, Otanaku, všichni budeme večeřet až doma.“

Té noci kuli plány. Hlavní tábor si zřídí ve skrytém údolí. Tam si také co nejdříve postaví pohodlný srub a navíc získají neomezené zásoby dřeva na topení. Přesto však zbývalo hodně vážných starostí.

Byla to především otázka potravy. Našli sice ve skrytém údolí stádo býčků – to by bylo výhodné, zůstanou-li tu ovšem karibú celou zimu. Ale chlapci naléhavě potřebovali prvotřídní kůže na zimní oděv. A co bylo ještě důležitější, museli si zaopatřit dostatečné množství tuku, aby měli v zimě čím svítit. To znamenalo zůstat v táboře U kamenného iglú – jak jej chlapci teď nazývali – tak dlouho, dokud nepřitáhnou býčci ze severu.

Jamie pořídil kalendář. Do olověné destičky z hrobky Vikingů zaznamenával malými čárkami den za dnem. „Myslím, že už je patnáctého září,“ řekl, „a to znamená, že budeme moc rádi, když nás zima přepadne až za týden. Možná, že býčci už táhnou na jih jiným směrem.“

„Tomu nevěřím,“ odpověděl Awasin. „Býčci nevyrazí dřív, dokud nenapadne první pořádný sníh. Pak ale táhnou rychle. A až se objeví, musíme jednat taky rychle.“

Následujícího jitra pokrývalo zemi už pět centimetrů čerstvého sněhu. Po snídani Awasin vystoupil na malý pahorek a zadíval se přes údolí na sever.

Dlouho neviděl na nekonečně bílé obloze údolí nejmenší pohyb. Konečně jeho bystré oko zahlédlo na bledé severní obloze nepatrný záchvěv. Ještě chvíli pozoroval oblohu, až si byl naprosto jist. „Havrani!“ zašeptal. „Černí havrani – bratři sobů už táhnou!“

Napínal zrak, až ho oči bolely, ale nakonec byl přece jen odměněn. Daleko na severu zahlédl cosi, co se podobalo chvění horkého vzduchu za srpnových dní. Neměl už nejmenší pochyby. Daleko v údolí řeky bílý sníh náhle zmizel a zdálo se, jako by se celá země dala do pohybu. Údolím se valila mohutná vlna sobů. Pomalý, ale nezadržitelný tok podobný jazyku lávy prýštícímu ze sopky.

Awasin utíkal zpět do tábora. „Za hodinu – možná za dvě – jsou tu!“ křičel udýchaně. „Rychle!“

Uhasili oheň, žhavé kousky mechu rozhodili kolem a udupali.

Všechno, co leželo po táboře, naházeli do kamenného iglú a vydali se rychle k průchodu v ohradě.

V minulých dnech se Awasin několikrát vypravil ke kamenným sloupům v ohradě a na jejich vršky rozložil kusy rašeliníkového mechu. Ranní vánek, který si pohrával nad údolím, teď mech rozevlál, takže se zdálo, jako by každý sloup byl živá bytost – lovec čekající na svou kořist.

Na obzoru se dosud neobjevil ani jeden sob, ale chlapci ve vzduchu cítili onen známý pach – pach dobytka a stájí. Rychle si rozdělili úkoly. Jamie dostal tentokrát pušku a měl se ukrýt v jedné lovecké jámě poblíž průchodu. Za Awasinovy pomoci se přehoupl přes hromadu kamení do jakési střílny, odkud měl soby zadržet.

Awasin se vyzbrojil vlastnoručně vyrobeným kopím. Zhotovil si je z krátkého kusu smrčku, který přivlekl ze Skrytého údolí, a na jeden konec připevnil lovecký nůž. Pak zaujal postavení na protější straně průchodu za velkým hranatým balvanem.

S čekáním rostlo i napětí. Jamie si vzpomněl, co říkal Denikazi o stěhování býčků: „Přihrnou se jako vichřice a po celý jeden den bude svět patřit jen jim. Pak zmizí jako ozvěna hromu a na zamrzlých pláních vymře život, dokud se zas nevrátí jaro.“

Jamie věděl, že je nutno počítat s každou ránou. Přikrčil se a napjatým zrakem pozoroval hřeben vzdálený asi osm set metrů, který znemožňoval rozhled do údolí.

Najednou se vrchol hřebene úžasně změnil. Jako by na holém a pustém vrcholku naráz vyrostl celý les. Tisíce a tisíce větví jako by vypučelo z kamenité půdy a pružně vlálo v mírném vánku.

Jamie věděl, že ty větve jsou parohy sobů ženoucích se do svahu na druhé straně, a přitiskl pažbu pušky pevně k rameni.

Teď už sobi dorazili až na vrchol a jejich paroží trčelo vysoko do oblak. Zvířata táhla v sevřeném útvaru a svými parohy vytvořila neproniknutelný plot z kostí.

Přehoupla se přes pahorek a řítila se údolím přímo k ohradě. Zatím se na pahorku už objevilo další stádo. Na okamžik se Jamiemu zazdálo, že se celý svět ukryl pod hnědá těla sobů.

Jejich pach byl už tak silný, že se Jamie rozkašlal. Dusotem kopyt a rachotem paroží, jak o sebe sobi naráželi, mu až v uších zaléhalo. Náhle podlehl panice a začal divoce pálit do blížící se vřavy.

Byl přesvědčen, že ho musí ty myriády kopyt rozdrtit na padrť, proto vyběhl na kopeček, který tu trčel jako ostrov, aby mohl čelit blížícímu se přívalu. Z tohoto nebezpečného místa začal pálit znova.

Jeho rány však neměly náležitý účinek. Šest nebo sedm zvířat se vzepjalo a vzápětí zmizelo pod masou těl. Karibů byli namačkáni jeden na druhého a tak popuzeni nenadálým vyrušením, že vůbec nevěnovali pozornost chabému úsilí chlapce a jeho pušky. Nezměnili však směr, ani nezpomalili. Valili se nezadržitelně vpřed jako divoké moře.

Awasin na druhé straně průchodu byl stejně bezradný jako Jamie. I on se bál, že ho zvířata udupou k smrti, ale jeho lovecká zručnost mu přišla zavčas na pomoc. Zaječel jako dábel, vzpřímil se a začal bodat vlastnoručně vyrobeným kopím do zvířat, která ho obklopila a sevřela. Brzy kolem něho narostla hromada těl jako hradba pevnosti. Sobi se však hrnuli dál, proudili kolem ostrůvku, kde stál mladý Indián, prosáklý krví a šílený vzrušením okamžiku.

Jamie, stojící na vršku skály, si najednou začal uvědomovat, že vlastně žádné opravdové nebezpečí nehrozí, poněvadž býčkové se vůbec nepokoušeli nějak mu ublížit. Věřil, že by mohl se skály seběhnout, postavit se doprostřed dupajícího stáda a nic že by se mu nestalo – sobi budou pádit dál kolem něho a nevšimnou si ho. Přesto však zůstal tam, kde byl, ale vzrušení už pominulo. Teď střílel málo, a jen tehdy, když se přiblížil zvlášť tučný býček. Po půl hodině palbu zastavil. Zastřelil už postačující množství sobů.

Nekonečný proud zvířat ho uchvátil. Seděl tiše jako socha, zatímco úděs z otřesné podívané začal působit na jeho mysl. Vlnící se a vířící moře paroží a hnědých hřbetů se valilo dál. Čas prchal závratnou rychlostí. Proud se valil jako povodeň …

Uplynulo už jistě několik hodin, když se Jamie znovu rozhlédl ze své hrady. Nikde kolem neviděl ani jedno živé zvíře. Místo

toho však spatřil zkrvavenou postavu Awasina mířícího k němu. Jamie se strnule spustil se skály. Svět se ztišil a znehybněl.

Setkali se pod hromadou kamení a nikdo z nich nepromluvil ani slovo. V tichosti kráčeli zpět do tábora, každý sám se svými myšlenkami. Nikdy, co budou živi, nezapomenou na dnešní den, protože nahlédli hluboko do jednoho z největších tajemství života zvířat.

SRUB

Nikdo z nich neměl chuť večeřet. Reakce z vraždění byla tak silná, že se ani slůvkem nezmínili o přípravě masa ze zabitých býčků. Viděli toho dne příliš mnoho krve a mnoho smrti.

Štěkot lišek je konečně přivedl zpět do skutečnosti.

„Jsou u průchodu,“ řekl Jamie, když už chvíli naslouchal, „a myslím, že požírají naše soby. Uděláme nejlíp, když se tam vrátíme a dokončíme to.“

Awasin zvolna přikývl. „Máš pravdu,“ odvětil konečně. „Musíme tu práci dokončit. Jestli je ted necháme sežrat, nebudeme o nic lepší než obyčejní vrazi.“

Byla to nekonečná a nepříjemná práce. Celé další čtyři dny pilně zpracovávali čtyřicet sedm poražených býčků. V táboře U kamenného iglú připravovali maso a čistili prvotřídní kůže. Bledé sluneční paprsky vydávaly stále ještě dostatek tepla, takže_ jemné kůže ze zastřelených býčků aspoň částečně vyschly. V noci zase byly už pořádné mrazy, takže masu nemuseli věnovati nijak zvláštní péči. Takřka všechno maso už odnosili do blízkosti tábora, naskládali je na hromádky a přikryli kamením.

Čekal je však nejtěžší úkol – příprava tuku. Po celý den udržovali oheň, který často zářil i dlouho do noci. Nad plameny visel kotlík na čaj, stále plný tuku.

Získali dva druhy tuku a každý museli vařit zvlášť. Lůj se prostě nakrájí na kousky a pak se vaří tak dlouho, až je tekutý. Každou chvíli odléval Jamie vařící mastnotu na pánev, a tu pak položil do mechu na kus ledu. Když se pánev ochladila, vyloupl pokaždé dva a půl kilogramu těžké pláty loje, které rovnal do stále rostoucí hromady.

Nejcennější tuk však hoši získali z vyvařeného morku kostí. Posbírali všechny kosti a Awasin z nich sekyrkou vytloukl morek. Jamie jej vařil a sbíral výživnou žlutou hmotu, která plavala na povrchu. Práce šla pomalu, protože kotlík na čaj byl příliš malý. Přesto však ke konci čtvrtého dne už připravili deset špalíků morkového tuku. Byl měkký, běložlutý a chutnal skoro jako máslo. Navíc získali třicet kusů tvrdého voskovitého sádla, které vypustili z břišního tuku.

Po celou tu dobu však nezapomínali na ryby a každý den zatáhli v mělčině síť. Jelikož ted už bylo počasí velmi studené, nezdržovali se sušením ryb, jen je očistili a uložili pod hromady kamení. Ale jednou ráno koncem září se objevila v malém zálivu vrstva ledu a chlapci zatáhli síť naposled. Zamrzlo i velké jezero, takže tekoucí vodu našli už jen na peřejích.

Ted nastal čas odstěhovat se do Skrytého údolí. Jednoho jasného a mrazivého dne, doprovázeni Otanakem, konečně vyrazili. Vzali si s sebou táborovou výstroj, nástroje a zásoby jídla na jeden týden. Zbytek zásob zůstal v tajné zásobárně pod kameny a v kamenném iglú. Chtěli si později postavit sáně. A až napadne hodně sněhu, odvezou zbytek zásob do Skrytého údolí. Než však tábor opustili, provedl Jamie důkladnou prohlídku zásob potravin. Dojem byl mohutný.

Přes sto síhů a pstruhů, sušených i uzených, a stejné množství čerstvých i zmrazených pstruhů pod mechem. V kamenném iglú bylo uskladněno skoro sto kilogramů sádla a morkového tuku, dvacet sedm kilogramů sušeného sobího masa, něco pemikanu, osmnáct kilogramů sušených bobulí, necelých sedm kilogramů labradorského čaje a pěkná hromádka sobích jazyků. Kůže a pradena šlach uskladnili také v iglú.

Kolem tábora vybudovali ještě půl tuctu kamenných zásobáren a do nich uložili zbývající maso ze sobích býčků. Byla to pořádně velká špižírna – víc než dostačující, a dokud bude na dosah ruky, nepocítí chlapci hlad.

Ve Skrytém údolí se nejdříve poohlédli po vhodném místě na stavbu srubu. Údolí bylo rozděleno na tři části, navlečené jako perličky na šňůru eskeru. V každé části byl kus lesa a jedno dvě jezírka a brzy se ukázalo, že střední část je nejvhodnější. Za desetiakrovým lesem chránil celé místo před severními větry příkrý útes. Přímo uprostřed lesa se třpytilo jezírko, dost velké, aby je mohlo zásobit pitnou vodou, a tak dobře chráněné, že byla naděje, že nezamrzne ani uprostřed nejkrutější zimy. Esker, přírodní silnice, přetínal napříč jezero a každý živý tvor mohl přejít údolí z jednoho konce na druhý ani ne za hodinu.

Před setměním si chlapci postavili dočasný tábor přímo v lese. Toho večera leželi u hučícího ohně, na nějž přikládali smrkové větve, a dělali plány.

Než se rozednilo, stáli už zase na nohou a pustili se vášnivě do práce. Vybrali si malou mýtinu uprostřed lesa, poblíž jezera, kde byla půda pěkně rovná. Pak se vydali každý jiným směrem do lesa, aby vyhledali a sekyrkami označili stromy vhodné pro stavbu srubu.

Tu si teprve uvědomili, že celá ta práce nebude nic tak jednoduchého, jak si představovali. Stromů na stavbu tu bylo dost, jenže všechny měly nevhodný tvar. U kořene byly velmi tlusté, ale nahoře se kmeny ostře zužovaly – vypadaly jako obrácené kornoutky na zmrzlinu. Utvářel je tak pomalý růst a boj s přírodními živly. Nenašli ani jeden rovný kmen patřičné délky, vhodný pro stěny srubu. Také malá sekyrka se vůbec nehodila ke kácení stromů silných v průměru čtyřicet centimetrů. Trvalo to celou hodinu, než se jim po velké námaze podařilo udělat zásek a srazit první strom. Další hodina uběhla, než osekali jako kámen tvrdé a sukovité větve. Za soumraku, který se toho dne snesl již brzy odpoledne, měli už skácený a opracovaný jeden strom – ale kmen byl příliš těžký, aby jej mohli odtáhnout na prostranství určené pro stavbu srubu.

Večer seděli u ohně celí sklíčení a rozmrzelí. Věřili, že se jim podaří postavit srub do týdne nebo nejpozději do deseti dnů, ale teď viděli, že se do něho nenastěhují ani do jara. Byl na ně chmurný pohled, když si protahovali zmožené svalstvo a třásli se v nočním mrazu.

Po dlouhé chvíli tíživého ticha Jamie promluvil. „Musíme na to jít docela jinak. S takovou se nikam nedostaneme.“

Awasin zasmušile souhlasil. Původně měli v plánu postavit srub na rozloze čtyř a půl čtverečních metrů, jednotlivé kmeny klást jeden na druhý a v rozích je zaklínovat do sebe. K tomu by potřebovali přes pět metrů dlouhé kmeny, aby přečnívaly. Ted však chlapci shledali, že se jim sotva podaří porazit strom, z kterého by otesali pět metrů dlouhou kládu. A i kdyby se jim to přece jen podařilo, byl by kmen zase příliš těžký – a co víc, každý konec měl jinou tloušťku, takže kmen vlastně nebyl k ničemu.

Jamie seděl a díval se do ohně. Chvílemi vzhlédl a pozoroval temnou stěnu lesa před sebou. „Podívej se na ty stromy,“ řekl, „stojí tam hustě vedle sebe jako naježené chlupy na hřbetě psa.“ Pak jeho myšlenka pomalu začala nabývat přesnějšího tvaru. „Kdyby ty stromy byly od sebe jen několik centimetrů místo dvou metrů, vytvořily by pevnou rovnou stěnu!“ Ještě chvíli o svém nápadu přemýšlel.

Pak najednou vyskočil a vykřikl: „Už to mám! Můžeme kmeny zarazit do země, a pak nemusí být delší než nějakých dva a půl metru.“

Jamie pokračoval. Domýšlel dál svůj nápad a vysvětloval jedj notlivé podrobnosti. Awasinovo nadšení stále rostlo, až začal i on chrlit nápady. Rozmlouvali vášnivě ještě asi hodinu, a když se konečně zahrabali do kožešinových přikrývek na spaní, vrátila se jim zase dobrá nálada. Zdálo se, že nový plán všechny těžkosti vyřešil.

Ted potřebovali kmeny metr osmdesát až tři metry dlouhé, a ty mohli získat z docela malých stromů.

Tři dny nepřetržitě poráželi a otesávali stromy, až měli na vyhlédnuté mýtině hromadu dvaceti či třiceti kmenů. Pak začali se stavbou srubu.

Úspěšné dokončení stavby záviselo na zkušenostech a chybách a chlapci se také několikrát dostali do prudké rozepře, jak co dělat. Jamie chtěl využít pro oba rohy zadní stěny dvou živých stromů, které rostly od sebe v právě potřebné vzdálenosti. Awasin zase chtěl, aby srub stál uprostřed mýtiny, a zvítězil.

První úkol byl vykopat čtyři dolíky. K tomu jako lopaty použili pánve. Dolíky musely být hodně hluboké, protože mýtinu pokrývala tlustá vrstva písku, který sem voda spláchla z eskeru a který nebyl dokonale zmrzlý. Když vykopali jámu jeden metr hlubokou a narazili na tvrdou půdu, vztyčili opatrně rohové sloupy. Dva přední čněly do výšky dva a půl metru nad zemí, zatímco oba zadní byly nižší, jen asi metr osmdesát.

Pak zpevnili oba přední i oba zadní páry kmenů dvěma tyčkami z mladých stromků – jednou tyčkou zevnitř a druhou zvenčí. Spodní tyčky připevnili asi půl metru od země a horní zase půl metru od vršků rohových kmenů. Jamie užuž chtěl ke svazování použít drahocenného provazu, ale Awasin ho včas zarazil. „Babické nám poslouží mnohem lip,“ řekl a hned se pustil do výroby jakéhosi indiánského provazu.

Nejdříve vzal sobí kůži a seškrábal z ní všechnu srst. Pak ji namočil a počkal, až úplně změkla. Nakonec kůži vypjal, kolíčky ji přibil k zemi a v jednom rohu ji na okraji nařízl. Odtud začal kůži spirálovitě rozřezávat nožem, stále dokola, až vyřízl proužek široký asi dva a půl centimetru. Když došel Awasin po spirále až do středu kůže, držel v ruce kožený pásek skoro třicet metrů dlouhý.

Hodinu jej máčel v teplé vodě, pak jej vzal a začal jej dlaněmi třít a zakulacovat do tenkého provázku z jednoho konce na druhý. Třel proužek znovu a znovu, až se kůže vysušila a zakulatila v kožený provaz, tenký sice jen necelý centimetr, ale zato pevný jako nejlepší konopné lano.

Než provazu použili, namočili jej znovu do vody a pak rychle svázali tyčky s kmeny dohromady. Když kožený provaz vyschl, srazil se a smyčky se pevně utáhly.

Práce však pokračovala velmi pomalu. Za dva dny postavili jen kostru. Rozkládala se na necelých čtyřech čtverečních metrech, vpředu byla dva a půl metru vysoká a vzadu jen jeden metr osmdesát centimetrů.

Ted se pustili do osekávání kmenů na stavbu stěn. Musely být o něco tenčí než rohové sloupy, aby dobře zapadly mezi vodorovné tyčky. Práce na zadní stěně šla rychle od ruky, protože všechny kmeny byly stejně vysoké. Ale u bočních stěn to už bylo horší.

Mezi přední a zadní stěnou byl malý sklon, takže každý kmen musel být jiný, o něco menší než předešlý.

Práce na jedné boční stěně trvala tři dny, zatímco na přední a zadní stěně pracovali celkem čtyři dny.

S dveřmi si už poradili velmi rychle. Přesně uprostřed přední stěny prostě vynechali čtyři kmeny. Pro okno nechali úzký otvor, který „zasklili“ do tenká seškrábanou sobí kůží, aby jí procházelo aspoň trochu světla.

Za deset dní od zahájení stavby už stěny stály. Čas rychle plynul. Desátý den museli chlapci podniknout výlet do tábora U kamenného iglú, aby doplnili své zásoby. Když se vynořili ze Skrytého údolí, byli udiveni, jak se svět pod nimi změnil. Pustina zmizela pod těžkou pokrývkou sněhu, zmizela i jezera a řeky a jen nepatrné prolákliny v bílé pláni naznačovaly, kde byly předtím.

I v Skrytém údolí padal sníh, když chlapci pracovali. Ale slunce, opírající se svými paprsky do chráněných svahů, jej rozpouštělo, sotva dopadl na zem. Na rozlehlých pláních však ležela vysoká pokrývka sněhu. Zima konečně přišla.

Při cestě do tábora U kamenného iglú a zpět do Skrytého údolí jaksepatří promrzli a to je vyděsilo. Oddechli si trochu, teprve když kráčeli zase v písku, po eskeru, kde nebyl sníh.

„Ještě že jsme objevili tohle údolí,“ řekl Jamie. „Když si představím, že bychom museli přezimovat v pusté a zamrzlé pláni, jde na mne hrůza.“

„Měli jsme štěstí,“ odpověděl Awasin, „ale teď není čas na odpočinek. Brzy pronikne zima i do našeho údolí. Musíme si pospíšit a srub dokončit.“

S novou chutí a energií se pustili do stavby střechy. Pracovali bez chvilky odpočinku, aby se zahřáli. I zde, v chráněném údolí, začínali pociťovat krutý mráz. Jejich oděv z přikrývek nebyl příliš pohodlný ani teplý.

Několikrát prohlédli údolí, než se jim konečně podařilo najít asi tucet tenkých tyček dlouhých čtyři a půl metru. Těch použili ke stavbě krovu a na každém konci srubu je nechali přečnívat asi půl metru, aby chránily před špatným počasím kožené provazy v místech, kde jimi spojili kmeny. Měli v úmyslu postavit rovnou střechu, která by se svažovala od přední stěny dozadu, ale dřív než začali krov pokrývat, na chvíli si odpočinuli, posilnili se teplým jídlem a pořádně se u ohně ohřáli.

Awasin právě rovnal na pánev plátky sobího jazyka, aby je opekl, když ho něco napadlo. Položil pánev a kroužil okolo Jamieho, který právě srkal labradorský čaj, připravený z usušených listů rojovníku.

„Jamie!“ vykřikl, „co kdybychom si postavili kamna nebo ohniště?“

Jamie zůstal sedět s otevřenou pusou. „To mě ani ve snu nenapadlo!“ přitakal radostně. „Ale vím už teď docela určitě, že jestli se rozhodneme kamna postavit, budou parádní. Můžeme je udělat z kamenů a škvíry utěsnit blátem.“

Awasin vzal znovu pánev a dal se do vaření. „Ne,“ odpověděl zkrátka. „Jak by se kamna trochu zahřála, rozpadla by se. Myslím, že nejlepší bude postavit uprostřed srubu otevřené ohniště a kouř nechat odcházet střechou.“

Jamie se díval pochybovačně. „Pak tam bude místo jen pro kouř, ale pro nás ne,“ řekl. „Ať uděláme ve stropě sebevětší díru, plochá střecha bude tlačit kouř pořád dolů a většina ho zůstane uvnitř. Udusíme se ve chvilce jako kuřata.“

Awasin chvíli neodpovídal. Pak řekl: „Střecha je nakloněna k zadní stěně. Co kdybychom ji uprostřed trochu zvedli – pak by se svažovala i k bočním stěnám. Vznikl by tam prostor, kterým by se kouř táhl k nejvyššímu bodu nade dveřmi. Tam uděláme díru, aby se kouř dostal ven.“

Jamiemu se tento nápad líbil, a tak Awasin pokračoval: „Ale je tu jiná věc. Měli bychom dole ve stěnách nechat díry, aby se dovnitř dostal čerstvý vzduch. Když jsem byl malý, prožila naše rodina celou zimu ve stanu a matka nechávala jeden dílec stanu stále poodhrnutý, aby průvan mohl kouř odvádět.“

„Vsadím se, že tam byl zatraceně studený průvan,“ odpověděl Jamie. „A co kdybychom vykopali zvenčí tunel až k ohništi? Tak by nám aspoň po podlaze nefučela vichřice.“

I při jídle uvažovali a vzrušeně hovořili o ohništi. Awasinova zkušenost a Jamieho vynalézavost se nakonec spojily a daly jim, jak se zdálo, dobrou odpověd. Hned odpoledne rozvázali tyčky v krovu, připevnili hřebenový trám a znovu postavili kostru střechy. Pak lomenici vyplnili krátkými kmeny.

Druhý den ráno nasbírali spoustu vrbových větví, nakladli je na krov a pak na ně naložili asi třicet centimetrů silnou vrstvu rašeliníkového mechu. Nakonec na to všechno připevnili několik sobích kůží jako obrovské šindele. Aby kůže dobře přilehly, rozložili na ně ještě tyčky a zatížili je kameny. Nad dveřmi pod krovem nechali otvor veliký asi jako džber na vodu. To byl komín.

Srub byl už téměř hotov, a tak se do něho hned nastěhovali. Ale ve stěnách prosvítala spousta škvír, které bylo ještě třeba ucpat mechem. Museli si vyrobit dveře a postavit ohniště. Zatímco Awa-sin dělal jiné práce, pustil se Jamie do ohniště.

Nejdřív postavil z kamení uprostřed podlahy kruh široký v průměru asi jeden metr a vysoký třicet centimetrů. Vyplnil ho celý pískem a z plochých kamenů vytvořil po okraji půlkruh. Po dlouhém hledání našel na kamenitých svazích dva tenké placaté kameny

sedmdesát centimetrů dlouhé a patnáct centimetrů široké. Ty pak položil přes půlkruh a vytvořil tak podpěru pro kotlík a zároveň jakousi plotnu na vaření vůbec. Potom vzal sekyrku, vyhrabal v podlaze žlábek a vyvedl jej pod zadní stěnou několik metrů za srub. Žlábek přikryl kameny, nahrnul na ně písek a na obou koncích nechal volné otvory.

Tím stavbu dokončil. Narovnal na ohniště hromadu chrastí a zavolal ven na Awasina: „Hotovo! Můžeme to vyzkoušet!“

Awasin se přihnal jako vítr a oba napjatě pozorovali kousek řeřavého dřívka, který přinesli z táborového ohně před srubem, jak podpaluje chrastí. Za chvíli už začal stoupat kouř, ale místo aby se zvedal ke stropu a ke „komínu“, usazoval se vesele v místnosti za jejich zády. Rozkašlali se a z očí jim stékaly proudy slz. Snažili se vydržet co nejdéle, nakonec však přece jen vyklopýtali ze srubu na čerstvý vzduch.

Awasin v záchvatu kašle řekl: „Dejme mu čas, Jamie, možná že to půjde lip, až se místnost vytopí.“

Jamie byl sklíčen. Vzhlédl ke střeše, odkud z „komína“ vycházel jen úzký proužek kouře, obrátil se a kráčel pomalu k starému tábořišti.

Náhle ho zastavil Awasinův výkřik: „Jamie! Podívej se, rychle!“

Jamie pomaloučku otočil hlavu, pak se obrátil celý a zíra’l na střechu. Z komína se chrlil nepřetržitý mrak hustého kouře, stoupal nad koruny stromů a mizel kdesi v údolí.

Awasin odsunul kůži, která prozatím sloužila místo opravdových dveří. „Pojd dovnitř!“ zavolal.

Jamie přiběhl jako srnec, ale už ho nepřivítal hustý závoj kouře. Na ohništi vesele plápolal oheň a v místnosti bylo příjemné teplo. Kouř stoupal přímo ke stropu, plazil se pod lomenou střechou a mizel otvorem ven. U ohniště vnikal do místnosti z tunelu čerstvý vzduch a ten plameny ihned zahřívaly.

„Přiznávám, že jsem neměl dost trpělivosti,“ řekl Jamie, když si sedal k ohni. „Tohle zařízení funguje lip než většina táborových kamen.“

Awasin se usmál. „Uvaříme si na oslavu čaj!“

Jak se Awasin domníval, tkvěla opravdu příčina potíží s kouřem v tom, že teplý vzduch stoupá, zatímco chladný vzduch klesá. Když oheň zapálili, bylo sice dost kouře, ale málo tepla, a tak chyběl tah teplého vzduchu, aby odnesl kouř ke stropu a do komína. Když se místnost dostatečně zahřála, stoupal už teplý vzduch pravidelně a nesl s sebou i kouř.

Té noci spali pohodlně v novém domově na lůžkách upravených z mechu. Usínali s pocitem hrdosti, jako by si byli postavili zámek.

A měli k tomu pádný důvod. Jasná mysl a poctivá práce rozřešily i jejich poslední starosti. Teď měli jistotu, že děsivou zimu severských pustin přežijí. Věděli však, že se jim postaví do cesty překážky, které nemohou předvídat.

První týden po nastěhování do srubu vyplnily tesařské práce, kterých byla ještě celá spousta a které museli dokončit. Nejdříve si postavili u severní stěny pryčny na spaní z tenkých tyček, pak je pokryli matrací z rašeliníkového mechu a kůží z karibú. Potřebovali také spací pytle. K jejich výrobě použili také sobí kůže. Dali vždy dvě a dvě srstí k sobě a ze tří stran je sešili.

Jamie postavil z plochých kamenů stůl, který trčel asi sedmdesát centimetrů nad podlahou. Protože neměli židle, byla výška stolu naprosto postačující. Chlapci se posadili na dva větší kameny, přes které si položili podušky kůže karibú, a stolovali docela podle předpisů.

Z tyček z malých stromků pořídili na bočních stěnách poličky a u stropu natáhli křížem krážem starý provaz z kánoe, který jim teď poslouží jako šňůra na prádlo. Na něj budou rozvěšovat mokré šaty i mokasíny a všechno se brzy usuší.

Táborový řád byl docela prostý. Každý vykonával jeden týden službu kuchaře. Kuchař – Awasin měl první směnu – vstával každé ráno dřív, přiložil na oheň a připravil snídani. Obyčejně měli labradorský čaj, pečeného pstruha, kterého večer před tím rozmrazili, a zbytky dušeného masa od večeře.

Jamie zatím došel k jezírku pro vodu. Každý den však musel znovu prosekat nový led, dřív než mohl naplnit kožený vak, vyrobený z vydělané sobí kůže, a musel jej n (a nějakou chvíli nechat pod vodou, aby nitě ze šlach nabubřely a uzavřely tak mezery mezi stehy. Pak už voda neprosákla. Dokud byla ve vaku voda, neprosakoval, jakmile se však vysušil, mezery kolem stehů se’znovu rozevřely.

Po snídani se každé ráno vydávali do blízkého okolí tábora, aby si opatřili pořádnou zásobu dřeva. Věděli, že uprostřed zimy bude celé údolí pokryto vysokými závějemi a pak už bude velmi obtížné získat dřevo a ještě těžší dostat je domů. A tak většinu času strávili hledáním uschlých stromů, které vysekávali a pak odvlékli do tábora. I když nebylo ještě počasí nijak kruté, přece jen spálili pořádné množství dřeva, aby v chatě udrželi teplo – obzvláště v noci, kdy oheň pouze udržovali zelenými smrkovými větvičkami, které pomalounku ohořívaly.

prvním týdnu svého pobytu ve srubu podnikli dvě výpravy do tábora U kamenného iglú pro zásoby a pokaždé cítili, že počasí je stále mrazivější, a stále naléhavěji si uvědomovali, že musí okamžitě něco udělat se zimním oblečením.

den, kdy Jamie převzal roli kuchaře, byl už – podle zářezů v olověné destičce – 1. listopad. Než se Awasin vyhrabal ze svého spacího pytle, praskal už na ohništi oheň, ale ve srubu bylo nepříjemně chladno.

Awasin se třásl zimou, když se oblékal. Pak vyšel ven a vydal se k jezírku pro vodu. Jamie slyšel, jak pod jeho mokasíny sníh křupe, což dokazovalo, že je venku velký mráz. Za půl hodiny se Awasin vrátil celý promrzlý. „Tak zima už je opravdu tady,“ procedil skrz zuby. „Musíme mít nějaké teplé zimní šaty, jinak nevystrčíme ze srubu ani nos.“

Po snídani soustředili na tuto otázku všechnu pozornost. Několik prvotřídních kůží leželo ve srubu a Awasin je už z větší části očistil a některé i nad ohněm vysušil.

Jamie mu navrhl, aby použili jako vzoru jeho starých a roztrhaných kalhot. Svlékl si je a opatrně rozpáral všechny švy. Pak jednotlivé části rozložil na sobí kůži a kapesním nožíkem vyřezal stejné tvary. S kalhotami to ještě šlo, ale když došlo na kazajky, byli v koncích. „Co kdybychom si radši udělali takové kožíšky, jako nosí Eskymáci?“ navrhl Jamie.

„To bude nejlepší,“ odpověděl Awasin. „A přišijeme k nim i kapuce. Velká škoda, že si je nemůžeme olemovat vlčí kožešinou.“

„A proč zrovna vlčí?“ chtěl Jamie vědět.

„Protože na kožešinách z vlků a rosomáků se nevytvoří led, když dýcháš,“ vysvětloval trpělivě Awasin. „Všechny ostatní kožešiny zledovatí a píchají a mohou i přimrznout ke tváři.“

„Tak to zastřelím prvního vlka, kterého uvidím,“ sliboval Jamie a vrátil se ke kůži, aby na ni rozložil svou starou kazajku.

Jamie vykrajoval a skládal dohromady jednotlivé části kazajek a Awasin je sešíval. Pracovali pilně celý den, a když se na tábor snesl soumrak, mohli se už pochlubit prvními kalhotami, a ještě jim zbyla hromada vykrájených odřezků a zbytků.

Kalhoty převrátili kožešinou dovnitř, takže srst přiléhala přímo na holé tělo. Vršky mokasínů ovázali nad kotníky pevně kolem nohavic. Vypadali sice jako nemotorní balíci, ale kalhoty zato byly pohodlné a pěkně hřály. Museli je však stále udržovat v suchu. Jakmile by je jednou promáčeli, ztvrdly by jako pláty železa.

Druhý den se Jamie úporně snažil vykrojit kazajku. Několikrát vyřízl jednotlivé části a vždycky byl přesvědčen, že tak je to správně, ale když je „spíchl“ několika stehy dohromady, zjistil, že takovou kazajku nikdo na sebe neoblékne.

Toho dne však už uhodil pořádný mráz a Jamie si uvědomil, že ted nemůže ve svém úsilí povolit. Řezal – sešíval – páral – a zkoušel stále znovu. Začínalo se už stmívat, když konečně vykrojil kazajku, která se zdála dobrá.

Odložil však hlavní práci až na ráno. Awasin byl toho dne úspěšnější a večer už na šňůře u stropu visely troje kožešinové kalhoty. Nebyla to snadná práce. Šít s jehlou z kosti, která se stále prohýbá, to je zdlouhavá práce a jde pomalu od ruky. Švy i nit ze šlach musí být neustále mokré, a to si ještě napřed musí udělat rybářským háčkem dírku pro jehlu.

Dva dny Jamie pilně pracoval, než kazajky dokončil. Sahaly jim až ke kolenům a vypadali v nich jako vyrostlí školáci. K límcům přišil kapuce, které se daly podle potřeby přetáhnout přes hlavu, aby chránily i obličej. Chlapci si hned nové kazajky oblékli, ale své bavlněné košile si nechali vespod. Pak se podívali jeden na druhého a rozesmáli se.

„Nevypadáme v nich zrovna nejlíp,“ řekl Awasin, „ale hřát budou určitě. Co nejdřív si uděláme výlet a vyzkoušíme je.“

Ani ve snu je nenapadlo, že výlet podniknou mnohem dřív, než Awasin předpokládal. Té noci se totiž objevil velmi nevítaný host.

ROSOMÁCI A SÁNĚ

Nazítří hned po rozednění vyšel Awasin k jezírku pro vodu, ale byl zpátky než bys řekl švec – a bez vody. Hned před srubem našel stopu rosomáka. Chvíli pátral kolem a zjistil, že lupič zničil deset kilogramů sobího masa, které si uskladnili na střeše srubu.

Bylo zřejmé, že když už rosomák jednou maso našel, zůstane tu jako stálý, třebaže nezvaný, host tia celou zimu. A tak ještě týž den postavili mezi stromy tajnou zásobárnu, kde by jejich zásoby byly v bezpečí.

Vybrali si čtyři menší stromy, které rostly blízko sebe, a tři a půl metru nad zemí k nim připevnili do kříže tyčky. Pak přes ně naskládali malé stromky a vytvořili tak plošinu pro těžký náklad potravin, které na ní chtěli uskladnit. Nakonec oloupali se stromů kůru až po plošinu a do kmenů všech čtyř stromů zarazili ve výši asi dvou metrů špičaté kolíky, směřující dolů. A aby bylo všechno jaksepatří, vyrobil Awasin malý žebřík, po kterém se snadno dostanou k zásobám a který uskladní ve srubu.

Té noci probudil Jamieho podezřelý zvuk zvenčí. Zavolal na Awasina, vklouzl do kalhot a uchopil pušku. Awasin zůstal u dveří a držel hořící smrkovou větev, zatímco Jamie se rozběhl k zásobárně. Ve slabém a blikotavém světle zahlédl velký stín mizící v křovisku. Rychle vystřelil, ale bez úspěchu. Rosomák zásobárnu dokonale zpustošil. Ve sněhu ležela spousta rozházených zmrzlých ryb a kusů masa. Některé ryby doslova rozsápal na kousky.

Teprve ráno chlapci objevili, jak se dostal lstivý rosomák do zásobárny. Jelikož se neodvážil vylézt ani po jednom ze čtyř rohových kmenů, vyšplhal se na tenký černý modřín rostoucí ve vzdálenosti asi tří metrů od plošiny. Stopy drápů vyryté do kůry modřínu jasně dokazovaly, že zvíře přeneslo váhu těla směrem k zásobárně, a když se vyšplhalo co nejvýše, ohnul se štíhlý stromek jako luk. Pak už rosomákovi stačilo, aby se pustil, a dopadl na plošinu.

Tento důkaz obratnosti naplnil chlapce hrůzou. Několik hodin strávili odstraňováním všech stromů, které byly v bezprostřední blízkosti zásobárny.

„Čipvejové říkají, že rosomáci vůbec nejsou zvířata, ale zlí ďábli,“ poznamenal Awasin rozechvělým hlasem, když odstraňovali způsobené škody.

„A to je ještě moc mírné přirovnání. Jestli ten stín byl opravdu zvíře, býval bych je včera večer zastřelil. Vím určitě, že je kulka zasáhla, ale nikde ani kapička krve, ani mrtvý rosomák.“

„Možná, žes trefil, Jamie,“ řekl jeho kamarád, „ale tihle rosomáci se střílejí nejhůř ze všech zvířat na světě. Viděl jsem je uprchnout, když byli prostříleni kulkami z třicítky jako řešeta!“

Jamiemu sevřela hrdlo nepříjemná myšlenka. „Poslyš, Awasine, když máme rosomáky i tady, co bude se zásobami v táboře U kamenného iglú?“

„Uděláme nejlíp, když se tam půjdeme radši hned podívat,“ odpověděl Awasin, „a jestli tam už rosomáci byli, odvezeme všechno maso sem.“

„Doufám, že ne na zádech,“ řekl Jamie nespokojeně. „Co abychom si postavili nějaké sáně?“

Sáně potřebovali opravdu velmi nutně. Mohli na nich odvozit zásoby z tábora U kamenného iglú, ale stejně dobře jim poslouží při svážení dřeva na topení. Po snídani dali hlavy dohromady a přemýšleli o novém úkolu.

V zalesněné krajině se velkých tážných saní užívá velmi zřídka, protože sníh mezi stromy je obvykle měkký a hluboký a sanice se propadávají. Indiáni si proto zhotovují nízké sáňky pro psí spřežení, ale vyrobit je, k tomu je zapotřebí speciálních nástrojů a dřeva. Sníh na pláních je docela jiný, poněvadž ostré větry jej upěchují a zakrátko ztvrdne jako kámen. Proto je ideální pro sanice tažných saní.

„Jednou jsem viděl sáně, kterých Čipvejové užívají k jízdám na samém pokraji severské pustiny,“ řekl Awasin. „Možná, že si vzpomenu, jak je staví. Ale byl to kolos skoro pět a půl metru dlouhý, a potřeboval deset psů, aby jej vůbec utáhli.“

„My ale uděláme dobře, když si postavíme docela malé sáně,“ řekl Jamie. „Co takhle jen dva metry na délku? A jestli budou ještě moc velké, můžeme půl metru useknout.“

„Dáme se do toho hned. Nejdříve připravíme dva čtverhranné trámky na sanice,“ pokračoval Awasin, „a asi tak šest příček pět centimetrů silných a sedmdesát centimetrů dlouhých. Vezmi sekyrku a poohlédneme se tu kolem, jestli něco najdeme.“

Uběhlo celé dopoledne, než našli a porazili dva stromky vhodné pro sanice. Hned na místě je osekali a připravili si trámky dlouhé dva metry dvacet a pak je odnesli do srubu spolu s několika menšími větvemi, z kterých chtěli udělat spojovací trámky.

Awasin sekyrou uhlazoval sanice a Jamie ořezával příčné trámky dlouhým loveckým nožem. Sanice byly asi deset centimetrů vysoké, pět centimetrů široké. Přední konce poněkud zaoblili, aby snadněji klouzaly přes hrboly a dolíky. Awasin je položil na podlahu jednu vedle druhé ve vzdálenosti půl metru. Pak na sanice naskládal příčné trámky a nechal mezi nimi mezeru asi třicet šest centimetrů.

„Nevypadají špatně,“ řekl Jamie. „Ale jak to dáme všechno dohromady?“

„Babiche,“ odpověděl Awasin. „Vyvrtáme v sanicích díry. Jak to ale provedeme, to nevím. Nemáme čím.“

Celé odpoledne si chlapci lámali hlavy, jak díry vyvrtat, ale bez úspěchu. Zkoušeli použít ostří malých kapesních nožíků, ty však v tvrdém nazelenalém a živém dřevě vůbec nezabraly. Jamie strčil nakonec svůj nožík zpátky do kapsy a řekl: „Víš co, pokus se vymyslet něco lepšího, já zatím udělám večeři.“

V krbu už plápolal oheň, když se Jamie ohnul pro starý pekáč. Ležel těsně u rozžhaveného ohniště a držadlo – zhotovené z kusu drátu – bylo horké. Jamie je nepřítomně uchopil, stále ještě přemýšleje o saních. V příštím okamžiku už poskakoval po místnosti a vřískal bolestí.

Když divoký tanec skončil, objevil se v jeho tváři napjatý výraz. Zíral na pekáč. „Už to mám!“ vykřikl. „To staré drátěné držadlo! Rozžhavíme je do červena a díry do sanic vypálíme!“

Awasin na něho pohlédl s nepředstíraným obdivem. „To by šlo. Zkusme to.“

A šlo to. Než však vypálili v místech, kam měly být zasazeny příčné trámky, díry do obou sanic, uplynulo mnoho času. Noc už pokročila, když konečně při světle plamenů zasadili do sanic příčky a upevnili je tenkými řemínky z mokré nevydělané kůže.

„Není to špatné,“ poznamenal Jamie. „Kůže do rána vyschne a pak už budou spoje pevně držet. Pojďme na kutě. Zítra vyzkoušíme nové šaty i sáně.“

Druhý den časně zrána vynesli chlapci sáně před srub do štiplavého mrazu. Awasin připevnil k saním dva řemínky, aby bylo za co táhnout, a Jamie zatím zabalil něco z táborové výstroje a spací pytle, protože teď, když už vládla pevnou rukou zima, nebylo radno vydat se na sebekratší cestu a nebýt připraven na noc, kdyby je znenadání přepadla sněhová bouře. Konečně si přehodili smyčky tažných řemenů přes ramena a zkusili sáně popotáhnout. Šlo to ztěžka, jako by táhli kus olova.

Jamie byl zklamán, ale Awasina to vůbec nevzrušilo. „Že mě to nenapadlo hned,“ řekl, „Čipvejové napřed poleji sanice vodou a nechají ji zmrznout. Tak se na nich vytvoří ledová vrstva a sáně pak dobře klouzají. Počkej chvilku …“

Doběhl pro kbelík na vodu a za chvíli už sanice poléval pořádně vodou. Ta okamžitě mrzla. Pak Awasin nožíkem ledovou vrstvu uhladil. „Zkusme to teď znova,“ řekl.

Tentokrát už saně klouzaly tak lehce, že chlapci sotva cítili, že vůbec něco táhnou.

Konečně šťastně vyrazili. Kráčeli zvolna údolím a jejich pravidelný dech kouzlil nad kožešinovými kapucemi bílé obláčky.

Jakmile sestoupili z kopců do otevřené nížiny, přivítal je ostrý severní vítr a chlapci se k němu obrátili zády. Na tvrdém, větrem udusaném sněhu v nížině sáně jen letěly rovnou k táboru U kamenného iglú.

Když se dostali až k sobí ohradě, shledali, že všechny kamenné pilíře úplně zmizely pod závějemi. Tajné zásobárny byly úplně zaváty sněhem, ale nad každou z nich trčely parohy, které Awasin důmyslně postavil jako poznávací značky na všechny kamenné hromady.

I kamenné iglú zmizelo pod bílým sněhem. Jamie si však věděl ihned rady. Vzal sekeru a tvrdý sníh, který ucpal vchod, odsekal. Pak se protáhl dovnitř a s úlevou zjistil, že uskladněných potravin i kůží se nikdo ani nedotkl. Nepronikl dovnitř ani jeden rosomák.

Awasin šel prohlédnout ostatní zásobárny masa. Vrátil se však se špatnou zprávou. Jednu z nich rosomák úplně zničil. „Pojd se podívat,“ řekl, „a poznáš, proč jsem chtěl, abychom na každou zásobárnu navršili pořádnou hromadu kamení.“

Jamie užasl, když na vlastní oči viděl, že balvany vážící až dvacet pět kilogramů byly uvolněny a odvaleny stranou. Rosomáci svou práci provedli důkladně. Co nesežrali, nechali pohozené liškám a vlkům, a ti dílo dokončili. Nezbylo tu nic než pár zbytků kostí.

„Ještě štěstí, že zničili jen jednu zásobárnu,“ poznamenal Awasin. „Uděláme však nejlíp, když maso odvezeme ihned do srubu a budeme je mít stále na očích.“

Rozhodli, že rychle něco snědí, aby se posilnili, a pak hned naloží plné sáně a vydají se na zpáteční cestu k domovu. Avšak odvézt všechny potraviny a ostatní zásoby do srubu nebyla nikterak snadná práce a žádný z chlapců se na ni netěšil. „Bude to zatraceně perná práce a zabere celý týden,“ řekl Jamie zasmušile. Pak zamyšleně dodal: „Škoda, že nemáme spřežení psů.“

Bylo tu však něco, z čeho měli radost. Vál mrazivý vítr, neměli oheň, a přece jim bylo teplo. Nové kazajky i kalhoty hřály víc, než očekávali, ačkoliv provizorní rukavice, které Awasin dodatečně narychlo ušil, byly nešikovné, takže je museli vždycky sundat, když potřebovali použít prstů.

Když pojedli trochu studeného pemikanu, šel Jamie ještě jednou přezkoumat zbývající zásoby, zatímco Awasin už začal nakládat potraviny na sáně. Mladého Indiána náhle vyrušil Jamieho výkřik.

„Pojď sem – rychle!“ volal Jamie od nejvzdálenější skrýše. „A vezmi s sebou pušku!“

Awasin přiběhl k zásobárně, u níž stál Jamie. Byla ukryta v dolíku, zaváta právě napadlým sněhem. A v něm byly stopy. V půlkruhu kolem parohů, označujících zásobárnu, se v měkkém sněhu táhl řetěz podivných otisků. Když si je Awasin prohlédl, přeběhl mu mráz po zádech. Cítil, jak mu vstávají hrůzou vlasy na hlavě.

Stopy měly skoro třicet centimetrů v průměru, byly zaokrouhlené

a jedna od druhé vzdálené asi metr. Vypadaly, jako by je někdo do sněhu vytlačil malým soudkem.

„U všech všudy, kdo jen mohl tyhle stopy nadělat!“ šeptal Jamie, neboť i jeho zachvátil nepříjemný pocit strachu.

Awasin dlouho neodpovídal. „Vím jen o dvou možnostech,“ řekl konečně a jeho hlas zněl slabě a ustrašeně, „a nechtěl bych se setkat s žádnou z nich. Buď jsou to stopy šedého severského medvěda z barrenských pustin – nebo otisky sněžných bot, jaké nosí Eskymáci.“

Oba chlapci se bázlivě rozhlédli kolem sebe. Pusté bělavé pláně se táhly donekonečna na všechny sírany a jejich tíživé bílé ticho nepřerušil ani hlásek. Awasin přesto strhl pušku s ramene, pevně ji sevřel a položil ukazováček na kohoutek.

„Zřejmě to byl medvěd,“ řekl posléze Jamie.

„Snad,“ odpověděl Awasin, „Čipvejové často vyprávějí o obrovských severských medvědech a setkat se s takovým zvířetem není nic příjemného. Nikdy jsem neslyšel, že by někdo takového medvěda zastřelil. A snad jen pět šest Čipvejů ho vůbec vidělo.“ Roztřásl se jako osika, ačkoliv mu nebylo zima. „Rozhodně.zde nemůžeme strávit noc. Naložíme potraviny do saní a rychle domů!“

Za několik okamžiků už táhli sáně rázným a rychlým krokem severním směrem.

DARY MRTVÝCH

Přítomnost rosomáků v táboře U kamenného iglú postačila, aby se chlapci všemožně snažili přemístit všechny své zásoby potravin na doslech i na dohled od srubu. Nevysvětlitelné a děsivé stopy jejich strach znásobily, a proto si pospíšili s vyklizením všech tajných zásobáren u sobí ohrady, aby už víckrát nemuseli toto místo navštívit.

Ve třech dnech podnikli tři výpravy k táboru U kamenného iglú a pokaždé přivezli ke srubu vrchovatě naložené sáně s masem a rybami. Všechny cesty proběhly bez nehody. Chlapci z toho měli radost, ale byli k smrti znaveni. Zpáteční cesty ke srubu s těžce naloženými saněmi, které museli táhnout do strmých svahů Skrytého údolí, se brzy proměnily v děsivý přízrak.

Když vyjížděli z tábora U kamenného iglú na zpáteční cestu počtvrté, byli už tak vyčerpáni, že sotva odtáhli sáně jen několik set metrů, už je zmohla námaha. Zastavili tedy a odpočinuli si. Snažili se najít schůdnější cestu, a proto tentokrát zastavili na břehu jezera. Rozhodli se obejít údolí ze severu a pak se vrátit k bráně údolí. Tak se vyhnou holým, nezasněženým pahorkům, které cestu ke srubu ztěžovaly. Tímto směrem se však dostali daleko na sever, do míst, kam ještě dosud nevkročili, a proto se ve chvíli oddechu zvědavě a s velkým zájmem rozhlíželi kolem. Awasinovo bystré oko ihned zahlédlo na pahorku před nimi jakousi podivnou věc.

Ukázal na dlouhý a rozeklaný hřeben horského ramene, který vybíhal v pravém úhlu z pohoří, svírajícího Skryté údolí. „Co je to za kouli tam nahoře?‘* divil se.

Jamie upřel zrak směrem, kterým Awasin ukazoval. Sníh, třpytící se v slunečních paprscích, ho na okamžik oslnil, ale po chvíli prohlédl a na samém vrcholu horského ramene spatřil něco, co se podobalo hromadě kamení.

„Vypadá to jako všechny ostatní hromady kamení,“ řekl nakonec.

„Právě že ne,“ odpověděl Awasin prudce. „Ať je to, co je to, postavil to člověk.“

Přestože klesali únavou, Jamie okamžitě projevil čilý zájem. „Nechejme sáně tady a pojďme trochu blíž, abychom lip viděli,“ navrhl.

Kráčeli vpřed velmi ostražitě. Jak se přibližovali k pahorku, kamenná stavba na jeho vrcholu nabývala stále zřetelnějšího tvaru. Jamieho zvědavost s každým krokem rostla, až najednou vykřikl: „Vždyť to vypadá zrovna jako Kamenný dům u Kazonu!“

Ale v dalším okamžiku by si byl raději ukousl jazyk, protože mohl předvídat, jak jeho slova na Awasina zapůsobí.

Awasin se ihned zastavil a řekl: „Pojďme rychle odtud!“

Kdyby nebyli oba tak unaveni, možná, že by Jamie souhlasil. Po tolika namáhavých dnech byl však nedůtklivý. Rozhodl se pevně – když už došli tak daleko – že se vyšplhá na pahorek a na vlastní oči se přesvědčí, co ta tajemná stavba opravdu je. „Pojď,“ řekl stručně, „taková hromádka kamení ti nemůže ublížit!“

Awasin sevřel tvrdošíjně rty. Neměl rád, když ho někdo podezříval ze strachu, ale ustoupit nechtěl.

„Jdi si, když chceš,“ řekl a v jeho hlase zazněl zlostný tón. „Já počkám zde.“

Jamie se beze slova obrátil k Awasinovi zády a šel dál. Nechtěl jít sám, byl však příliš tvrdohlavý, aby připustil, že i jemu je úzko. Když ušel již asi sto metrů, zastavil se a pohlédl zpět. Awasin seděl na skále a pozoroval ho.

„Vrať se, Jamie,“ zvolal. „Už se připozdívá a ke srubu máme ještě pořádný kus cesty. A pamatuj, že na nás čekají naložené sáně!“

Awasinova slova poskytla Jamiemu možnost návratu bez jakýchkoli výčitek, ale rozhodl se tuto příležitost odmítnout. Pokračoval umíněně ve výstupu.

Za patnáct minut dosáhl hřebene a shledal, že tam není ani vločka sněhu. Severák jej všechen vymetl. Přímo před ním stála hromada kamení, připomínající svým tvarem včelí úl. Na odvráceném svahu hory spatřil ještě tři úplně stejné stavby.

Když se Jamie přiblížil k první hromadě, cítil, jak se mu sevřelo srdce. Kamenná stavba byla jeden metr vysoká a snad dva metry dlouhá. Kolem ní ve větrem ometeném štěrku ležela spousta zšedivělých a časem ohlodaných dřevěných úlomků. Byly tvrdé a přitom křehké jako staré kosti. Jamie uchopil jeden úštěpek, silný asi jako tužka. Když jej tahal ze štěrku, zahlédl jakýsi lesklý zelenkavý střípek. Ihned poklekl a za několik okamžiků držel v rukavici hrot šípu. Byl zřejmě z mědi, která léty zezelenala. Tvarem připomínal kosočtverec, jehož všechny čtyři hrany byly ostré a ještě i ted vypadaly vražedně.

Jamie zastrčil hrot do svého tlumoku a začal pečlivě zkoumat půdu. Za malou chvíli objevil měděnou sekyrku a celou řadu kostěných nástrojů a ozdob, které byly tak staré, že se rozpadly v prach, když se je pokusil jen zvednout. Povalovala se tam i spousta jiného měděného nářadí velmi podivných a zvláštních tvarů.

Jamieho zvědavost ted přemohla všechen neklid a úzkost, i když už tušil, že narazil na prastaré pohřebiště nějakého dávno zapomenutého domorodého kmene – snad primitivních Eskymáků z pradávných dob. Jamie věděl, že severští domorodci měli ve zvyku vkládat do hrobu i celou bojovníkovu výzbroj, aby jí mohl jeho duch použít i na onom světě. Bylo zřejmé, že nástroje ležící rozházené ve štěrku patřily mužům, jejichž kosti patrně odpočívají pod hromadou kamení.

Jamie pohlédl k úpatí pahorku, kde čekal Awasin, a hned se cítil zase lip. V rychlosti ještě obešel ostatní kamenné hrobky a u jedné z nich našel pravidelně čtverhranný a dutý kámen, který kdysi dávno z mohyly vypadl a čas ho ohladil, že se leskl jako zrcadlo. Pátral chvíli dál a našel ještě tři podobné kamenné „hrnce“. Všechny je uložil do svého tlumoku.

Vyčnívající vrcholek hory napadl prudký závan větru a po severním svahu k němu hnaly houfy sněžných vírů podobných fantastickým přeludům nadpřirozených bytostí. Jamie se zachvěl, obrátil se k hrobům zády a pádil jak nejrychleji mohl po svahu dolů, tam, kde na něho čekal Awasin.

„Co je to?“ zeptal se Awasin.

Jamie obezřele odpověděl: „Myslím, že je to jenom nějaké staré tábořiště Eskymáků. Je tam plno podivných kamenných nástrojů a všelijakých měděných tretek. Několik jsem jich přinesl. Až se večer vrátíme domů, můžeme si je prohlédnout.“

Awasin se však nedal jen tak snadno ošálit. Tušil, jaké je to asi „tábořiště“, a když se vraceli zpět k saním, tvářil se zachmuřeně a nevraživě. Při únavné zpáteční cestě nepromluvil po celou dobu ani slovo. Ticho, které zavládlo mezi ním a Jamiem, sršelo napětím a nepřátelstvím.

Když konečně dorazili domů, přivítal je nepříjemně promrzlý srub. Zakrátko však už vesele praskal oheň a na něm zavoněla večeře. Jamie šukal po místnosti, připravoval čaj a snažil se prorazit tvrdošíjné mlčení svého přítele. Dávno se již od Awasina dověděl, že Indiáni stále mluví o zlých dáblech, jako by to byly skutečné bytosti. Snad Awasin těmto pověrám ani nevěřil, ale byl poslušen zákonů svého kmene, a proto se vyhýbal jakémukoli hovoru o mrtvých. Jamie si byl také velmi dobře vědom, že přítele pohněval svou umíněností a návštěvou tajemného předvěkého pohřebiště.

Chtěl stůj co stůj špatnou Awasinovu náladu rozptýlit, a proto vysypal obsah svého tlumoku na podlahu a řekl vesele: „Tak si ty věcičky prohlédneme. Některé z nich budou možná docela užitečné.“

To však neměl dělat. Pohled na věci přinesené z pohřebiště Awasina znovu zasmušil. Odvrátil se a lehl si na svou pryčnu. „Okrádat mrtvé je špatnost,“ zamumlal a odvrátil hlavu ke stěně.

Jamie cítil, jako by v tom okamžiku mezi ně padl stín nepřátelství. Byl to strašný pocit. Náhle ho přemohla obrovská tíha samoty, tíha života v pustině. Nemohl to vydržet.

Přešel k pryčně a položil svému příteli ruku na rameno.

„Odpusť mi, Awasine,“ řekl tiše. „Snad máš pravdu. Snad je někde mimo nás něco a my o tom nic nevíme a ten svět si nepřeje, abychom do něho nakukovali. Už to víckrát neudělám!“

Awasin se otočil a vzhlédl k Jamiemu. Najednou se usmál. „Ne!“ řekl pevně. „Ty odpusť mně – všechno to s těmi duchy! A teď si prohlédneme, co jsi všechno našel.“

Hráze byly probořeny. Hrozivá propast, která se před oběma hochy rozevřela při jejich první vážnější rozepři, se překlenula smírem. Šťastně sklonili hlavy nad sbírkou předmětů, které Jamie vysypal ze svého tlumoku.

Awasin vzal jednu z kamenných misek a zblízka si ji prohlížel. Přejel nehtem po jedné straně a shledal, že je docela měkká a na omak mýdlovitá.

Nepřítomně mísu ohmatával, ale přitom usilovně přemýšlel.

Konečně promluvil. „Včera večer jsi toužil po lampě, Jamie. Myslím, že ji už máme.“

Jamie překvapeně vzhlédl. „Tahle stará věc?“

„Počkej,“ odpověděl Awasin. Vstal a vytáhl ze škvíry ve zdi srubu hrst mechu. Obratně jej mezi prsty kroutil, až udělal něco, co se podobalo sedm a půl centimetru dlouhému provázku. Pak vzal kousek sobího loje, rozpustil jej na pánvi a nalil jej do kamenné nádoby. Nato připevnil „knot“ k třísce a vložil ji do lampy. A dřívko plulo s knotem na povrchu rozpuštěného loje. „Budiž světlo,“ řekl Jamiemu, jenž udiveně přihlížel.

Jamie mu podal z ohně hořící dřívko a Awasin je přiložil ke konečku knotu. Vyskočil mastný, žlutavý plamínek, který vyprskl obláček kouře a pomalounku zhasl. „Musíme ho přistřihnout,“ řekl Awasin. Upravil knot do plochého, širokého pásku a znovu jej zapálil. Tentokrát se plamínek jasně rozhořel a téměř vůbec nečadil. Vnitřek malého srubu se náhle rozjasnil, jako bys mávl kouzelným proutkem. Celé dlouhé měsíce trávili večery bez jakéhokoli světla a Jamiemu se v té chvíli zdálo, jako by někdo rozsvítil tucet elektrických žárovek.

Měl radost. „Ted se tu člověk cítí opravdu jako doma,“ řekl s nadšením.

Awasin se usmál. Úspěch ho naplnil hrdostí. Zapomněl docela na svůj odpor k věcem, které Jamie přinesl z pohřebiště, a začal se přehrabávat v ostatních trofejích. Nejvíc ho zaujal jeden z měděných hrotů k šípům.

„Tenhle má takový zvláštní tvar,“ řekl. „Vypadá, jako by byl k šípu připevněn kolíčky z kosti. Tuhle ještě jeden kolíček trčí.“

„Rád bych věděl, jestli by se nám podařilo udělat šípy a luk, který by střílel,“ řekl Jamie.

„Zkusme to,“ vykřikl Awasin. „Počítal jsem včera náboje a zjistil jsem, že nám jich zbývá už jenom dvacet. Musíme si je šetřit jen na velká zvířata. Ale kdybychom měli.luk, mohli bychom střílet i tetřevy a králíky.“

„Zítra to zkusíme a luk si uděláme,“ řekl Jamie. „Dnes večer se už do toho pouštět nebudeme. Jsem jako rozlámaný. Pojďme na kutě.“ ,

Chlapci se ospale uvelebili do spacích pytlů a ani se nenamáhali sfouknout malou lampičku. Za chvíli už spali.

Na ohništi dohasl poslední plamének, ale na stole zářilo blikavé světýlko, které se po staleté temnotě znovu zrodilo k životu. Snad kdysi dávno nějaká Eskymácká opatrovala malou lampičku z mýdlovitého kamene jako oko v hlavě a nad jejím mechovým knotem vařila pro svou rodinu jídlo. Ted lampa znovu ožila. A hroty šípů, které kdysi patřily nějakému dávno zapomenutému lovci z temné a mlhavé minulosti, byly připraveny zase ožít.

Ti mrtví tam na osamělém a větrem ošlehaném pahorku jsou dobří duchové. Po jednom století přinesli vzácné dary živým docela jiné rasy.

A PŘIŠLA ZIMA

Něco studeného a vlhkého přelétlo Jamiemu přes obličej a to ho probudilo z hlubokého a těžkého spánku. Zasténal a vystrčil ruku. Ucítil hustou rohožku kolouchova čela a neochotně otevřel oči.

Ve srubu bylo zima jako na severní točně a tma jako v pytli. Lampa už dávno dohořela a na ohništi se červenalo jen několik řeřavých uhlíků. Kolouch Otanak stál u Jamieho pryčny a úzkostně vrčel, a když Jamie ležel dál, kolouch do něho strčil hlavou a podruhé mu jazykem olízl tvář.

Jamie se rychle posadil a koloucha odstrčil. „Brr, nech toho,“ řekl a otřel si tvář.

Teď se už probudil úplně a uvědomil si, že obvyklé ticho Skrytého údolí je to tam. K jeho sluchu doléhal neustálý hukot, jako by někde blízko srubu hučel vodopád.

Ačkoliv byla ještě tma, jeho žaludek a vyhaslý oheň mu jasně říkaly, že už je ráno. Vyskočil ze spacího pytle a rychle si navlékl šaty. Mrzlo až praštělo, a než došel k ohništi a hodil na řeřavé uhlíky trochu dříví, úplně zmodral. Kolouch k němu přiskočil a přitulil se, ale Jamie ho zlostně odstrčil. „Co pořád máš?“ zeptal se.

Když se oheň jasně rozplápolal, poodešel Jamie ke dveřím a vyhlédl, aby zjistil, co je příčinou neustávajícího vřeštivého zvuku, který pronikal do srubu ze všech stran.

Otevřel dveře, ale prudký vítr mu je téměř vyrval z ruky. Do tváře mu šlehl ostrý vítr a úplně ho oslepil. Neviděl nic než šedivou mlhu vířících vloček, ba i blízké smrky vypadaly jako pouhé stíny. Jamie klopýtl zpátky do srubu, aby nabral dech.

Zatřásl Awasinem a probudil ho. „Vstávej!“ vykřikl. „Navštívila nás prababička všech sněhových vichřic. Něco tak příšerného jsem ještě nikdy neviděl!“

Jamie by ani nedokázal zuřivou vichřici věrohodně popsat. Z arktických moří se s řevem přihnala na ztemnělé pláně první opravdová zimní bouře. Vrhla se na pusté pláně s divokou zuřivostí uragánu. Tříštila ztvrdlé závěje a zmrzlé ledové úlomky rozvířila do šíleného tance. Sníh píchal jako ostrý písek při smršti na poušti a jeho zuřivosti se nic neubránilo. Vlci a lišky už dávno předtím vyhledali své úkryty a zimomřivě se krčili v dírách vyhrabaných hluboko pod závějemi. I tetřívci před krutou vichřicí zmizeli a zahrabali se v puklinách skal. Toho dne se neodvážil vyjít do trýzněné pustiny ani živáček.

Zuřivost kruté vichřice ve Skrytém údolí zmírňoval ochranný val hor, ale i zde byla bouře tak silná, že jí člověk nemohl čelit. Vítr rozrážející se o vrcholky okolních hor skučel a pískal, jako by se utrhlo z řetězu tisíc čertů. Chlapci zjistili, že srub nevytopí, dokud nezatarasí větrací tunel a neucpou mechem z matrací všechny škvíry mezi kmeny.

Naštěstí měli pořádnou zásobu dříví přímo ve srubu, takže se mohli dát do boje s mrazem, který – jak odhadovali – klesl na třicet či čtyřicet stupňů pod nulou. Vlastnili ted i tukovou lampu, a ta zase rozežene temnotu, kterou s sebou přinesla vichřice.

Po chvíli horečné činnosti bylo v srubu zase útulno a příjemně teplo. Ted si mohli odpočinout a spokojeně naslouchat, jak venku zuří první zimní bouře razící si cestu sténajícími smrkovými větvemi.

„Představ si, jak by nám teď bylo, kdybychom zůstali v táboře U kamenného iglú,“ řekl Jamie a v duchu se zachvěl.

„Jsem rád, že tam nejsme,“ odpověděl jeho přítel. „Je to dost zlé i tady. Ale dokud budeme mít zásoby jídla a dřeva, dá se to vydržet. A pak, v tomhle počasí se tu neobjeví ani rosomáci. Ti k našim zásobám teď hned tak nepřijdou!“

Po celý den a celou noc vichřice ve své zuřivosti ani na chvíli nepolevila. Druhý den ráno už chlapci začali pociťovat její účinky. Ovládl je neklid a netrpělivost. Neustálé kvílení vichřice působilo i na jejich nervy. Jamie měl pocit, jako by byl zavalen lavinou, a nevydržel posedět ani chvíli na jednom místě.

„Kdybychom mohli aspoň něco dělat,“ vyrazil ze sebe náhle.

„Pořád jenom sedět – to je už k zbláznění. Škoda, že nemáme aspoň nějaké knihy nebo hry, přece by to lip uběhlo.“

Awasin měl právě plné ruce práce s novými mokasíny. Pohlédl na svého přítele. „A co kdybychom ted zkusili vyrobit luk a šípy?“

Jamie zazářil. To bylo něco pro něho. A co víc – mohl uplatnit svůj vtip. Na hromadě u dveří leželo asi půl tuctu smrkových větví, už osekaných, kterých nepoužili na sáně. Jamie je přinesl k ohni a prohlížel si je. Nakonec vybral jednu větev přes dva metry dlouhou a pět centimetrů silnou, na níž nebyly suky.

„Víš, jak se dělá luk?“ zeptal se Awasin.

„V životě jsem žádný nedělal, ale ve škole při lukostřelbě jsem jich užil ažaž,“ odpověděl Jamie. „A ty víš, jak?“

Awasin se zarazil a zakroutil hlavou, že ne. „Víš, náš kmen nepoužívá luku už padesát let,“ vysvětloval Awasin, „od té doby, co jsme dostali pušky. My chlapci jsme si je někdy dělávali jen pro zábavu, ale nikdy se z nich nedalo střílet. Je to legrační, že ty víš, jak se luk dělá, a my už ne.“

„Neřekl jsem přece, že vím, jak se dělá,“ dodal Jamie obezřele. „Ale mohu to konečně zkusit.“

Než se však pustili do práce, byli náhle vyrušeni. Jamie ucítil studený závan větru. Obrátil se a spatřil Otanaka, jak spokojeně přežvykuje kus mechu, který vytáhl ze stěny. Mrazivá vichřice pronikla škvírou a v srubu bylo ihned zima. Jamie vyskočil se zlostným výkřikem a vrhl se ke stěně, aby díru ucpal. Otanak čile odběhl. Tu Awasin propukl v bujarý smích a Jamie se otočil právě včas, aby zahlédl koloucha, jak spokojeně vytahuje z protější stěny další kus mechu.

Ani Jamie se neubránil smíchu. Kolouch rozhodně odmítal vyjít do bouře a raději statečně hladověl. Koutky svých oček pokukoval poťouchle po chlapcích. Byl si dokonale vědom, že provedl čerto-vinu – as hravostí mláděte je ponoukal, aby mu v tom bránili.

„Hádám, že nám nezbývá než to zvíře krmit – jinak zmrzneme k smrti,“ řekl Awasin. „Musíme na to obětovat jednu matraci.“

„Budeme losovat,“ navrhl Jamie. Vzal měděný hrot šípu, na jedné straně vyryl rybu a pak jej vyhodil do vzduchu.

Jamie vyhrál a za malou chvíli už Awasin smutně přihlížel, jak se kolouch pouští do slavnostní snídaně a pochutnává si na měkkém mechu, který býval jeho matrací.

Když takto zaměstnal Otanaka, vrátil se Jamie k práci na luku.

Větev napřed zhruba ostrouhal sekyrou a uprostřed upravil tloušťku na čtyři a půl centimetru, kdežto oba konce zúžil až na jeden a půl centimetru v průměru. Vnější oblouk luku srovnal, ale vnitřní stranu zaoblil, takže luk tvořil v průřezu polokruh. Když dokončil tuto hrubou práci, vzal nůž a dal luku konečný tvar, přičemž se všemožně snažil, aby oba konce byly stejně silné i dlouhé – kvůli rovnováze. Pak vzal kus pískovce a uhladil všechna drsná místa.

Tato práce mu vyplnila celý den a byl do ní tak zabrán, že ani nevnímal neustálé dunění vichřice.

Po večeři udělal na obou koncích zářezy a pak postavil luk na zem a opřel se do něho, aby vyzkoušel jeho pružnost. Luk se však ohnul snadněji, než očekával. Jamie ztratil rovnováhu. Ozvalo se ostré zapraskání a zručný výrobce se poroučel k zemi. Luk, zlomený na dva kusy – ležel vedle něho. Toto neštěstí ho tak roze-smutnilo, že neměl daleko do pláče.

„Čerstvé smrkové dřevo se na luky nehodí,“ řekl Awasin, aby Jamieho trochu potěšil. „Myslím, že naši používali břízy nebo nějakého jiného dřeva, které dostávali z jihu. Možná, že by smrkové dřevo taky stačilo, ale museli bychom je nějakým způsobem zpevnit.“

„K čertu s tím!“ vztekal se Jamie. Než však ulehl k spánku, umíněnost a pýcha ho donutily, aby znovu uvažoval o Awasinově nápadu. A už si promýšlel další pokus.

Třetí den ráno se vichřice poněkud utišila, ačkoliv byla stále ještě dosti silná. Chlapci se však neodvážili ze srubu ani vykročit. Jamie začal práci na novém luku a Awasin ho zamyšleně pozoroval. Držel v ruce kus silné šlachy, s níž ušil před několika dny mokasíny, a nedbale ji napínal. Tu se v jeho hlavě zrodila myšlenka, která rychle nabývala přesný tvar.

„Jamie,“ řekl najednou, „mám nápad. Vzpomínám si – víš, jednou jsem slyšel, že si Čipvejové vyráběli luky ze smrků – bylo to jediné dřevo, které měli – a nějak je zpevňovali šlachami. Šlachy jsou pevné a velice pružné. Nechtěl bys to zkusit?“

„Ovšem,“ řekl Jamie. „Proč ne?“

Hned se dali oba do práce. Dlouho se domlouvali a pak se rozhodli upevnit několik svazků šlach silných dva a půl centimetru na vnější oblouk luku a ke dřevu je pevně přitáhnout řemínky. Nejdřív šlachy namočili, a když k luku dobře přilnuly, vysušili je pečlivě u ohně. Výsledek překonal všechno očekávání. Luk byl pevnější a bylo zapotřebí pořádné síly, aby jej prohnuli.

„Ted už to snad bude dobré,“ řekl nadějně Jamie, když luk zkoušel ohnout. „Ale co bude s tětivou?“

„To není nic těžkého,“ odpověděl Awasin. „Jednu ti upletu.“

Vzal svazek tenkých šlach a pustil se do díla. Než přišel čas k večeři, odevzdal Jamiemu ze šlach upletenou tětivu, tak silnou, že ji ani jeden z chlapců nemohl přetrhnout. Jamie udělal na obou koncích struny smyčky, prohnul luk a tětivu upevnil.

„Zkus,“ řekl hrdě Awasinovi. Mladý Indián luk opatrně uchopil a vší silou napjal strunu. Pak ji pustil a tětiva jen zazvonila o dřevo luku k velké spokojenosti obou chlapců. Awasin se usmál: „Ať se mají tetřevi napozoru,“ řekl nakonec, ale hned dodal: „Až se naučíme střílet a až si uděláme nějaké šípy.“

Jamie se chvíli tvářil sklíčeně. „Na šípy jsem dočista zapomněl,“ řekl, „musíme s tím počkat, až se dostaneme do tábora U kamenného iglú. Je tam nějaké vrbové proutí, to bude na šípy nejlepší. Zatím nám myslím musí stačit puška.“

Chlapci šli spat spokojeni sami se sebou a šťastni, že se jim už aspoň podařilo udělat luk. Když se ráno probudili, stál Otanak u dveří a chtěl ven. Chlapci ihned poznali, že svou první zimní vichřici mají za sebou. Ticho, které se rozhostilo po několikadenním kvílení větru, bylo tak hluboké, že se až chlapcům zdálo, jako by ve srubu i venku něco stále šumělo.

Když si uvědomili, že ticho znamená konec jejich nedobrovolného zajetí, spěšně si oblékli těžké kožešinové šaty, aby mohli co nejdříve vyrazit. Sotva posnídali, posbírali výzbroj a připravili sáně k další namáhavé cestě do tábora U kamenného iglú.

VÍTANÝ OBJEV

Záře rozbřesku se už rozlévala po arktické obloze, když vyrazili z tábora. Sotva ušli několik metrů, zpozoroval Jamie, že s nimi nejde Otanak.

Začal malého soba volat, ale jeho hlas se ulekaně odrážel od ztichlých hor. Klapot malých kopýtek bijících do tvrdého sněhu se nikde neozýval.

Awasin starostlivě svraštil čelo. „To se mi nelíbí,“ řekl. „Po takové bouři budou vlci hladoví a Otanak by pro ně byl snadným soustem.“

„Pojdme po jeho stopách,“ navrhl Jamie. Nechali sáně stát, vzali pušku a začali hledat otisky kopýtek. Nebylo těžké je najít. I na ztvrdlém sněhu v údolí zanechávala kolouchova ostrá kopýtka zřetelné otisky.

Stopy vedly chlapce k západu, směrem k Pastvišti karibú, jak to místo pojmenovali.

Když ušli necelé dva kilometry, objevili jiné stopy, táhnoucí se podél stop kolouchových. Jen na ně Jamie pohlédl, rozbušilo se mu bolestně srdce. Rýhy ve sněhu jasně dokazovaly, že tudy prošli vlci.

Chlapci se dali beze slova do běhu. Dorazili k eskeru, vyběhli po strmém svahu a stopa šla stále dál.

V jitřním oparu nebylo dobře vidět, když však dosáhli vrcholu, naskytl se jim pohled, na který do své smrti nezapomenou. Daleko v údolí se na zasněženém svahu malého pahorku pohyboval shluk temných tvarů. Jak se tak dívali, dolehlo k jejich sluchu dlouhé osamělé vytí nějakého vlka a hned vzápětí se ozval celý sbor štěkotu a vrčení. Stíny se točily a vířily jako vlnky v ztemnělé a pochmurné řece.

Jamiemu se sevřelo hrdlo. Nebylo ani třeba Awasinových slov, aby poznal, že už je po všem.

„Odešel,“ řekl Awasin. V následujícím okamžiku práskl údolím výstřel z pušky a odrážel se od okolních pahorků.

Stíny na vzdáleném vršku slábly, až se rozplynuly a zmizely. Pahorek byl pro přesnou ránu příliš daleko, proto Awasin nepokládal za nutné plýtvat dále vzácným střelivem. Rozběhl se, následován Jamiem, k místu, kde vlci spáchali svůj zločin. Dlouho se smutně dívali na Otanaka, ležícího v bílém sněhu. Pak – aniž ukrývali zaslzené oči – se otočili a pomalu kráčeli zpět k saním.

V Jamieho srdci bouřil vztek a lítost. Vždyť Otanak pro ně tolik znamenal, neocenitelně jim pomáhal rozhánět nekonečnou prázdnotu světa, ve kterém žili. Jamie nebyl vůbec připraven na to, co Awasin musel říci.

„Uděláš nejlíp, Jamie, když na Otanaka zapomeneš,“ řekl po chvíli. „Nemá smysl dávat vinu vlkům. Jestliže je někdo vinen, pak jsme to my. Tak je to skoro vždycky, když si ochočíš divoké zvíře a oblíbíš si je. Dřív nebo později přijde stejně okamžik, kdy musí čelit nebezpečí, kterému jsou jeho divocí bratři vystaveni každý den – a ochočené zvíře nemá zkušenosti. Teď nebo jindy – jednou k tomu muselo stejně dojít.“

Jamie rozhořčeně odpověděl: „Moc rád bych ty vlky ještě jednou potkal, pořádně bych jim za to zaplatil!“

Awasin neodpověděl. Teprve až když se zase chopili řemenů u saní a pomalu táhli údolím, řekl: „I vlci musí žrát. Jaký rozdíl je mezi jejich zabíjením a naším hromadným odstřelem laní?“

Jamie nevěděl, co odpovědět, a po chvilce přemýšlení poznal, že v tom, co říkal Awasin, je velký kus pravdy. Jeho nenávist k vlkům sice ochabla, ale přesto věděl, že to bude trvat celé dlouhé měsíce, než na malého koloucha Otanaka zapomene.

Když konečně chlapci dospěli až na samý ‚okraj rozlehlých plání, shledali, že pustá krajina znovu změnila svou tvář. Zuřivá vichřice smetla sníh še všech pahorků a vrchů a nahromadila jej v údolích. Tam ležel upěchovaný a ztvrdlý jako kámen. Byl tak tvrdý, že v něm nezůstávaly ani stopy jejich bot a sáně klouzaly jako na hladkém ledě. Mráz byl pořádný, ale nikde ani větérku; chlapcům to však nevadilo. Stoupající slunce celý ten pustý svět radostně rozzářilo a příjemně prohřálo.

Chlapci byli stále ještě sklíčeni, a proto zbytečně neztráceli v táboře U kamenného iglú čas. Pracně odsekali ze zásobáren ztvrdlý sníh, naložili vrchovaté sáně a brzy byli připraveni vyrazit na zpáteční cestu domů. Byl právě čas k obědu, a tak vytáhli kus pečeného masa, které s sebou nesli v cestovním tlumoku pod kožešinovým oděvem – aby maso nezmrzlo – a jedna dvě je spořádali. Už se chtěli vydat na cestu, když tu Jamie zahlédl nablízku nějaký pohyb.

„Co to je?“ vykřikl – a hlavou mu bleskla vzpomínka na tajemné stopy.

Awasin také něco zahlédl a už vyndával z koženého pouzdra pušku. Oba se bez rozmýšlení vrhli na kolena a zůstali klečet. S bušícím srdcem zírali do zasněžené pustiny na západ od tábora. Znovu se tam cosi kmitlo a na blízkém hřebeni se objevily obrysy dvou zvířat.

„Vlci!“ zamumlal Jamie s pocitem úlevy. Pak si vzpomněl na Otanaka, sáhl vedle sebe, uchopil pušku a zamířil. Awasin ho však zarazil.

„Počkej!“ zašeptal Indián. „To nevypadá na vlky!“

Na vrcholku hřebene se teď objevila obě zvířata v celé své kráse. Podobala se sice vlkům, ale jako by jim chyběla vlčí velikost a správný vlčí vzhled.

Awasin tento rozdíl ihned bystře postřehl. Vzrušeným a stísněným hlasem zašeptal: „To nejsou vlci! Jsou to psil“

Chlapci opatrně povstali. Zvířata – vzdálená několik desítek metrů – se však ani nehnula. Jamie se už také přesvědčil. „Máš pravdu, jsou to psi,“ řekl tiše, „ale jak velcí. Skoro o polovinu větší než psi dole na jihu.“ Náhle sevřel Awasinovo rameno. „Musíme je chytit,“ řekl naléhavě. „Ti dva docela postačí – a máme malé spřežení … a možnost dostat se konečně odtud na jih!“

Awasin přikývl. „Musíme být ale opatrní a nevyplašit je,“ řekl, „myslím, že uprchli z některého eskymáckého tábora – vypadají aspoň jako eskymáčtí psi. Jestli už je to dlouho, co se ztratili, jsou určitě pořádně vyhladovělí. Ještě k tomu po takové vichřici.“

„Asi ucítili maso v našich zásobárnách,“ dodal Jamie. „Zkusme, jestli od nás přijmou potravu.“

Rychle uřízl kus zmrzlého masa, které leželo nahoře na saních. Pak se oba hoši blížili docela pomalu k dvěma nehybně stojícím zvířatům. Psi se ani nepohnuli. Když už byli chlapci vzdáleni od psů pouhých dvacet metrů, rozpoznali černé a bílé skvrny, velké, široké uši a hranaté, zježené krky dvou nádherných eskymáckých psů. Byli to opravdu skvělí psi – ale velmi plaší.

Náhle se oba psi obrátili, stáhli ocasy mezi nohy a uprchli. Neutekli však daleko. Jeden z nich klopýtl a upadl. Zůstal ležet. I z dálky chlapci viděli, jak se pes na zemi zmítá.

Chlapci kráčeli dál ještě opatrněji. Ležící pes bojoval ze všech sil a snažil se postavit na nohy. Zdálo se, že je příliš zesláblý, aby mohl utéci, ale byl připraven k obraně. Vycenil zuby a vrčel na blížící se chlapce.

„No tak, hodný pejsek,“ chlácholil ho Jamie, „chlapík – pojd sem, pojď přece, ty huňáči, nažer se trochu!“

„Dál už nechoď,“ varoval ho Awasin, „jestli je teď vyplašíme, nikdy je už neuvidíme. Hoď maso na zem a vrátíme se k saním.“

Za malou chvíli seděli už chlapci na saních a pozorovali, jak se oba psi plíží k masu, až se na ně konečně vrhli jako hladoví vlci. Zhltli je ve vteřině, přestože bylo docela zmrzlé. Jeden z nich vztyčil hlavu a zdlouha a upřeně se podíval na chlapce. Pak se oba psi obrátili a rozběhli se k vysokým závějím.

„Vždyť oni jdou pryč!“ vykřikl Jamie.

„Neboj se,“ utěšoval ho Awasin. „Ted se vydáme na cestu ke srubu a uvidíš, že půjdou určitě za námi. Budou se však opatrně plížit. Teď ví, že od nás mohou dostat potravu.“

Slunko už dávno zapadlo, když chlapci začali u malého srubu vykládat ze saní zásoby masa.

Pak se Jamie pustil do přípravy večeře. Awasin vzal pytlík se zbytky masa a vyšel do údolí. Když se vracel, hodil na zem po každých několika metrech kus masa. Po psech nebylo nikde ani stopy, ale přesto věděl, že jsou někde nablízku.

Té noci, když už chlapci spokojeně odpočívali ve svých spacích pytlích, Awasin náhle napjal sluch a posadil se. Odněkud zblízka se ozývalo zřetelné frkání jakéhosi zvířete. „Neříkal jsem to, Jamie? Za týden potáhnou už sáně místo nás psi!“

Během dalších dvou dní zahlédli zvířata jen tu a tam, ale maso,

které každý večer položili u prahu jako návnadu, bylo pryč. Třetí den otevřel Jamie dveře chaty už před rozbřeskem a rychle se vzdalující cupot mu jasně řekl, že psi strávili část noci schouleni pod malou verandou z trámků, kterou chlapci postavili, aby chránili srub před navátým sněhem.

Jamie dostal nápad, a když jej vyslovil nahlas, Awasin s nadšením přiložil ruce k dílu. Za hodinku pilné práce zhotovili rám vyplněný smrkovými větvemi, který uzavřel vchod na verandu. Nahoře jej připevnili řemínky ze surové kůže, pak jej spodní částí vystrčili kupředu a podepřeli tenkou tyčkou zabořenou do sněhu. Dlouhý kus babiche, kožené šňůry, přivázali jedním koncem k tyčce a druhý protáhli škvírou ve dveřích až do srubu, a tam jej přivázali ke kolíku ve stěně. Tak nastražili obrovskou past. Stačilo jen ve srubu za koženou šňůru zatáhnout a uzavřít psy na verandě.

Večer položili do pasti vnadidlo – několik sušených ryb – pak se zticha posadili a čekali. Uplynula celá hodina, než zaslechli na verandě tlumený hluk. Jamie došel po špičkách ke stěně a odvázal z kolíku babiche. Chvíli napjatě vyčkával. Když mu konečně hlasité přežvykování řeklo, že se psi pustili do večeře, rychle zatáhl za šňůru a smrkové dveře s mohutným bouchnutím spadly. Na verandě vypukl okamžitě divoký zmatek. „Rozsviť lampu!“ vykřikl Jamie.

Když se v chatě znovu objevilo) světlo, hoši na sebe pohlédl.i se spokojeným úsměvem. „Tak už je máme!“ řekl Jamie šťastně.

Awasinův úsměv však pomalounku mizel a ve tváři se mu objevil rozpačitý pohled. „Ale co budeme dělat teď?“ zeptal se. Jamie se zarazil a zatvářil se tak udiveně, když si uvědomil, co Awasin říká, že se mladý Indián nemohl ubránit srdečnému smíchu. Přemýšleli jen o tom, jak psy chytit – a co bude dál, na to docela zapomněli. Psi byli na verandě a chlapci nemohli vyjít ven jinak než přes verandu.

„Jsme v pěkné bryndě,“ řekl Jamie lítostivě. „Myslím, že jsem to moc chytře nevymyslel. Jak se teď odtud dostaneme, když nemůžeme otevřít dveře?“

„Nijak,“ odpověděl Awasin, „Jediné, co můžeme udělat, je otevřít dveře a doufat v nejlepší. Ale počkej – udělám z řemínků dvě smyčky, a jestli budeme mít štěstí, tak jim je hodíme na krk.“

Když Awasin smyčky uvázal, postavil se k ohni. V jedné ruce držel smyčku a v druhé smrkovou hůl. Jamie nadzvedl dřevěnou petlici na dveřích, pootevřel je a ukryl se za nimi.

Psi pobíhali po maličké verandě jako šílení. Ani jeden z hochů nemohl předvídat, co eskymáčtí psi provedou, až zpozorují, že dveře jsou otevřené.

Nastalo však – hrobové ticho. Veškerý pohyb ustal, vteřiny míjely a z verandy se neozval ani hlásek. Chlapci napjatě očekávali, co se stane. Nakonec Jamie vykoukl přes okraj dveří.

Psi leželi vedle sebe schouleni v jedno huňaté klubíčko, v němž zářila jen čtyři ustrašená očka. Když na ně Jamie vykoukl, zlostně zavrčeli – asi tak zuřivě, jako když zavrčí štěně foxteriéra.

„Nechovají se nijak nebezpečně,“ řekl Awasin, ale hlas se mu přece jen trochu třásl. „Otevři dveře dokořán a uvidíme, jestli se s námi spřátelí.“

Celou další hodinu lákali psy sladkými a lichotivými slovy na kus vařeného masa. Konečně se jeden z eskymáckých psů po břiše připlazil o několik decimetrů ke dveřím. Sklopil pokorně uši na širokou hlavu a začal přátelsky vrtět ocasem.

Měli vyhráno. Ostatní už byla otázka času. K půlnoci opustili oba psi verandu, připlazili se bázlivě do srubu a tam se najedli až k prasknutí. Chlapci spokojeně zavřeli dveře – protože ve srubu už bylo zima jako v mrazírně – a přiložili na oheň. Když se ukládali k spánku, leželi už psi schouleni v koutě a jen tu a tam po chlapcích zamžourali jedním okem, aby se přesvědčili, zda jim nehrozí nebezpečí.

Žádný z chlapců se po celý příští den psů ani nedotkl. Po večeři vzal Awasin několik rovných vrbových prutů, které přivezli z tábora U kamenného iglú, a pustil se do výroby šípů. Jamie seděl na bobku u ohně a šil ze sobí kůže palčáky. V příjemně vytopeném srubu zavládlo ticho a spokojenost.

Jamie byl tak zabrán do své práce, že na psy docela zapomněl. Najednou ucítil na holém krku studený dotek čumáku.

Awasin tiše řekl: „Seď klidně – očichává tě!“

Byla to nejdelší minuta, jakou kdy Jamie prožil. Čekal, že se mu v následujícím okamžiku dlouhé bílé tesáky zakousnou do hrdla, ale místo nich ucítil teplé a vlhké olíznutí, jak mu eskymácký pes přejel jazykem přes ucho. Jamie opatrně otočil hlavu. Za ním stál obrovský pes a pomalu vrtěl ocasem. Podíval se na Jamieho svýma velikánskýma žlutýma očima, pak zívl, lehl si na zem, stočil se do klubíčka a čumák si přikryl ocasem. Byl spokojen. Našel nejen potravu a přístřeší ale i nového pána.

Za dva dny už chlapci ochočili psy úplně. Jakýkoli náhlý pohyb zvířata však zneklidňoval, proto je chlapci často hladili. Projevovali jim až přehnanou něhu a pozornost a snažili se, aby je zbavili strachu. Větší z obou, který jistě vážil dobrých čtyřicet pět kilogramů, byl pes a obzvláště si oblíbil Jamieho. Menší byla fenka a ta zase přilnula k Awasinovi.

Tak získali náhradu za ztraceného Otanaka. Přítomnost psů v táboře rozháněla pustou samotu lip než cokoliv jiného. Chlapcům se teď život zase líbil. Eskymáckým psům věnovali největší péči, vždyť psi – když půjde všechno jako na drátku – je mohou

zachránit před nebezpečně krutou zimou pustých severských plání.

Jamie se rozhodl, že svému psovi bude říkat Tesák, zatímco Awasin pojmenoval fenku Ajaskíma, což je kríské jméno pro Eskymáky.

Bylo zcela jasné, že to jsou opravdoví eskymáčtí psi, neboť byli mnohem větší než ti, kterých užívali hluboko v lesích Indiáni. Tato skutečnost však chlapcům – a zvlášť Awasinovi – připravila mnoho horkých chvil. Věděli ‚teď bezpečně, že někde docela blízko musí být tábor Eskymáků. Ale bylo také možné, že se psi ztratili už dávno a po mnoho dní bloudí, takže mohli ujít sto i více kilometrů.

Přesto však ani velký strach z Eskymáků nerozptýlil radost chlapců nad tím, že mají své vlastní psy. Tesák a Ajaskíma vnesli do tábora nový život a srdce chlapců naplnili novým štěstím.

VELIKÁN PUSTÝCH PLÁNÍ

Za týden se Awasinovo proroctví o vlastním psím spřežení splnilo. V době, kdy zvířata krotili, věnoval Awasin všechen volný čas přípravě dvou postrojů. Byly docela prosté. Každý měl břišní, prsní a zadní řemínek, ne však obojek.

Jednoho dne sundali chlapci se střechy srubu své sáně. Uložili je tam proto, aby chránili nezpracované kůže před rosomáky. Když psi sáně uviděli, začali vzrušeně štěkat a obíhat kolem chlapců.

„Poznali sáně na první pohled,“ řekl Jamie pln naděje. „Zkusme ještě, co budou dělat, když uvidí postroj.“

Awasin přinesl ze srubu postroje a připevnil je k tažným provazům od saní. Psi okamžitě přiskočili před sáně, postavili se a čekali, až je Awasin zapřáhne. Ajaskímu postavil do čela a pak udělal několik uzlů na Tesákově postroji. Sotva tuto práci dokončil, Ajaskíma skokem vyrazila a sáně se rozjely. Psi se prodrali houštím na pokraji mýtiny, která obklopovala jejich srub a řítili se po svahu dolů. Sáně za nimi jen poskakovaly a nakláněly se na obě strany.

Teprve když se probrali z překvapení, rozběhli se chlapci zá svým novým spřežením.

Uprchlíky dostihli až tři kilometry za táborem. Psi i sáně odpočívali v jednom chumlu. Psi, šťastně oddychující, leželi ve svých postrojích na sněhu a čekali, až je chlapci vyprostí.

Když se vrátili do tábora, měli Jamie i Awasin z úspěšného pokusu neskonalou radost. Trápila je však jiná věc. „Máme dobré psí spřežení,“ řekl Jamie, „ale ještě se zapotíme, než je naučíme rozumět anglickým povelům. Měli bychom s nimi několikrát zajet do tábora U kamenného iglú, aby se zacvičili. Pak se teprve můžeme pustit na delší cesty.“

Další čtyři dny putovali chlapci i psi neustále mezi oběma tábory. Awasin připoutal k saním řídicí lano. Vleklo se za saněmi a chlapci za ně mohli zatáhnout, kdyby se psi dali do běhu. Při zpátečních cestách byly sáně tak naloženy, že se psi nemohli rozběhnout, ani kdyby chtěli. Během tří dní podnikli sedm cest a při poslední túře dovezli do srubu z tábora U kamenného iglú zbývající zásoby potravin.

Psi pracovali s úžasnou vytrvalostí a energií a začínali už rozumět povelům užívaným v zalesněných končinách na jihu. Čó pro pohyb doleva a Hjú doprava. Měli teď také pořád velkou chuť k jídlu. Tažní psi, obzvláště v zimě, musí dostávat nadměrně velké dávky masa nebo ryb, aby se udržovali při síle. Tento zvýšený útok na zásoby masa přiváděl však oba chlapce k zoufalství.

Bylo nad slunce jasné, že budou brzy potřebovat nové zásoby masa. V horním konci údolí byli sice sobi, ale chlapci se rozpakovali některého z nich zastřelit – jednak z důvodů citových, a také proto, že stádo býčků bylo zárukou pro pozdější dobu, až přijde hlad.

Z tohoto důvodu a hlavně proto, že se už nemohli dočkat, až se vydají na cestu se psím spřežením – rozhodli se podniknout loveckou výpravu do vzdálenějších míst v pustině.

Jamie si myslel, že tam mohou být ještě další chráněná údolí, obzvlášť podél hřebenů táhnoucích se k severu, kde snad zůstala nějaká stáda sobů. A tak se pustili do příprav na výzkumnou cestu, která měla trvat asi tři dny. Do saní naložili potravu, spací pytle, táborovou výzbroj a velikánskou otep dřeva.

V třpytivém zimním ránu, jež po sněhu rozlilo bledé sluneční světlo, se vydali na cestu. V kožešinových šatech vypadali jako Eskymáci. Jamie nesl pušku, kdežto Awasin si přehodil přes záda luk. Z malého koženého toulce trčelo pět šípů, dva s měděnými špičkami a tři se špičkami z tvrdého a opáleného dřeva.

Psi táhli ze všech sil a chlapcům nezbývalo než přidat do kroku, aby jim stačili. Vzduch byl tak mrazivý, že jim až v plicích píchalo, když příliš náhle vdechli. Na kožešinovém lemování na kapucích se jim brzy začaly vytvářet šedivé krystalky jinovatky. Jamie musel každou chvíli stáhnout rukavici a holou rukou si třít nos i tváře, aby se chránil před omrznutím.

Avšak z mrazivého jitra se nakonec vyklubal přece jen krásný den. Ledový příkrov na jezírkách praskal a duněl pod dotekem mrazu. Nikde ani vánku a každý zvuk se nesl na míle daleko. Chlapci zaslechli jasný a hladový křik havrana. Letěl tak vysoko, že ho ani vidět nebylo.

Když dosáhli řeky Zamrzlého jezera, vydali se chlapci na sever, do nové neznámé země. Asi dvě hodiny kráčeli po zamrzlém korytu řeky. Západní hory se přiblížily k řece a údolí se zúžilo. Tvrdý sníh pod nohama duněl jako kroky na chodníku a nikde nebylo vidět ani stopy po živém tvorovi.

K poledni se zastavili, aby něco menšího snědli, a zatímco Awasin rozdělával malý ohýnek, vyšplhal se Jamie na vrcholek a rozhlédl se, jak vypadá krajina před nimi..

Naskytl se mu úchvatný pohled, a smutný až k nevíře. Kam oko dohlédlo, všude se prostírala bezbřehá pustina, podobající se zamrzlému oceánu. Tvrdý sníh se oslnivě třpytil a bílou přikrývkou nepronikl nikde ani strom, ani kámen. Vše kolem se zdálo neskutečné, jako by to patřilo jinému, starému světu, který nemá s tím naším, dnešním, nic společného.

Pohled do nekonečné pustiny vzbudil v Jamieho duši podivné pocity. A když sešel po svahu a vrátil se k Awasinovi a k ohni, který už pěkně sálal, snažil se vyjádřit to, co cítí.

„Tam dole na jihu jako by měl svět svou střechu a stěny,“ řekl. „Ale zde to vypadá, jako by někdo všechny stěny srazil k zemi a střechu odtáhl. Nikdy bych nevěřil, že svět je tak obrovský!“

„Obrovský a – prázdný,“ dodal Awasin. „Od chvíle, kdy jsme vyrazili, neviděli a neslyšeli jsme nic kromě havrana. Nechrne řeku řekou a podívejme se radši, jak to vypadá na úpatí hor.“

Ve spěchu snědli oběd, upravili sáně a zkmířili k západu, kde z plání vybíhaly nezasněžené svahy skalnatých hor. Půl hodiny putovali v naprosté pohodě. Pak náhle Ajaskíma zvedla hlavu a zaštěkala. Tesák vycítil její vzrušení, ob’a psi se najednou pořádně opřeli do svých postrojů a táhli ze všech sil.

„Asi něco cítí!“ zvolal Awasin varovně. „Možná že to jsou sobi!“

Chlapci museli utíkat, aby psům stačili, přitom však si pozorně prohlíželi krajinu před sebou. Hory se rychle přibližovaly. Tu chlapci zpozorovali mezi šedivými útesy malé zastrčené údolí. Awasin náhle vyrazil kupředu, chytil psy a zastavil je.

„V té průrvě před námi se něco hýbá,“ řekl potichu Jamiemu. „Raděj si připravme pušku. Jeden z nás zůstane zde a bude hlídat psy. Druhý se pustí na výztvědy.“

Jamie přikývl, nabil ve spěchu pušku, sklonil se a opatrně se rozběhl k průrvě do údolí. Chráněn nízkým náspem utíkal asi sto metrů. Pak opatrně nakoukl přes vrcholek.

Na okamžik zahlédl jakýsi hnědý stín, mizící za ohromným balvanem. Ihned se zas přikrčil a běžel k průrvě ve skalách. Proklouzl jí a zamířil k jihu. Nevěděl vlastně, co to viděl. Už dávno se však poučil, jak snadno se oko zmýlí v odhadu vzdálenosti v zasněžených pláních. To, co zahlédl, mohl být králík třeba docela blízko nebokaribú jaksepatří daleko. Jamie však neriskoval a dobře se kryl. Ted když se blížil k pohoří a dostal se do spleti malých a strmých pahorků, mezi nimiž leželo celé bludiště balvanů, Jamie neviděl ani sáně, ani zvíře, za kterým se pustil. Byl trochu zmaten, a proto si napřed vydechl, dřív než vylezl na pahorek, aby se mohl lip rozhlédnout. V tom okamžiku zaslechl kdesi v dáli výkřik.

Zdálo se mu, že poznává Awasinův hlas a že zaslechl i štěkot psů, ale hlas byl příliš slabý a neurčitý.

Rychle se obrátil a pádil zpět touž cestou, kterou přišel, až doběhl k vysoké skále. S velkými nesnázemi se mu na ni podařilo vyšplhat. Na vršku se připlácí k zemi a rozhlédl se po pláni, směrem na východ.

Tam stály na sněhu sáně jako drobounká hračka a kousek od nich se černala malinká postava Awasinova – prchající. Za ním, nepříliš daleko, se tyčila druhá postava. Jamiemu se sevřelo strachem srdce a zůstal stát jako přimražený. Byl to medvěd, ale takového medvěda vidělo jen málo lidí. Zdálo se, že je to obrovský buvol, a postava mladého Indiána, prchajícího před ním, připomínala trpaslíka.

Vyděšen tím pohledem, Jamie ani nepostřehl, že se oba psi odpoutali od saní a blíží se k medvědovi. Skákal, klouzal a prchal ze skalnatého vrcholu, až se dostal na zasněžené úpatí. V hlavě mu vířila jediná myšlenka: Já mám pušku – Awasin jen luk, a ten není ted k ničemu!

Bez dechu a s bušícím srdcem uháněl jako dosud nikdy v životě. Jednou se natáhl jak dlouhý tak široký, až ho to téměř omráčilo, ale takřka v téže chvíli se znovu vzchopil a hnal se dál. Unavené nohy pracovaly jako zrezivělé písty. Rychlý běh ho tak vyčerpal, že ho jímala závrať. Už ani nevnímal, co se děje kolem.

Zdálo se mu, že uplynuly celé hodiny, než dovrávoral přes poslední pahorek a seběhl po jeho svahu. Tam, několik set metrů před ním, stály sáně. Strašlivý štěkot psů bolestivě pronikl jeho sluchem. Jako v mlhách viděl, že jeden ze psů je zraněn a plazí se v bolestech stranou a že druhý se jako šílený snaží odvést pozornost obludy.

Awasin kroužil v bezpečné vzdálenosti od medvědovy tlapy. Jamie se pokusil vykřiknout, ale v plicích mu píchalo, jako by je měl plné skelných střepin. Vydal ze sebe jen nepodařený skřek, ale to stačilo. Awasin se obrátil, a jak ho uviděl, přihnal se jako šíp.

Sotva k němu mladý Indián dorazil, Jamie zavrávoral a upadl. „Pušku!“ stačil ještě zamumlat. „Vezmi si pušku!“

V následujícím okamžiku Jamieho pohltila hluboká vlna temnoty. Zaslechl jen jakoby někde v dáli slabé dunivé prásknutí výstřelu a ještě tři rány. Pak se propast temnoty uzavřela a Jamie už neslyšel nic.

Když přišel zase k sobě, byl pečlivě zabalen do dvou spacích pytlů a ležel u sálajícího ohně. Za zářícími plameny byla tma a na obloze blikaly severské hvězdy. V prsou to píchalo, že nemohl ani dýchat. Jamie se pokusil obrátit. Něco se pohnulo a velký červený jazyk mu pleskl po tváři. Byl to Tesák, schoulený v šatech vedle něho.

Awasin, sedící na bobku u ohně, zpozoroval, že se něco pohnulo, a vzhlédl. Na tváři se mu objevil pocit úlevy. Široce se usmál a řekl: „To je dost. Konečně ses probral. Polévka už bude uvařená. Ale nejdřív se podívej na svou novou matraci!“

Jamie s bolestí otočil hlavu. Pod spacím pytlem ležela velikánská drsná a hnědá kožešina, stejně dlouhá jako ta, kterou měl na sobě. Kožešina zabírala čtverec velký jako stan a Jamie ji s údivem ohmatával.

Ale to už přicházel Awasin s plným kotlíkem husté masové polévky. „Vypij to, to tě postaví zas na nohy,“ řekl Awasin vesele. „A vůbec – moc se divím, že sis neuhnal smrt. Takhle běžet v takovém mrazu! Vždyť ti mohly zmrznout plíce! Jak je ti ted na prsou?“

Awasin sice mluvil vesele, ale měl vážné obavy. Věděl, že mnoho mužů už zemřelo jen proto, že se příliš nalokali mrazivého arktického vzduchu.

Jamie se pokusil o úsměv. „Píchá!“ řekl. A po chvíli se zeptal: „Co se stalo?“

Když Awasin ke své radosti slyšel opět Jamieho mluvit, pustil se ihned do vyprávění o boji s medvědem.

„Nu, když ses mi ztratil z očí, pohnal jsem psy dál, abych se sám podíval, co se děje. Stál jsem před saněmi, když psi najednou začali vrčet. Myslel jsem si, že jsou jen rozrušeni. Pak ale Tesák zaštěkl. Obrátil jsem se, abych ho utišil, protože by ti mohl pokazit lov. A tu jsem uviděl ani ne čtyři sta metrů od nás medvěda. Hnal se tryskem proti větru. Zřejmě cítil maso na saních.

Byl jsem tak vyděšený, že jsem se nemohl hnout z místa. Pak se medvěd vztyčil na zadních nohou, a to přivedlo psy k šílenství. Volal jsem na tebe, až mě v krku bolelo. Ale to už medvěd zachroptěl, dopadl na všechny čtyři a pokračoval v běhu.

Psi, tak jak byli v postrojích, by nemohli utéci, proto jsem řemínky přeřízl a pustil je. Pak jsem uprchl i já, protože jsem doufal, že se medvěd zastaví až u sání a pustí se do našeho masa.

Ale přepočítal jsem se. Utíkal rovnou za mnou a doháněl mě. Slyšel jsem, jak se psi dali do hrozného křiku.

Otočil jsem se a pohlédl za sebe. Medvěd byl na zadních a psi na něho doráželi. Jsou to velcí psi – ale vedle toho medvědiska vypadali jako myši škádlící lišku!“

Jamie vzrušením zapomněl na bolest v prsou a prudce se posadil. „A co dál?“ zeptal se bez dechu.‘

„Psi medvěda zastavili,“ pokračoval Awasin, „ale věděl jsem dobře, že ho dlouho neudrží a že budou oba za několik okamžiků zabiti. Utíkal jsem zpět, ale medvěd se na mne ani nepodíval

– myslel si asi, že mu nemohu vůbec ublížit. Když už jsem byl docela blízko, začal jsem střílet z luku. První šíp ho zasáhl do nohy, ale ani se neohlédl.

Pak zachytil prackou zuřivý výpad Ajaskímy a vymrštil ji do vzduchu jako střelu. Než dopadla na zem, třikrát se ve vzduchu otočila. Tesák šílel, když se to stalo. Zakousl se medvědovi do zad a zůstal na nich viset. Když jsem zjistil, že už nemám ani jeden šíp, zmocnilo se mne zoufalství. Tu jsem tě uslyšel.

Ostatní už bylo snadné. Rychle jsem ti vzal pušku a začal pálit.

Byl to obrovský medvěd, ale tolik olova přece jen nemohl unést. Klesl k zemi, znovu na mne podnikl útok, ale při prvním kroku se zastavil a zkroutil se bolestí. A pak se zhroutil.

To je všechno. Kdyby Ajaskíma nebyla raněna a ty nemocný, byl bych určitě omdlel. Ale musel jsem se postarat o tebe i o psa, a tak když jsem se přestal třást, rozdělal jsem oheň. Pak jsem stáhl kůži z medvěda, protože kdybychom ho nechali zmrznout, nikdy bychom kůži nestáhli. Stáhl jsem ale jenom polovinu, protože jsem ho sám nemohl obrátit.“

– Ráno měl Jamie pocit, jako by mu někdo plíce vypálil rozžhaveným železem, ale dýchalo se mu už lip a cítil se dost silný, aby podnikl cestu domů. Awasin navršil na mrtvého medvěda kusy sněhu, pak naložil na sáně Ajaskímu, protože sama nemohla jít, a Tesák ji táhl.

Pomalu, aby Jamie příliš nenamáhal plíce, se ubírali k domovu.

Kvečeru dorazili konečně ke srubu. Awasin uložil Jamieho ihned do kožešin a pak obvázal Ajaskímě rány. Kromě pohmožděného hřbetu a dvou tržných ran na boku nebyla nijak vážně zraněna.

Za týden už Jamie zase dýchal normálně a bez obtíží se pohyboval po srubu. I Ajaskímě bylo brzy lip, ačkoliv nějaký čas špatně chodila.

Když byl už Jamie schopen cesty, zapřáhli s Awasinem Tesáka do saní, sami se chopili vlečného lana a pomohli velkému eskymáckému psovi dovézt náklad medvědího masa.

Jamie byl velikostí medvěda opravdu ohromen. Byl větší než domácí býk a statný jako buvol. Nebylo nejmenší pochyby, že toto obrovské zvíře je pověstný grizzly ze severských pustin, o němž slyšelo jen pár bělochů, ale žádný ho nespatřil na vlastní oči. Severský grizzly, žijící v pustinách naprosto samotářsky, je králem svého světa a není nikoho, kdo by se mu postavil. Hrstka Eskymáků žijících v pustých, sněhem zavátých končinách, se těmto medvědům vyhýbá a má k tomu pádné důvody. Vždyť medvědi váží až půl tuny, jsou vyzbrojeni drápy dlouhými pět centimetrů a ostrými jako břitvy. Obvykle se lidem zdaleka vyhýbají, protože nejsou od přírody zlí. Snad ukrutný hlad medvěda donutil, aby chlapce napadl, protože v tomto čase už měl být pohroužen v zimní spánek.

Chlapci si domů přivezli i jednu pracku. Byl to pořádný kus – dobrých dvacet pět centimetrů na šířku a asi čtyřicet centimetrů na délku. Jamie si ji prohlížel s obzvláštním zájmem, a když skončil, tvář mu zvážněla.

„Ty podivné stopy, co jsme před měsícem našli v táboře U kamenného iglú, rozhodně nepatřily grizzlymu,“ řekl konečně.

Awasin váhavě souhlasil. Té noci usínali chlapci s živou vzpomínkou na tajemné stopy, které naplnily jejich fantazii nepříjemnými obrazy.

Listopad se chýlil ke konci. Nastal čas, kdy zima přebírá neomezenou vládu nad arktickou pustinou. Od polárních moří se s řevem hnala jedna bouře za druhou a mučila svými drápy nekonečné pláně. Někdy i řadu dní nebylo možné vyjít dál než několik kroků před srub, a tak se životní prostor chlapců pomalounku scvrkával, až byl uzavřen do čtyř stěn jejich srubu.

Zprvu jim to ani příliš nevadilo. V útulném srubu bylo příjemně. Věděli, že mají dostatek zásob, aby vydrželi přes nejhorší údobí, a tak se chlapci nějaký čas bavili u ohniště s oběma psy, povídali si nebo vykonávali drobnější práce. Venku stále zuřivě hvízdal ďábelský vítr.

Denního světla teď hoši příliš neužili. Někdy se rozednívalo až po desáté hodině dopoledne a kolem třetí odpoledne pohltila už bílé a větrem vymetené pláně noc.

Lampy, které si chlapci zhotovili ze tří nádob z mýdlovitého kamene, spotřebovaly už tolik tuku, že i jeho zásoba se začala povážlivě menšit. Museli se spokojit s jednou lampou, a to ještě jen na několik hodin denně. Čas se vlekl jako hlemýžď, protože nemohli dělat nic jiného než sedět u blikavého světýlka ohně a povídat si či hrát indiánské hry, které Awasin znal.

Jamie naučil přítele hru s provázkem na prstech, které se říká „kolíbka“. Ze smyčky, všelijak propletené mezi prsty, vytvářel různé obrazce, a ty zas přebíral na ruce Awasin a převracel je v jiné tvary. Když je „kolíbka“ přestala bavit, strávili chlapci další dlouhé hodiny jinou hrou, které se říká udzi – je to vlastně hádání s kousky dřívek a kamínky. Přesto však žádná z her, ať už je znali z dřívějška, nebo si je vymyslili – neudržela dlouho jejich zájem.

Mluvili bez přestání, jen aby rozehnali rostoucí pocit samoty a úzkosti. Jamie vzpomínal na příhody, které prožil za svých školních let v Torontu, a Awasin zase vyprávěl staré kríské lovecké zkazky a pověsti.

Po několik krátkých hodin, kdy svítila lampa, zdálo se všechno snazší. Chlapci pilně šili ze zpracovaných koží nové šaty, opravovali výstroj, dělali nový postroj pro psy nebo vyráběli z vrbového proutí šípy pro luk. Pak bylo třeba nasekat dříví, opatřit vodu a uvařit jídlo. Jamie nacházel obzvláštní potěšení ve vymýšlení nových a nových způsobů v přípravě několika málo druhů jídel, které jim skrovné zásoby dovolovaly. Dusil ryby a prokládal je sobím masem. Jednoho dne uvařil omáčku ze sušených bobulek šichy. Objevil nové způsoby, jak péci sobí maso, a dokonce se mu podařil i jakýsi lívanec z rozemletého usušeného masa, kterého použil místo mouky. Lívanec pak upekl na morkovém tuku.

Kupodivu však žádný z chlapců nepostrádal látky, které byly podstatou jídel, na něž byli zvyklí na jihu. Sůl a cukr jim chyběly jen první dva tři týdny, ale teď si už na ně ani nevzpomněli. Hlad

po mouce je trápil déle, ale dřív než uplynul měsíc života v pustině, překonali i tento nedostatek. Stejně tak brzy zapomněli na horké ovesné placky.

Zkušenost jim ukázala, že výživná strava se může skládat z masa, a jen ze samého masa, za předpokladu, že – a td bylo velmi důležité – budou mít dostatek tuku i libového masa.

Jednou nebo dvakrát se ošklivé počasí nakrátko zlepšilo. Chlapci vyšli ze srubu, ale neodvážili se jít daleko od tábora, protože obloha byla stále zatažena a černé mraky hrozily novou vichřicí.

Při těchto vycházkách zastřelil Awasin lukem a šípy několik tetřívků a Jamie nalíčil asi šest ok, která si udělal ze surové kůže. Chytil dva pěkné a tučné králíky a tak si zpestřili jednotvárný jídelníček. Jenže s jídlem rostla chuť.

Jakmile se počasí zhoršilo, vrátili se psi zase do srubu. Když bylo nejhůř, podíval se Jamie na dvě velká, krásná zvířata a hned se mu vrátila naděje – protože věřil, že jednoho dne jim psi pomohou uniknout z mrazivé a bolavě bílé nekonečné pustiny.

V prvních dnech svého dobrodružství mluvili chlapci zřídkakdy o domově, protože dobře věděli, že je pak vždycky přemůže touha, která jim bere chuť k práci a přivádí je do špatné nálady a do nečinnosti.

Dny však míjely jeden za druhým a chlapci nakonec zjistili, že myslí na domov stále víc a víc.

Vánoce už byly za dveřmi. Awasin vzpomínal na radostné přípravy ke každoroční cestě do sousedních indiánských táborů. Bývali zváni k návštěvám na míle daleko po celém okolí zalesněného údolí, a spřežení psů s vesele cinkajícími zvonky a vlajícími stuhami táhla od srubu k srubu. Awasin věděl, že v domě Alfonse a Marie Meewasinových bude málo radosti, protože vzpomínka na syna, o kterém jsou přesvědčeni, že je mrtvý, zkalí jakékoli veselí.

Jamie často v myšlenkách zalétl za strýčkem Angusem a byl také přesvědčen, že Angus Macnair už dávno pokládá svého synovce za nenávratně ztraceného.

Jednoho dne spočítal Jamie zářezy na olověné destičce a náhle vyhrkl: „Do vánoc už chybí jen týden, Awasine! Vsadím se, že si všichni myslí, že jsme mrtví.“

Po celý ten den se chlapci nedokázali zbavit hluboké sklíčenosti a tísně. Chodili po srubu jako náměsíční od ničeho k ničemu, zatímco venku skučela mrazivá vichřice. Tentokrát pocítili touhu po domově mnohem silněji než kdykoliv předtím – a nenacházeli žádný lék.

V příštích dnech nemluvili o ničem jiném než o vyhlídkách na útěk. I psi vycítili, že hoši jsou nešťastní, a projevovali svůj, soucit kňučením. Život v zapadlém srubu ve Skrytém údolí už ztratil svou spokojenost.

Pět dní před vánocemi se počasí náhle změnilo. Vítr se ztišil a ustal docela. Vycházející slunce se zavěsilo nízko nad obzorem a jasně zářilo. Teplota stoupala. Do arktických plání vtrhla vlna teplého vzduchu, která jako by slibovala příchod jara. Ale to bylo daleko – do jeho příchodu chybělo ještě celých pět měsíců.

Chlapci jako by ztratili zdravý rozum. Samou radostí nevěděli, co počít. Stáli v košilích s roztrhanými rukávy před srubem a oba mysleli jen na jednu věc. Konečně se mohou pokusit o útěk!

Nezalekli se nebezpečí číhajícího na každém kroku. Pud, který je nutil k útěku, byl tak silný, že vůbec nepomysleli na těžkosti tak daleké cesty.

Jaké překážky je čekaly? Za prvé, pěkné počasí při své vrtošivosti potrvá jen několik málo dní a pak se vrátí zima v plné síle. Za druhé, aby měli úspěch, museli by chlapci projít víc než sto šedesát kilometrů zimou spoutané krajiny – převážně po otevřených pláních – než by se dostali jen k nejsevernějším táborům Čipvejů. Rozhodně by cesta trvala dva týdny, a možná že i tři, i kdyby cestovali bez jediného dne odpočinku. To však znamenalo vézt na saních a nést na zádech přes sto kilogramů masa, aby mohli nakrmit psy i sebe. Tak těžký náklad však velmi zpomalí rychlost postupu – a při pomalém pochodu zase spotřebují mnohem víc potravy, než se dostanou do bezpečí. Tento plán ovšem vycházel z předpokladu, že po celou cestu budou mít dobré počasí! Že by ale pěkné počasí vydrželo celé tři týdny, to byla holá nemožnost. Co když je najednou zadrží na celý týden vichřice, a zůstanou v pusté nekonečné pláni bez dřeva, a potraviny budou rychle ubývat!

Uvažováno chladně a rozvážně, měli pranepatrnou naději, že by tak nebezpečnou cestu přežili. Tohoto prosincového dne však chlapci chladně neuvažovali. Snad vůbec neuvažovali. Jediné, nač mysleli, byla cesta domů.

Nadšení, které se jich zmocnilo, však nikterak neoslabilo potřebnou opatrnost. Do saní naložili jen nejvýživnější potraviny: morkový tuk, pemikan, sušené maso a ryby. Dále s sebou vzali jen stan ze tří sobích kůží. Odolali touze vzít také zvláštní noční šaty, protože dobře věděli, že každý kilogram navíc se postaví proti nim. Sekyru, všechnu těžší výstroj, medvědí kůži, dokonce i luk a šípy nechali ve srubu.

Když byly konečně sáně naloženy a psi se ve svých postrojích kroutili a kňučeli netrpělivostí, jen aby už mohli vyrazit, dopřáli si chlapci několik minut odpočinku ve srubu u dohasínajícího ohně.

Ted, když skutečně nastal okamžik odjezdu, cítili, jak jim ta malá stavba přirostla k srdci. Zde byli chráněni před každým nebezpečím. Zde si vlastním vtipem a pilností vytvořili nový svět, který patřil jen jim. Zde také vyspěli v muže.

Konečně Jamie vstal, a když naposledy přehlédl srub, aby se přesvědčil, že je vše řádně poklizeno a zabezpečeno před nevítanými rosomáky, obrátil se ke dveřím.

„Můžeme odejít,“ řekl tiše. „Není to navždycky. Jednoho dne se sem přece vrátíme.“

Awasin vyšel za ním a zavřel dveře. Pak je společně zatarasili.

Sáně vklouzly do údolí a vedle nich kráčeli chlapci skloněni pod tíhou svých batohů. Když došli k eskeru, obrátili se a naposledy pohlédli ke srubu. Nad ním v tiché modři oblohy visel nehybný proužek bělavého kouře z dohasínajícího ohně.

BÍLÝ OHEŇ

Ajaskíma a Tesák táhli vrchovatě naložené sáně ze všech sil, ale sanice klouzaly ztěžka, protože sníh v teplém počasí změkl. Postupovali jen velmi pomalu, a proto se rozhodli strávit první noc v táboře U kamenného iglú.

Seděli pod zmrzlými stěnami iglú a stále ještě cítili horečné vzrušení, které je přivedlo až k prvním krokům cesty na jih. Jakékoli pochyby o moudrosti náhlého rozhodnutí hned v zárodku udusili. Ve svých představách už chlapci viděli a slyšeli radostnou vřavu a nadšení z jejich návratu do tábora Kríů.

Té noci spali neklidně, ale když se rozednilo, pozdravil je zase jasný a teplý den. V nočním mrazu sníh znovu ztvrdl, takže v ranních hodinách urazili pěkný kus cesty.

Jelikož hrozilo nebezpečí, že by se mohli v této nekonečné pustině ztratit – všechny značky a orientační body byly pokryty sněhem – rozhodli se změnit původně určený směr a dali se na východ směrem ke Kazonu. Pak zamýšleli obrátit se na jih a postupovat tak, aby je řeka po levici varovala, kdyby sešli z cesty a uhnuli se příliš na východ. Až se dostanou k jezeru Ethen-tua., budou moci pokračovat po jeho pobřeží a pak použít ted už zamrzlé vodní cesty, po které letos v létě směřovali k severu.

Druhý den ubíhala cesta rychle a bez nesnází. Pozdě odpoledne se už přiblížili k pohoří Ethenseth a tu otočili sáně k jihu.

Byl takový zvláštní, jiskřivý den. Sníh zářil jako diamant. Jamie si už několikrát zanaříkal, že je jeho třpytem úplně oslepen, ale ani jeden z chlapců nevěnoval únavě očí příliš pozornosti.

Řídili se částečně sluncem a také dlouhou čárou, na obzoru vytvořenou tvrdými závějemi, neboť věděli, že zimní větry obvykle vanou od severu, takže závěje se táhnou zhruba od východu k západu. Kromě chlapců a jejich výpravy se na rozlehlých zamrzlých pláních nic živého nepohnulo. Ani bílý stín lišky, ani severský králík se s chlapci a s jejich dvěma psy nepodělil o nekonečnou samotu. Chlapci šli samozřejmě celou cestu pěšky. Často i psům pomáhali, když horlivě táhnoucí zvířata začala pociťovat únavu. Večer při ohni pohlíželi chlapci na pochod toho dne s hrdostí a důvěrou.

„Deset takových dní, jako byl dnešní, a poprvé se vyspíme zase v táboře Denikaziho,“ řekl Jamie optimisticky.

Avšak Awasin nebyl tak důvěřivý. Přestože urazili pěkný kus cesty, věděl dobře, že severu není radno příliš věřit.

„Dostaneme se domů včas a bez nehody jen tehdy,“ odpověděl, „když se nezmění počasí. Ale raději počítejme s tím, že se budeme muset na několik dní zahrabat, než dorazíme do lesnaté krajiny.“

Zmlkl a třel si oči. Jamie postřehl jeho pohyb. „Taky máš takový divný pocit v očích?“ zeptal se Jamie. „Mě pálí oči, jako by byly

v jednom ohni, už aspoň hodinu. Nechtěl jsem nic říkat, ale když jsem viděl, že i ty si třeš oči …“

Awasin zamrkal. „Mám pocit, jako bych měl oči plné horkého písku,“ stěžoval si. „Příliš jsme je dnes namáhali.“

V malém stanu ze sobích kůží, který chlapci vztyčili na třech smrkových větvích, které také s sebou vezli, bylo tma. Awasin vzal starou kamennou lampu, nalil do ní tuk, vyhrábl z dohasínajícího ohně řeřavý uhlík a zapálil jím knot. Vyšlehl plamínek. V témž okamžiku ho v očích píchlo a sevřela je bolestivá křeč. Zvrátil se na spací pytel a sykal bolestí. Ruce se mu zpotily a nemohl ze sebe dostat ani slova.

Jamie nebyl tak blízko malého světýlka. Přiklekl k Awasinovi, aby mu pomohl, a tu zář plamínku probodla i jeho oči jako dva ostré meče.

„Moje oči!“ zvolal a svíjel se bolestí. „Pálí jako oheň!“

I Awasinova tvář prozrazovala, jak trpí. Z oteklých očí mu stékaly po obličeji proudy slz. Mezi záchvaty bolesti se pokoušel promluvit.

„Sněžná slepota!“ zamumlal. „Oslepneme, Jamie! Měl jsem to vědět. Jsme to ale blázni! Šlapeme si celý den jen tak, úplně bez brýlí!“

Jamie neodpověděl. Vtíral si do očí plné dlaně sněhu V šíleném úsilí rozehnat bolest. Nepomáhalo to však a nakonec strčil hlavu pod kabát, aby aspoň unikl slabým, a přece tak pronikavým paprskům lampy.

Awasin se zachvěl, když si uvědomil, co tato pohroma znamená. Slýchával často o bílé slepotě a také viděl dva nebo tři muže, které to postihlo. Bílý oheň, jak tuto slepotu nazývají Kríové, byl v zalesněných krajích vzácný, protože stromy vrhají stíny a zmírňují tak žár slunce a jiskření sněhu. Ale v pláních je takřka jisté, že každý člověk, který se nechrání před slunečními paprsky, odrážejícími se od bělostného sněhu, bílému ohni podlehne, obzvláště za jiskřivých dní.

Awasin také věděl, že v tomto případě nepomůže žádný lék – jen čas. Řadu dní zůstanou on i Jamie obklopeni naprostou temnotou, aniž budou schopni sami si nějak pomoci. Mysleli si, že slunce je jejich přítel, a ono je zatím zlákalo do své léčky.

Malá kamenná lampa stále ještě blikal’a, ale chlapci už její zář neviděli. Oběma hochům se svět náhle změnil v hlubokou studnu temnoty, až po okraj naplněnou bolestí.

Následující tři dny byly plné nekonečných hrůz. Čas míjel strašlivě pomalu. Tesák a Ajaskíma přišli do stanu, zmatení a vyděšení divným chováním svých pánů. Kňučeli, olizovali chlapce, nedostávalo se jim odpovědi. Nakonec, dohnáni hladem až k zoufalství, strhli přikrývku ze saní a sami si pomohli k masu. Přecpali se k prasknutí, a co nemohli sníst, rozházeli.kolem ve sněhu.

Chlapci se třásli ve svých pytlích a ani si hlad neuvědomovali. Na ničem jim nezáleželo, jen kdyby bolest ustala. Postupně se začala zmírňovat, až konečně třetí den ráno upadl Jamie do neklidného spánku.

Když se probudil, šukal už Awasin ve stanu sem a tam. „Jamie,“ řekl Awasin, „už zase vidím! A co ty?“

Jamie, zesláblý hladem a bolestmi, tiše odpověděl: „Trochu ano. Zdá se mi, že bolesti už přestaly.“

Awasin vylezl ze stanu. Svět byl ponořen do tmy, protože slunce ještě nevyšlo. Jednou rukou si chránil oči před studeným větrem a druhou hledal cestu k sáním, aby přinesl kousek masa. Když k nim došel, nemohl uvěřit svým slabým očím. V saních to vypadalo jako po boji a zásoby vzácných potravin byly všechny tytam.

Byla to zničující rána. Stál u saní jako němý a ani nepostřehl, že se oba psi, rozradostněni tím, že ho zase vidí chodit, k němu přihrnuli. Zpozoroval je, až když mu vyskočili na prsa.

Konečně se poněkud vzchopil. Posbíral ve sněhu několik kusů masa a přinesl je do stanu. Vlastnoručně vyrobeným nebozezem na rozdělávání ohně pracně přiměl kus mechu, aby ožil plamenem. Když oheň vyšlehl, uskočil bolestí. Přivřel však víčka a shledal, že světlo už snese. Awasin ohřál maso nad ohněm a rozdělil se s Jamiem. Pak se chlapci pustili hltavě do jídla.

Jamie jásal radostí, když si uvědomil, že bolesti jsou pryč. Stále něco povídal a dobrá nálada nebrala konce. Vůbec si nepovšiml, že Awasin mlčí a je zamyšlený.

„Něco tak strašného se mi ještě nestalo,“ řekl Jamie. „Celou tu dobu jsem si přál, abych radši umřel. Ale ted jsme zas v pořádku, a podruhé se to už nestane. Ať se nám už přihodí cokoli, nemůže to být ani z poloviny tak zlé.“

Awasin už nevydržel déle mlčet. „Stalo se ještě něco horšího,“ řekl váhavě. „Zásoby jsou zničeny, Jamie. Psi hladověli celou tu dobu, co jsme byli nemocni, a …“

To byla otřesná zpráva a Jamie ztratil na několik minut řeč. Pak se ze zmatku jeho myšlenek začal vynořovat nový nápad. Zdál se tak jasný a samozřejmý, že Jamie vůbec nechápal, proč na něj po celou tu dobu nepřišli. Bylo to snad nejdůležitější poznání, jaké kdy učinil – nebezpečně dlouho mu však trvalo, než je pochopil. Všechno si musí ještě dobře promyslet. Teď se všemožně snažil Awasina utěšit.

„Myslím, Awasine,“ řekl co možná nejveseleji, „že to není tak zlé. Vrátíme se prostě zpět do Skrytého údolí. Jsme od něho snad padesát šedesát kilometrů, to zvládneme za dva dny.“

Awasinova tvář se vyjasnila. „Ano, to je jediné řešení. Věděl jsem, že nám teď nezbývá nic jiného než se vrátit, ale myslel jsem, že to odmítneš – jsem rád, žes to pochopil.“

Teď Jamieho myšlenka už dozrála a byl připraven sdělit ji svému příteli.

„Ano, vrátíme se, Awasine,“ řekl, „a zůstaneme ve Skrytém údolí tak dlouho, dokud nebudeme mít jinou možnost. Dostal jsem pořádně za vyučenou. Dokud jsme brali věci tak, jak jsou, a nepokoušeli jsme se proti této krajině bojovat, bylo nám dobře. Ale jen co jsme se vydali na tenhle výlet na jih, už jsme zase stáli vyzývavě tváří v tvář bílé pustině. Chtěli jsme nepřítele zastrašit a cestu si prorazit násilím. Ted můžeme být šťastni, že vůbec žijeme!

Awasin se zdlouha zadíval do tváře svého přítele.

„Nikdy jsem nemyslel, že tomuhle porozumíš, Jamie,“ řekl konečně. „Bílé tváře tomu obyčejně nechtějí rozumět. Většina z nich si myslí, že zvítězí nad severem v každém boji. Hodně jich poznalo pravý opak, ale nejsou už mezi živými, aby o tom mohli vyprávět. Naši lidé to dobře vědí. Je těžko vyjádřit to slovy, ale myslím, že rozumíš. Když se pustíš do boje s duchy severu, vždycky prohraješ. Bud poslušen jejich zákonů, a oni se o tebe postarají.“

Na Awasina to byla neobvykle dlouhá řeč, ale když skončil, cítili se oba chlapci šťastnější než před mnoha a mnoha týdny. Naučili se však také skromnosti, a proto rozhodli vrátit se do malého srubu v údolí a upustit od bláznivého a možná osudného pokusu vnutit svou vůli severským pustinám.

Zbytek dne strávili v osamělém táboře na otevřené pláni. Jamie pečlivě posbíral všechno maso rozházené kolem saní a to stačilo při polovičních dávkách na dva dny. Awasin zatím uřízl dvta široké pásky ze surové kůže, dlouhé asi sedmdesát centimetrů, a do každého z nich prořízl opatrně dvě úzké štěrbiny pro oči. Pak si pásy ovázali kolem čela a zjistili, že jim poslouží stejně dobře jako ochranné brýle proti oslňujícímu bělostnému třpytu.

Když toho večera vyšel půlměsíc, chlapci zapřáhli. Za chvíli se už ubírali znovu k severu – k svému domovu.

Noc byla tichá a na obloze nikde ani mráčku. Do tváří štípal ostrý mráz. Měsíc visel nízko nad obzorem a celý svět jako by mizel v nezměrném a nekonečně modrém prostoru. Kráčeli pomalu za saněmi a jen tu a tam se každý chvíli svezl, protože oba byli po třídenní bílé slepotě ještě slabí.

K půlnoci propukl pestrobarevný ohňostroj severských hvězd. Na obloze vyšlehly zelené, žluté a načervenalé záře a Jamiemu se zdálo, že slyší tichý a hebký šelest, připomínající šumot hedvábných šatů.

Awasin ten zvuk zaslechl také ‚a na chvíli se rozpačitě zastavil. Pak mu však bleskla hlavou odpověd. Sevřel rty a obrátil se k Jamiemu. „Mysleli jsme si, že to máme už za sebou,“ řekl, „ale boj ještě neskončil. Šumění, které slyšíme – to je vítr!“

Vzpomínka na vichřice, které kvílely nad Skrytým údolím celé týdny, vzrušila Jamieho mysl.

„Nemůžeme tu teď přece zůstat,“ řekl Jamie naléhavě. „Vždyť už nemáme žádné dřevo a jídlo taky ne.“

„Využijeme k úkrytu tamhleté hory,“ odpověděl Awasin.

I psi slyšeli varovný hukot blížící se bouře a nebylo třeba je pobízet k větší rychlosti. Chlapci utíkali, co jim nohy stačily, a sáně ‚jen divoce poskakovaly přes hrbolky a výmoly.

Po půlhodině však museli zastavit a odpočinout si. Psi úzkostlivě a netrpělivě kňučeli a slabý, vzdálený šum stále sílil, až se změnil v hukot podobný dunění vodopádu. Šedivé mraky zatemnily měsíc a hvězdy pohasly. Tma zhoustla tak, že sotva viděli na krok před sebe.

Když se sáně znovu rozjely, vál už lehký vánek a teplota rychle klesla. Awasin okamžitě zjistil směr větru, protože věděl, že za chvíli to bude jediný kompas, který mu ukáže správnou cestu.

Chlapci prchali na sever, ale po každých patnácti minutách odpočívali. Řev sílícího vichru je ohlušoval a mísil se s tlukotem jejich srdcí. Vichřice pozvolna nabírala sílu. Hoši si přetáhli přes hlavy kožešinové kapuce, přestože je škrábaly do tváří, a tu se z proláklin zvedl sníh a vířil v divokém reji nad ztvrdlými závějemi. Na kožešinových obrubách kapuci jim namrzal led.

Bylo tma jako v pytli. Awasin vykročil kupředu, aby vedl psy, a sotva ušel několik metrů, zmizel Jamiemu úplně z očí. Jamie kráčel těsně za saněmi, ale několikrát se mu ztratily, a proto se k nim přivázal kusem lana ze surové kůže. Padal únavou a jen ‚s vypětím posledních sil se vůbec držel na nohou.

Vichřice zesílila. Už je nevarovala, vyřítila se ‚z temnoty s ďábelskou zuřivostí a její řev vzal chlapcům všechnu odvahu.

Sněhová bouře je sevřela do své kruté náruče.

XXV PEETYUK *

Celý svět se proměnil ve vířivý a kvílivý děs, v temnou propast bičovanou větrem a sněhem. Awasin lapal po dechu, zastavil se, obrátil záda proti vichřici a psi se mu schoulili u nohou. Za chviličku k němu dovrávoral Jamie, přidržuje se saní.

„Utáboříme se tady!“ křičel Jamie do ucha svému příteli.

„Tady – zmrzli bychom tu jako králíci. Pojdme tudy!“ ukázal Awasin k východu. „Budeme mít vítr v zádech!“

Oba se chytili postroje, v němž byla zapražena Ajaskíma, a klopýtali severovýchodním směrem. Tam někde, jak doufali, najdou ochrannou ruku pohoří Ethenseth a na jeho kamenitých úbočích se ukryjí před bouří. To byla jediná naděje. Neměli na

* Vyslov pítjuk.

vybranou: museli pokračovat v cestě, protože utábořit se na otevřené pláni znamenalo jistou smrt.

Sníh nemilosrdně bičoval zemi a bouře chlapce ohlušila. Zdálo se jim, že už trvá celé hodiny. Vlekli se pomalu kupředu, padali do závějí, znovu vstávali a vrávorali dál.

Pak Jamie upadl naposled. Nemohl ani pokleknout a přes všechnu Awasinovu snahu zůstal ležet ve sněhu. Už se ani nepokoušel povstat.

Awasin s ním zatřásl jako smyslů zbavený. „Vstaň!“ vykřikl. „Zemřeš, jestli zůstaneš ležet! Vstaň!“

Jamie neodpovídal. Mrazivý chlad vichřice se najednou změnil v pocit tepla a spánku. Vplul do světa snů. Zdálo se mu, že je zase doma, daleko na jihu, a někdo že ho pokládá do teplé postele. Kdo to byl? Nevěděl. A bylo mu to jedno. Postel byla měkká a pohodlná a chtělo se mu spát.

Awasin se v prvním okamžiku vyděsil, ale neztratil duchapřítomnost. Sebral všechny zbývající síly a odtáhl Jamieho do saní a tam ho zabalil do spacích pytlů. Pak se prodral k Ajaskímě a pustil se znovu do urputného boje s bouří.

Razil si cestu krok za krokem. Ani nepostřehl, že psi se uhnuli ze směru a dali se do běhu. Awasin se nechal bez odporu vést, až psi najednou zastavili. Tesák zvedl hlavu a zaštěkal.

Tesákův hlas bylo v bouřlivém větru sotva slyšet, ale přece aspoň probudil Awasina ze strnulosti. Vichřice se na okamžik zmírnila, a když Awasin pozvedl hlavu, uviděl několik málo metrů před sebou temnou hromadu čehosi oblého a hladkého. Jeho unavený mozek začal pomalounku vnímat. Iglú! – Eskymáci!! uvědomil si. Byl však už příliš blízko, aby se bál.

Ať iglú patří lidem nebo dáblům – mají se aspoň před bouří kam ukrýt. Vykročil tedy.

Vchod – úzká a nízká chodbička – byl přímo před ním. Awasin klesl unaveně na kolena a vplazil se dovnitř. Unikl vichřici. Pocit úlevy byl tak silný, že téměř omdlel. Tu si vzpomněl na Jamieho.

S vypětím všech sil, které ještě zbyly v jeho pevném těle, se doplazil zpět k saním, stáhl Jamieho bezvládné tělo do sněhu a odvlékl je k úzkému vchodu. Píď za pídí se Awasin probojováJ val skoro dva metry dlouhým tunelem, až si uvědomil, že dosáhl vnitřní místnůstky iglú.

Ale jeho práce ještě neskončila. Opustil Jamieho a prodíral se znovu k saním, odřízl psům řemínky od postrojů, posbíral spací pytle, šaty ze sobí kůže a vzal i pušku. V celém svém životě nezažil tak dlouhé chvíle, jako byl návrat do iglú. Když dorazil konečně k Jamiemu, stěží rozložil kožešiny, a sotva se zahrabal vedle svého přítele, už i jeho přemohly mrákoty.

Psi ho následovali. Teď už leželi schouleni na okraji kazajky a pomáhali chlapcům iglů zahřívat. Za malou chvíli mrazivý, studený vzduch zmizel a poutníci, chlapci i psi, upadli naprostým vyčerpáním do tvrdého spánku.

Awasin se nikdy nedověděl, jak dlouho spal. Probudil se jako omámený a pomalounku otevřel oči. Nad ním se klenul perlově šedý obrys sněhové báně, ale trvalo pořádnou chvíli, než jeho znavená mysl pochopila, kde vlastně je. Zvolna si vybavoval vše, co se událo – vichřici a objevení sněhového domku. Znova mu prolétla hlavou myšlenka na Eskymáky – tentokrát však účinkovala jako elektrický šok.

Posadil se a vyděšeně se rozhlížel kolem sebe. Iglú bylo opuštěné. Po bouři nikde ani stopy, už před několika hodinami utichla. Sněhovými kvádry ve stropě prosvítalo bledé denní světlo a odhalovalo široké lůžko postavené ze sněhu a zabírající celou jednu polovinu iglú. Na lůžku ležely kůže z karibú a kusy sobího masa, ale nikde ani stopy po lidské bytosti.

Awasin jednou rukou sáhl po pušce, druhou sevřel Jamieho za rameno a zatřásl s ním. Jamie zívl a pomalounku se probouzel. Bolavýma a oteklýma očima zahlédl Awasinovu tvář, sklánějící se nad ním, a kopuli iglú.

„Kde jsme?“ splynulo mu z rozpraskaných rtů.

Awasin stručně vylíčil poslední část jejich včerejší cesty a končil: „Jsme v eskymáckém iglú a můžeme si tu chvíli odpočinout – jestli se ovšem Eskymáci nevrátí domů!“

Při této myšlence však nemohl potlačit strach a ruka sjela znovu k pušce, ležící po jeho boku.

V iglú bylo zima, ale dalo se to vydržet, protože bylo dobře postavené a čerstvé sněhové kvádry tvořily dokonalou izolaci. Chlapci se nemotorně vymotali z kožešin a rozhlédli se po iglú. Nejprve spatřili maso a hned se do něho hladově pustili. Bylo na kost zmrzlé, ale ve výklenku na jedné straně iglú stála malá kamenná lampa velmi podobná té, kterou nalezli v prastarých hrobech. Do poloviny byla naplněna ztuhlým tukem.

Awasin se protlačil tunelem k saním, aby přinesl nebozez na rozdělávání ohně vlastní výroby. Venku uviděl oba psy, jejichž pěkně kulatá břicha jasně dokazovala, že i oni našli potravu.

Obloha byla jasná, ale zastíněná mlžným oparem a v rozlévající se záři Awasin neviděl nic, co by vyhlíželo jen trochu přátelsky. V nekonečně bílé sněhové pláni se nezačernala jediná tečka, kam až jen oko mohlo dohlédnout. Nikde jsi nenašel ani skvrnky. Kdesi v dálce na severovýchodě se rýsovala šedivá čára, snad to byl obrys pohoří Ethenseth, ztrácejícího se v sněhových vírech, ale i když nemohl přesně říci, kde jsou, utěšoval se Awasin vědomím, že nikde v pustině nezahlédl stopu lidského života.

Po velké námaze se mu podařilo rozsvítit kamennou lampu. Pak s Jamiem opékali nad malým plaménkem kousky sobího masa tak dlouho, dokud aspoň trochu neroztálo. Jedli a jedli, a když lampička dohořela, bylo už v iglú docela příjemně teplo. Pak, dobře nasyceni a spokojeni, upadli znovu do hlubokého spánku. Awasin stačil ještě z opatrnosti nabít pušku a položit ji tak, aby ji měl po ruce.

Nespali příliš dlouho, když Jamieho probudil chraplavý štěkot Tesáka, který ležel stočený do klubíčka u jeho hlavy. Jamie se k němu ospale překulil. Ale Tesák štěkal stále víc a víc. To už chlapci vylítli ze svých loží, jako když do vrabců střelí.

Psi stáli u ústí tunelu s naježenou srstí. Náhle se Tesák vyřítil ven, těsně následován svou družkou. Před iglú se rozpoutala divoká vřava.

Awasinova tvář se zkřivila strachem. Shodil se sebe koženou kazajku, kterou byl přikryt, vrhl se na kolena a s puškou v ruce se přiblížil k ústí tunelu. I Jamie cítil, jak mu srdce prudce bije, když hmatal po loveckém noži, zastrčeném za opaskem.

Před iglú se zatím štěkot psů proměnil už v zuřivou a burácející bouři zvuků, z níž pronikal jakýsi hlas, vyrážející slova, kterým chlapci nerozuměli. Byla jim cizí.

Náhle divoký štěkot psů ustal a venku se rozhostilo nlapjiaté ticho.

„Tunel! Hlídej tunel!“ šeptal chraptivě Awasin. Na čele i ve tváři se mu objevily kapičky potu a měl takovou hrůzu, že se mu roztřásla i puška. Prastaré zkazky o divošství Eskymáků podněcovaly jeho fantazii. Strach, jenž zachvátil Awasina, byl nakažlivý a Jamie, ačkoliv se bránil seč byl, mu podlehl také.

Najednou se v tunelu ozval podivný šramot a jejich napětí ještě vzrostlo. Nastalo nesnesitelné ticho. Awasin položil‘ ukazováček na kohoutek pušky.

Jamiemu se divoce rozbušilo srdce, protože v temném otvoru před ním se objevila jakási tvář. Nebyla to však tvář –sama, jež Jamieho i Awasina vyděsila tak, že žádný z nich nebyl schopen nejmenšího pohybu. Byly to vla&y, které vyklouzly z kožešinové kapuce cizincovy kazajky. Dlouhé vlasy – zářící jako rudé plameny!

Awasin přeťal ticho nepřirozeným pisklavým výkřikem – a jeho prst se křečovitě přilípl na kohoutek.

Jamie vyskočil, chytil mladého Indiána za ramena a strhl ho k sobě. Tvář v otvoru rázem zmizela, ale Jamie se hned pustil za ní. „Vždyť to byl chlapec, a ty jsi ho málem zastřelil!“ vykřikl ještě přes rameno na Awasina a škrábal se z iglú.

Když se venku napřímil, vrhl se mu Tesák k nohám a kňučel vzrušením. Jamie si zaclonil oběma rukama oči, aby lépe viděl. Ani ne dvacet metrů od iglú stály dlouhé sáně se spřežením dvanácti psů. Cizinec měl jednu nohu na saních, jako by byl připraven rychle na ně vyskočit a uprchnout. Byl samá kožešina a Jamie viděl, že zpod rozcuchaných vlasů vykukuje vystrašená tvář chlapce, o nic staršího než on sám.

Jamie rychle rozhodil prázdné ruce a ukazoval, že nemá žádnou pušku. Pak se pokusil o úsměv. Cizinec stál ve střehu jako sob připravený k boji.

„Přátelé!“ křičel Jamie zoufale. „Neutíkej! Jsme přátelé!“

Jamie viděl, že cizinec váhá – a nebylo divu, když si uvědomil, jaké uvítání mu v iglú připravili. Rozhodnutí viselo na vlásku – a tu vše zachránila Ajaskíma.

Očichávala právě čumáky velkých zvířat cizincova spřežení. Jeden z těchto psů počal žárlit a šťouchl svého souseda. V následujícím okamžiku se celé spřežení za obrovského řevu dalo do všeobecné pranice.

Cizinec seskočil se saní a Vrhl se do šarvátky. Jamie nemeškal a přiskočil mu na pomoc. Za chvíli už oba chlapci zmizeli v chumlu vrčících a kousajících eskymáckých psů. Chlapci na psy křičeli, kopali je, bili obratně po čumácích, až se jim podařilo rvačku ukončit. Pak chlapci, ještě celí zadýchaní, pohlédli jeden na druhého.

Neznámý hoch byl snědý jako Indián, ale rysy jeho tváře byly čisté a pravidelné. Ohnivě rudé vlasy nebyly však jeho jedinou zvláštností. Jamie si všiml, že má také jasné modré oči. Ted se pokusil o úsměv i cizinec.

V nezměrné radosti ukázal Jamie na ‚iglú a mszinárodní řečí rukou zval chlapce k jídlu. Cizinec se rozesmál a k Jamieho údivu řekl anglicky: „Ano – my jíme tuktu – soby. Ale ten chlapík tam – jako by chtěl sníst mě!“ a ukázal k iglú. Jamie se obrátil a uviděl Awasina, jak tam stojí a zírá na něho s otevřenou pusou. Pušku držel stále ještě v ruce.

Awasin vypadal, jako by spadl z nebe – ústa otevřená a oči jako na stopkách.

Když ho Jamie strhl zpět a zabránil mu ve výstřelu, byl Awasin přesvědčen, že se jeho přítel dooela zbláznil. Proto celý vyděšený spěchal zachránit Jamieho před strašným osudem, který, jak byl přesvědčen, ho venku očekává. Protáhl se hbitě tunelem a byl připraven prodat při obraně Jamieho svůj život jaksepatří draho. Přišel však právě Včas, aby zhlédl psí šarvátku a uviděl hrozného Eskymáka – Jedlíka syrového masa, jak stojí po boku Jamieho, vesele se usmívá a – mluví anglicky!

To bylo na Awasina příliš mnoho. Puška mu vypadla z ruky a zapadla hlavní hluboko do sněhu. Jamie se už nemohl ovládnout a vypukl „v bouřlivý smích. I cizinec se smál a Awasin jen kroutil udiveně hlavou, jako by nevěřil vlastním očím. O hodinu později seděli všichni tři v iglú a s chutí pojídali maso, které cizinec – řekl jim, že se jmenuje Peetyuk – vylovil ze svých saní.

K vyprávění o sobě potřeboval Peetyuk hodně času, protože jeho znalost angličtiny byla nevalná a zpočátku se parádně zapotil, než chlapci vůbec pochopili, co chce říci. Ale druhého dne, když všichni tři opustili malé iglú a vyrazili na východ k řece Kazon, aby vyhledali tábor Eskymáků, znali už Jamie a Awasin velkou část úchvatného Peetyukova příběhu.

Tento příběh začal před sedmnácti lety, kdy se Peetyuk narodil v jednom iglú vnitrozemských Eskymáků blízko řeky Kazon. Matka byla Eskymácká, ale otec běloch – tentýž muž, jenž před dvaceti lety zmizel od Thanoutova jezera při obchodní výpravě do země Eskymáků. Byl to zrzavý Angličan, po němž Indiáni pojmenovali starou, rozpadlou chatu – Zrzavý srub.

Mladý obchodník pronikl hluboko do území Eskymáků a pak ho postihlo neštěstí, které se mu mohlo stát osudným. Jeho sáně se propadly mezi hromady ledu. Eskymáci ho našli, odvezli do tábora a tam o něho pečovali tak dlouho, až přišel zase k sobě a docela se uzdravil. Zakrátko se oženil s Eskymáckou a za nějaký ten rok se mu narodil syn Peetyuk.

Měl stále v úmyslu odvést ženu i dítě do své vlasu, ale jeho rány se nikdy úplně nezahojily. Když byly Peetyukovi čtyři roky, jeho otec zemřel.

Ještě než zemřel, dělal všechno, jen aby měl jistotu, že se jeho syn jednoho dne vrátí do země bílých tváří. Naučil Peetyukovu matku mluvit anglicky a Vynutil si od ní slib, že ona zase naučí mluvit anglicky jeho syna. A ještě něco musela slíbit. Až chlapec Vyroste, půjde na jih a tam vyhledá otcovy příbuzné.

Peetyukova matka se snažila ze všech sil, aby oba sliby splnila. Ale ani ona, ani kdokoliv jiný z jejich kmene se nikdy neodvážil podniknout výpravu do zalesněných krajin na jihu, protože měli z Indiánů ještě větší strach než Čipvejové z Eskymáků. A tak, když už byl dost starý, aby se mohl sám vydat na dalekou cestu, pokusil se Peetyuk navázat styk s neznámými lidmi na jihu sám.

A byl to právě Peetyuk, který se snažil přijít do styku s loveckou výpravou Denikaziho na jřece Zamrzlého jezera a který tak nevědomky vyhnal Jamieho a Awasina do rozlehlých pustin. Nebyla to však vina mladého Eskymáka. Ať už způsobil neúmyslně oběma chlapcům jakékoliv těžkosti, tisíckrát se jim odplatil – zachránil jim teď životy.

Přijetí, jakého se mu dostalo tehdy v noci v táboře Čipvejů, by bývalo odradilo mnoho lidí – ale ne Peetyuka. Stále věřil, že otcovo přání splní. Jednoho dne na své výpravě za dvěma ztracenými psy (byli to ti dva, které našli Jamie a Awasin) narazil na tábor U kamenného iglú při řece Zamrzlého jezera, a tu jeho naděje opět vzrostla.

Oblékl si eskymácké sněžnice ze sobí kůže, dokonale vytažené na vrbových rámech, a záměrně se toulal okolo opuštěného tábora v naději, že tu najde klíč, který mu otevře cestu na jih do otcovy země. To byly ony tajemné stopy, které chlapci později objevili ve sněhu u svých zásobáren.

Peetyuk netušil, že chlapci jsou tak blízko, ve Skrytém údolí, a proto se potuloval po pláních jižně od pohoří Ethenseth s jiskřičkou naděje, že se snad přece jen setká s lidmi, kteří si zbudovali v táboře U kamenného iglú své skrýše. Proto si také postavil na výhodném místě v pustině mlalé provizorní iglú, odkud mohl podnikat toulky jak na západ, tak na jih. A právě toto iglú zachránilo život Jamiemu a Awasinovi, když je překvapila viohřice.

JEDLÍCI SYROVÉHO MASA

Ještě před rokem by Jamie ani Awasin nevěřili, že jednoho dne budou sedět v obrovském sněhovém domě obklopeni více než třiceti lidmi zabalenými od hlavy k patě do kožešin, u lidí, o kterých si Indiáni už celá staletí mysleli, že nejsou o nic lepší než krvežízniví divoši. Co však chlapci dělali druhý den po setkání s Peetyukem?

Peetyuk jim zapůjčil tři psy ze svého spřežení. Chlapci k nim připojili ještě Ajaskímu a Tesáka, a malé sáně jen letěly po zmrzlém a tvrdém sněhu za Peetyukem.

Oboje sáně směřovaly na jihovýchod celých pět hodin bez jediné zastávky. Konečně dosáhli řeky Kazon – ted úplně zasněžené. Peetyuk ji nazýval Innuiťku – Člověčí řeka. Asi hodinu ujížděli po zamrzlé řece. Pak objeli malý oblý výběžek a za ním se vynořila pod vysokým břehem osada sedmi iglú.

Asi padesát psů propuklo v šílený štěkot, když se sáně přiblížily, a z každého iglú se vyhrnul houf lidí. Se smíchem a výkřiky se seběhli k místu, kde sáně zastavily, obklopili Peetyuka a vrhali zvědavé pohledy na dva neznámé chlapce, kteří stáli opodál a nevěděli rozpaky, co mají dělat. ,

Eskymáci křičeli jeden přes druhého, že nebylo rozumět ani slova. Ale to si už Peetyuk razil cestu tam, kde čekal Jamie s Awasinem. Peetyuk se na oba chlapce usmál a pokynul rukou k tlačícímu se davu, v němž to šumělo zvědavostí a povznesenou náladou. „Mí lidé – vaši přátelé!“ zvolal Peetyuk. Pak chlapcům naznačil, aby ho následovali, a vedl je k největšímu sněhovému domu.

Tunelový vchod byl tři a půl metru dlouhý a jen asi metr vysoký, takže se chlapci museli shrbit, aby mohli projít. Asi uprostřed chodby byl v jedné stěně zbudován výklenek, v němž psí fenka pečovala o právě narozená štěňata. V přihrádkách vysekaných ve stěně ležely kusy masa a hromady kožešinových oděvů.

Když chlapci přišli do vlastního iglú, klenula se nad nimi přes tři metry vysoká kopule. V průměru měřila necelých šest metrů. Celou zadní polovinu kruhovité podlahy tvořil jeden metr vysoký výstupek zbudovaný ze sněhových kvádrů a na něm byly rozloženy kůže z karibú. Tento výstupek sloužil jako postel i jako pohovka.

K jejich velkému překvapení bylo v iglú až nepříjemně teplo, ačkoliv venku silně mrzlo. Ve výklencích hořely tři lampy a sněhové kvádry byly tak dobře utěsněné, že ani trocha tepla nepřišla nazmar.

Výstupek na spaní se ve chvilce zaplnil lidmi. Jeden po druhém vylézal n,a odpočívadlo, tam se usadil a vesele se na návštěvníky usmíval. Vpředu seděl starý, ale statný Eskymák s tenkými zahnutými kníry a s dlouhými černými a rozcuchanými vlasy. Měl široký rozpláclý nos a vysedlé lícní kosti. Černé oči jako –by se chtěly ukrýt pod čelem zbrázděným vráskami.

Pak se s úsměvem postavil před chlapce a začal pomalu mluvit. Peetyuk překládal.

„Toto být vaše,“ řekl. „Jíst s námi. Spát s námii. Váš domov teď!“

Zatímco stařík promlouval, objevily se tři ženy z jiných iglú a přinesly velký hrnec. Pak položily na výstupek dřevěnou mísu a vlily do ní uvařené sobí jazyky, žebírka a hustou polévku. Jiný hrnec, který postavily hned vedle, obsahoval několik galonů horkého labradorského čaje. Eskymáci uvolnili na „lavici“ Jamiemu a Awasinovi místo a s chichtáním a smíchem ustoupili, aby chlapci mohli vyšplhat nahoru. „Jezte!“ řekl Peetyuk. Šel sám příkladem a hladově se zakousl do sobího jazyka.

Najedli se dosyta. Pak se pohodlně opřeli, aby si vyposlechli Peetyukovo vyprávění o tom, jak našel neznámé chlapce. Do iglú neustále přicházeli muži, ženy i děti, a za chvíli bylo tak přeplněné, že by na zem ani špendlík nepropadl. Všichni s nadšením naslouchali, bouřlivě tleskali, a když slyšeli, jak Awasin Peetyuka přivítal, smáli se, až se za břicha popadali.

Pak Peetyuk své přátele představil a každého Eskymáka jmenoval zvlášť. Nakonec došel k staříkovi, který byl zřejmě pánem tohoto iglú. „Kakut,“ řekl Peetyuk. „Můj otec-btec.“

„Chce myslím říci dědeček,“ zašeptal Jamie Awasinovi.

Peetyuk uchopil ruku šťastně Vyhlížející ženy s širokou tváří. „To je má m – „ náhle se zarazil, zapomněl to slovo. Zena mu však přispěchala na pomoc. „Já být matka,“ řekla s úsměvem. s,Táta mrtvý – mnoho zim. Bílý muž – jako vy,“ a ukázala na Jamieho.

Když představování skončilo, přinesl Kakut kamennou dýmku <a nacpal ji zvláštními sušenými listy.

Když už dýmka dobře táhla, podal j,i chlapcům. Ani Jamie, ani Awasin nikdy předtím nekouřili, ale cítili, že se musí přemoci. Jednou dvakrát vyfoukli kouř, ale byl tak štiplavý, že je přepadl prudký záchvat kašle. Eskymáci je chvíli překvapeně pozorovali, ale vzápětí se už svíjeli smíchem, vrhli se na zem a převalovali se na podlaze, držíce se za břicha.

„Jedno je jisté,“ řekl Jamie Awasinovi trochu zklamaně, „tito lidé jsou myslím tak málo nebezpeční jako štěňata. Mají dokonce o trošičku lepší povahu než Čipvejové.“

V iglú zavládlo na dlouhé hodiny neutuchající veselí. Eskymáci zpívali jednu písničku za druhou a ani jeden z chlapců v celém svém životě neslyšel tolik smíchu jako dnes. Hoši se snažili ze všech sil, aby byli také veselí, a Peetyuk se důkladně zapotil, když měl všechno vysvětlovat a překládat. Konečně horko, dobré jídlo a dlouhá cesta vykonaly své dílo. Chlapcům se únavou klížily oči a sotva stáli na nohou.

Kakut promluvil několik slov a za chvíli, kromě členů rodiny, nebylo v iglú človíčka. Jamie v polospánku cítil, že ho někdo přikrývá, a ještě si stačil uvědomit, že je mezi přáteli.

Tak tedy skončilo dobrodružství, které začalo téměř před šesti měsíci v táboře Denikaziho. Nekonečné měsíce plné nebezpečí, táboření na území Eskymáků, překážky, nesnáze, trampoty i samota, to vše teď skončilo.

Za týden po příchodu do tábora Eskymáků Jamie a Awasin už zase směřovali znovu na jih. Tentokrát však nebyli sami.

V mnoha a mnoha poradách se všemi Eskymáky se nakonec starý Kakut dal přesvědčit, že jeho lidem nehrozí už žádné nebezpečí, když se odváží do zapovězené země Indiánů. Jednoho zářivého lednového dne pádily k jihu po zamrzlé řece Kazon troje sáně. První jely Kakutovy sáně sedm a půl metru dlouhé. V nich seděl i Awasin, který měl vést výpravu, až opustí končiny dobře známé Eskymákům.

Jamie a Peetyuk je následovali v malých chlapeckých saních, ale Tesákovi a Ajaskímě pomáhali Peetyukovi psi. V poslednvh saních se vezl jeden ze starších Peetyukových bratranců.

Byl to docela příjemný a bezpečný výlet, neboť Eskymáci od pradávna znali ono tajemství, které Jamie tak pozdě objevil na zamrzlých pláních, když jej i Awasina zachvátil „bílý oheň“. Eskymáci dobře věděli, že při dalekých cestách je třeba mít mocné síly této země na své straně – a nikdy nebojovat proti nim.

Výprava postupovala kupředu jen za pěkného počasí. Když se blížila bouře, ihned zastavili a zřídili si pohodlné cestovní iglú, v němž by v případě nutnosti mohli prožít i několik dní. Počasí jim však kupodivu přálo a už devátý den se objevily na obzoru černé obrysy hor.

Ted převzali vedení Awasin s Jamiem a řídili sami spřežení psů přímo k řece Bílých křepelek. Denikaziho tábory však prozřetelně objeli, neboť – jak správně tušili – kdyby se náhle objevili obávaní Eskymáci, hrůza a zaslepenost by Čipveje okamžitě zbavila posledního zbytku zdravého rozumu a mohlo by dojít k neštěstí.

Jednoho lednového odpoledne překročili širokou plochu jezera Kasmere a zamrzlým korytem řeky stejného jména dorazili k Thanoutovu jezeru. Tam se utábořili na noc.

Eskymáci rozdělali ohně z velkých smrkových větví. Obrovské ohně byly pro oba chlapce neuvěřitelným překvapením a radostí zároveň, když si vzpomněli, jak v daleké pustině rozdělávali ohýnky z drobných třísek. Pak Jamie a Awasin zavedli Peetyuka k troskám Zrzavého srubu. Odtud vyrazil před více než dvaceti lety mladý muž s velikou odvahou a ještě větší touhou probádat severní končiny – a nikdy se už nevrátil …

„To je iglú tvého otce,“ řekl Jamie. Peetyuk se dlouho díval na hromadu sešlých klád a trámů, a když se obrátil, měl oči plné třpytivých slz. „Vrať se domů, Peetyuku,“ splynulo mu nakonec se rtů tak měkce a tiše, že to chlapci ani nezaslechli.

Nikdo z nich nepostřehl, že se z temnoty vynořil starý Kakut. Tu stařík promluvil, ‚a ačkoli mu Jamie ani Awasin nerozuměli ani slovo, pochopili, o čem mluví. „Syn se vrací do země otce svého,“ pronesl slavnostně Kakut, „a zemi matky své uloží do vzpomínek. Peetyuk byl synem mého srdce – ale je vaší krve. Přijměte ho mezi sebe a budiž láska bratrů mezi vámi.“ Nato uchopil Kakut ruce svého vnuka, jednu položil do ruky Jamieho a druhou do ruky Awasinovy. Pak se laskavě na všechny tři chlapce usmál, obrátil se a zmizel ve tmě.

Druhý den ráno se Jamie probudil a cítil, jak s ním někdo prudce třese.

„Jsou pryč!“ křičel Awasin. „Kakut i ostatní Eskymáci – všichni odešli!“

Byla ťo pravda. Sáně Eskymáků zmizely v tichu noci; zamířily na sever a opustily Peetyuka i jeho dva nové přátele. Peetyuk už dávno vstal a teď seděl o kus dál na kmeni u vyhaslého ohně a zíral upřeně k severu.

Jamie mu položil šetrně ruku na ramena. „Nic si z toho nedělej,“ řekl, „brzy přijde den, kdy se všichni tři vypravíme do vašeho tábora a navštívíme tvou matku.“

Peetyuk vstal a usmál se. „To je dobře,“ odpověděl. „A teď pojďme k vašim lidem.“ Ukázal dolů směrem k Thanoutovu jezeru. Tam kdesi v dáli rozeznávali chlapci modravé obláčky kouře, stoupající z ohňů před krískými sruby.

NÁVRAT

Awasinův mladší bratranec uviděl sáně, když nabíral vodu dírou vysekanou v ledovém příkrovu jezera. Pozorně sledoval tmavý bod blížící se k osadě. Podivné postavy zachumlané v kožešinách a psi podobní vlkům mu připomněli hrdiny ze starých bájí o nadpřirozených bytostech. Náhle džber s vodou upustil a rozběhl se do svahu.

Za několik okamžiků byl celý břeh obležen lidmi. Muži nepo

kojně sledovali přibližující se sáně a dětem číhal z očí strach. Když byly sáně už jen asi sto metrů od břehu, poznala náhle Marie Meewasinová svého syna.

Na břehu propukl divý zmatek, ale za chviličku už Marie tiskla na prsa Jamieho i Awasina zároveň tak vášnivě, že až ztráceli dech. Mezi pláčem a úsměvy chlapce hubovala. Mladí Kríové se rozběhli ke srubům a na všechny strany vykřikovali neuvěřitelnou novinu. Dav neustále vzrůstal, až se u saní shromáždilo všechno, co chodilo a mluvilo. Výkřiky radosti, otázky a volání splynuly ve chvíli v ohlušující řev, v němž jsi neslyšel vlastního slova.

Trvalo hodnou chvíli, než byli schopni rozumně promluvit. Pak vzal Awasin svého otce za ruku a vedl ho k saním, v nichž po celou dobu vzrušeného přivítání seděl bojácně Peetyuk.

„To je Peetyuk,“ řekl Awasin. „Jeho otec byl obchodník s kožešinami, ten, co zmizel z Thanoutova jezera. Peetyuk a Eskymáci od Kazonu nám zachránili životy. Ted přišel k nám na jih a bude tu s námi žít.“

Alfonsova zamračená tvář se rozzářila širokým úsměvem a hned uchopil Peetyukovu ruku.

„Dnes se mi vrátil syn ze světa stínů,“ pravil. „Ted teprve vím, co to je velké štěstí. A má radost je o to větší, že mi přivedl ještě druhého syna.“

Kríové stojící poblíž vyrazili jásavý pokřik přivítání a tlačili se jeden přes druhého, aby mohli Peetyukovi poklepat na rameno. Pak, s Awasinem po jedné a s Jamiem po druhé straně, ho vedli k Meewasinovu domku.

Pozdě odpoledne vklouzly do tábora sáňky tažené dvanácti už vyčerpanými psy. Řídil je Indián, kterého Alfons vyslal k jezeru Macnair v okamžiku, kdy oba chlapce poznali. S ním přijel i An-gus. Obrovský Skot dlouhou chvíli jen tiskl Jamieho ruku a mumlal: „Zaplať bůh, je to pravda.“

Ta noc neměla konce. V Meewasinově srubu sálala do ruda rozžhavená kamna a Marie se překonávala v kuchařském umění.

Pod rukama jí rostly hromady do zlatová vypečených ovesných placek a talíř zía talířem se plnil pečeným sobím masem a vábně vonícími síhy. Židle i lavice byly zaplněny do posledního místečka a nad nimi visela hustá mlha kouře. Chlapci seděli blízko kamen vedle Anguse Macnaira, obklopeni vzrušeně naslouchajícími Kríi, a vyprávěli o svém dobrodružství. Dávno se už rozednilo, ale dosud nikdo nepomyslil na spánek.

Teprve příští den vzrušení poněkud ochablo a Jamie s Awasinem se dověděli, co všechno se událo, když se ztratili. Vyprávěli jim, jak Denikazi navštívil Anguse a Alfonse a nabízel jim za ztrátu chlapců svůj vlastní život. Angus pak líčil, jak spolu s Alfonsem vyrazili v kánoi na sever k jezeru Ethen-tua, ale přepadl je mráz a donutil je k návratu. Alfons zase vyprávěl o další výpravě s psím spřežením, kterou vedl Denikazi až koncem listopadu a která měla pokračovat v pátrání. Nikde však nenalezli po chlapcích nejmenší stopy. A právě když chlapci dorazili do tábora Kríů, připravovali Alfons s Angusem další výpravu. Měli v úmyslu vyhledat bájné Eskymáky ve vnitrozemí a vypátrat, zda něco o chlapcích nevědí.

Vědomí, že svým dobrodružstvím způsobili ostatním tak velkou bolest, vrhlo do srdcí chlapců stín, který však brzy zmizel. Všichni měli z jejich návratu neskonalou radost a nikdo jim nic nevyčítal.

Nezapomněli ani na Peetyuka. Angus znal jeho otce, Franka Andersona, velmi dobře a často s ním sedával v Zrzavém srubu, a proto mohl donekonečna Peetyukovi vyprávět o otci a jeho životě.

„Frank a já jsme byli dobří přátelé,“ končil své vzpomínání, „a pokud jde o tebe, Peetyuku, půjdeš k nám a zůstaneš s námi, jak dlouho budeš chtít.“ A tak se také stalo. Několik let žili Jamie a Peetyuk téměř jako bratři.

Anguse obzvlášť zajímalo vyprávění o Velkém kamenném domě, a proto pečlivě zkoumal malý kousek olova, který chlapci přinesli s sebou.

„To bude něco pro‘ odborníky,“ řekl, když skončil prohlídku, „ale myslím, že jste správně hádali na staré Vikingy. Příští léto si uděláme k tomu Kamennému domu výlet. Chtěl bych navštívit

i Peetyukův kmen, protože se mi zdá, že jim mám splatit nějaký dluh. Co tomu říkáte, chlapci?“

O odpovědi Jamieho a Peetyuka nebylo třeba ani v nejmenším pochybovat. Za dlouhých zimních večerů pak sedávali v Macnairově srubu u sálajících kamen a kuli plány. Co však z těch plánů vzešlo – to je už jiný příběh.