Joseph Conrad

Tajfun a jiné povídky

POTVORA

Ulici tenkrát bičoval liják, a tak jsem zapadl ke Třem vranám. Se slečnou Blankovou, která stála za barovým pultem, jsme si vyměnili pohled a úsměv. Stalo se tak v naprosté počestnosti. Když si člověk pomyslí, že slečně Blankové — jestli je vůbec ještě naživu — už je dnes taky přes šedesát! Je to strašné, jak ten čas letí.

Když slečna Blanková postřehla můj pohled upřený na zasklenou přepážku z napouštěného dřeva, byla tak laskavá, že mě povzbudila slovy:

„Jen pan Jermyn s panem Stonorem jsou v salónku, a pak taky nějaký pán, kterého jsem tu ještě neviděla.“

Pokročil jsem ke dveřím do salónku. Někdo za nimi hovořil tak hlasitě (přepážka byla z pouhých palubek), že poslední slova byla naprosto srozumitelná v celé své brutalitě.

„A ten Wilmot, ten s ní praštil, až měla konečně dost. A dobře udělal.“

Tahle nelidská bezcitnost, vzhledem k tomu, že nebyla provázena žádnými hrubostmi nebo oplzlostmi, nedokázala slečně Blankové ani zarazit zívnutí, kterého si dopřávala ve skrytu dlaně. Koukala dál na okna, po nichž stékal proudem déšť.

Když jsem otevřel dveře salónku, pokračoval týž hlas ve stejném krutém tónu:

„Jakou já měl radost, když jsem slyšel, že ji konečně někdo oddělal. Starýho Wilmota mi samozřejmě bylo líto. Bývali jsme kamarádi. Tohle znamenalo samozřejmě konec i pro něj. Ale jestli vůbec existuje jasný případ, tak to byl tenhle. Jiné východisko nebylo. Absolutně ne.“

Hlas náležel onomu pánovi, kterého tam slečna Blanková dosud nespatřila. Dlouhé nohy měl rozcapeny na předložce u krbu. Jermyn seděl předkloněn a držel před ohništěm rozprostřený kapesník. Zachmuřeně se ohlédl přes rameno, já jsem se zasunul za jeden z dřevěných stolečků a kývl jsem mu na pozdrav. Na druhé straně krbu seděl majestátně klidný a mohutný pan Stonor, narvaný do rozměrného vyřezávaného křesílka. Nic na něm nebylo drobného, až na krátké bílé licousky. Nekonečné yardy extra prima modrého sukna (zpracovaného do podoby převlečníku) spočívaly na židli po jeho boku. A zřejmě právě přivedl z moře do přístavu nějakou zámořskou loď, neboť další židle se dusila pod jeho nepromokavým pláštěm, který by byl klidně mohl posloužit za čabraku na rakev svými třemi vrstvami olejovaného hedvábí, prošitého dvojnásobným stehem. Takže aktovka konvenčního rozměru na podlaze u jeho nohou vyhlížela docela jako dětská hračka.

Jemu jsem na pozdrav nekývl. Byl příliš obrovitý na to, aby se mu v takovém salónku jen tak kynulo. Jako senior mezi lodivody Trinitářského sdružení vybíral si pro službu v kutru jen letní měsíce. Mnohokrát už vedl i královskou jachtu do přístavu Port Victoria a zase ven na moře. Mimochodem — nemá žádný smysl kývat na sochu. A on byl učiněný pomník. Nepromluvil, nepohnul se. Prostě tam seděl, krásnou stařeckou hlavu držel zpříma, znehybnělý, velikosti takřka doslova nadživotní. Bylo to báječné. Přítomnost pana Stonora redukovala chudáka Jermyna na pouhou atrapu chlapa a také z řečného cizího mužského u krbu učinila jen komického klučinu. Tomuhle kloučkovi ovšem bylo jistě pár let přes třicítku a rozhodně nepatřil k těm, které uvádí do rozpaků zvuk vlastního hlasu, neboť když mě víceméně přátelským pohledem zaregistroval, pokračoval bez váhání dále.

„Fakt jsem z toho měl radost,“ opakoval s důrazem. „Snad vás to někoho zarazí, jenže vy zkrátka jste si s ní neužili to, co já. Řeknu vám, že se na to nedá jen tak zapomenout. Já ovšem ještě vyvázl dobře — jak sami vidíte. I když dělala, co mohla, aby mi zaťala tipec. Ona vám jednou div nedohnala takového strašně prima chlapa až do blázince! Co vy na to?“

V ohromné tváři pana Stonora to ani nezacukalo víčkem. Monumentální monument! Mluvčí se mi teď podíval přímo do očí.

„Bylo mi nanic z pomyšlení, že se může jen tak toulat po světě a oddělávat lidi jednoho po druhém.“

Jermyn přidržel kapesník ještě blíže k ohni a zachrčel. To on už tak měl ve zvyku.

„Já ji viděl jen jednou,“ prohlásil truchlivě a nezúčastněně. „Tu její boudu —“.

Cizinec v tvídovém obleku se na něho překvapeně otočil.

„Tři boudy měla,“ opravil ho důležitě. Ale Jermynovi se nedalo odporovat.

„Tu její boudu, jak jsem povídal,“ opakoval paličatě, „tu bylo vidět na míle daleko. Trčela tam, obílená, ohyzdná, strašně velká.“

„Na míle, to máte pravdu,“ přitakával mu ten člověk s ochotou. „To si vymyslel starý Colchester, třebaže pořád vyhrožoval, že ji stejně nechá. Že už to s ní dál nemůže vydržet, že všeho dobrého škodí, že si meje ruce a nechce s ní nic mít, i kdyby už v životě žádnou neměl dostat, a tak dále. Já myslím, že by ji byl poslal k vodě, jenomže — a to budete koukat — jeho stará o tom nechtěla slyšet ani slovo. Zvláštní, co? U ženských člověk zkrátka nikdy neví, jak se k čemu postaví, a tahle Colchesterová s tím svým knírkem a mohutným obočím byla navíc tak umíněná, jak

jen člověk může být. Chodívala v hnědých hedvábných šatech, na ňadrech se jí kymácel zlatý řetězec. Měli jste slyšet, jak ta dovedla odseknout ,Blbost!’ nebo ,Jděte se vycpat’. Ta si uměla vybrat bydlo! Děti neměli, domov vlastně taky žádný. Když byla v Anglii, potloukala se různě po levných hotýlcích a penziónech. A musela si dost libovat, když se zas mohla vrátit do toho svého pohodlíčka. Ta dobře věděla, že na změně nemůže vydělat. A pak, i když byl Colchester prima chlap, už dávno to nebyl žádný mladík, a tak ji snad taky napadlo, že už asi žádnou jen tak nedostane (jak on říkával). Ať je to tak anebo tak, řekla mu, že je to blbost a aby se šel vycpat, ta jeho madam. Jednou jsem zaslechl, jak se jí svěřuje sám mladý pan Apse: ,Já vás ujišťuju, paní Colchesterová, že začínám být dost nesvůj z toho, co se spojuje s jejím jménem.’ ,Ale prosím vás,’ povídá ona — a tak vám se k tomu ochraptěle zasmála — ,kdyby člověk měl dát na všechno, co se povídá,’ a vycenila na Apse celý ten svůj šeredný umělý

chrup najednou. ,Můžu vás ujistit, že to ani zdaleka nedovede otřást mou důvěrou k ní,’ řekla mu.“

V tomto okamžiku, aniž se jakkoli změnil výraz jeho obličeje, vyrazilo z pana Stonora krátké sarkastické zasmání. Bylo to velice působivé, jenže jsem nepochopil, v čem bych měl hledat jakou legraci. Hleděl jsem z jednoho na druhého. Tomu člověku u krbu pohrával na rtech zlý úsměv.

,,A pan Apse popadl paní Colchesterovou za obě ruce, takovou měl radost, že pro tu jejich oblíbenkyni našla dobré slovo. Všichni tihle Apsovi, víte, mladí staří, byli prostě celí pryč do té šeredné, nebezpečné —“

„Nezlobte se,“ skočil jsem mu zoufale do řeči, neboť jak se zdálo, hovořil takřka výhradně ke mně, „ale o kom to vlastně mluvíte?“

„Mluvím přece o Apsově rodině,“ odvětil zdvořile.

Užuž bych byl zaklel. Ale zrovna v tu chvíli vstrčila dovnitř hlavu ctihodná slečna Blanková a pravila, že jestli chce pan Stonor ještě stihnout odjezd v jedenáct nula tři, tak že drožka čeká před dveřmi.

Mistr mezi lodivody v mžiku povstal v celé své mohutnosti a začal zápolit s kabátem za otřesů, které budily bázeň i úctu.

Cizinec i já jsme mu automaticky přispěchali na pomoc, a jen

jsme na něho vložili ruce, hned se dokonale uklidnil. Museli

jsme hodně natahovat paže a moc se snažit. Bylo to, asi jako když člověk strojí cvičeného slona. Se slovy „Děkuji, pánové“ se ve spěchu sehnul a protlačil dveřmi.

Přátelsky jsme se usmáli jeden na druhého.

„Nedovedu si představit, jak se ten člověk dokáže vyšplhat

po žebříčku na boku lodi,“ pravil muž v tvídu; chudák Jermyn,

který dělal lodivoda jen v Severním moři, což nebyla funkce

ani uznávaná hodnost, zkrátka lodivoda závislého jen na uznalosti kapitánů, si povzdechl.

„Osm set liber ročně si vydělá.“

„Vy jste námořník?“ zeptal jsem se onoho neznámého muže,

který zaujal opět své místo na předložce u krbu.

„Býval jsem až do doby, kdy jsem se oženil, pár let to je,“ odpovídal mi sdílně. „Prvně jsem vyplouval na moře dokonce na té lodi, o které tu byla řeč.“

„Na jaké lodi?“ zeptal jsem se celý popleten. „Ani slova o žádné lodi jsem tu neslyšel.“

„Ale vždyť jsem vám ji zrovna jmenoval, vážený pane,“ odpověděl. „Na Apsově rodině přece. O té velké loďařské firmě jste přece už slyšel, ne, Apse a synové? Těm už patřila hezká řádka lodí. Měli Lucy Apsovou a Harolda Apse, a potom Anne, Johna, Malcolma, Claru, Julii a tak dále — Apsům prostě nebyl konec. Kde byl jaký bratr, sestra, teta, bratranec, manželka — dokonce i babičky, co já vím —, po každém pojmenovali u té firmy nějakou loď. Byla to taková bytelná, pořádná plavidla, staromódní, stavěli je, aby ty lodi něco unesly a něco vydržely. Žádné takové ty hračičky na nich nebyly, co mají ušetřit pracovní síly, ale zato měly hojnost námořníků, hojnost dobrého nasoleného hovězího, palubu plnou pořádného lanoví — a jen si pěkně probojujte cestu na širé moře a zase zpátky.“

Jermyn, chuděra, na souhlas zabručel, ale vyznělo to, jako když heká v bolestech. To byly lodi podle jeho chuti. Mrzutě vykládal, že žádnému tomu vynálezu se nedá poručit „Mrskněte sebou, hoši“. A žádný vynález vám taky nepoleze do lanoví, když přijde taková prašivá noc a vy máte písčiny v těsném závětří.

„To ne,“ souhlasil cizí návštěvník a mrkl na mě. „Apsovic jim zřejmě taky nedůvěřovali. Zacházeli s posádkami dobře — tak, jak se nimi už dnes nikdo nemazlí, a na své lodi byli mimořádně pyšní. Žádné z nich se nikdy nic nepřihodilo. A tahle poslední, Apsova rodina, měla být zrovna taková jako všechny ostatní, jen ji chtěli mít ještě silnější, ještě bezpečnější, ještě prostornější a ještě pohodlnější. Počítám, že ji chtěli mít navěky. Konstrukci měla smíšenou — železo, teakové dřevo, nagasové dřevo — a její profilování bylo prostě fantastické. Jestli se někdy zakázka řídila prestiží, tak to bylo u téhle lodi. Všechno na ní mělo být prostě nejlepší. Měl jí velet služebně nejstarší ze všech jejich kapitánů a ubytovat ho chtěli v baráku jako někde na suché zemi, v ohromné vysoké nástavbě, která sahala skoro až k hlavnímu stožáru. Není divu, že paní Colchesterová nechtěla tomu svému dovolit, aby se té lodi vzdal. Vždyť to pro ni byl ten nejnádhernější domov, jaký za celé své manželství poznala. Ta měla, pane, nervy.

Co jen se s tou lodí nadělalo, když ji stavěli! Tohle udělejte silnější, tamhleto trochu zpevnit, nemělo by se tohle vyměnit za něco tlustšího? V docích se tomuhle duchu přizpůsobili, a tak jim rostla rovnou před očima nejnemotornější a nejtěžší loď své třídy, aniž to někdo z nich vlastně postřehl. Měla mít registrovaných dva tisíce tun, anebo o trochu víc; v žádném případě o nic míň. A teď dávejte pozor. Když ji přišli kontrolovat, ukázalo se, že má 1999 tun a kousek. Všeobecné zděšení! Povídá se, že starého Apse tohle tak dožralo, když se to dověděl, že ulehl a už nevstal. Starý pán ovšem od firmy odešel už před pětadvaceti lety, bylo mu dobrých pětadevadesát, takže jeho smrt nebyla nijak velké překvapení. Ale pan Lucian Apse byl přesto přesvědčen, že se tatínek mohl klidně dožít stovky. Takže si ho klidně můžeme zapsat na začátek seznamu. Druhý byl ten nešťastník tesař, co ho ta potvora chytila a rozmačkala, když se utrhla z řetězu. Říkali tomu spouštění na vodu, ale lidi mi vyprávěli, že podle toho, jak skřípěla a sténala a zmítala sebou, to spíš vypadalo, jako když pouštějí na řeku samého čerta. Všechny úvazy zpřetrhala jako provázky a vrhla se jako zběsilá proti připraveným remorkérům. Než si někdo stačil uvědomit, co má vlastně za lubeni, poslala jeden z nich ke dnu a na druhém nadělala škody na několik měsíců oprav. Pak ještě urvala jeden kotevní řetěz a najednou — nikdo nedokázal vysvětlit proč — se na druhém zastavila, klidná jako beránek.

Tak takováhle to tedy byla povaha, člověk si nikdy nebyl jist, co v nejbližší chvíli provede. Některé lodi se těžko ovládají, ale v podstatě se chovají rozumně. Kdežto s touhle, ať jste udělal co jste udělal, nikdy jste nevěděl, jak to dopadne. Potvora jedna zlomyslná. Anebo kdoví, třeba byla prostě pomatená.“

Vyslovil tuhle možnost s tak vážnou tváří, že jsem se neubránil úsměvu. Přestal si kousat spodní ret a obrátil se na mě.

,,A proč ne? Copak nemohlo být něco v její konstrukci, v jejím profilování, co by odpovídalo… co je to vlastně šílenství? Nějaká docela nepatrná chybička někde v mozku. Tak proč by se nemohla zbláznit i loď? Když říkám pomatená, tak myslím bláznivá jakožto loď, víte — tak, že si pak za žádných okolností nejste jistý, že vám udělá to, co by provedla jiná, normální loď.

Jsou lodi, které trojčí při kormidlování, nebo lodi, kterým není co věřit při obratech po větru; jiné zas musíte hlídat jen za bouře, anebo zase jsou lodi, které se roztancují, jak to jen trochu zafouká. Ale pak se dá čekat, že se bude taková loď chovat vždycky stejně. Berete to jako součást její povahy, tak asi, jako když berete při jednání s chlapem v úvahu nějaké ty jeho zvláštnůstky. Ale to u ní prostě nešlo. Byla nevypočitatelná. A jestli tedy nebyla pominutá, tak to byla ta nejzáludnější, nejpoťouchlejší a nejsurovější potvora, jakou kdy spustili na vodu. Zažil jsem, jak se celé dva dny krásně hnala v těžké bouři a jak se pak třetí den dvakrát za odpoledne zapíchla do vln napříč větru. Poprvé to přehodilo kormidelníka úplně přes kolo, ale jelikož se jí ho nepodařilo načisto dorazit, zkusila to o tři hodiny později znova. Nabrala předkem i zadkem, rozdrbala všechny plachty, které jsme měli nataklovány, zpanikařila mužstvo, a polekala dokonce i paní Colchesterovou dole v tom nádherném bytečku na zádi, na který ona byla tak pyšná. Když jsme kontrolovali stav posádky, jeden muž scházel. Šel přes palubu, to je jasné, nikdo ho neviděl ani neslyšel padat, chudáka, a mně jen nešlo do hlavy, že nás takových nebylo víc.

A vždycky něco bylo. Pokaždé. Slyšel jsem jednoho staršího lodního důstojníka, jak se svěřuje kapitánu Golchesterovi, že to s ním došlo tak daleko, že už se bojí otevřít ústa a dát nějaký rozkaz. Byla postrachem v přístavu zrovna tak jako na širém moři. člověk nikdy nevěděl, čím ji udržet. Při nejmenší zámince začala vytrhávat provazy, řetězy i ocelová lana jako karotku ze záhonu. Byla moc těžká, neohrabaná, nešikovná — ale to samo nestačí vysvětlit tu její schopnost provádět neplechy. Víte, když tak o ní přemýšlím, nemohu se zbavit pomyšlení na to, co člověk slyší o nevyléčitelných šílencích, co provádějí, když nějaký z nich se tu a tam dostane na svobodu.“

Tázavě se na mě podíval. Ale já samozřejmě nemohl připustit, že by se taky loď mohla zbláznit.

„Kde ji v přístavě znali,“ pokračoval, „tak se vyděsili, jen ji viděli připlouvat. Pro ni prostě nic neznamenalo uloupnout takových dvacet stop kamenné obezdívky z mola anebo urazit konec dřevěného vykládacího můstku. Jenom těch řetězů a kotev co za svou existenci pohřbila. A jak se dostala na kůži nějaké cizí, docela mírumilovné lodi, dalo to pekelnou práci ji od ní odtrhnout. A jí samé se při tom nikdy nic nestalo, snad tu a tam nějaký ten šrám, to bylo všechno. Chtěli ji mít mohutnou. A to se jim taky povedlo. Byli by s ní mohli rozbíjet polární ledy. A jak začala, tak to s ní šlo taky dál. Od chvíle, kdy ji shodili na vodu, nenechala uběhnout rok, aby někoho neuhubila. Myslím, že už to začínalo dost trápit i samotné rejdaře. Jenže tihle Apsovic byli zrovna z takové nafoukané generace, ti by byli zanic na světě nepřipustili, že by s Apsovou rodinou mohlo být něco v nepořádku. Ani jméno jí nechtěli změnit.,Blbost,’ by byli řekli, asi jako paní Colchesterová. Měli ji aspoň zavřít na doživotí někam do suchého doku, někde nahoře na řece daleko od moře, aby si už nemohla čichnout ke slané vodě. Vážený pane, můžu vás ujistit, že co cesta, to mrtvola. Z toho neslevila a to o ní taky všichni dobře věděli. Byla tím pověstná široko a daleko.“

Vyjádřil jsem překvapení nad tím, že loď s tak zabijáckou pověstí vůbec dala dohromady posádku.

„To ale zas neznáte námořníky, vážený a milý. Já vám to ukážu na příkladě. Jednou takhle jsme byli doma v doku, já se poflakoval v kajutě na přídi a najednou si všimnu, že kolem jdou dva mariňáci, námořníci jaksepatří, jeden tak ve středních letech, zkušený, zřejmě kliďas, druhý takový střihoun, mladý chlapec. Přečtou si jméno na přídi, zastaví se a prohlížejí si loď. Pak povídá ten starší: ,Apsova rodina. To je přece ta krvelačná fenka,’ (nechci to opakovat naplno) ,co na každé plavbě zabije chlapa, ne, Jacku? Na tu bych to nepodepsal ani zanic. Namouduši že ne.’ A druhý na to říká: ,Ta bejt moje, tak ji dám odvléct někam na mělčinu a tam ji zapálím, namouduši, to bych zas udělal já.’ A ten první do toho vpadne: ,To víš, těm je to fuk, chlap přece nic nestojí.’ Mladší si odplivne do vody podle boku a povídá: ,Ani za dvojitou mzdu by mě na ni nedostali.’

Chvilku tam ještě okounějí a pak se courají dokem dál. A co za půl hodinky nevidím — oba dva jsou na palubě, shánějí se po důstojníkovi, zřejmě se chtějí dát najmout. A taky že to pak podepsali.“

„A jak si to vysvětlujete?“[zeptal jsem se ho.

„No, co,byste hádal vy?“ opáčil. „Prostě hazard. Jen aby se večer mohli vytahovat před všemi kamarády: ,Právě jsme se dali nalejt na Apsovic rodinu. Heleďte, nás taková loď nemůže rozházet!’ Holé námořnické furiantství. Nebo snad i zvědavost. Anebo od všeho trošku. Já jsem se jich pak během plavby na to zeptal. A víte, co mi ten starší odpověděl?

,Člověk může umřít jen jednou.’ A mladší mě žertem ujišťoval, že by prostě chtěl vidět, jak to ta mrcha dělá. A něco vám povím: ta potvora jako by všechny přitahovala.“

Jermyn, který se tvářil, jako kdyby se byl plavil na všech lodích celého světa, se zamračeně vložil do hovoru.

„Viděl jsem ji jednou přesně z tohohle okna, vlekli ji vzhůru po řece; byla černá a šeredná, vypadala jak obrovský pohřební vůz.“

„Viďte, že už i napohled měla v sobě něco ponurého?“ zeptal se muž v tvídovém obleku a přátelsky na Jermyna pohlédl.

„Vždycky mi trochu naháněla hrůzu. Bylo mi teprve čtrnáct, když mě poprvé pekelně vyděsila, hned první den — ne, hned první hodinu —, co jsem na ni vkročil. Vyprovázel mě tatínek a chtěl se s námi svézt dolů do Gravesendu. Byl jsem druhý syn, kterého posílal na moře. Starší bratr byl už tou dobou důstojníkem. Na palubu jsme dorazili asi v jedenáct, loď byla připravená vyplout z doku, zádí napřed. Neurazila snad ani tři celé délky, remorkér nepatrně zabral, aby ji vyvedl vraty ven, a loď předvedla jeden ze svých zběsilých skoků a takovou silou škubla za zadržovací úvaz — bylo to nové šestipalcové kabelové lano —, že na přídi nestačili včas popustit a úvaz praskl. Zahlédl jsem, jak utržený konec švihl vzduchem, a hned nato ta bestie uhodila zádí takovou ranou do zděného mola, až na palubě všichni zavrávorali. Jí se samozřejmě nestalo nic. Kdepak ta! Ale jeden z chlapců, kterého důstojník poslal něco upravit nahoru do lanoví zadního stěžně, najednou bum, sletěl na palubu rovnou přede mne. Nebyl o moc starší než já. Pár minut předtím jsme se na sebe ještě usmívali. Nebyl asi dost opatrný, nečekal asi takový otřes. Uslyšel jsem ještě, jak polekaně vykřikl ,Jé!’ takovým falzetem, když ucítil, že letí, a zahlédl jsem ho, jak celý zplihl, když dopadl. Och! Chudák táta byl bledý jako stěna, když mi v Gravesendu podával ruku. ,Tak co, vydržíš to tu?’ zeptal se mě a upřeně mi hleděl do očí. ,Ano, tati.’ ,Určitě?’ ,Ano, tati.’ ,Tak se tu měj tedy dobře, hochu.’ Povídal mi pak jednou, že stačilo půl slova, a byl by mě v tu hodinu a z toho místa odvezl zase s sebou domů. Já jsem benjamínek, víte?“ dodával muž v tvídu s bezelstným úsměvem a hladil si rukou knírek.

Ocenil jsem toto pozoruhodné sdělení vlídným zabručením. Mávl jen nedbale rukou.

„Víte, to by člověka docela dokázalo zbavit odvahy, aby vůbec lezl nahoru. Dopadl sotva dvě stopy ode mne, rozbil si hlavu o úvazové pachole. Ani se už nehnul. Na místě mrtvý. Hezký kluk to byl, a já už jsem si říkal, že asi budeme dobří kamarádi. Jenže to zdaleka nebylo to nejhorší, co ta mrcha loď dokázala.

Tři roky jsem si na ní odsloužil a pak jsem byl na rok přeložen na Lucy Apsovou. Přešel tam se mnou i Plachtař z Apsovy rodiny a pamatuju se, jak mi asi po týdnu plavby jednou večer povídá: ,To je ale činaná lodička, co?’ A není taky divu, že jsme se na Lucy Apsovou dívali jako na hodnou a krotkou lodičku, poté co jsme se dostali pryč z té obrovité, zlé a vzteklé potvory. Připadali jsme si jako v nebi. Důstojníci na Lucy Apsové se mi zdáli ti nejpokojnější človíčkové na zemi. Pro mě, který neznal jinou loď než Apsovic rodinu, byla Lucka něco jako zázračný koráb, který sám od sebe udělá všechno, nač si jen pomyslíte. Jednou zvečera nás to znenadání překvapilo, pěkně ostře, rovnou v protisměru. Za deset minut jsme ji už zas měli plně v rukou, na zadních stožárech plachty, lana přitažena, paluby uklizeny a důstojník ve službě stál klidně opřen o vlnolam. Připadalo mi to jako zázrak. Tamta, ta by byla na půl hodiny zůstala stát jako přikovaná, nabírala by vodu všemi palubami, mlátila by mužstvem sem a tam, rozestupovala by se ve spárách, zpřetrhala by si všechny zvratičky, mlátila by ráhny a rozsévala by děs po celé zádi tím svým pekelným kormidlem, kterým dokázala třískat sem a tam, že člověku vstávaly vlasy na hlavě. Pár dní jsem se z těch divů nemohl vzpamatovat.

No, a tak jsem na té krásné lodičce dokončil svá učednická plavčická léta — ona tedy nebyla nijak malá, to se mi jen zdálo po zkušenosti s tou pekelnou obludou, že je to pouhá hračička. Doučil jsem se, zkoušky za sebou, a zrovna když jsem si plánoval krásné tři týdny na pevnině, dostal jsem hned ráno u snídaně dopis, abych se co nejdříve, jak to jen stihnu, hlásil na Apsově rodině jako třetí důstojník. Odstrčil jsem talířek, že odletěl až doprostřed stolu; otec vzhlédl od novin, maminka překvapením zvedla obě ruce a já jsem vyrazil prostovlasý na zahrádku a asi hodinu jsem tam chodil sem a tam.

Když jsem se vrátil do jídelny, matka už odešla z místnosti a otec se přesunul do své velké lenošky. Dopis ležel na římse nad krbem.

,Ta nabídka je dost velká pocta pro tebe, je to hezké od nich,’ povídal. ,A jak vidím, tak byl na té lodi pro tuhle plavbu ustanoven prvním důstojníkem náš Charles.’

O tomhle byla připsána zmínka na rubu, vlastní rukou pana Apse, ale já ji přehlédl. Charles byl můj starší bratr.

,Nevidím to ovšem příliš rád, mít hned dva chlapce na jedné lodi,’ pokračoval tatínek klidně a rozvážně, jak to měl ve zvyku. ,Chtěl bych tím říci, že bych v tom smyslu panu Apsovi napsal pár řádek.’

Zlatý táta! Já měl báječného otce. Co byste byl dělal na mém místě? Při pouhém pomyšlení, že bych se měl na tu loď vrátit (třeba jako důstojník) a starat a mořit se s ní, být zase před tou mrchou dnem i nocí ve střehu, se mi dělalo zle. Ale nebyla to zas loď, kterou by člověk mohl jen tak odmítnout. Kromě toho by byla i ta nejgeniálnější výmluva smrtelně urazila firmu Apse a synové. Všichni společníci — a já myslím, že celá rodina vůbec až po staropanenské tety někde v Lancashiru — začínali být hrozitánsky nedůtkliví, pokud jde o vlastnosti té zlořečené lodi. Takže situace byla zralá na odpověď ,Nástup ihned’ třeba i ze smrtelné postele, pokud člověk chtěl umřít v míru s Apsovými. A přesně takovou odpověď jsem taky odeslal — telegraficky, abych to měl za sebou a vyřízené z jedné vody načisto.

Perspektiva, že budeme s bratrem sloužit na jedné lodi, mě dost povzbuzovala, třebaže jsem z toho byl zároveň i trochu nervózní. Býval na mě hrozně hodný, co jen se odmalička pamatuji, a odjakživa jsem v něm viděl toho nejlepšího člověka na zemi. A on takový doopravdy byl. Nebylo lepšího důstojníka v celém obchodním loďstvu, fakt. Byl příjemný, silný, vysoký, mladý a osmahlý, hnědé vlasy se mu trochu kudrnatily, oči měl ostré jak jestřáb. Prostě byl báječný. Neviděli jsme se celá léta, a ani tentokrát, třebaže byl v Anglii už tři neděle, se ještě neukázal doma a namísto toho trávil čas někde v Surrey a dvořil se tam Maggii Colchesterové, což byla neteř starého kapitána Colchestera. Její táta a můj jsou kamarádi, on nějak spekuluje v cukru, a Charley si u nich tak trochu zařídil druhý domov. Byl jsem dost napjatý, co si asi můj starší bratr tak o mně pomyslí. Vypadal vždycky trochu přísně a tenhle výraz neopouštěl jeho tvář, ani když po svém a trochu divoce dováděl.

Uvítal mě bouřlivým smíchem. Považoval můj nástup do důstojnické funkce za tu největší legraci na světě. Bylo mezi námi deset let a on si mě pamatoval asi ještě v dětské zástěrce. Mně byly čtyři, když on šel prvně na moře. Dost mě překvapilo, s jakou vervou se dokázal rozveselit.

„A teď se uvidí, z jakého jsi těsta,“ povykoval. Vzal mě za ramena a podržel na délku napřažených paží, dloubl mě do žeber a převalil mě na své lůžko. ,Sedni si, Nede. To jsem rád, že mi tě sem náhoda přivedla. Já tě na důstojníka dopeču, jestli vůbec stojíš za tu práci. A především si dobře zapiš za uši, že té bestii nedovolíme, aby někoho za téhle plavby zamordovala. Však my jí ty lumpárny zatrhneme.’

Bylo na něm vidět, že to myslí smrtelně vážně. Zachmuřeně mi o lodi vyprávěl, jak si na ni musíme dát pozor a jak se nesmíme dát ukolébat a zaskočit žádným z jejích špinavých kousků.

Udělal mi normální přednášku o speciálních otázkách plavby na Apsově rodině; a pak změnil tón a začal jen tak klábosit, takové komedie a pitominy, že mě od smíchu až píchalo v boku. Bylo mi jasné, že je radostí úplně bez sebe. To nemohlo být jenom mým příchodem. Tak jsem ho zase nadchnout nemohl. Ale samozřejmě že mě ani nenapadlo, abych se ho ptal po důvodech. Já měl ze staršího bráchy respekt, to si pište. Ale všechno bylo jasné den nebo dva dny nato, když jsem se dověděl, že se plavby zúčastní taky slečna Maggie Colchesterová. Strýc ji bral na loď ze zdravotních důvodů.

Bůh suď, co bylo na jejím zdraví v nepořádku. Jen kvetla, a ty blond vlasy, k sakru, to byla nádhera. Nic jí nevadilo, vítr, liják, vodní tříšť, slunce, vlny, nic zkrátka. Byla to holka modrooká, správná a veselá, a jen to, jak si dobírala mého bratra, mě trochu lekalo. Pokaždé jsem si představoval, že to skončí nějakým hrozným kraválem. Ale nic pozoruhodného se kupodivu neudálo, až teprve když jsme týden kotvili v Sydney. Jednou v poledne, když mělo mužstvo polední pauzu, strčí Charley hlavu do mé kajuty. Ležel jsem natažen na pohovce a pokojně jsem pokuřoval.

,Pojď se mnou na břeh, Nede,’ povídá tím svým strohým způsobem.

Vyskočil jsem samozřejmě a honem za ním, po můstku dolů a dál po George Street. Dělal kroky jak obr, já supěl o krok za ním. Bylo ukrutně horko. ,Kam mě to vlastně vlečeš, Charley?’ odvážil jsem se otázat.

,Sem,’ povídá on.

,Sem’ znamenalo klenotnictví. Nedovedl jsem si zaboha představit, co tam může pohledávat. Připadalo mi to, jako když se zbláznil. Nastavil mi pod nos tři prstýnky, které na jeho velké snědé dlani vypadaly jako nic, a zavrčel:

,Pro Maggii! Který z nich?’

To mě tedy vylekalo. Nedovedl jsem vydat ani hlásek, jen jsem ukázal na jeden, který jiskřil doběla a domodra. Strčil ho do kapsičky u vesty, vyklopil za něj spoustu sovereignů a zase jsme vypadli. Když jsme dorazili zpátky na palubu, byl jsem úplně bez dechu. ,Co teď bude,’ sípěl jsem. ,Nic, co by bylo,’ řekl jen a plácl mě přitom do zad, ,až ti nastoupí chlapi, tak dáš prostě bocmanovi nějaké rozkazy, cokoli tě napadne. Já si beru na odpoledne volno.’

Pak zmizel na chvíli z paluby, ale zanedlouho se objevil spolu s Maggií, veřejně oba dva sešli po můstku, před vším mužstvem, a šli si na procházku za toho děsného rozpáleného odpoledne, všude oblaka prachu ve vzduchu. Vrátili se až za několik hodin a vypadali dost ušlí, ale neměli zřejmě nejmenší ponětí, kudy vůbec chodili. Tak alespoň odpověděli na otázku paní Colchesterové u čaje.

A jak ta se, panečku, na Charleyho obořila, hlas jak noční fiakrista. ,Blbost. Nevíte, kde jste byli! Vycpat sejděte. Chudák holka si div neubrousila nohy. Tohle mi nedělejte.’

Bylo to zvláštní, jak Charley před tou babou krotí. Jen jedenkrát mi pošeptal: ,To je dobře, že to není Maggiina pokrevní teta, že je jen přivdaná. To vlastně ani není příbuzná.’ Ale stejně si myslím, že toho Maggii dovoloval až příliš mnoho. Poletovala po celé lodi v té své jachtařské sukénce a s vlněným kulíškem na hlavě jako pestrý ptáček po uschlém černém stromě. I staří mazáci se usmívali, když ji viděli někde kolem, a nabízeli, že ji naučí vázat uzly nebo zaplétat lana. Myslím, že je měla docela ráda, už kvůli Charleymu, řekl bych.

Domyslíte si snadno, že o ďábelských choutkách té lodi se na palubě nikdy ani nepromluvilo. Určitě ne ve společné jídelně. Jen jednou, na zpáteční cestě, prohodil Charley neopatrně cosi o tom, že tentokrát výjimečně vezeme domů kompletní posádku. Kapitán Colchester z toho byl rázem celý nesvůj a ta pitomá jedovatá baba na Charleyho vyjela, jako by byl řekl kdovíco sprostého. I mne to vyvedlo z míry; a pokud jde o Maggii, ta zůstala koukat, ty svoje modré oči dokořán otevřené. Samozřejmě, dřív než byla o den starší, už to ze mne všechno vytáhla. Tu bylo těžko obelhávat.

,To je ale hrozné,’ povídala s naprostou vážností, ,tolik chudáků mít na svědomí. Dobře že už plavba končí. Pořád bych se teď bála o Charleyho.’

Ujistil jsem ji, že o Charleyho mít strach nemusí. Na námořníka, jako je on, ani to, co ta loď umí, nestačí. Celkem se mnou souhlasila.

Nazítří jsme před Dungenessem už měli remorkéra, a když bylo uvázáno vlečné lano, zamnul si Charley ruce a polohlasem mi povídá: ,Tak jsme ji převezli, Neddy.’

,Vypadá to tak,’ řekl jsem a zazubil jsem se na něho. Počasí bylo nádherné, moře jako rybník hladké. Vzhůru po řece jsme pluli bez nejmenší závady, jen jednu chvíli u Hole Havenu sebou ta potvora najednou hodila a moc nechybělo, aby byla nabrala nákladní člun kotvící hned vedle plavební dráhy. Ale na zádi jsem byl já, dohlížel jsem na kormidlo a nespal jsem tam, nedal jsem se od ní nachytat. Charley za mnou přišel nahoru a vypadal velice ustaraně. ,To bylo o vlas,’ řekl mi jenom.

,To nic, Charley,’ odpověděl jsem vesele. ,Však ty už jsi ji zkrotil.’

Měli nás dotáhnout rovnou do doku. Přístavní lodivod se nalodil pod Gravesendem a první, co jsem od něho slyšel, bylo: ,Kotvu na levoboku už můžete rovnou vytáhnout na palubu, pane.’

Sel jsem zrovna na příď, když na tom začali pracovat. Uviděl jsem tam Maggii, až na samé špičce, živě sledovala ten ruch a shon; prosil jsem ji, aby šla raději dozadu, ale ani si mě samozřejmě nevšimla. Pak ji zpozoroval Charley, který měl plno práce s lanovím na přídi, a křikl na ni ze všech sil:, Jdi z té přídě pryč, Maggie! Překážíš tam!’ Namísto odpovědi na něj udělala jen opičku a viděl jsem, jak se chudák Charley musel otočit, aby skryl úsměv. Byla celá rozpálená vzrušením z opětného návratu domů, a jak se rozhlížela po řece, vypadalo to, jako když jí z očí srší modravé elektrické jiskry. Před námi se otáčela uhelná briga a na našem remorkéru museli nakvap zastavit stroje, aby to do ní rovnou čelně nenapálili.

V okamžení, jak to obvykle bývá, se beznadějně zacuchala veškerá plavba kolem nás. Zrovna uprostřed řeky došlo k menší kolizi mezi škunerem a malým kutrem. Byla to dost vzrušující podívaná a zatím zůstával stát i náš remorkér. Každá jiná loď než ta potvora mizerná by se byla dala těch pár minut udržet ve směru — ale kdepak Apsova rodina! Okamžitě uhnula čumákem a začala splývat po proudu a remorkér vlekla za sebou. Postřehl jsem houfek menších lodí asi tak čtvrt míle od nás a řekl jsem si, že bych raději měl upozornit lodivoda. ,Jestli ji pustíte tamhle mezi tu drobotinu,’ povídám mu potichu, ,tak jich hezkých pár roztluče namaděru, než ji zase vyprostíte.’

,Jako kdybych ji neznal!’ zaječel a dupal vzteky. A už rval píšťalku,’ aby dal tomu ničemnému remorkéru signál, že ji mají co nejrychleji popotáhnout za čenich. Pískal jako blázen a máchal rukama k levoboku, až jsem najednou zpozoroval, jak stroje na remorkéru opět zabírají kupředu. Kolesa začala kverlat vodu, ale bylo to, jako kdyby se pokoušeli odvléct skalisko — ani o palec s tou lodí nepohnuli. Lodivod znovu zahvízdal a mávl rukou k levoboku. Viděli jsme, jak se kolesa před naší přídí roztáčejí rychleji a rychleji.

Na okamžik zůstal remorkér i s naší lodí viset bez pohybu uprostřed čilého plavebního ruchu a pak se tím obrovským tahem, s jakým se ta zlomyslná a necitelná bestie na všechny věšela, vyrval vlečný hák. Lano sebou švihlo a přesekalo jeden po druhém železné sloupky zábradlí na přídi, jako by to byly tyčinky pečetního vosku. Teprve teď jsem zpozoroval, že Maggie, aby nám lip viděla přes hlavy, si stoupla na kotvu z levoboku, která ležela vytažena na přední palubě.

Kotvu předtím spustili přesně podle předpisu do jejího trámového lůžka, ale nebyl ještě čas sklopit ji. Pro zatažení do doku byla nicméně v naprosto bezpečné poloze; jenže já viděl úplně jasně, jak v příštím momentu musí to vlečné lano podseknout kotevní dráp. Srdce jsem ucítil až v hrdle, ale dřív ještě jsem stačil zařvat: ,Pryč od té kotvy!’

Nestihl jsem už ale vykřiknout její jméno. Myslím, že mě stejně neslyšela. Hned jak vlečné lano prvně zavadilo o dráp, padla; byla v mžiku opět na nohou, jako blesk, jenže stála na špatné straně. Uslyšel jsem hrůzné zaskřípění, kotva se začala kácet, převracela se jako živý tvor, její ohromná drsná železná paže uchopila Maggii kolem pasu těžkým objetím a pak se i s ní vrhla přes palubu se strašlivým kovovým rachotem, po němž následoval dunivý řinkot, který otřásal celým trupem — řetězová západka totiž vydržela!“

,,To je ale úděsné!“ vybuchl jsem.

„Léta se mi pak zdávalo o tom, jak lodní kotva uskřipujc nějaké děvče,“ pravil muž v tvídových šatech poněkud rozrušeně. Otřásl se. „Charley se takřka v mžiku vrhl se srdceryvným výkřikem za ní. Kristepane, neviděl z ni nic, ani záblesk té její červené čapky někde pod vodou. Nic, pranic, nikde nic! Ve chvíli kolem nás bylo půl tuctu člunů, do jednoho ho vtáhli. Já s bocmanem a tesařem jsem v rychlosti spustil druhou kotvu a tu mrchu se nám podařilo nějak zastavit. Lodivod se z toho dočista pominul. Běhal po přídi sem a tam, lomil rukama a mumlal si: ,Tak teď už i ženský zabíjí! Ted už i ženský!’Jiného slova jsme z něho nedostali.

Nastával soumrak a po něm přišla noc černá jak uhel; a jak jsem pozoroval řeku, uslyšel jsem, jak někdo truchlivým hlasem na nás volá: ,Loď ahoj!’ K boku přirazili dva člunaři z Gravesendu. Měli na prámu lucernu, dívali se nahoru na nás a beze slova se přidržovali spuštěného žebříku. Dole, v pruhu světla, jsem uviděl záplavu rozpuštěných světlých vlasů.“

Znovu se otřásl.

„Když přišel odliv, tělo nešťastné Maggie se objevilo u jedné z těch velkých kotevních bójí,“ vysvětloval. „Doplížil jsem se na záď, takřka polomrtvý, a zmohl jsem se ještě na to, že jsem vypálil raketu, abych uvědomil ostatní pátrací skupiny na řece. A pak jsem zalezl jako pes na příď a strávil jsem noc vsedě na patě klounovce, jen abych byl co nejdál od Charleyho.“

„Chudák chlapec,“ řekl jsem polohlasem.

„Ano. Chudák chlapec,“ opakoval zadumaně. „Ta bestie se nedala od něho — dokonce ani od něho — připravit o svou kořist. Ale následujícího jitra ji připoutal v doku. Namouduši. Nepromluvili jsme spolu jediné slovo, nevyměnili si ani pohled. Nedokázal jsem se na něho vůbec podívat. Když bylo uvázáno poslední lano, chytil se rukama za hlavu, jako by se na něco nemohl rozpomenout. Chlapi čekali na hlavní palubě na slova, jimiž končí plavba. Možná že si chtěl připamatovat právě tohle. Tak jsem tedy promluvil místo něho. ,Tak chlapci, to je všechno.’

Ještě nikdy jsem neviděl posádku opouštět loď v takovém tichu. Jeden po druhém se přehoupli přes zábradlí a dávali pozor, aby nebouchali příliš hlučně svými truhličkami. Dívali se po nás, ale nikdo z nich neměl to srdce, aby přišel prvnímu důstojníkovi stisknout ruku, jak to bývá zvykem.

Chodil jsem spolu s ním po prázdné lodi sem a tam, nahoru a dolů, živá duše na ní nezbyla, a starý hlídač se zamkl v kuchyňce — oboje dveře zavřel. Najednou mi Charley chudák povídá takovým nepřirozeným hlasem: ,Tak jsem tu hotov,’ jde dolů po můstku, já v patách za ním, projde doky až k bráně a pokračuje směrem k Tower Hillu. Najímal si vždycky pokoj u takové příjemné starší paní na Americkém náměstí, aby to neměl daleko do práce.

Pak se zničehonic zastaví, obrátí se a jde rovnou proti mně. ,Nede,’ říká, , já jedu domů.’ Měl jsem štěstí, zrovna jsem zahlédl drožku a ještě včas se mi ho podařilo naložit. Zrovna se mu začaly podlamovat nohy. Doma klesl do křesla v hale a já nikdy nezapomenu na otcovu a matčinu tvář, ztuhlou překvapením, jak tam nad ním stáli. Nechápali vůbec, co se děje, dokud jsem nevybreptal: ,Maggie se utopila, včera, v řece.’

Maminka vykřikla. Otec přelétal pohledem z něho na mne a ze mne zas na něho, jako by si porovnával, kdo je kdo —

Charley si totiž nebyl namouduši vůbec podoben. Nikdo se ani nepohnul; pak si ten chudák sáhl svýma velkýma opálenýma rukama ke krku a jedním škubnutím na sobě všechno rozerval

— límec, košili i vestu — naprosto vyřízený a zničený chlap.

Spolu s tátou jsme ho nějak dopravili nahoru do ložnice a maminka pak div nedoplatila životem na jeho ošetřování při zápalu mozkových blan.“

Muž v tvídových šatech významně pokyvoval hlavou.

„Kdepak! S tou mrchou nemohl svést nikdo nic. Ta byla posedlá ďáblem.“

„A co váš bratr?“ zeptal jsem se v očekávání, že uslyším, že už nežije. Ale ten prý teď velel moderní parolodi někde v čínském moři a domů se už vůbec nevracel.

Jermyn ze sebe vydal těžký povzdech, a jelikož se mu kapesník už dostatečně usušil, něžně ho přitiskl k svému zrudlému a zuboženému nosu.

„Bestie jedna nenasytná,“ začal znovu muž v tvídu. „Starý Colchester se pro jistotu poděkoval, víc už riskovat nechtěl. A teď se podržte. Firma Apse a synové mu napsala, jestli by si to laskavě nerozmyslil! Dělalo se všechno, jen aby zachránili dobré jméno Apsovy rodiny. Starý Colchester pak zašel k nim do kanceláře a prohlásil, že by velení opět převzal, ale jen za tím účelem, aby tu potvoru vyvezl někam na Severní moře a tam ji poslal ke dnu. Už byl taky s nervy u konce. Míval takové ocelově šedé vlasy, ale během čtrnácti dnů teď zbělel jako sníh. A pan Lucian Apse (znali se od mládí) dělal, jako když si toho ani nevšiml, chápete to? To je přece ukázka zaslepené lásky, to člověk teprve vidí, co umí pýcha!

Skočili po prvním chlapovi, který tu loď vůbec mohl převzít, jen aby z toho nebyla ostuda, že se pro Apsovu rodinu nenajde kapitán. Býval to docela veselý hoch, co já vím, ale teď se zarytě držel na lodi. Wilmot mu dělal druhého důstojníka. Takový větroplach, a navíc se tvářil, jako by pohrdal všemi ženskými na světě. Ve skutečnosti se jen děsně ostýchal. Jinak stačilo, aby nějaká jen kývla prstem, a už ho nikdo neudržel, blázna jednoho. Jako plavčík utekl jednou v cizím přístavu za jednou sukní, a byl by se zakopal nadobro, kdyby si byl kapitán tenkrát nedal práci najít ho a přitáhnout ho za uši zpátky.

Povídalo se, že kdosi u firmy se dal slyšet, že už snad ta potvora loď taky jednou zajde. Ale tomu se mi nechce věřit, ledaže by to byl řekl pan Alfréd Apse, o kterém zbytek rodiny neměl valné mínění. Byl sice zaměstnán u nich v kanceláři, ale všichni se na něj dívali jako na černou ovci, hned byl někde na dostizích, hned zas přišel domů opilý a tak dále. člověk by ovšem věřil, že loď s tak zabijáckými choutkami jednou sama na takové darebáctví doplatí a roztříská se někde o břeh. Ale kdepak! Ta tu chtěla být navěky. A jaký měla čich na to, kde je jaká mělčina!“

Jermyn zabručel něco na souhlas.

„Loď, jaká potěší lodivoda, co?“ špičkoval muž v tvídu. „No, Wilmot to přece nakonec dokázal. Byl to ten pravý, komu se to mohlo povést, ovšem ani jemu by se to bylo asi nepodařilo, nebýt té zelenooké guvernantky nebo chůvy nebo co vlastně ta ženská dělala u dětí manželů Pamphiliových.

Pluli na ní jako pasažéři z Adelaide do Kapu. No, a tak loď opustila přístav a den ještě kotvila před ním. Kapitán byl taková pohostinná duše, uspořádal oběd na rozloučenou a přijela spousta hostí z celého města — tak to u něho vždycky vypadalo. Bylo pět, než odrazil poslední člun od boku, a obloha nad zálivem vypadala ošklivě černě. Nebyl důvod, proč by musel vyplout. Ale když už kdekomu oznámil, že toho dne odplouvá, myslel si asi, že by zkrátka vyrazit měl. Jenže po všech těch pří-pitcích se mu moc nechtělo křižovat úžinami za tmy a takřka za bezvětří, a tak nařídil vytáhnout jen kosatku a oblohové plachty, nasměrovat loď tak těsně k větru, aby ještě vůbec běžela, a držet se pobřeží až do rána. A pak vyhledal své počestné lože. Na palubě zůstal první důstojník, obličej dočista vymytý občasnou sprškou deště. O půlnoci ho střídal Wilmot.

Apsova rodina měla až na samém vršku nástavby takovou boudu, jak víte..

„Obílenou, ohyzdnou a strašně velkou,“ huhlal Jermyn mrzutě u krbu.

„Přesně tak: mezi světlíkem nad kajutovým schodištěm a mapovnou. Do ospalého Wilmota šlehaly přívaly deště. Loď si to kolébala zvolna k jihu, těsně k větru, břeh měla nějaké tři míle pod větrem. V zátoce nebylo v těch místech nic, co by bylo třeba nějak zvlášť hlídat, a tak se šel Wilmot schovat před lijavcem do závětří té mapovny, která měla na téhle straně nezavřené dveře. Noc byla černá jak sud s asfaltem. A pak najednou uslyšel ženský hlas, který mu něco šeptal.

Ta zpropadená holka od Pamphiliovic dětí je už samozřejmě dávno dala spát, ale zato nedokázala sama zavřít ty svoje rusalčí oči. Slyšela osm úderů na zvon, slyšela, jak dolů přišel první důstojník. Chvilku počkala, pak si vzala župan a vykradla se prázdnou jídelnou a nahoru po schodech do mapovny. Posadila se na pohovku poblíž otevřených dveří, chtěla se asi trochu zchladit, počítám.

Myslím, že to její zašeptání fungovalo ve Wilmotově mozku, jako kdyby mu tam někdo rozškrtl sirku. Ani nevím, jak se ti dva vlastně dali dohromady. Musel se s ní předtím párkrát vidět na břehu. Ale nepodařilo se mi to rozmotat, protože Wilmotovo vyprávění se v těchto místech.za každým druhým slovem měnilo v klení. Potkali jsme se na nábřeží v Sydney, Vězel až po krk v zástěře z pytloviny, v ruce bič. Dělal vozku. A ještě musel být rád, že si aspoň vydělá na chleba. Ten to dopracoval.

Ale tam ještě nejsme, teď má Wilmot hlavu zatím v těch dveřích, klade ji na dívčí rameno — důstojník ve službě, představte si to! Kormidelník, když pak vypovídal jako svědek, udával, že několikrát volal, že mu zhaslo světlo v kompasnici. Jemu to mohlo být jedno, protože jeho rozkaz zněl držet loď těsně k větru. ,Připadalo mi to divné,’ líčil, ,že při každém poryvu loď jakoby uhýbá, ale přitáhl jsem ji pokaždé znova tak těsně k větru, jak to šlo. Bylo tma, že jsem neviděl ani vlastní ruku před očima, a džbery vody jsem dostával shůry na hlavu.’

Ve skutečnosti to bylo tak, že s každým poryvem se vítr nepatrně stáčel k zádi, až nakonec loď směřovala rovnou ke břehu, aniž to živá duše na ní tušila. Wilmot přiznal, že u hlavního

kompasu se nebyl podívat nejmíň hodinu. Ten se, pane, měl z čeho zpovídat! První, co si pak uvědomil, bylo, že se přiřítila hlídka z přídě a řve, jako by ji na nože brali.

Odtrhl hlavu, jak říká, a houkl na hlídku: ,Co to povídáte?’

,Myslím, že před námi je slyšet příboj, pane,’ zavřeštěl ten maník a s celou hlídkou ve službě letěl na záď ,za nejhroznější, načisto oslepující potopy, jakou kdy seslalo nebe na zem/ podle Wilmota. Na nějaký okamžik byl tak vyděšen a popleten, že si nedokázal vůbec uvědomit, v kterém místě zátoky vlastně jsou. Důstojník to nebyl dobrý, ale námořníka v sobě nezapřel. Sebral se v mžiku a bez rozmyšlení chrlil správné rozkazy. Kormidlo tvrdě k větru, přitáhnout hlavní a záďovou velkou plachtu až na nulový náběh.

Zdálo se, že plachty skutečně zapleskaly, jak měly. Neviděl na ně sice, ale uslyšel je zatřepetat se a dutě zapráskat nad hlavou. ,Ale stejně to nebylo k ničemu, byla to mrcha líná,’ pokračoval, v zašpiněné tváři mu to poškubávalo a ten sprostý kočovský bič se mu v ruce celý třásl. ,Jako by ji tam byl někdo přilepil.’ A pak pleskání plachet ustalo. V kritickém okamžiku se vítr znovu pootočil, plachty se opět naplnily a loď se vrhla podvětrnou stranou přídě na útesy. Tu svou poslední lest trochu přehnala. Přišel její čas, její hodina, ten pravý muž, černá noc, zrádný poryv větru, ta pravá žena — a správný konec. Nic lepšího si ta mrcha nezasloužila. Podivuhodné jsou cesty Páně. V téhle spravedlnosti je až něco básnicky —“

Muž v tvídových šatech se na mě tvrdě podíval.

„První bradlo, na které najela, jí urvalo nepravý kýl. Ryc!

Kapitán vyletěl z kajuty a první, co viděl, byla splašená ženská v rudém flanelovém župánku, jak lítá po salónu a ječí jak papoušek kakadu.

Hned při příštím nárazu to s ní praštilo rovnou pod stůl. To se také urazilo kormidlo i s kormidelním pněm, a vtom už ta potvora najížděla na skalnatý břeh, který se před ní zvedal, a rvala si dno, dokud načisto nezastavila. Přední stěžeň se skácel a padl přes příď jako můstek na břeh.“

„Byly nějaké ztráty?“ zeptal jsem se.“Žádné, jen ten Wilmot tratil, a ne málo,“ odpověděl mi ten pán, jehož jméno slečna Blanková neznala, a rozhlížel se, kde má čepici. „Bylo to pro něj horší, než kdyby se byl utopil. Všichni se v pořádku dostali na břeh. Pořádná vichřice přišla až příští den, pěkně od západu, a v neuvěřitelně krátkém čase roztřískala tu bestii napadrť. Jako by byla prohnilá až do morku kostí.“…¨Pak změnil tón. „Už neprší. Jdu si pro kolo a musím si pospíšit, abych to stihl domů k večeři. Bydlím až v Herne Bay, dopoledne jsem si vyjel na malý výlet.“

Přátelsky mi pokývl a pávím krokem opustil místnost.

„Kdopak je to, znáte ho, Jermyne?“ zeptal jsem se.

Severomořský lodivod zkormouceně vrtěl hlavou. „Jen si představte, takhle hloupě nechat ztroskotat loď! Propánakrále! Propánakrále!“ vzdychal žalostně a roztáhl zase mokrý kapesník před sálajícím krbem jako oponu.

Když jsem opět vycházel, vyměnili jsme si s váženou slečnou Blankovou, barmankou u Tří vran, pohled a (ve vší počestnosti) i úsměv.

ČERNÝ DŮSTOJNÍK

Byla to hezká řádka lodí, co tenkrát zrovna vykládaly zboží u mola ve vnitřním londýnském přístavu, a už je to taky hezká řádka let. Mám na mysli osmdesátá léta minulého století, to ještě bylo vídat v londýnských docích hojnost pěkných lodí, i když se tehdy ještě nevidělo tolik pěkných budov v londýnských ulicích.

Opravdu krásné lodi to byly; kotvily jedna za druhou a Safír, třetí od konce, nebyl o nic horší ani o nic krásnější než jeho sousedky. Na palubě každé lodi u mola musel samozřejmě být její první důstojník. Tak to ostatně bylo na všech ostatních lodích v docích.

Policista u brány doků je sice od vidění znal všechny, ovšem nebyl by dokázal jen tak povědět, kdo z nich patří na kterou loď. Důstojníci lodí, které zrovna pobývaly v docích, byli totiž právě tak jako většina velitelského sboru v obchodním loďstvu všichni stejného zrna, solidní, klidní, naprosto neromantičtí chlapi, z nejrůznějších společenských vrstev, a navíc poznamenaní uniformitou svého řemesla, přičemž většinou stejně neměli příliš mnoho výrazných osobních rysů, které by tato uniformita mohla stírat.

To poslední platilo o všech, až na jednu jedinou výjimku, a tou byl důstojník ze Safíru. Toho by si byl policista nespletl s nikým, to byla osobnost.

Poznávali ho na ulici už zdálky; a když po ránu kráčel po molu ke své lodi, říkali nakládači a dokaři, kteří tu kutáleli žoky nebo strkali vozíky, jeden druhému:

,,Heleďte, už zase jde ten černý důstojník.“

Takhle ho tedy pokřtila ta zabedněná banda, která nedokázala ocenit důstojnost, s jakou si to ten důstojník nesl. A vůbec, i v tom, že říkali černý, bylo kus povrchnosti a mlhavosti, s jakou se může spokojit leda úplný prosťáček.

Copak se o panu Bunterovi, prvním důstojníku Safíru, dalo říci, že je černý? Nebyl o nic, černější než vy nebo já a byl zrovna lak bílý jako kterýkoli jiný první důstojník na jakékoli jiné lodi po celém londýnském přístavu. Měl kůži, která se jen tak neopálí; vím náhodou i to, že byl chudák celý měsíc nemocen, právě než se nalodil na Safír.

Jistě jste správně usoudili, že Buntera znám. To se ví, že znám. A co víc, znám i jeho tajemství, to tajemství, které — ale o tom zatím ještě ne. Abych se vrátil k Bunterovu vzhledu: nic než pitomé předsudky nemůže být za slovy, která jsem zaslechl z úst dokařského parťáka. ,,Ať visím, když tohle není nějaká cizí huba.“ člověk přece může mít černé vlasy, a ještě nemusí být zrovna Špek. Znával jsem jednoho námořníka z jihozápadní Anglie, sloužil jako bocman na výborné lodi, a ten vypadal

nejšpanělštěji ze všech Španělů, co jsem kdy potkal. Vypadal úplně jako Španěl z ilustrace v nějaké knížce.

Příslušní odborníci nám tvrdí, že celá zeměkoule bude jednou patřit lidem s černými vlasy a s hnědýma očima. Už teď se zdá, že většina člověčenstva je tak trochu tmavovlasá, i když se v tom naleznou všelijaké odstíny. Ale teprve když doopravdy potkáte tváří v tvář někoho, kdo má vlasy jako eben, uvědomíte si, jak je to vzácný případ. Bunter měl vlasy dokonalé černé, černé jako havraní křídlo. Nosil také plnovous (sice zastřižený, ale přesto pořádně dlouhý) a k tomu všemu měl i husté a zježené obočí. Připočtěte k tomu ještě ocelově modré oči, jaké by sice u blondýna nepůsobily nijak nápadně, ale které v onom temném zarámování neobyčejně kontrastovaly, a snadno pochopíte, proč byl Bunter tak nápadný zjev. Kdyby se nebyl pohyboval s takovou uměřeností a kdyby celé jeho vystupování nebylo tak naprosto střízlivé, byl by mu člověk snadno přisoudil prudkou a násilnickou povahu.

Nebyl to samozřejmě už žádný mladíček; ale jestli mají slova ,,v nejlepším rozkvětu sil“ vůbec nějaký význam, pak je on dokonale naplňoval. Byl vytáhlý a kostnatý. Když ho jednou pozoroval ze zádi Elsinoru, kotvícího těsně před Safírem, kapitán Ashton, který clipperu Elsinore velel, a viděl ho neúnavně se ohánět za denními povinnostmi, povzdychl si před kamarádem: „Ten Johns se má, když mu to na lodi někdo takhle dokáže rozfofrovat.“

Johns, kapitán na Safíru, velel mnoho let a na mnoha lodích, ale byla to postava spíše známá než vážená nebo oblíbená. Když byl mezi sobě rovnými, buď ho ignorovali, anebo si ho dobírali. Na špičkování byl specialista kapitán Ashton, cynik a tak trochu trapič. Byl to právě kapitán Ashton, který si jednou dovolil ve společnosti dosti jedovatou poznámku, že totiž je Johns „toho názoru, že by se měli otrávit všichni námořníci starší čtyřiceti let — s výjimkou kapitánů, kteří jsou právě ve funkci“.

Bylo to v jedné restauraci v City, obědvalo tam společně několik dobře známých velitelů obchodního loďstva. Byl tam kapitán Ashton, kvetoucí, žoviální, v širokánské bílé vestě a se žlutou růží v knoflíkové dírce; seděl tam kapitán Sellers ve svém pytlovitém saku, vyzáblý a pobledlý, kovově šedé vlasy přihlazeny za uši, jen brýle mu scházely do podoby neškodného asketického knihomola; a kapitán Bell, drsný mořský vlk s chlupatými prsty, v modrých seržových šatech a s černým tvrďákem posunutým ze zrúplého čela daleko do týlu. Byl mezi nimi i jeden velice mladý kapitánek s nevelkým světlým knírkem a vážnýma očima, který neříkal nic a jen čas od času se mírně pousmál.

Nemálo vylekaný kapitán Johns vzhlédl poplašenýma a přespříliš lehkověrnýma očima, které ve spojení s jeho nízkým čelem a horizontálními vráskami mu pranic nedodávaly vzezření intelektuála. Ani lehce zašpičatělý tvar jeho lysé lebky tomu nenapomáhal.

Všichni vybuchli v neskrývaný smích, kapitán Johns se přizpůsobil a sám se nakonec trochu kysele pousmál, ba pokusil se o jakousi obranu. To se to pánům žertuje, jenže dnes, má-li se loď vůbec vyplácet, musí ji člověk tvrdě pobízet za přeplavby a popohánět v přístavu, a co tedy na moři se stárnoucími chlapy ? Na tenhle moderní spěch a chvat stačí jen mladí a silní. Jen se podívejte, co dělají velké firmy: jedna jako druhá se zbavuje každého, na kom se jen trochu projeví známky stárnutí. On sám, má-li být upřímný, o žádné dědky na své lodi nestojí.

A je tomu skutečně tak, kapitán Johns, pokud jde o tyto názory, nebyl nijak osamocen. Byly to doby, kdy si spousty

námořníků, proti nimž nemluvilo nic než pár šedivých vlasů, mohlo nohy uběhat po Gity v marné a srdceryvné sháňce po jakémkoli místu na lodi.

S dotčenou nevinností dodal kapitán Johns, že od takového názoru je k trávení lidí ještě dost dlouhá cesta.

Vypadalo to jako tečka za rozmluvou, ale kapitán Ashton se nechtěl své kořisti vzdát.

„Jo, to je ještě dost dlouhá cesta. Jenže vy byste ji určitě ušel. Vždyť jste přece povídal, že takoví chlapi už nejsou k potřebě. A co. tedy s člověkem, který už není k potřebě? Vždyť vy přece máte dobré srdce, Johnsi, nebo ne? Já vím, že kdybyste to domyslel až do konce, určitě byste byl svolný s tím, aby se nějakým bezbolestným jedem sprovodili ze světa.“

Kapitán Sellers ohrnul tenké křivé rty.

„Nadělat z nich duchy,“ špičkoval.

Při slově duch kapitán Johns znejistěl, zaskočen v samém nitru svého obmyslného a rozháraného srdce.

Kapitán Ashton přivřel oči.

„Tak. A pak byste snad konečně jednou měl příležitost ke spojení se záhrobním světem. Duchové námořníků by přece měli strašit na lodích, ne? Některý z nich by se určitě vydal na návštěvu za kolegou ze staré lodi.“

Kapitán Sellers suše poznamenal:

„Nevzbuzujte v něm takovéhle marné naděje, prosím vás. Vždyť je to surové. Nic takového stejně nikdy neuvidí. Vy to dobře víte, Johnsi, že opravdického ducha ještě nikdo neviděl.“

Po takovéto nesnesitelné provokaci se už kapitán Johns nezdržel. Tatam byla nejistota, nevýrazná očka se mu rozhořela vášnivým přesvědčením a začal se dovolávat těch nejautoritativnějších svědectví o nadpřirozených jevech. Stovky knih o nich byly napsány. Existenci nadpřirozených jevů dokáže popírat jen naprostý ignorant. Každý měsíc jsou publikovány nové a nové případy, je na to dokonce zvláštní časopis. Pan profesor Cranks má vidění duchů každý den. A pan profesor Cranks, to není nějaký hejpočkej ve vědě. To je jeden z největších žijících vědců vůbec. A pak je tu ten chlápek od novin — jak se jen, k sakru, jmenuje? — ten, kterému se zjevuje dívčí duch. A ten všechno, co mu ten duch řekne, v novinách taky napíše! A někdo si pak řekne, že žádní duchové nejsou! Vždyť je dokonce už i vyfotografovali! Jaké důkazy byste ještě chtěli?

Kapitán Johns byl celý rozhorlený. Kapitánovi Bellovi to zacukalo rty, ale kapitán Ashton se ozval s protestem:

„Prokrista, ať už toho nechá. Poslouchejte, Johnsi, řekněte nám raději, co je to za piráta, co vám dělá teď prvního? V celých docích ho jakživ nikdo neviděl.“

Kapitán Johns, kterého změna tématu poněkud uklidnila, odpověděl zcela jednoduše, že mu ho poslal trafikant Willy, ten, co má obchůdek na rohu Fenchurch Street.

Počítám, že už byste dnes nenašli Willyho ani jeho trafiku a patrně už asi ani ten domek ve Fenchurch Street. V oněch dobách vybavil Willy, s tváří ustaranou a stále jakoby duchem nepřítomen, nejednu loď kuřivem na její pouť z londýnského přístavu dolů na jih. V určitou denní dobu se obchod plnil kapitány lodí. Posedávali po bedýnkách, opírali se o pult.

Lecjaký mládenec tu přišel ke své první plavbě v životě; nemálo bylo chlapů, kteří tu sehnali zoufale potřebné místo jen proto, že se tu v pravý okamžik zastavili pro čtyřpencový balíček stonkové směsi. Dokonce i příručí u Willyho, takový celkem netečný zrzounek a fajnovka, dokázal občas přihrát přes pult spolu s krabičkou cigaret i cennou informaci, sotvaže vůbec pohnul rty, šeptem, asi takhle: „Bellona, u jižního doku. Volné místo druhého důstojníka. Dalo by se to stihnout, kdybyste sebou hodil.“

A to sebou člověk házel!

„Jo tak od Willyho ho máte,“ povídal kapitán Ashton. „To je opravdu zvláštní typ. Tomu tak omotat kolem pasu rudou šerpu a ještě mu dát červený šátek, aby si ho uvázal na hlavu, tak by z něj byl přesně takový ten bukanýr, jak nechávali muže odkráčet po prkně do moře a unášeli ženy. Dejte si pozor, Johnsi, aby vám náhodou nepodřezal krk a neutekl vám i se Safírem. Na které lodi sloužil naposledy?“

„Měl velení na liverpoolské plachetnici, Samaria se jmenovala, už je to pár let. Ale utopil ji v Indickém oceáně a pak mu na rok sebrali patent. Od té doby už nesehnal samostatné velení a potloukal se trochu v obchodním loďstvu v západním Atlantiku.“

„Takže proto ho taky tady v docích nikdo nezná,“ ukončil kapitán Ashton, když už se.zvedali od stolu.

Po obědě kráčel kapitán Johns zvolna dolů k dokům. Byl pomenší, nohy trochu do O. Ve většině smrtelníků nevzbuzoval jeho zjev nějakou mimořádnou úctu, ale jeho zaměstnavatelé zjevně soudili jinak. Měl pověst nepříjemného velitele, hnidopicha, věčně s něčím nespokojeného a vytrvale sekýrujícího. Nebyl to chlap, který by vám udělal randál a tím věc skoncoval, to ne, zato vám ale tím svým kňouravým hláskem dokázal napovídat spoustu hulvátství. Běda důstojníkovi, na kterého si zasedl, tomu on dokázal zprotivit život.

Šel jsem ten den večer navštívit Buntera na palubě, a když jsem zvážil, jaké má na nejbližší plavbě vyhlídky, měl moje sympatie. Byl nějaký zaražený. Myslím, že každý, kdo v sobě nosí nějaké tajemství, ztrácí trochu duševní rovnováhu. A ještě z jednoho důvodu se nedalo čekat, že Bunter bude projevovat velkou duševní svěžest. Poslední dobou nebyl ve své kůži a pak také —jenže na to je ještě času dost.

Toho odpoledne přišel kapitán Johns na loď a točil se a okolkoval kolem svého prvního důstojníka způsobem, který se Buntera mimořádně dotkl.

„Co vlastně pořád má?“ ptal se sám sebe unaveně, „člověk by si myslel, že mě podezírá, že jsem mu něco ukradl, a že se teď pokouší uhádnout, do které kapsy jsem si to schoval. Nebo mu někdo nakukal, že mám chvost, a on by rád přišel na to, jak se mi to vlastně podařilo utajit. Moc mě to nebaví, aby se ke mně za jediné odpoledne několikrát zezadu přikradl a pak aby na mě najednou zepředu jukl, jako když mi vyroste pod nohama. Nezačne taky říkat Kuk? To už pro mě není, takováhle hra, už nejsem dítě.“

Ujistil jsem ho, že kdyby kapitánovi Johnsovi kdokoli jen napověděl, že on — tedy Bunter — má chvost, začal by tomu kapitán nějakým záhadným způsobem věřit. A uvěřil by. Byl neuvěřitelně podezíravý a důvěřivý zároveň. Naletěl by na sebehloupější historku, podezříval by každého a ze všeho, nosil by to v sobě, přežvykoval by to, znovu a znovu by se mu to obracelo v hlavě páté přes deváté a k ničemu dobrému by ta jeho ukňouraná samomluva nevedla. Nakonec by si vybral ten nejhorší ze závěrů a zvolil to nejhorší řešení, jelikož k tomu měl od přírody jakýsi prazvláštní talent.

Bunter mi pak vykládal, jak ho ten mizera vláčel po celé lodi, jak se tam batolil na svých křivých nožkách a jak nepřestával hartusit a bědovat nad kdejakou hloupostí. Prolézal palubu za palubou jak ten všivý hmyz — úplně jako šváb, jenomže ne tak hbitě.

Takhle znechuceně se vyjadřoval ten odjakživa klidný Bunter. A pak se svou obvyklou majestátní rozvážností, které jeho smolně černé zamračené obočí dodávalo přímo hrozivého podbarvení, pokračoval:

„Kromě toho je ten člověk blázen. Chvilku se pokoušel být sdílný, jenže všechno, co dokázal, bylo, že na mě vyvalil oči a vyptával se mě, jestli věřím ve styk s posmrtným světem. Já nejdřív nevěděl, co vlastně chce. Nevěděl jsem, co nato říct. ,Je to velice vážné téma, pane Buntere,’ povídá on., Já už studiu těchhle věcí věnoval nemálo času.“‘

Kdyby byl Johns žil na pevnině, byla by to učiněná oběť pro kdejaké podvodné médium, a bývalo by i stačilo, kdyby byl měl alespoň kouska příležitosti mezi jednotlivými plavbami. Ke svému štěstí, když pobýval v Anglii, žil kdesi až v Leytonstonu se svou sestrou, starou pannou o deset let starší, děsivou babou, z jaké by se byli dali udělat dva takoví Johnsové a před kterou se třásl strachy. Říkalo se, že je vůbec ve všem pod pantoflem, ale speciálně pokud šlo o jeho spiritistické sklony, měla sestra své naprosto odlišné názory.

Pro ni to všechno bylo prostě ďáblovo pokušení. Říkali, že se dala slyšet, že ,,s boží pomocí toho troubu zachrání před tím, aby se vrhl ďáblovi do náruče“. Nebylo totiž pochyb o tom, že nejtajnějším Johnsovým přáním je vejít ve styk s dušemi zemřelých — jen kdyby mu v tom ta jeho sestra nebránila. Jenže ta byla jako křemen. Někdo mi vyprávěl, že kdykoliv byl v Londýně, musel se jí vyzpovídat z každé utracené pence a z každé hodiny, kterou tam strávil. Konto v bance samozřejmě držela také ona.

Bunter (jako chlapec to byl divoch, jenže měl dobré styky; a měl také nějaké ty předky; kdesi v hrabství, odkud pocházel, byla i rodinná hrobka) — Bunter se kvůli tomu zlobil, patrně s ohledem na mrtvé členy své vlastní rodiny. Jeho ocelově modré oči se rozpálily v té černovousé tváři opravdickým vztekem. Obdivoval jsem se mu — v jeho lehkém opovržení bylo ukryto tolik temných vášní.

„To je ale drzost od toho chlapa! Navázat styky… Takový cumploch! Nestydatá opovážlivost by to od něho byla. On by chtěl navazovat nějaké styky!.. . Co to má být? Nějaký nový druh snobství?“

Vysmál jsem se tomuto originálnímu názoru na spiritismus nebo jak se té nové odrůdě duchařiny vlastně říká. Dokonce i Bunter se blahosklonně pousmál. Jenže to byl takový natrpklý a prchavý úsměv. Člověk v jeho — dalo by se říci — bezmála tragickém postavení — rozumíte mi asi. Měl dost starostí. Byl ve střehu proti jakékoli léčce, která by mu mohla být během plavby nastražena. Vydán na milost a nemilost takovému chlapu, jako byl Johns, člověk nemohl čekat žádné zvláštní ohledy. Nehoda je nehoda, to má jednou svůj konec. Ale nechat se trýznit pitomými, bezduchými a nejapnými duchařskými historkami v Johnsově stylu celou cestu do Kalkaty a zase zpátky, to byla vyhlídka téměř nesnesitelná. V takovém světle byl spiritismus nesporně velice vážná záležitost. Dalo by se říci, že téměř tragická záležitost.

Chudák Bunter! To jsme si ještě žádný z nás ani nepomysleli, že zakrátko i on sám… Ani jsem ho nedokázal nijak potěšit. Sám jsem byl z toho trochu vyděšen.

Buntera se toho dne dotkla ještě jedna záležitost. Přišel nějaký dozorce u úvaziště, měl k návštěvě sice nějakou záminku, ale hlavně, jak se Bunter domníval, hnán protivnou zvědavostí -— protivnou Bunterovi, to se rozumí. Chvíli okolkoval a pak najednou řekl:

„Já si nemůžu pomoct, ale mám pocit, že už jsem vás někde viděl, pane palubní. Kdybych slyšel vaše jméno, tak bych si snad — „

Bunter — a to je nejhorší na životě s nějakým tajemstvím — se velice vylekal. Bylo docela pravděpodobné, že ho ten chlap už někdy viděl — tím hůř, jestli měl tak dobrou paměť. Od Buntera nikdo nemohl očekávat, že si zapamatuje kdejakého přístavního flinka, s kterým se kdy setkal. Bunter tomu čelil otrlostí a obrátil se na toho muže s pevným výrazem, zachmuřeným jako noc sama, který mu propůjčovaly jeho nezvyklé vlasy.

„Jmenuji se Bunter, vážený pane. Osvítilo to nějak váš zvídavý intelekt? Ani se vás nezeptám na vaše jméno, vážený pane. Nestojím o ně. Nevím, co bych si s ním počal, chápete? Individuum, které mi do tváře dokáže říct, že neví určitě, jestli mě už někde nevidělo, si buď usmyslelo, že se bude chovat ke mně drze, anebo je to pouhopouhý červ, vážený. Ano, červ, povídám — slepý červ!“

Kanón, ten Bunter. Tak se to má dělat. Úplně toho lumpa vystrkal pryč z lodi, jako by každé slovo byl pořádný štulec. Jenže ten drzoun zvědavá byl neuvěřitelně tvrdošíjný. Vypadl sice z lodi, nedokázal čelit Bunterovu vzteku, ani nic neříkal, jen se přihlouple usmíval, aby nějak kryl svůj ústup. Ale zato jakmile stál na molu, udělal naschvál zase čelem vzad a zůstal tam upřeně a smrtelně vážně civět na Safír. Jako by tam pustil kořeny, jako by se změnil v úvazní špalek — stál a čuměl, ani nemrkl, oči měl jako dvě kajutová okénka.

A co mohl Bunter dělat? Bylo to pro něho dost trapné, to se ví. Jít a strčit hlavu někam do almárky nemohl. Tak prostě šel a stoupl si dozadu k lanoví zadního stožáru a koukal a koukal, zrovna jako ten dokař. Dost dlouho jim to vydrželo, a já ani nevím, komu z nich se z toho dřív zatočila hlava; chlapík na molu se ale neměl oč opřít, a tak to vzdal první, mrskl unaveně rukou, nechal koukání a šel konečně po svých.

Bunter mi prozradil, že už je rád, že Safír, „ta perla mezi loděmi“, jak sarkasticky dodával, má nazítří vyplout na moře. Měl už doků až po krk. Docela jsem jeho nedočkavost chápal. Obrnil se proti všem myslitelným nesnázím, jaké mohla přinést plavba, třebaže nyní je jasné, že právě na ten nejpodivnější zážitek připraven nebyl, na zkušenost, která ho čekala právě v Indickém oceánu, v onom koutě světa, kde chudák přišel o loď a kde —jak se alespoň zdálo — propadl navěky smůle.

Pokud jde o jeho svědomí a o jistou zamlčenou událost v jeho životě, nu, člověk jako Bunter určitě trpěl výčitkami spíš víc než míň. Ale mezi námi — aniž bych se chtěl tvářit nějak cynicky—, ono se nedá popřít, že i u toho nejušlechtilejšího z nás tvoří dost podstatnou část výčitek svědomí strach, že se nám na to přijde. Bunterovi jsem se to snažil vysvětlit trochu jednodušeji, ale když se k tomu chudák znovu a znovu vracel, musel jsem mu prostě říct, že už je to tak, že v nejedné přepočestné kredenci se najde schovaná kostra, a že naopak on zrovna nemá tu svou vinu tak moc napsanou na čele, aby se musel bát, že ho kdekdo prokoukne. A nakonec — za dvanáct hodin bude tak jako tak na moři a v prachu.

Prohlásil, že aspoň v tomhle pomyšlení je jakási útěcha, a pak se odebral strávit ještě poslední večer se svou ženou, kterou zase po dlouhé měsíce neuvidí. Ať totiž vypadal Bunter sebedivočeji, v jeho manželství nedošlo k žádným mýlkám. Oženil se, a to s dokonalou dámou. A byla to přitom ženská k pohledání. Jen když si vzpomenu na její kuráž, nestačím se jí dodnes obdivovat, protože vím, co všechno si museli prodělat. Byla to odvaha do života, do tvrdých všedních dnů, jednoho za druhým, taková kuráž, jaká je dána jen správnému typu žen, těm, co mají pro strach uděláno.

Tohle loučení s manželkou nesl černý důstojníček ještě tížeji než všechna ostatní v těch předchozích těžkých letech. Ale na ni žádné strachy neplatily a nedala na své tvářičce znát zdaleka tolik starostí jako ten bukanýrsky černovlasý, avšak nicméně ctihodný důstojník ze Safíru. Snad měla méně obtížené svědomí než její manžel. V jeho životě ovšem neexistovaly žádné kouty, které by před ní byly zůstaly ukryty; jenže ženské svědomí je přece jen poněkud úspěšnější v hledání dobrých a přesvědčivých výmluv. Moc přitom také záleží na tom, pro koho jsou ty omluvy vymýšleny.

Domluvili se, že ho žena ani nepůjde vyprovodit do doků. „Stejně nevím, co na mně vlastně vidíš,“ pravil ten přecitlivělý pán. A ona se tomu ani neusmála.

Bunter doopravdy byl citlivý; nakonec od ní takřka utekl. Na palubu dorazil ještě dřív, než měl, a dojem, jaký učinil na říčního lodivoda, který měl vyvést Safír bahnitými vodami z doků, zcela odpovídal zvyklostem. K nezvykle a vznešeně vyhlížejícímu prvnímu důstojníkovi se ten šífař choval s nezvyklou zdvořilostí. „Lano, jestli račte dovolit, pane — pane Buntere, ano, pětipalcovou manilu, děkuji, pane Buntere.“ A jiný lodivod, který pak „perlu mezi loděmi“ vyprovázel, dokud volně nevyplula dolů Doverskou úžinou, vyprávěl později kamarádům, jaké má Safír na téhle plavbě štěstí na prvního důstojníka a jaký je to hřích, že si ho sehnal zrovna starý Johns. „Jmenuje se prý Bunter, Nemám ponětí, odkud se tu vzal. V životě jsem ho neviděl na žádné z lodí, co jsem jich tu jen vyprovázel za ta léta. Víte, je to chlap, na jakého se nedá zapomenout. Ten vám prostě utkví v paměti. A dobrý námořník. To si starý Johns pohoví. Jestli ho ovšem ten pitomá ze samého strachu o svou prestiž nezačne sekýrovat — to se pak od něho snadno dozví, co si ten důstojník o něm asi tak myslí. A toho se Johns právě bojí ze všeho na světě nejvíc.“

Jelikož se máme vlastně dostat k vylíčení spiritistického zážitku, který se sice netýkal přímo kapitána Johnse, ale aspoň jeho lodi, není třeba se příliš zabývat příhodami, které přinesla plavba. Gesta to byla docela obyčejná, obyčejná byla i posádka a docela obyčejné bylo i počasí. Klidný a tichý způsob, jímž první důstojník řídil všechny práce, dodal celému životu na lodi jakéhosi střízlivého tónu. Dokonce i za bouřlivého větru se všechno zdálo jít nějak klidněji.

Jen jednou zafoukalo tak pořádně, že měli všichni celých čtyřiadvacet hodin pořádně co dělat. Bylo to u afrického pobřeží, sotva minuli mys Dobré naděje. Když bouře vrcholila, přelilo se přes loď pár pěkných vln, nic tragického sice, ale co bylo křehkého v kuchyni a v kajutách, vzalo notným dílem za své. K panu Bunterovi, který se na palubě těšil takové úctě, se Jižní moře zachovala dost podle, vyrazila mu dveře jako sprostý lupič, a co z užitečných věcí neodnesla, to notně zmáčela.

K tomu se ještě téhož dne později pod náporem vln Jižních moří i Safír několikrát tak prudce zakolébal, že vylétly obě zásuvky pod lůžkem pana Buntera, a co v nich bylo, rozlétlo se po kajutě. Samozřejmě že měly být zamčené a že za všechno mohl pan Bunter poděkovat jen sám sobě. Měl přece otočit klíčkem u každé z nich, než kajutu opustil a odešel na palubu.

Byl z toho celý pryč. Stevard, který se s hadrem v ruce brodil kabinami a pokoušel se zátopu trochu vysušit, ho zaslechl vyděšeně vyjeknout „Bože na nebi!“ a zaznělo to tak zoufale, že i při vší práci se stevardovi postiženého důstojníka zželelo.

Kapitán Johns byl vskrytu duše rád, když se o jeho škodě doslechl. On se vlastně doopravdy svého prvního důstojníka trochu bál, zrovna tak, jak to předpověděl onen lodivod, a zrovna pro tu příčinu, kterou lodivod uvedl.

Á pro ní právě si kapitán Johns velice přál, aby tak nebo onak mohl mít toho Svého černého důstojníka v hrstí. Ale tomu člověku bylo těžké dostat se na kobylku, byl dokonalost sama. Johnse to žralo, i když si na druhé straně mnul ruce, jak řízného důstojníka to sehnal.

Okázale se pokoušel vycházet s ním co nejspolečenštěji, neboť čím přátelštější je vzájemný poměr, tím snáze lze podřízeného přece přistihnout při nějaké té chybičce, ne? A kromě toho také potřeboval někoho, kdo by poslouchal jeho věčné povídání o zjeveních, o tajemných projevech duchů, o přízracích a o všech možných jiných idiotských pověrách z oboru duchařiny. Měl je v malíčku, spřádal ty historky otravným bezbarvým hlasem jednu za druhou a dodával jim tím ještě strašidelnější protivnosti.

„Já si se svými důstojníky rád porozprávím,“ říkával vždycky. „Jsou kapitáni, kteří od vyplutí do přistání sotva otevřou hubu, jen aby si nezadali. K čemu je to, ptám se, ta troška důstojenství, co si člověk tady na zemi urve?“

Nejobávanější byla jeho sdílnost tak někdy během druhé psí hlídky, protože patřil k lidem, kteří ožívají teprve zvečera, a to pak se důstojník těžko zmáhal na nějakou výmluvu, aby mohl z můstku prostě utéci. Kapitán Johns se zčistajasna zjevil na můstku, přikradl se plíživým krokem až k nešťastnému Bunterovi, který tu přecházel sem a tam, a vypálil na něho některou ze svých spiritistických teorií, například:

„Poslouchejte, viďte, že se v povaze duchů obojího rodu, mužského i ženského, projevuje taková nezvyklá jemnost?“

Bunter na to zpravidla zaklonil hlavu, až se mu černé vousy rozježily, a zamumlal:

„To já nevím.“

„Ták! Nevíte! Nevíte, protože nechcete vědět. Vy jste ten nejzatvrzelejší člověk, jakého jsem kdy potkal, pane Buntere. V životě jsem se nesetkal s nikým, kdo by trpěl tolika předsudky. Povídal jsem vám, že si můžete půjčit z mé knihovny, co chcete. Klidně jděte do mé kajuty a vybírejte.“

A jestliže se Bunter bránil, že je po službě tak unaven, že když je v záloze, tak se mu ani číst nechce, kapitán Johns se za jeho zády jedovatě zasmál a poznamenal, že někteří lidé zkrátka potřebují víc spánku než ostatní, mají-li si do práce zachovat čilost a svěžest. Jestli ovšem má pan Butner dokonce obavy, že se snad nedokáže ubránit spánku při noční službě, to by pak byla už jiná záležitost.

,,A poslouchejte — nevypůjčil jste si vlastně tuhle nějaký románek od druhého důstojníka? Takový ten škvár, samá lež?“ povzdychl si kapitán Johns. „Obávám se, že vy nejste moc oduševnělý člověk, pane Buntere. V tom to asi všechno vězí.“

Občas se stávalo, že se zjevil náhle na palubě za hluboké noci, a to pak vypadal mimořádně komický a křivonohý v tom svém pyžamu. Pronásledovaný Bunter si při tom pohledu začínal skrytě mačkat ruce a na čele mu vyrážel pot. Johns chvíli postál u kompasnice a nechutně se drbal a pak docela určitě načal z té nebo z oné strany své oblíbené a jediné téma.

Pustil se například do přednášky o tom, jak“ znamenitě se zcela určitě zlepší mravy, jakmile bude docíleno pravidelného a úzkého styku s dušemi zemřelých. Tyhle dušičky, jak se domníval kapitán Johns, by se vůbec nezdráhaly vstupovat do důvěrných kontaktů s žijícími, jen kdyby nebylo té pochybovačnosti, které propadla většina člověčenstva. On sám by také nijak nestál o nějaké styky s davem lidí popírajících jeho — kapitánovu — existenci. A proč by o ně měli v tom případě stát duchové? Nechceme toho od nich trochu moc?

Sotva u kompasu popadal dech a marně se přitom pokoušel dosáhnout si mezi lopatky; pak prohlásil s těžkou a ospalou přísností:

„Nevěrectví, vážený pane, to je ta pravá kletba našeho věku!“

Nevěrectví mělo na svědomí, že bylo opomíjeno svědectví profesora Grankse a také toho chlapíka od novin. Ze nikdo nebral zřetel dokonce ani na fotografie, které se jen hrnuly.

Neboť kapitán Johns byl skálopevně přesvědčen, že fotografie určitých duchů už pořízeny byly. Něco takového alespoň četl kdesi v novinách. A tak byl jako posedlý myšlenkou, že se to docela určitě podařilo, ani špetka kritičnosti v něm nebyla. Bunter mi pak vyprávěl, že v životě neviděl nic tak podivínského, jako byl tenhle človíček zamotaný do pyžama o tři čísla většího, který od kormidelního kola hrozil pěstí ztichlému moři.

„Ani na fotografie! Ani na fotografie!“ opakoval hlasem, který skřípěl jako nenamazaná vrata.

Dokonce i kormidelník za ním trochu z té scény znervózněl, protože mu prostě nešlo do hlavy, „co ten starej zase proti prvnímu má“.

Když se pak Johns trochu uklidnil, začal nanovo:

„Citlivá deska, vážený pane, ta lhát nedovede! Víte?“

Nemohlo být nic komičtějšího než svaté přesvědčení toho mrňouse, než jeho dogmatický tón. Bunter nepřestal přecházet sem a tam po můstku jako nějaké rozvážné a důstojné kyvadlo. Nepromluvil slova. Jenže, jak víte, svědomí měl chudák obtěžkané, a když si měl ke všemu ještě navrch dát líbit jednoho pitomého ducha za druhým, jejichž historkami ho Johns cpal, dohánělo ho to k šílenství. Byl si vědom toho, že se skutečně takhle už několikrát ocitl až na samém pokraji zdravého rozumu, neboť se přistihl, jak se kochá blouznivou představou, že kapitána Johnse vleče za límec, že ho zvedá přes zábradlí na zádi a hází ho do kýlové brázdy — tedy něčím, co by žádný námořník, který má všech pět pohromadě, neudělal ani kočce a vůbec žádnému živému tvorovi. Živě ho měl před očima, jak tam hupsá nahoru a dolů, jak z něho zbývá už jen pouhá tečička kdesi daleko vzadu ve vlnách, na širém oceánu zalitém měsíčním svitem.

Nemyslím, že by ani v nejhorších chvílích byl Bunter doopravdy zamýšlel kapitána Johnse utopit. Představují si to tak, že jeho rozbouřená představivost usilovala o jediné: učinit přítrž těm kapitánovým duchařským pitominám.

Ale přece jen v sobě mělo takové snění jistá nebezpečí. Jen si představte tu loď v Indickém oceánu, v zářivé tropické noci, plachty napjaté a nepohnuté, palubní hlídka kdesi z dohledu; na můstku oblévaném světlem luny chodí sem a tam mohutný černý důstojník, přesným a důstojným krokem, zachovává hrobové mlčení — a do toho střídavě skřehotá a bučí protivný šašek v pruhovaném flanelu cosi o „osobních stycích se záhrobím“.

Až mi z toho jde mráz po těle, když na to pomyslím. A to se někdy oděly pověry kapitána Johnse do šatu kuriózního prospěchářství. Ten užitek, kdyby se podařilo duše zesnulých zainteresovat nějak na záležitostech živáčků! Ta pomoc, jakou by to představovalo dejme tomu pro policii při pátrání po zločincích! Jenže on by se stejně podstatně snížil počet vražd, usuzoval neobyčejně ostrovtipně. A pak zase naopak propadal bizarní malomyslnosti.

Co by to vlastně mělo za cenu pro duchy, pokoušet se o dorozumění s lidmi, kteří na ně beztak nevěří a kteří by se nabídnutému poznání leda vysmáli? I duchové mají city. Duchové vlastně nejsou nic než pouhé city a pocity. Jenže stejně ho zarážela shovívavost, jakou projevovaly oběti k svým vrahům. Nad takovým zjevením by žádný viník jen tak nedokázal mávnout rukou. A možná, kdoví, chodí duchové obětí doopravdy své nevypátrané vrahy strašit. Jenže ti se s tím ovšem nepochlubí, bodejť by se také chlubili, no ne?

,,To já,“ vedl si dál svou zlomyslně a pomstychtivě, ,,mě kdyby někdo zavraždil, toho bych nenechal jen tak zapomenout. Ten by zvadl, až bych se mu zjevil — k smrti bych ho dokázal vystrašit!“

Představa, jak kapitánův duch jde někoho strašit, byla tak neodolatelná, že černý důstojník, třebaže mu příliš do smíchu nebylo, se neubránil unavenému, ale přece jen hlasitému zasmání. A tohle zahlaholení, jediná odpověď na jeho dlouhé a vážné vývody, se kapitána Johnse dotklo.

„Co je vám na tom k smíchu, pane Buntere, prosím vás? Nad čím to ohrnujete nos?“ osopil se na něho. „Návštěvy z onoho světa vyděsily statečnější lidi, než jste vy! Nebo mi snad chcete upřít dostatek ducha na to, abych mohl být duchem?“

Myslím, že to byla zloba v jeho hlasu, která přiměla Buntera, aby se náhle zastavil a otočil.

„Vůbec bych se nedivil,“ pokračoval rozlícený fanatik spiritismu, „kdybyste náhodou zrovna vy patřil k lidem, kteří v člověku nevidí než tu němou tvář. Vy byste byl, člověče, schopen upřít nesmrtelnou duši vlastnímu tátovi.“

V tomhle okamžiku ztratil Bunter, do krajnosti otrávený těmi řečmi a také sužovaný svým vlastním trápením, poslední zbytek sebeovládání.

Chvatně náhle přešel ke kapitánu Johnsovi, trochu se shýbl, podíval se mu zblízka do tváře a pak řekl tichým a monotónním hlasem:

„Vy vůbec nevíte, čeho všeho je člověk jako já schopen.“

Kapitán sice cukl hlavou, ale samým překvapením ani nestačil uhnout. Bunter začal opět přecházet sem a tam a po dlouhou dobu byly jeho odměřené kroky a tiché šumění vody podél boků jedinými zvuky, které rušily ticho rozkládající se nad vlnami. Pak si kapitán Johns nejisté odchrchlal, ukročil pro všechny případy blíž k schůdkům a sebral odvahu, aby se dokázal uchýlit pod ochranu své autority:

„Přitáhnout pravou smyčku hlavní plachty, ráhna přesně napříč, pane Buntere! Copak nevidíte, že vítr je skoro na kursu?“

„Rozkaz, pane,“ odpověděl vzápětí Bunter, třebaže na ráhnech nebylo co upravovat a vítr byl napůl boční. Zatímco tedy rozkaz vykonával, postával kapitán Johns na schůdcích a huhlal si:

„Bude mi tu chodit po můstku sem tam jako nějaký admirál, a nedá ani pozor, co se má udělat s ráhny!“ — tak hlasitě, aby to slyšela hlídka u kormidla. Zvolna se pak spouštěl dolů, až námořníku zmizel z očí; když dospěl až na poslední schod, zastavil se a přemýšlel.

„Je to obyčejný hejhula, přes všechen ten gentlemanský nátěr. Jakživ už nevezmu na loď žádného gentlemana jako důstojníka.“

Druhou noc na to dřímal pokojně ve své kóji, když mu někdo ztěžka zadupal přímo nad hlavou (dobře známý signál, že má jít honem na palubu). Vyskočil z postele a v tu ránu byl zcela pří vědomí.

„Co je zase?“ bručel a vyběhl bos ven. V kabině pohlédl na hodiny. Byla právě půlnoční hlídka. „Nač mě tam, prokrista, může první chtít?“ přemýšlel.

Vyšvihl se po schůdcích na můstek. Noc byla jasná, měsíčná, palubu našel orosenou a fičela ostrá vytrvalá bríza. Prudce se rozhlédl. Na můstku nebyl nikdo než hlídka u kormidla, která ho ihned oslovila.

„To jsem byl já, pane. Musel jsem na tu chvilku nechat kormidlo být, abych na vás mohl zadupat. Mám strach, že prvnímu se něco stalo.“

„A kam se poděl?“ zeptal se kapitán zostra.

Muž, na němž byla patrná nervozita, řekl:

„Naposled jsem ho viděl, jak padá z žebříku na levoboku.“

„Padá z žebříku! Proč by to dělal? Kvůli čemu?“

„To nevím, pane. Prostě šel na levobok. A zrovna když se obrátil a měl jako jít zpátky…“

„Vy jste ho při tom viděl?“ přerušil ho kapitán.

„No jo. Vždyť já na něho pořád koukal. A tu ránu jsem slyšel — něco děsnýho to bylo. Jako když jde přes palubu hlavní stěžeň. Bylo to, jako kdyby dostal něčím dost tvrdým.“

Kapitán Johns začal vypadat nesvůj a trochu poplašený.

„Počkejte!“ řekl ostře. „Uhodil ho někdo? Viděl jste něco?“

„Ale kdepak, pane, nic jsem neviděl! Vidět nic nebylo. On jenom trochu jako vykřikl, takhle dal před sebe ruce a už letěl dolů. Víc už jsem pak neslyšel, tak jsem na moment musel nechat kolo kolem a jít vás zavolat.“

„Vás něco vylekalo!“ řekl kapitán Johns.

„To jo, pane, to vylekalo!“

Kapitán Johns na něj civěl. Ticho na jeho lodi, která se sunula dál svou cestou, jako by v sobě skrývalo nějaké nebezpečí — nějaké tajemství. Nechtělo se mu jít a hledat prvního, nechtěl jít sám do stínů na hlavní palubě, tak tichých, tak mlčenlivých.

Všechno, co udělal, bylo, že došel k okraji můstku a křikl na hlídku. Když se ospalí chlapi začali trousit na záď, zhurta na ně zavolal:

„Běžte se někdo podívat dolů k žebříku na levoboku! Nevidíte tam někde ležet prvního?“

Vylekané výkřiky mu hned prozradily, že ho tam skutečně spatřili. Někdo dokonce srdceryvně zaječel:

„Je mrtvěj!“

Odnesli pana Buntera do jeho kajuty a položili do kóje, a když rozžehli světlo, opravdu to vypadalo, jako by nežil, jenomže přece jen dýchal. Vzburcovali stevarda, kapitán dal zavolat druhého důstojníka a poslal ho na palubu, aby se staral o loď, a pak se dobrou hodinu snažil přivést Buntera k vědomí. Konečně pan Bunter otevřel oči, ale promluvit nedokázal. Byl stále ještě obluzený a nevnímal. Stevard mu obvázal ošklivou ránu na temeni a kapitán Johns mu k tomu svítil ještě jednou lampou. Museli panu Bunterovi ostříhat pořádný kus jeho uhlově černé kštice, aby obvaz vůbec držel. Když s tím byli hotovi a když si pacienta ještě chvíli prohlíželi, odešli oba z kajuty.

„Něco tu nehraje, stevarde,“ řekl kapitán Johns v chodbičce.

„Nehraje, pane kapitáne.“

„Člověk, který to má v hlavě v pořádku, nesletí v střízlivém stavu z žebříku jako pytel brambor. Loď se ani nehne, kostel by nemohl stát klidněji.“

„Ano, pane kapitáne. Musela to být nějaká závrať, nic bych se tomu nedivil.“

„A to já bych se zase divil. Ten nevypadá na nějaké závratě nebo záchvaty. Vždyť ten chlap je, k čertu, v nejlepších letech. Já bych si ani staršího chlapa na loď nevzal — vědomě určitě ne. Co takhle kdyby měl spíš nějaké to privátní skladišťátko kořalky, co tomu říkáte? Párkrát se mi poslední dobou zdál takový divný. Taky jsem si všiml, že mu nějak přestalo chutnat.“

„No, pane kapitáne, i kdyby byl měl v kabině láhev grogu nebo i dvě, tak už je dávno po nich. Viděl jsem po té poslední bouřce, jak hází přes palubu nějaké střepy; ale nebylo jich moc, ani za řeč to nestálo. A pak, o panu Bunterovi se opravdu nedá říct, že by to byl nějaký piják.“

„Ne, to ne,“ připustil zadumaně kapitán. A stevard už zamykal kuchyňku a chystal se, že vyklouzne z chodbičky a urve ještě hodinku spánku, než bude čas zase vstát a dát se do práce.

Kapitán Johns kroutil hlavou.

„Je v tom nějaká záhada.“

„Hlavně má asi zvlášť šikovného anděla strážného, že si neroztřískal hlavu jako skořápku tam o ta úvazní pacholata na čtvrtpalubě, pane kapitáne. Chlapi mi říkali, že je musel minout ani ne o palec.“ A s tím se obratně vytratil.

Kapitán Johns strávil zbytek noci a celý následující den mezi svou a Bunterovou kajutou.

Ve svém pokoji seděl, ruce na kolenou, rty našpuleny a horizontální vrásky na čele vryty obzvláště hluboko do kůže. Tu a tam pozvedal ruku, pomalým, jakoby opatrným pohybem, a zlehka se poškrábal na pleši. V důstojníkově kajutě zase dlouhé chvíle postával, rty si přikrýval rukou a koukal se na obluzeného pacienta.

Celé tři dny nepromluvil pan Bunter ani slovo. Na lidi se díval docela chápavě, ale jako by neslyšel žádnou z otázek, které mu kladli. Znovu mu ostříhali vlasy a udělali mu mokrý zábal. Trochu už jedl a dopřáli mu tolik pohodlí, kolik jen bylo možné. Třetího dne prohodil druhý důstojník u večeře ke kapitánovi, narážeje zjevně na onu příhodu:

„Ten zakulacený mosazný plech na můstkových schodech, to je pěkné svinstvo!“

„Ale jděte?“ odpověděl kapitán Johns kysele. „Mosazný plech přece nemůže za to, že se plně kvalifikovaný námořník sesype na zem, jako když porážejí vola.“

Druhého důstojníka nepřestávala tahle myšlenka zajímat. „Něco pravdy na tom je,“ říkal si.

„Moře klidné, všechno suché, loď pluje klidně, kostel by nestál pevněji!“ hartusil vytrvale kapitán.

A jelikož se kapitán Johns nepřestával tvářit kysele, druhý důstojník po zbytek večeře už ani nehlesl. Nevinnou poznámkou se kapitán Johns cítil dotčen, ba uražen, neboť zmíněný mosazný plech byl jeho nápad a dával se na schůdky teprve před minulou plavbou, aby se trochu vylepšil jejich vzhled.

Čtvrtého dne už bylo na panu Bunterovi pozorovat viditelné zlepšení; byl sice ještě malátný, ale už slyšel a vnímal, co mu kdo říká, a slabým hlasem dokázal už i říci pár slov.

Kapitán Johns za ním přišel a pozorně si ho prohlížel, zjevně bez přílišných sympatií.

„Tak co, už nám můžete říct, jak se vám ta nehoda přihodila, pane Buntere?“

Bunter zvolna otáčel zafačovanou hlavu, až ulpěl studenýma modrýma očima na kapitánově tváři, jako by do sebe chtěl vstřebat všechny její rysy a každý z nich ocenit podle jeho hodnoty; čelo plné zmatků, oči lehkověrnost sama, hloupě pokleslé koutky úst. Upíral na něho zrak tak dlouho, že kapitán Johns zneklidněl a ohlédl se přes rameno ke dveřím.

,,To nebyla žádná nehoda,“ vydechl prazvláštním hlasem Bunter.

„Přece nechcete říct, že máte nějakou motolici nebo co,“ řekl kapitán Johns. „Copak byste s něčím takovým si mohl dovolit podepsat smlouvu jako první důstojník na clipperu?“

Bunter mu odpověděl pouze zamračeným pohledem. Velitel lodi zašoupal trochu nohama.

„Tak kvůli čemu jste to tam vlastně sletěl?“

Bunter se trochu nadzvedl, podíval se kapitánu Johnsovi zpříma do očí a šeptem, ale zřetelně řekl:

„Měl —jste — pravdu!“

Položil se opět a zavřel oči. Víc už z něho kapitán Johns nedostal; když přišel do kajuty stevard, kapitán utekl.

Ale ještě téže noci, když ho nikdo neviděl, otevřel kapitán Johns znovu dveře kajuty a vstoupil. Nedokázal už čekat. Potlačovaná chtivost, rozrušení vyzařující z celé jeho hrbící se postavičky, nic z toho neuniklo prvnímu důstojníkovi, který byl vzhůru a ležel tam se strhanými rysy a zcela apatický.

„Vy se mi jdete vysmívat,“ řekl Bunter bez jediného pohybu, přesto to však zapůsobilo jako citelná rána.

„Prokrista!“ vyrazil vylekaný kapitán Johns a se strojeným klidem dodával: „Jak můžete takového něco říct!“

„Jen se vysmívejte! Konečně jste jednou udolali živého člověka, vy a ti vaši duchové.“

Bunter to říkal bez pohnutí a bez výrazu, hrobovým hlasem.

„Chcete snad říct,“ vyptával se kapitán Johns ustrašeným šeptem, „že jste měl tenkrát v noci nějaké vidění? Ze se vám na palubě mé lodi něco zjevilo?“

Na chudákovi Bunterovi by bývaly vidět vzdor, hanba i odpor, kdyby nebyl měl většinu obličeje zakrytu vatou a obvazy. Jeho ebenové obočí, černější v tom všem bílém plátně než kdy jindy, se zamračeně sevřelo, když s hrozným přemáháním vyrazil:

„Ano. Měl jsem vidění.“

Zoufalství v jeho očích by bylo vzbudilo soucit u kdekoho, jen u kapitána Johnsene. Triumfálním vzrušením byl celý bez sebe. Malinko se taky bál, to je pravda. Pohlédl na pokořeného posměváčka a ani trochu se nepokusil odhalit podstatu a hloubku jeho zahanbení. Kapitánovi nebylo dáno, aby nad strastmi svých ‘bližních dovedl pocítit nějakou účast. Teď byl navíc ještě nesmírně zvědavý, co se vlastně přihodilo. Upřel pověrčivý pohled na obvázanou hlavu a s lehkým zachvěním se zeptal:

„A to vás — to ten duch vás srazil ze žebříku?“

„Prosím vás! Vypadám na to, že bych se dal srazit duchem?“ řekl Bunter odmítavě už poněkud silnějším hlasem. „Nepamatujete se, co jste mi tuhle v noci řekl? Že ještě statečnější lidi — pch! Dost se nahledáte, než na tuhle loď seženete důstojníka, od kterého bych se v tomhle směru musel učit.“

Kapitán Johns napřáhl vážně ruku a prstem ukázal na Bunterovu postel.

„A vy jste dostal strach,“ řekl. „Tak to bylo. Vystrašilo vás to. Bodejť, vždyť i hlídka u kormidla se vyděsila, třebaže ten chlap neuviděl nic. On to nadpřirozeno ale cítil. To máte za trest, to máte za svou nevěřícnost, pane Buntere. Tak vás to tedy vystrašilo.“

„A i kdyby,“ řekl Bunter. „Víte vy, co já jsem viděl? Dovedete si představit ducha, který by nahnal chlapovi, jako jsem já, strach? Myslíte si, že to byla nějaká taková ta návštěvička z onoho světa odpoledne u čaje, dámská záležitost, takového něco, o čem pořád vykládá ten váš profesor Cranks a o čem píše ten redaktor, o kterém vy tak často mluvíte? Ne, to vám ani nedokážu povědět, jak to vypadalo. Každý člověk má své vlastní duchy. Nedovedete si ani představit…“

Bunter se zarazil, docela bez dechu, a kapitán Johns poznamenal tónem, v němž se odráželo vnitřní uspokojení:

„A já jsem si vždycky myslel, že vy jste přece ten typ, který má pro strach uděláno, jak se říká, který se nelekne kata ani čerta. No vida, vida. A vás to tedy vystrašilo.“

„Udělal jsem krok zpátky,“ řekl Bunter úsečně. „Na víc se nepamatuji.“

„Hlídka u kormidla mi řekla, že to vypadalo, jako byste dostal nějakou ránu.“

„Byla to taková vnitřní rána,“ vysvětloval Bunter. „Někde hluboko uvnitř, kapitáne, to vy nepochopíte. Naše životy nebyly stejné, víte ? Nemáte dost na tom, že jste svědkem mého obrácení ?“

,,A víc mi říct nedokážete?“ vyptával se kapitán Johns naléhavě.

„Nedokážu. A nechci. K ničemu by to nebylo. Tuhle zkušenost si člověk musí odbýt. Řekněme, že už jsem byl takhle potrestán. Dobrá, trest přijímám, ale mluvit o tom nebudu.“

„No dobře, vždyť nemusíte,“ řekl kapitán Johns. „Pamatujte si ale, že si pro sebe závěry dokážu udělat sám.“

„Dělejte si závěry, jaké chcete, kapitáne, ale dejte si při tom pozor, co říkáte. Vámi se vystrašit nenechám, vy nejste žádný duch.“

„Ještě slovíčko. Má to nějakou spojitost s tím, co jste mi řekl tenkrát v noci, když jsme hovořili o spiritismu?“

Na Bunterovi byla vidět únava a zmatek.

„A co jsem říkal?“

„Že nevím, čeho všeho je člověk jako vy schopen.“

„Ano, ovšemže to má spojitost.“

„Dobrá. Tak já už jsem doma,“ poznamenal kapitán Johns. „Můžu vám jen povědět, že jsem rád, že nejsem ve vaší kůži, třebaže jinak bych dal snad všechno na světě za to, abych směl vejít ve styk se záhrobím. Ovšem ne tím způsobem, vážený pane, jako vy.“

Chudák Bunter si jen žalostně povzdychl:

„Připadám si rázem o dvacet let starší.“

Kapitán Johns se tiše vytratil. Dostalo se mu potěšení vidět toho hrubiána rozdrceného na prach mravním působením nadpřirozeného světa. Celá záležitost se mu začínala stávat zdrojem hrdosti a zadostiučinění; dokonce si tak trochu začal svého prvního důstojníka i považovat. Je pravda, že v dalších rozhovorech jevil Bunter značnou umírněnost a byl i .uctivější. Vypadalo to, jako když ke kapitánovi přilnul a hledá u něho duchovní ochranu. Stávalo se, že pro kapitána vzkázal a řekl mu jen: „Zas už jsem tak hrozně nervózní,“ a kapitán trpělivě vysedával celé hodiny v rozpálené kabince, hrdý na to, že byl povolán.

Pan Bunter totiž stále ještě nebyl zdráv a po řadu dní neopouštěl lůžko. Stal se z něho přesvědčený spiritista, ne snad z nadšení — to se u něho sotva dalo předpokládat —, ale zato tím zatvrzelejší a nezviklatelnější. Nedalo se říct, že by zaujímal vůči zvěčnělým obyvatelům naší planety stejně přátelský vztah, jaký choval kapitán Johns. Ale byl to teď neochvějný, třebaže trochu zachmuřený bojovník za spiritistickou víru.

Jednoho odpoledne, když už loď dospěla značně vysoko k severnímu cípu Bengálského zálivu, zabouchal stevard na dveře kapitánovy kabiny a zavřenými dveřmi křikl:

„První vás prosí, jestli byste na něho neměl chviličku čas, pane kapitáne. Je nějak celý pryč.“

Kapitán Johns vyskočil rovnýma nohama z lůžka.

„Ano. Řekněte, že jsem hned u něho.“

Myslel si přitom: „Bylo by možné, že by se duch projevil už podruhé — a za bílého dne?“

Kochal se tou nadějí. Jenže skutečnost byla trošku jiná. Bunter, kterého našel sedět zhrouceného v křesle — vstal už před několika dny, ale na palubu ještě nevycházel —, Bunter chudák pro něho měl novinku, a jak neuvěřitelnou. Obličej měl zabořen v dlaních, natažené nohy trčely zoufale vpřed.

„Tak copak se zase stalo?“ zakrákoral kapitán Johns bezmála vlídně, neboť po pravdě řečeno mu nebylo proti mysli vidět Buntera — jak on se vyjadřoval — zkroceného.

„Co se stalo!“ vybuchl rozdrcený pochybovač skrze dlaně. „Stalo se, stalo, kapitáne Johnsi! Kdo ještě bude popírat, že to bylo děsivé, že se to stalo doopravdy? Jiný člověk na mém místě by byl padl mrtvý hrůzou. Vy chcete pořád vědět, co jsem to viděl. Můžu vám říct jen to, že od chvíle, kdy jsem to spatřil, zbělely mi vlasy.“

Bunter spustil ruce z tváří, zůstaly mu viset podél křesla, jako by byly odumřely. V zšeřelé kajutě vyhlížel zcela zlomeně.

„Cože!“ vykoktal kapitán Johns. „On zešedivěl! Počkejte! Rozsvítím lampu.“

Když ji rozžehl, nemohlo být o ohromujícím faktu pochyb. Jakoby strach, hrůza a úzkost před nadpřirozenem vyprýštily ze všech pórů jeho kůže, na tvářích i na temeni prvního důstojníka ulpěla jakási stříbřitá mlha. Přistřižené vousy a ostříhané vlasy mu nedorůstaly černé, nýbrž šedivé — téměř bílé.

Když se pan Bunter, pohublý v tváři a trochu ještě s třesavkou, ujal opět služby na palubě, byl hladce oholen a vlasy měl docela bílé. Námořníky z toho jímala hrůza. „Úplně jinej člověk,“ šlo šeptem od jednoho k druhému. Zavládlo obecné přesvědčení o jakémsi tajemství, o tom, že první byl „navštíven“ nějakým viděním. Výjimku tvořil muž, který měl tenkrát hlídku u kormidla a který trval na svém, že „první byl tím viděním praštěnej“.

Rozdíl v pohledu však neznamenal rozdíl v názoru. Naopak, všichni se shodovali v tom, že když pan Bunter opět sebral síly, byl ještě svižnější a pohyblivější než kdy předtím.

Když jednou v Kalkatě kapitán Johns nějakému návštěvníkovi ukazoval svého bělovlasého důstojníka, jenž stál u hlavního průvlaku, slyšeli ho, jak říká věštecky:

„To je muž v nejlepších letech a v plné síle.“

Je samozřejmé, že po dobu Bunterovy nepřítomnosti jsem každou sobotu zašel za paní Bunterovou zeptat se jí, jestli ode mne náhodou něco nepotřebuje. Dohodli jsme se, že to takhle zařídím. Měla na celé živobytí jen půlku jeho platu — dělalo to sotva libru týdně. Najala si pokojík na tichém náměstíčku v East Endu.

Bylo to přitom hotové bohatství ve srovnání s tím, z čeho museli — jak jsem se dověděl — žít oba dva během té doby, kdy se Bunter musel vzdát služby v západní plavbě a kdy po ztrátě lodi a po ztrátě štěstí mu nezbylo než brát zavděk jakoukoli službou na jakékoliv skořápce. Byl to učiněný nadbytek proti dobám, kdy odcházíval v sedm ráno a neměl v sobě nic než sklenici horké vody a kousek suchého chleba. Špatně se na to vzpomíná, zejména těm, kdo znají paní Bunterovou. Chodíval jsem k nim už tenkrát a dodnes mne mrazí, když si vzpomenu, s čím se ta paní musela vypořádat. Ale dost!

Nastarala se dost, poté co Safír odplul do Kalkaty. „Musí to být hrozné pro Winstona,“ říkávala mi, a já ji utěšoval, jak jsem jen dovedl. Winston je Bunterovo křestní jméno. Pak si našla práci, chodila učit malé děti do nějaké rodiny, celý půlden tam strávila, a zaměstnání jí dělalo dobře.

V prvním dopise, který od něho dostala z Kalkaty, jí psal, že sletěl z můstkového žebříku a že má pošramocenou hlavu, ale všechny kosti díky bohu v pořádku. To bylo všechno. Dopisů od něho přišlo paní Bunterové samozřejmě víc, ale na mě ten mizera celých jedenáct měsíců nepamatoval ani škrábnutím pera. Předpokládal jsem pochopitelně, že je tedy všecko v dokonalém pořádku. Kdo by si byl uměl představit, co se tam děje? c Pak jednoho dne přišel paní Bunterové dopis od advokátní kanceláře v City, v němž se jí sdělovalo, že umřel její strýc — starý lakomec, rentiér a spekulant, bezcitná zkamenělina, která jako by tu byla chtěla zůstat navěky. Muselo mu být dobrých devadesát, počítám; a kdybych se někdy potkal s jeho ctihodným duchem, v tu chvíli ho popadnu za krk a s chutí uškrtím.

Ta potvora stará nedokázala celý život odpustit své neteři, že se provdala za Buntera; ještě po dlouhých letech, když mu přišli lidé vyprávět, že žije v Londýně takřka o hladu a že jí táhne čtyřicítka, poznámenal jenom: „Má, co chtěla, hlupák!“ Řekl bych, že jí ten hlad docela přál. A teď, slyšte a vizte, ten starý kanibal umřel bez závěti a jediný příbuzný na celém světě byl zrovna ten hlupáček, paní Bunterová. Od té chvíle byli Bunterovi zámožní lidé.

Paní Bunterová samozřejmě brečela, divže jí nepuklo srdce. U každé jiné ženské by to bylo čiré pokrytectví. Pak také ovšem tu zprávu chtěla hned kabelovat svému Winstonovi do Kalkaty, jenže já jsem ji s Gazettou v ruce přesvědčil, že jeho loď už je přes týden na zpáteční plavbě. A tak jsme se posadili a čekali a každý den jsme si vyprávěli o jejím dobráčkovi Winstonovi. Stovka takových dní uběhla, než přivezla poštovní loď zprávu, že Safír vplul v pořádku do Kanálu.

„Pojedu mu do Dunkirku naproti,“ povídala paní Bunterová. Safír vezl náklad juty pro Dunkirk. Musel jsem samozřejmě v roli „vzácného přítele“ paní Bunterovou doprovodit. Dodnes mě nazývá „vzácným přítelem“, a už jsem se setkal s tím, že si mě někteří lidé — cizí povětšinou — ostře prohlížejí. Asi bádají, v čem by ta moje vzácnost mohla být.

Když jsem paní Bunterové našel v Dunkirku dobrý hotel, šel jsem dolů k dokům -— bylo už pozdě odpoledne — a k nemalému překvapení jsem viděl, že loď už je upoutána u mola. Buď Johns, nebo Bunter, nebo oba dva najednou ji zřejmě v Kanálu pěkně prohnali. Kotvila tu každopádně už třetí den, posádka byla už vyplacena. Potkal jsem dva z jejích plavčíků, kteří odjížděli domů na dovolenou, rohože na spaní naloženy na kolečku, šťastní jako blechy, a zeptal jsem se jich, jestli je první důstojník na palubě.

„Tamhle je na břehu, prohlíží poutači lana,“ povídal jeden z těch chlapců, když mě míjel.

Dovedete si asi představit ten otřes, když jsem spatřil jeho bílou hlavu. Zmohl jsem se jen na to, že jsem mu řekl, že ho žena čeká v hotelu ve městě. Otočil se na podpatku a zmizel, šel si na palubu pro klobouk. Ohromovala mě svižnost jeho kroku, jak vybíhal nahoru po můstku.

Jako černý důstojník byl lidem nápadný svou rozvážností, zvláštním, rozmáchlým krokem na člověka v rozkvětu let, teď zase se ten bělovlasý čipera zdál být ten nejsvižnější ze všech staříků. Pochybuji, že by byl Bunter mrskal nohama rychleji než dřív. Ale pro tu barvu vlasů člověk začínal soudit úplně jinak.

Totéž platilo i o jeho očích. Oči, které se na vás koukávaly takovým tím ocelovým, dravým a fascinujícím pohledem z houštiny bukanýrského obočí, ty teď měly docela nevinný, téměř klukovský výraz, byly pod šedivým obočím veselé a jasné.

Vedl jsem ho bez meškání za paní Bunterovou do jejího soukromého salónku. Když prolila slzičku nad zesnulým strýcem lidožroutem a když zobjímala svého Winstona a nařídila mu, že si musí zase nechat narůst svůj knír, schoulila se má vzácná přítelkyně na pohovku a já jsem šel Bunterovi z cesty.

Hned začal přecházet pokojem sem a tam a šermoval svýma dlouhýma rukama. Postupně se rozlítil tak, že během večera rozcupoval Johnse úplně na cucky.

„Jestli jsem spadl? To se ví, že jsem sletěl! Uklouzl jsem dozadu po tom mosazném plechu, co si ten šašek tam naporoučel. Mezi námi — už to bylo tak daleko, že jsem stál na můstku a loď jsem měl celou na povel, a přitom jsem už doopravdy nevěděl, kde jsem, jestli v Indickém oceánu nebo na Měsíci. Hlava se mi div nerozskočila, S tím zázračným lektvarem od toho tvého lékárníka byl konec.“ (To se obracel ke mně.) „Všechny lahvičky, cos mi dal, se rozbily, když mi při tom posledním poryvu vypadly ty zásuvky. Byl jsem se zrovna převléci do něčeho suchého, a vtom slyším: ,Všechno mužstvo na palubu!’ Nechám všeho a letím, zásuvky jsem pořádně nezastrčil, já pitomec! Když jsem se vrátil a viděl ty střepy a celou tu spoušť tam, div jsem neomdlel.

To je tak — začínat podvádět je špatná věc, ale nemoct pokračovat je ještě horší. To přece víš, že od chvíle, co jsem musel na Atlantiku udělat místo mladším jen proto, že mám plesnivou palici, jsem neměl skoro šanci dostat ještě kdy loď. A na světě nikdo, za kým bych mohl jít. To víš, byli jsme sami dva, žena kvůli mně opustila všechno, a když jsem se pak měl koukat, jak jí je vzácný i suchý chleba —“.

Praštil pěstí do stolku, divže se deska nerozletěla vedví.

„Já bych se byl kvůli ní snad dal i k pirátům, natož abych se bál nabarvit si vlasy, abych se dostal na loď. No, a když jsi tedy přišel s vynálezem toho lékárníka —“.

Trochu se opět ovládl.

„Mimochodem, jestli to ten chlapík vezme za správný konec, tak na tom nadělá jmění. Vodička je to fantastická — řekni mu, s ní nehne ani slaná voda. Barva drží na vlasech, dokud drží vlasy na hlavě.“

„Vyřídím,“ řekl jsem. „Tak jak to bylo dál.“

Nato se zase tak rozběsnil na Johnse, že úplně vylekal svou ženu a mě rozesmál, až mi tekly slzy.

„Pokuste si aspoň trochu představit, jaké by to bývalo bylo, vydat se do rukou toho největšího rošťáka, jaký kdy veliteloval na lodi! Jen si pomyslete, co by mi byl ten mizera Johns připravil za život. A já bezpečně věděl, že nejdéle do týdne mi začnou dorůstat bílé vlasy. A posádka! Pomyslel jsi na to někdy? Před všemi námořníky bych tam byl stál jako obyčejný podvodník. Víš, co by to bylo za peklo až do Kalkaty? A tam vyhazov — co jiného. Konec i s tou půlkou platu, co jsem po dobu plavby dostával. Annie by tu byla zůstala bez jediné pence, o hladu; a já na druhém konci světa stejně tak. Chápeš?

Myslel jsem na to, holit se dvakrát denně. Jenže vlasy jsem si holit nemohl. Žádné východisko -— absolutně žádné. Leda shodit Johnse přes palubu; jenže i pak — No divíte se, že se všemi těmihle věcmi v hlavě jsem ten večer nevnímal, kam vlastně šlapu ?

Najednou jsem cítil, že letím — a pak prásk a tma. Když jsem přišel k sobě, bylo mi, jako kdyby se mi po té ráně v hlavě nějak rozsvítilo. Dva dny jsem byl z toho všeho tak otrávený, že jsem s nikým ani nepromluvil. Oni si mysleli, že to je otřesem mozku. Ale pak, když jsem se podíval na toho pověrčivého nekňubu, dostal jsem nápad. Tak strašidla tě táhnou, říkal jsem si, dobrá, teď si s nimi něco užiješ.

Nepokoušel jsem se vymyslet si k tomu nějakou historku. Nebyl bych si uměl představit ducha, i kdybych byl chtěl. Na nějaké souvislé lhaní jsem prostě nestačil, ani jsem to nezkoušel. Prostě jsem ho nechal vlézt do pasti samotného. To on sám, rozumíte, se začal domýšlet, jestli jsem snad někoho nezamordoval nebo co…“

„No to je děsný chlap,“ povzdychla si paní Bunterová na pohovce. Rozhostilo se ticho.

„Ale to není nic proti tomu, jak mě pak otravoval na zpáteční plavbě,“ začal Bunter opět unaveným hlasem. „Úplně si mě zamiloval. Byl pyšný, že mě má na lodi. Obrátil mě přece na víru. Měl jsem vidění. A víte, co přišlo pak? Chtěl na mně, abych s ním uspořádal seanci, to jsou jeho vlastní slova, abych se zas pokusil vyvolat toho ducha (toho, nad nímž mi jako zbělely vlasy — čili ducha mé domnělé oběti) a pak, to řekl doslova, si s ním, jako s tím duchem, o tom všem přátelsky pohovořit.

,Jinak, Buntere,’ povídal mi, Jinak se vám zjeví zas, a až to budete nejmíň čekat, a vy třeba sletíte příště přes palubu nebo takového něco. Vy vážně nebudete v bezpečí, dokud se neusmíříte s oním světem.’

Dokážete pochopit, jak někdo může být takový blázen? No řekněte!“

Já jsem neřekl nic. Ale zato paní Bunterová ano, a řekla to velice rezolutním tónem.

„Winstone, já si nepřeju, abys na tu loď ještě někdy vkročil.“

„Ale drahoušku,“ povídá Bunter, „já přece mám na palubě všechny svoje věci.“

„Už je nebudeš potřebovat. A vůbec se mi k té lodi nepřibližuj.“

Tiše stál, pak s pousmáním sklopil oči a volným, zasněným hlasem povídal:

„Strašidelná loď.“

„Tvá poslední loď,“ dodal jsem já.

Odjel s námi nočním vlakem, tak jak byl. Skoro nepromluvil, ale cestou přes Kanál, když jsme si spolu šli na palubu zakouřit, se ke mně najednou otočil a se zaťatými zuby zašeptal:

„Takže on se vlastně nikdy nedozví, jak blízko měl k tomu, aby letěl přes palubu!“

Šlo o kapitána Johnse. Mlčel jsem.

Ale zato kapitán Johns, pokud jsem slyšel, nadělal se zmizením svého prvního důstojníka dost rámusu. Vzbouřil francouzskou policii, prohledávali kdejaký kout, aby našli jeho tělo. Dovedu si představit, jak mu nakonec z rejdařství vzkázali, aby toho nechal, že je všechno v pořádku. Moc pochybuju, že by se kdy ve všech těch záhadách dokázal vyznat.

Dodnes se občas pokouší vyložit někomu (je už v důchodu a řeči, co vede, nejsou ták úplně souvislé), jak to bylo s tím černým důstojníkem, kterého měl jednou na lodi, s tím „uhlazeným, gentlemansky vypadajícím vrahounem“, jak měl vlasy jako havran černé a jak potom zčistajasna najednou zešedivěl, když se mu zjevila bytost ze záhrobí, duch pomsty. Se vším všudy, s černými a šedivými vlasy, s můstky a s žebříky a s jeho vlastními názory a pocity to vyprávění nakonec nemělo hlavu ani patu. Pokud se u toho naskytla jeho sestra (pořád ještě stejně energická), rázně mu uťala řeč.

„Nevšímejte si toho, co plácá. Straší mu už i ve věži.“

LAGUNA

Evropan opřený oběma lokty o stříšku budky v lodní zádi řekl muži u kormidla:

„Zůstaneme na noc u Arsatovy mýtiny. Je už pozdě.“

Malajec jen zahučel a dál hleděl upřeně na řeku. Běloch si položil bradu na zkřížené paže a zadíval se do brázdy táhnoucí se za lodí. Na samém konci přímky řeky protínající prales nezměrným jiskřením viselo nízko nad vodou bezmračné a oslnivé slunce; rozzářila se pod ním jako vyleštěný pás plechu. Džungle, ponurá a fádní, se mlčky a nehnuté tyčila po obou březích širokého proudu. U paty obrovitých strmějících stromů se z bahnitých břehů zdvíhaly palmy nipa, palmy bez kmenů, pouhé svazky obrovitých a těžkých listů, bez pohnutí visících nad kroužícími hnědými víry. V nehybném vzduchu jako by každý strom, každý list, každá větev, každý úponek liány, každý plátek i toho nejmenšího květu byl zaklet do naprosté a dokonalé strnulosti. Ani na řece se nic nepohnulo, nic než osm pádel, která se společně zvedala s rytmickým zablýsknutím a společně opět se v jediném šplouchnutí nořila zpět; a pak ještě kormidelník čas od času zabral vpravo, vlevo a list jeho pádla se jiskrným půlkruhem přenesl nad jeho hlavou. Zčeřená voda se pěnila a ve zmatku šuměla podél bortů. Bělochův člun se dral proti proudu, jen na nedlouho obklopen vlnami, které čeřil, jako by se blížil k branám světa, z něhož navždy uprchla i pouhá vzpomínka na pohyb.

Běloch, obraceje se zády k zapadajícímu slunci, se rozhlédl po široké prázdné prostoře delty. Na posledních třech mílích své pouti se toulavá, nerozhodná řeka zdá neodolatelně přitahována svobodou volného obzoru, plyne přímo k moři, plyne přímo k východu — k východu, jenž v sobě ukrývá světlo i tmu.

Opakovaně se ozýval kdesi za zádí pták, neharmonickým slabounkým hláskem, který nepřeběhl ani celou zrcadlovou hladinu a ztrácel se — ještě než dolehl k protějšímu břehu — v dusivém tichu onoho světa.

Kormidelník pohroužil pádlo do proudu a v hlubokém předklonu je vzepřel napjatými pažemi. Voda šplouchla hlasitěji a dlouhá a přímá vodní cesta jako by se náhle začala otáčet kolem jakéhosi středu; i prales se pootočil v půlkruhu a šikmé paprsky zapadajícího slunce se dotkly boků člunu plamennou září a vykreslily na mihotavém třpytu hladiny dlouhé a deformované stíny jeho posádky. Evropan se otočil a pohlédl vpřed. Kurs lodi se teď změnil, pluli kolmo na říční proud a vyřezávaná dračí hlava na přídi směřovala do mezery v křoviscích lemujících břeh. Proklouzla pod nimi, otřely se o ni převislé větve a .potom loď z řeky zmizela jako nějaký štíhlý obojživelník opouštějící vody a odebírající se do svého doupěte v pralese.

Úzký potok byl podoben příkopu: křivolaký, neuvěřitelně hluboký, ponurost sama pod uzounkým proužkem zářivě čisté modři nebes. Obrovité stromy se pnuly vzhůru, nerozpoznatelné za rozvěšenými záclonami lian. Tu a tam, poblíž probleskující tmavé hladiny se v krajkoví drobnějšího kapradí ukázala zkroucená koruna některého z velikánů, matně černá, v nehybné křeči jako polapený had. Úsečná slůvka mužů v člunu se hlasitě rozléhala mezi hustými a šerými stěnami porostu. Ze všeho čišelo temno, mezi kmeny stromů, ze změti lian, zpod ohromných a nehybných fantastických listů; temnota, tajuplná a nepřemožitelná; vonící i otravná tma neproniknutelné džungle.

Voda byla stále mělčí, muži odpichovali loď ode dna. Potok se rozšiřoval, až vytvořil širokou plochu stojaté vody, lagunu. Z bahnitého břehu prales ustupoval a ponechával místo pruhu jasně zelené rákosovité trávy, aby lemovala zrcadlící se modř oblohy. Vysoko nahoře plul kadeřavý růžový obláček a věrně sledoval něžné barvy svého odrazu dole pod vzplývavými listy a stříbrnými květy lotosu. V dálce se začernala nevelká chýše vztyčená na vysokých kůlech. Dvě nobongové palmy poblíž, jako by právě vyšly z džungle v pozadí, se zlehka skláněly nad chatrnou střechou a v náklonu jejich vznosných listnatých hlav bylo cosi jako starost a tesklivá něha.

Kormidelník napřáhl pádlo a pravil: „Arsat je doma. Vidím mezi kůly jeho loď.“

Muži přebíhali podél bortů, odpichovali a na sklonku celodenní cesty se ohlíželi přes rameno. Byli by raději strávili noc jinde než na téhle podivné laguně s přízračnou pověstí. Neměli také příliš v lásce Arsata, neboť to byl jednak cizinec, jednak si opravil polospadlou chýši, obýval ji a hlásal, že se nic nebojí žít vprostřed duchů hemžících se na těchto místech opuštěných člověkem. Takový člověk dokáže zvrátit běh osudu pouhým pohledem, pouhým slovem; a není nijak snadné uchlácholit duchy jemu nakloněné, když se o to pokouší náhodný poutník, na něhož se rozhodnou uvalit hněv svého živoucího pána. Běloši o tyto věci nedbají, ti jsou nevěřící a spolčenci samého Otce zla, který je bez úhony provádí všemi neviditelnými nástrahami tohoto světa. Na výstrahy spravedlivých odpovídají jen urážlivým projevem nedůvěry. Co ještě lze tedy dělat?

O tom všem přemýšleli a opírali se celou svou vahou do dlouhých tyčí. Rozměrný člun klouzal rychle, bezhlučně a hladce k Arsatově mýtině, až za rachotu odhazovaných bidel a hlasitého mumlání „Alláh buď pochválen!“ se lehce opřel o křivé kůly pod domem.

Clunaři zaklonili hlavy a rozkřičeli se jeden přes druhého: „Arsate! Hó, Arsate!“ Nikdo nevycházel. Běloch počal vystupovat po primitivním žebříčku na bambusovou plošinu před chatrčí. Juragan člunu zachmuřeně řekl: „My si radši uvaříme tady v sampanu. A spát budeme na vodě.“

„Přikrývky a koš mi podejte,“ pravil běloch úsečně.

V kleku čekal na okraji plošinky, až dostane své zavazadlo. Potom člun odrazil, a když běloch povstal, měl před sebou Arsata, který nízkými dveřmi vyšel z chýše. Byl to mladý, urostlý muž s širokou hrudí a svalnatými pažemi. Neměl na sobě nic než sarong. Hlavu měl nepokrytou. Velké něžné oči úpěnlivě upíral na bělocha, ale jeho chování i hlas byly zcela klidné, když se beze slova pozdravu zeptal:

„Vezeš léky, tuane?“

„Ne,“ řekl návštěvník znepokojeně. „Nevezu. Proč? Máš v domě nemoc?“

„Pojď, uvidíš sám,“ odpověděl Arsat stále týmž klidným způsobem, na místě se otočil a prošel nevelkým vchodem opět dovnitř. Evropan odložil své věci a následoval ho.

V šeru obydlí rozpoznal na bambusovém lůžku ženu; ležela naznak, přikryta velkým kusem červené bavlněné látky, strnule, jako mrtvá; ale tmou se třpytily její doširoka otevřené oči, nevidoucí a nehybné, upřené na křehký krov. Byla rozpálená horečkou, zjevně v bezvědomí. Tváře měla poněkud propadlé, rty trochu pootevřené a její mladičká tvář byla poznamenána oním zlověstným utkvělým rysem — do sebe vstřebaným a zahloubaným výrazem člověka v bezvědomí, který se chystá vydechnout naposledy. Oba muži se nad ní zastavili a mlčky na ni pohlíželi.

„Stůně už dlouho?“ zeptal se poutník.

„Už pět nocí jsem nespal,“ odpovídal Malajec zvolna. „Nejprve slyšela hlasy, které ji volaly z vod; musel jsem ji držet, chtěla se mi vyrvat. Ale od chvíle, kdy vzešlo dnešní slunce, už neslyší nic — neslyší ani mne. Nic už také nevidí — ani mne, ani mne nevidí!“

Na minutu se odmlčel a pak se tiše zeptal:

„Zemře, tuane?“

„Obávám se, že ano,“ řekl běloch zarmouceně. Sblížil se s Arsatem před mnoha lety, daleko odtud, v časech nepokojů a nebezpečenství, kdy nelze opovrhnout žádným přátelstvím. A od těch dob, kdy se neočekávaně jeho malajský přítel i s onou cizinkou usídlil tady na laguně, přespal tu už mnohokrát za

svých cest vzhůru a dolů po řece. Oblíbil si tohoto muže, který uměl dostávat ve slovu a neohroženě bojovat bok po boku se svým bílým druhem. Zamiloval si ho — ne tou láskou, s jakou dovedeme mít rádi svého nejmilejšího psa, ale tak, že mu dokázal poskytnout pomoc a slovem se na nic nezeptat, tak, že mu čas od času kdesi uprostřed jeho vlastních cest vytanul před očima, byť jen nezřetelně a mlhavě, obraz tohoto samotáře a ženy s dlouhými vlasy, s odvážnou tváří a vítěznýma očima, jak tu žijí skryti v pralese — osamoceni i obáváni.

Běloch vyšel z chýše ještě včas, aby stačil zahlédnout, jak kradmé a rychlé stíny zhášejí obrovitý požár západu, jak se zvedají jako černá a nehmotná mlha nad koruny stromů, rozlévají se oblohou a zhasínají karmínový žár plachtících oblak i rudojasnou záři dokonávajícího dne. V několika okamžicích vyvstaly nad nezměrnou temnotou země naráz všechny hvězdy a veliká laguna lesknoucí se zrcadlenými světly náhle vypadala jako oválný záhon nočního nebe svržený dolů do beznadějné a propastné noci. Běloch si vzal z košíku něco k večeři, pak posbíral pár větviček a klacíků povalujících se na verandičce, rozdělal malý oheň, spíš kvůli kouři, aby zahnal moskyty, než kvůli teplu. Zabalil se do pokrývek a usedl, opřen zády o stěnu z rohoží a zamyšleně pokuřoval.

Arsat prošel neslyšným krokem dveřmi ven a dřepl si u ohníč-

ku. Běloch poodtáhl natažené nohy.

,,Dýchá,“ řekl Arsat tiše v odpověď na očekávanou otázku.

„Dýchá a pálí, jako by v ní hořel nějaký veliký oheň. Nemluví,

neslyší nic—jen pálí!“

Odmlčel se na chvilku a pak se otázal tichým nezpytavým

hlasem :

„Tuane — musí zemřít?“

Běloch ztrápeně nahrbil ramena a váhavě zamumlal:

„Pokud je to její osud.“

„Ne, tuane,“ odpověděl Arsat klidně, „pokud je to můj osud. Já jsem to, kdo naslouchá, kdo pozoruje, kdo čeká. Já jsem to, kdo se rozpomíná…

Vzpomínáš si, tuane, i ty na dávné časy? Pamatuješ se ještě na mého bratra?“

„Ano,“ pravil běloch. Malajec náhle povstal a vešel do chýše. Jeho druh zůstal sedět venku a uslyšel ho uvnitř hovořit. „Slyšíš mě? Pověz!“ říkal Arsat. Po jeho slovech se rozhostilo ticho.

„Diamelen!“ zvolal náhle. A po výkřiku následoval hluboký vzlyk. Pak Arsat opět vyšel ven a klesl zpět na místo, kde dřepěl předtím.

Seděli tiše u ohýnku. Pražádný zvuk se neozýval z nitra chýše, ani hlásek se neozval nikde nablízku; jen vpovzdáli kdesi na laguně se jasně a zřetelně nesly hlasy mužů z člunu nad tichými vodami. V dáli slabounce žhnul matnou rudou září oheň na zádi sampanu. Pak pohasl. Hlasy utichly. Voda i souš usnuly, zneviditelněly, oněměly v nepohnutosti. Jako by na celém světě nezbylo už nic než jiskřící proudy světla hvězd, řinoucí se bez konce a marnotratně černým tichem noci.

Běloch zíral do temnoty před sebou doširoka otevřenýma očima. Děs i kouzlo smrti, její znepokojivé mystérium, její tak blízká přítomnost, neviditelná a nevyhnutelná — to vše v něm tišilo neklid vlastní jeho plemeni a probouzelo ta nejskrytější tušení v jeho mysli. Tušení zla, povždy přítomné v našich srdcích, podezření trvale vskrytu hlodající, se rozlévalo do ticha okolo něho, do ticha hlubokého a mlčícího, vtiskovalo mu stejnou potměšilost a zákeřnost, s jakou si nasazuje masku neproniknutelného klidu nespravedlivé násilí. Prchavý prudký přeryv v jeho bytí mu odhalil zem zaplavenou hvězdným mírem jako přízračnou krajinu nadlidského sváru, bojiště tajuplných, děsivých fantómů, vznešených i přízemních, svářejících se o právo vlády nad našimi bezmocnými srdci. Neklidnou, tajuplnou krajinu neutišitelných tužeb a děsů.

Noc se rozezněla jakýmsi tesklivým a tichým hlasem, skličujícím a zneklidňujícím, jako by se mu hluboká samota okolních pralesů pokoušela šeptem napovědět do ucha něco z moudrosti své nezměrné, nade vše povznesené netečnosti. Váhavé a beztvaré zvuky se nesly ovzduším a jen pomalu se formovaly v slova; nakonec se daly tiše do pohybu v podobě tichého monotónního proudu vět. Trhl sebou pohybem probouzejícího se spáče a pozměnil poněkud polohu. Arsat, nehybný stín sedící pod hvězdami s hlavou skloněnou, hovořil tichým zasněným hlasem.

,,.. .protože kde jinde můžeme složit břemeno starostí, ne-li v srdci přítele? Muž potřebuje hovořit o lásce i o válkách. Ty, tuane, víš, co je to boj, a viděl jsi, jak v nebezpečí vyhledávám smrt právě tak, jak jiní hledají život. Co je napsáno, může se ztratit; napsána může být i lež; ale to, co viděly oči, to je pravda a to zůstává v mysli.“

„Pamatuji se dobře,“ řekl tiše běloch. Arsat zarmouceně a klidně pokračoval:

„Budu proto s tebou mluvit o lásce. Budu o ní mluvit teď za noci. Budu hovořit, dřív než láska i noc pominou, dřív než den svým okem pohlédne na můj zármutek, na mou hanbu; na mé vyprahlé srdce.“

Kratičký slabý povzdech doprovodil takřka nepostřehnutelný přeryv v řeči, hned však jeho slova plynula dál, bez pohnutí, bez jediného gesta.

„Když nastal konec strázní a bojů, když bylo po válce a ty jsi opustil mou zemi v honbě za splněním tužeb, které my, lidé z ostrovů, nedovedeme pochopit, já a můj bratr jsme se opět stali, tak jak tomu bývalo dříve, strážci panovníkova meče. Víš dobře, že jsme náleželi k panovnickému rodu, že nám víc než komu jinému náleželo právo nést na pravém rameni odznak moci. A když nadešel čas hojnosti, Sir Dendring nám projevil svou přízeň, zrovna tak jak jsme my osvědčili svou věrnost a odvahu v dobách tísně. Byl to čas míru. Čas lovů a kohoutích zápasů; čas oddechu, řečí a tlachů mezi muži s plnými žaludky a s rezivějícími zbraněmi. Ale rozsévač v té době bez obav sledoval, jak vzchází rýže, přicházeli a odcházeli obchodníci, odcházeli vyhublí a vraceli se vykrmení na řeku míru. S nimi přicházely i zvěsti. Pravda se v nich mísila se lží, nikdo nevěděl, nad čím se radovat a čeho litovat. I o tobě jsme se v nich doslechli. Vídali tě tady, vídali tě tam. Byl jsem šťasten, kdykoli jsem se o tobě něco dověděl, neboť mi to připomínalo naše pohnuté časy, a stále jsem na tebe myslel, tuane, až do chvíle, kdy mé oči přestaly hledět do minulosti, neboť spočinuly na té, která teď umírá — v mém domě.“

Zarazil se a hlasitým šeptem vyrazil: „Ó, Mara bahia, ó běda!“ a pak trochu hlasitěji pokračoval.

„Není horšího nepřítele a není lepšího přítele nad vlastního bratra, tuane, neboť bratři znají jeden druhého a dokonalá znalost znamená silu v dobrém i ve zlém. Miloval jsem svého bratra. Šel jsem za ním a pověděl jsem mu, že nevidím nic než jednu tvář a neslyším než jeden hlas. Řekl mi: ,Otevři své srdce, tak aby uviděla, čím je naplněno — a vyčkávej. Trpělivost znamená moudrost. Třeba se stane a Inchi Midah zemře, anebo se třeba náš vládce osvobodí od bázně před ženou!… A tak jsem vyčkával!. .. Pamatuješ, tuane, na onu paní s tváří zahalenou závojem, na to, jak se náš panovník obával jejích lstí, jejích nálad? Když si chtěla podržet svou služku, co mi zbývalo? Ale konejšil jsem hlad svého srdce alespoň kratičkými pohledy a kradmými slůvky. Potuloval jsem se za dne na stezkách vedoucích k lázním, a když zašlo slunce za lesy, plížil jsem se podél živého plotu z jasmínů kolem nádvoří žen. Neviděli jsme jeden na druhého, jen jsme spolu hovořili skrze vůni květů, skrze závoj listí, skrze čepele dlouhých trav, které mlčky stály mezi našimi rty; tak jsme byli obezřetní, tak tiše zazníval hlas naší velké touhy, čas rychle ubíhal… mezi ženami se začalo šeptat — naši nepřátelé zpozorněli — můj bratr se chmuřil a já jsem začínal pomýšlet na zabíjení, na násilnou smrt… Jsem z národa, který si vezme, po čem zatouží — tak jako vy bílí. Je čas, kdy musí muž odvrhnout věrnost i úctu. Vládcové jsou obdařeni mocí a autoritou, ale každému muži je dána láska, síla a odvaha. Můj bratr mi řekl: ,Uneseš ji přímo z jejich středu. Jsme dva, kteří tvoří jedno tělo.’ A já jsem mu odpověděl: ,Ať je to už brzy, neboť mě nedokáže zahřát slunce, které nesvítí i na ni.’ Náš čas nadešel, když panovník a všichni ostatní mocní se vydali k ústí řeky na rybolov při pochodních. Stovky člunů tam byly a na bílém písku mezi řekou a pralesem byly postaveny přístřešky z listí pro rodinu rádžů. Kouř z kuchyňských ohňů visel toho večera nad řekou jako modrá mlha a do něho zaznívaly nesčetné radostné hlasy. Zatímco chystali čluny k nadhánění ryb, přišel můj bratr a pravil: ,Dnes v noci!’ Připravil jsem zbraně, a když nadešel čas, zaujal náš člun své místo v kruhu lodic nesoucích pochodně. Světla plála na hladině, ale za loděmi panovala temnota. Když se dali do křiku a samým vzrušením už div ne-šíleli, zůstali jsme zpátky. Náš plamen pohltila voda, pluli jsme zpět ke břehu, který ležel v šeru, jen tu a tam žhnuly řeřavé uhlíky ohnišť. Uslyšeli jsme dívčí hlasy, to mezi sebou rozprávěly otrokyně v přístřešcích. Pak jsme nalezli místo zcela prázdné a tiché. Tam jsme čekali. Přišla. Letěla podél břehu jako list hnaný větrem do moře, prudce a nezanechávajíc jediné stopy. ,Jdi si pro ni,’ řekl bratr zachmuřeně, ,přenes ji do člunu.’ Zvedl jsem ji v náruči. Ztěžka oddychovala. Její srdce bilo na mé hrudi. ,Odvedu tě od nich,’ pověděl jsem jí. ,Přišla jsi na zavolání mého srdce a na rukou tě odnesu do své lodi i proti vůli mocných.’ ,A je to tak dobře,’ pravil můj bratr. ,Jsme ti, kdož si berou, co chtějí, a ubráníme si kořist i proti většině. Měli jsme ji unést za bílého dne.’ ,Pryč odtud,’ řekl jsem, neboť od chvíle, kdy jsem měl v člunu ji, začal jsem myslel na hordy našeho vládce. ,Ano,’ řekl bratr, ,odrazíme. Od této chvíle jsme psanci, naší vlastí je tento člun a moře je naše útočiště.’ Nohou však ještě spočíval na břehu a já jsem ho pobízel ke spěchu, neboť mi v paměti tkvěl tlukot jejího srdce na mých prsou a myslel jsem na to, že dva muži se nemohou postavit celé stovce. Vyrazili jsme dolů po proudu, těsně podél břehu; když jsme míjeli říčku, na které lovili ryby, křik už z největšího utichl, ale stále ještě bylo slyšet hukot hlasů jako bzučení hmyzu poletujícího za poledne. Loďky se nesly shluknuty v houfu v narudlém svitu pochodní pod černým příkrovem kouře a muži se bavili o lovu. Chvástali se, pochvalovali i špičkovali — ještě ráno toho dne naši přátelé, avšak teď večer již nepřítel. Hnali jsme člun pádly okolo nich. Zde, v zemi, kde jsme se narodili, už jsme žádného přítele neměli. Seděla uprostřed člunu, tvář v dlaních; mlčela, tak jako teď, nic neviděla, tak jako teď — a já nelitoval toho, že odcházíme, neboť jsem slyšel její dech nablízku — tak jak ho slyším teď.“

Odmlčel se, nastavil ucho směrem ke dveřím a naslouchal, potom pokýval hlavou a pokračoval.

„Bratr chtěl vyrazit válečný křik — jeden jediný výkřik —, jen aby všichni věděli, že jsme svobodní piráti a že jsme se svěřili svým zbraním a širému moři. A znovu jsem ho ve jménu naší lásky uprosil, aby zůstal zticha. Což jsem těsně vedle sebe neslyšel dýchat ji? Věděl jsem, že i tak vyrazí pronásledovatelé až příliš brzy. Můj bratr mne miloval. Bez zašplouchnutí ponořil pádlo do vody. Řekl jenom: ,Je v tobě teď jen půl muže — druhá polovina vešla do té ženy. Ale já mohu počkat. Až z tebe zase bude celý muž, vrátíš se se mnou sem a společně tu zakřičíme výzvu k boji. Jsme přece synové jedné matky.’ Neodpověděl jsem mu. Všechnu sílu, všechnu odvahu jsem vložil do paží, jež třímaly pádlo — neboť jsem toužil mít ji v bezpečí, z dosahu vzteku mužů a nenávisti žen. Má láska byla tak obrovská, že jsem si myslel, že mě dovede až do končin, kde smrt je neznámá, jen když dokáži uniknout běsnění Inchi Midah a meči našeho vládce. Pádlovali jsme o závod, dech se nám dral zaťatými zuby. Listy pádel se zahryzávaly hluboko do nezčeřené hladiny. Opustili jsme již řeku, prchali jsme volnými průlivy mezi nánosy. Mihli jsme se okolo šerého břehu; prolétli jsme kolem písčitých pláží, kde si moře šeptá se zemí, a svit bělostného písku se jen kmitl za zádí člunu — tak rychle letěl po vodách. Nehovořili jsme. Jen jedenkrát jsem řekl: ,Spi, Diamelen, zanedlouho možná budeš potřebovat veškerou svou sílu.’ Uslyšel jsem její sladký hlas, ale ani jsem neotočil hlavu. Slunce vzešlo a my jsme se hnali dál. Pot mi pršel z tváře jako déšť z oblak. Prchali jsme dál za slunečního světla a žáru. Neohlížel jsem se, ale věděl jsem, že vzadu za mnou bratrovy oči hledí upřeně vpřed, neboť člun letěl zpříma jako šipka divochů z křoví, když opustí sumpitan. Nikdo nedovedl lépe pádlovat a lépe řídit loď než můj bratr. Nesčetněkrát jsme, on a já, vyhráli závod v onom člunu. Avšak ještě nikdy jsme nevynaložili tolik sil jako tenkrát — tehdy, když jsme spolu pluli naposled! V celé zemi nebylo statečnějšího a silnějšího muže nad mého bratra. Nemohl jsem plýtvat silami a otáčet se po něm, ale každičkou chvíli jsem slyšel sípění jeho dechu hlasitěji a hlasitěji. Neřekl však ani slova. Slunce stálo vysoko. Vedro se mi opíralo do zad jako ohnivý plamen. Žebra mi div nepukala námahou, avšak přesto se mi v hrudi nedostávalo vzduchu. Až jsem pocítil, že posledním dechem musím vykřiknout: ,Odpočiňme si aspoň trochu!’… ,Dobrá,’ řekl a jeho hlas zněl naprosto pevně. Byl silný. Byl zmužilý. Neznal strach ani únavu… Bratře můj!“

Povzdech hluboký a tichý, nesmírný a slabounký zároveň, zašumění chvějícího se listí a sklánějících se větví, proběhl houštinami v hloubi pralesa, po hvězdnatém sametu laguny, a voda mezi kůly pleskla jednou jedenkrát o slizké dřevo náhlým šplouchnutím. Do tváří obou mužů dýchl teplý vzduch a pak opět pospíchal dál s naříkavým zakvílením — povzdech hlasitý a krátký jako neklidný ston dřímající země.

Arsat tichým, klidným hlasem pokračoval:

„Vytáhli jsme člun na bílou pláž v nevelké zátoce u dlouhé kosy, která jako by nám stála v cestě; byl to dlouhý zalesněný mys, který vybíhal daleko do moře. Můj bratr to místo dobře znal. Tam za tím mysem je ústí jiné řeky a džunglí k němu vede po souši úzká stezička. Rozdělali jsme oheň a uvařili rýži. Pak jsme ulehli ke spánku do měkkého písku ve stínu člunu, zatímco ona zůstala na stráži. Sotva jsem zamhouřil oči, uslyšel jsem ji volat na poplach. Vyskočili jsme. Slunce už bylo na půli cesty k západu a v ústí zátoky se objevila prau obsazená početnou posádkou. Poznali jsme ji ihned; byla to jedna z prau našeho rádži. Prozkoumávali břehy a už nás spatřili. Udeřili do gongu a zamířili přídí prau do zátoky. Ucítil jsem, jak mi srdce pokleslo v prsou. Diamelen klesla do písku a zakryla si tvář. Po moři už nebylo úniku. Můj bratr se jen zasmál. Měl pušku, kterou jsi mu daroval před svým odchodem, tuane, ale prachu měl do ní jen hrstku. Řekl mi rychle: ,Uteč s ní tou stezkou. Já je tu zdržím, nemají žádnou střelnou zbraň a přistát proti muži s puškou znamená pro mnoho z nich jistou smrt. Uteč s ní pryč. Na druhé straně pralesa je rybářská chatrč — a u ní člun. Až vypálím poslední ránu, přiběhnu za tebou. Jsem dobrý běžec, a než nás dohoní, budeme pryč. Vydržím tu tak dlouho, jak to bude možné, protože ona je jen žena a neumí utíkat ani bojovat — ale přesto drží ve svých slabých rukou celé tvé srdce.’ Schoulil se za člunem. Prau se blížila. Ona a já jsme se dali do běhu, a jak jsme utíkali stezkou, uslyšel jsem výstřely. Bratr vypálil — jednou — dvakrát — a dunění gongu ustalo. Za námi se rozhostilo ticho. Šíje toho poloostrova je úzká. Dřív než jsem uslyšel bratrův třetí výstřel, uviděl jsem už sklánějící se břeh, uviděl jsem opět vodní hladinu: ústí široké řeky. Přeběhli jsme travnatou mýtinu. Seběhli jsme dolů k vodě. Spatřil jsem nízkou chýši nad černým bahniskem a u ní malý člun vytažený na břeh. Za sebou jsem uslyšel další výstřel. ,To byla jeho poslední rána,’ pomyslel jsem si. Utíkali jsme dolů k člunu; z chýše vyrazil nějaký muž, ale vrhl jsem se na něho a převalovali jsme se v bahně. Pak jsem byl já na nohou a on ležel nehybně pode mnou. Nevím, zda jsem ho zabil či ne. Spolu s Diamelen jsme člun odstrčili na vodu. Vzadu za sebou jsem uslyšel řev a spatřil jsem bratra, jak letí přes mýtinu. A za ním se hnalo mnoho mužů. Chytil jsem ji do náruče a hodil ji do člunu, pak jsem sám naskočil také. Když jsem se ohlédl, uviděl jsem, že bratr padl na zem. Upadl jen a hned se zvedl, ale to už ho chlapi sevřeli kruhem. ,Jsem tu!’ houkl na mě. Blížili se k němu. Díval jsem se na ně. Spousta jich bylo. A pak jsem pohlédl na ni. A potom, tuane, potom jsem člun odstrčil. Odrazil jsem s ním na hlubokou vodu. Klečela na přídi a hleděla na mě a já jsem jen řekl: ,Vezmi si pádlo,’ a sám jsem už zabral. Tuane, já ho slyšel křičet. Dvakrát zavolal mé jméno; a uslyšel jsem také jiné hlasy, jak řvou: ,Do něj ! Zabte ho!’ Ani jsem se neohlédl. Znovu jsem ho uslyšel, jak mě volá jménem, děsivý výkřik to byl, jako by mu s ním unikal i sám život — a já se ani neotočil. Mé jméno volal!. .. Bratře můj! Třikrát mě volal — ale já se nebál přesto žít dál. Což jsem neměl v člunu ji? Což jsem neměl spolu s ní nalézt tu zemi, kde není ponětí o smrti — zemi, kde smrt je neznámá?“

Běloch seděl vzpřímen. Arsat se vztyčil a zůstal stát, nezřetelná mlčenlivá postava nad zmírajícími oharky ohniště. Lagunou se táhla nízká mlha a zvolna zastírala jiskrné odrazy hvězd. A pak zakryl zemi veliký výdech bělostných par; studeně a šedě plynul v tmách, v bezhlučných vírech se rozléval mezi kmeny stromů a kolem plošinky chýše, která jako by se vznášela a plula na této neklidné a nehmotné vidině moře. Jen v dálce vyvstával obrys korun stromů proti mihotavé obloze jako chmurné a nepřístupné břehy — klamavé, nelítostné a černé pobřeží. Arsatův hlas se hluboce chvěl v onom hlubokém klidu: „Měl jsem tam ji! Teď už byla má! Chtěl jsem se postavit celému světu, jen abych ji získal. Ale teď už byla moje — a —“ Jeho slova se rozléhala do dáli a do prázdna. Odmlčel se, jako by naslouchal, jak kdesi daleko zmírají — bez pomoci a v nenávratnu. Potom tiše řekl: „Tuane, já jsem bratra miloval.“

Zachvěl se v závanu větru. Vysoko nad jeho hlavou, nad mlčícím mořem mlh zašustily palmy svými svěšenými listy truchlivě hasnoucím ševelením. Evropan natáhl nohy. Bradu měl opřenu o prsa, nezvedl hlavu, jen smutně hlesl: „Každý z nás miluje svého bratra.“ Arsat vybuchl násilnickým a prudkým šepotem: „Co mi na tom záleželo, jestli někdo zemře? Chtěl jsem jen dosáhnout klidu ve svém vlastním srdci.“

Zdálo se, že zaslechl v domě cosi se pohnout — naslouchal — potom neslyšně vkročil dovnitř. Běloch povstal. Neklidnými poryvy zavanula bríza. Hvězdy bledly, jako by ustupovaly do ledových hlubin nezměrného vesmíru. Po chladném závanu větru nastal na několik vteřin naprostý klid a zavládlo ticho. Pak vyrazil za černou zvlněnou siluetou pralesa vzhůru do nebes sloup nazlátlého světla a rozestřel se půlkruhem po obzoru. Východ. Mlha se zvedala, trhala se na ulétající cáry a mizela ve vznášejících se řídnoucích prstencích; odhalená laguna, vyleštěná do černá, zůstala ležet v hlubokém stínu u paty stěny stromů. Šikmo se nad ní těžkým letem vznesl bílý orel, stoupal až do slunečního jasu, na okamžik oslnivě zazářil, pak kroužil výš a výš, měnil se v nehybnou tečku, až konečně zmizel v blankytu, jako by byl opustil zemi provždy. Běloch stál před dveřmi, zrak upřen vzhůru, a tu uslyšel z chýše zvuk nesouvislých přerývaných slov končících hlasitým stonem. Pak se náhle Arsat vypotácel ven, třásl se, ruce vzpřaženy, a nějakou chvíli stál se strnulým pohledem. Potom řekl:

,,Už nepálí.“

Před jeho očima vyvstal nad korunami stromů okraj slunce, vytrvale stoupajícího vzhůru. Bríza se rozfoukala. čerstvěji; laguna vybuchla jasem světla jiskřícím nad zčeřenou vodou. Prales vystoupil z jasnících se stínů jitra, nabyl zřetelné podoby, jako by byl přispěchal blíže, a strnul, jen listí se chvělo, větvičky se míhaly a haluze se skláněly. V nemilosrdném slunečním svitu zněl šepot podvědomého života hlasitěji a hlasitěji, rozhovořil se nesrozumitelným hlasem v němé temnotě lidské bolesti. Arsatovy oči zvolna bloudily a pak se upřely na vycházející slunce.

„Nic nevidím,“ řekl polohlasem sám k sobě.

„Není co vidět,“ řekl běloch, postoupil k okraji plošinky a zamával na svůj člun. Slabý výkřik se nesl nad lagunou a sampan počal klouzat k sídlu toho spřežence duchů.

„Chceš-li odejít se mnou, počkám na tebe až do poledne,“ řekl běloch a hleděl do dáli nad vody.

„Ne, tuane,“ pravil Arsat tiše. „Nebudu v tomhle domě už jíst ani spát, ale nejprve musím rozpoznat svou cestu. Nevidím teď nic — vůbec nic! Na celém světě není světlo a není mír; je jen smrt — smrt, která čeká na mnohé. Byli jsme synové jedné matky — a já jsem ho opustil uprostřed nepřátel; ale teď se tam vrátím.“

Dlouze se nadechl a jako ve snách pokračoval dál:

„Nebude trvat dlouho a já uvidím dost jasně, abych dokázal udeřit — bít. Ale ona mi zemřela… a teď… je tma.“

Rozhodil doširoka ruce, nechal je opět klesnout podél těla a pak tiše stanul, nehnul ani brvou a zkamenělýma očima hleděl na slunce. Posádka hbitě přebíhala s tyčemi podél boků člunu a ohlížela se přes ramena na počátku namáhavé pouti. Vysoko na zádi, hlavu zachumlánu do bílých hadrů, seděl zasmušile juragan a nechával pádlo splývat v ubíhající vodě. Běloch, opíraje se oběma pažemi o střechu nevelké kajuty kryté trávou, se díval nazpět do lesknoucích se vlnek v brázdě za lodí. Ještě než sampan vyplul z laguny na volnou říčku, pozdvihl oči. Arsat se nepohnul. Stál o samotě v pátravém slunečním světle; a skrze mohutný jas bezmračného dne hleděl do temnot světa iluzí.

HOSTINEC U DVOU ČARODĚJNIC

(Podle nalezených zápisků)

Toto vyprávění, příběh, zážitek — říkejte si tomu, jak uznáte za vhodné — zaznamenal v padesátých letech minulého století muž, kterému podle jeho vlastních slov tou dobou táhla už šedesátka. Šedesát let není špatný věk — trochu horší jsou vyhlídky, co přijde dál, na to se většina z nás dívá se smíšenými pocity. Jsou to klidná léta; hraje tou dobou prakticky u konce, a jak tak člověk najednou zůstane stát opodál, začíná se náhle živě rozpomínat, co byl vlastně za náramného chlapa. Povšiml jsem si několikrát, že dík shovívavé Prozřetelnosti většina šedesátníků počíná na sebe pohlížet romantickýma očima. I z jejich životních karambolů jako by na ně dýchalo kouzlo kromobyčejné zdatnosti. S plány do budoucna, s těmi se to žije pěkně, jsou to ti nejlepší společníci, ztepilých postav, až omračující krásy, dalo by se říci, urostlá obnažená těla, jen jen připravená vyrazit k běhu o závod. Ale zato zkamenělá minulost… ještě že ta je k svému štěstí obdařena rouchem nádhery, bez něho by, chudák, sotva dokázala zpříma alespoň sedět, hned by ji, zimomřivou, roztřásly pozvolna houstnoucí stíny.

Musel to být nějaký takovýhle romantismus stárnoucího muže, co ho přimělo zaznamenat své zážitky, bud pro své vlastní potěšení, anebo na podiv potomstvu. Určitě to nedělal pro slávu, neboť hlavním zážitkem vlastně bylo to, že zakusil pocit děsivého strachu — hrůzy, jak se o tom sám vyjadřuje. Domysleli jste už asi také, že záznam, o kterém byla v předcházejících řádcích řeč, byl dochován v rukopise.

Je to text totožný se zápisky, o nichž se zmiňuji v podtitulku. Název sám je můj výmysl (sotva bych tomu mohl říkat nápad), ale má jednu přednost —je přesný. Budeme mít co činit s jistou hospodou. Pokud jde o ty čarodějnice, to už je spíš otázka volby slova, a my nemáme na vybranou než věřit vyprávěči, že do té historky přesně zapadá.

Nález byl učiněn v krabici knížek koupené kdesi v Londýně, v uličce, která už dávno neexistuje, v antikvářském krámku v posledním stadiu zániku. Knihy nepocházely z druhé ruky, ale přinejmenším z dvacáté, a když jsem je prohlížel důkladněji, ukázalo se, že nestojí ani za tu celkem nepatrnou sumu, kterou jsem za ně vydal. Musela to být přímo předtucha, co mě vedlo k tomu, že jsem řekl: „Ale tu škatuli chci taky.“ Skomírající antikvář dal najevo souhlas lhostejným a tragickým gestem člověka, který je tak jako tak odsouzen k nebytí.

Stránky rozházené po dně krabice mou pozornost zprvu nijak zvlášť neupoutaly. Hustý, úpravný a pravidelný rukopis nebyl na prvý pohled nijak přitažlivý. Ale pak mé oko padlo na místo, kde se říkalo, že v roce 1813 byla pisateli dvacet dvě léta. Dvaadvacet roků je pozoruhodný věk, kdy člověk snadno hazarduje a stejně snadno se vyleká, kdy je jeho schopnost uvažovat ještě nevelká a síla představivosti naopak mocná.

Na jiném místě zaujala mou poněkud nesoustředěnou pozornost věta: „K večeru jsme křižovali podél břehu“, jelikož to naznačovalo, že jde o nějakou plavbu. „Podívejme se, oč tu vlastně jde,“ pomyslel jsem si bez jakéhokoli vzrušení.

Co to bylo za nudné písmo! Jedna řádka jako druhá, všechny stejně natěsnané a pravidelné. Připadalo mi to jako bzukot monotónního hlasu. I pojednání o rafinaci cukru (což je ten nejfádnější námět, jaký si dovedu představit) by snad bývalo záživnější. „Roku osmnáctistého třináctého mi byla dvacet dvě léta,“ začíná vyprávěč s velevážnou tváří a do všech důsledků pak dodržuje tento tón s klidnou a děsivou pílí. Nedomnívejte se ale, že tím nějak zastaral sám obsah příběhu. Ďábelská rafinovanost lidské vynalézavosti, třebaže stará jako svět sám, je umění trvale živé až po naše časy. Jen se podívejte třeba na telefon, vymyšlený k rozkotání oné trošky duševní rovnováhy, která je nám na světě dopřána, anebo si vezměte kulomety sloužící k urychlenému expedování na onen svět. Dneska může i primitivní babka v jediném okamžiku pobít celou stovku dvacetiletých mládenců najednou, jen když jí síla stačí, aby dokázala zmáčknout obyčejnské tlačítko.

Copak to není pokrok?… Vida, zas už jsme o stupínek vývoje dál, takže nám třeba lsti zde líčené budou připadat trochu naivní a záměry dost prostinké, tak jak to odpovídá těm starým dobrým časům. Ani takový hostinec už dnešní motorizovaný turista samozřejmě nenajde na celém světě. Ten náš, který se dostal až do titulku tohoto vyprávění, byl kdesi ve Španělsku. To se mi aspoň podařilo vysoudit ze souvislostí, mnoho stránek vyprávění totiž chybělo — ne že by to bylo tak velké neštěstí. Pisatel si dal totiž zřejmě dost záležet na vylíčení důvodů a okolností své přítomnosti u onoho pobřeží — nejpravděpodobněji to byl severní břeh Španělska. Ovšem s mořem nemají jeho zážitky vlastně příliš mnoho společného. Pokud jsem zjistil, byl důstojníkem na korvetě. Na tom není ostatně nic zvláštního. Po celou dobu tehdejšího španělského tažení křižovala naše menší plavidla podél severního španělského pobřeží — a byl to tak riskantní a nevděčný úkol, jaký si jen lze představit.

Jeho loď byla zřejmě pověřena jakýmsi tajným posláním. Lze předpokládat, že pisatel podal plné vysvětlení všech okolností této plavby, jenže, jak jsem už pověděl, některé listy jeho vyprávění (psaného na dobrém a pevném papíru) chybějí: patrně skončily ovázány motouzem jako víčka na hrnečcích s

marmeládou nebo jako ucpávka do brokovnic jeho nepietního potomstva. Přesto je však zcela jasné, že součástí jeho úkolu byl kontakt s pobřežím a snad i vysílání poslů do vnitrozemí, buď k získávání zpráv, anebo k předávání pokynů a rad španělským vlastencům, guerillos a tajným juntám oné oblasti. Zkrátka něco v tomto smyslu.

Jsou to ovšem jen dohady opřené o uchované zbytky jeho svědomitých zápisků.

Další část tvoří chvalozpěv na jakéhosi znamenitého námořníka, člena posádky pisatelovy lodi, sloužícího v hodnosti člunovoda. Na palubě byl znám pod jménem Kubánec Tom, ne snad proto, že by pocházel z Kuby, to ne, byl to čistokrevný britský mariňák své doby a léta letoucí už sloužil ve válečném loďstvu. Přišel k tomu jménu kvůli pár náramným historkám, které na řečeném ostrově prožil kdysi zamlada a které patřily k jeho zamilovaným námětům při večerních vyprávěních, jimiž bavil své druhy ve společné příďové kajutě. Byl bystrý, mimořádně silný a známý svou odvahou. Dovídáme se tu dokonce, tak puntičkářsky přesný je náš vyprávěč, že tenhle námořník měl nejkrásnější cůpek v celém válečném loďstvu a že se mu ničí jiný nevyrovnal co do tloušťky ani co do délky. Mnoho o tento ohůnek pečoval, nosil ho pevně utažen v chránítku z delfíní kůže a cop mu sahal dobře do poloviny jeho širokých beder, takže jeho obdivovatelé až žasli a leckterý prý i záviděl.

Náš důstojníček vypočítává všechny tyto přednosti Kubánce Toma téměř s láskou. Takovýhle vztah mezi důstojníkem a prostým námořníkem tehdy nebyl nijak neobvyklý. Když přišel mladý kadet na moře, dostal ho zpravidla na starost zkušený námořník, který mu pomáhal od samého uvázání jeho prvé spací sítě a často se později stával jakýmsi skromným přítelem nastávajícího mladého důstojníka. Vyprávěč se s tím mužem sešel po několika letech odloučení, když nastoupil službu na šalupě. Je až dojemné, s jakou vřelostí se rozpomíná a zaznamenává toto setkání s tím, kdo vedl jeho prvé kroky ve zvoleném povolání už od chlapeckých let.

Dovídáme se pak, že když pro jistý úkol nebyl k dispozici žádný Španěl, byl vybrán tento znamenitý lodník, s jedinečným cůpkem a s povahou tak vzácně zmužilou a vyrovnanou, jako kurýr pro takovou cestu do vnitrozemí, o jakých už byla řeč. Žádné zvláštní přípravy na toto poslání nekonal. Jednoho pod-mračeného podzimního jitra se fregata přitočila k mělké zátoce, která usnadňovala přistání u skalnatého pobřeží. Spustili člun a přirazili ke břehu. Tom Gorbin (jinak Kubánec Tom) dřepěl v jeho přídi, náš mladý muž (nesl na pozemské pouti, která již dávno skončila, jméno Edgar Byrne) seděl na opačném konci člunu.

Několik obyvatel vesničky, jejíž šedá kamenná stavení bylo vidět asi stovku yardů nahoře, nad sráznou strží, sešlo dolů k vodě a pozorovalo, jak se člun blíží. Oba Angličané vyskočili na břeh. Sedláčci ani nepozdravili, buď je nenapadlo, anebo se ostýchali samým překvapením, jen se mlčky před nimi rozestoupili.

Pan Byrne se vylodění účastnil proto, že chtěl mít jistotu, že se Tom Corbin šťastně vypraví na cestu. Rozhlédl se teď po zasmušilých a překvapených tvářích kolem sebe.

,,Od těch se toho moc nedovíme,“ řekl. „Musíme jít do té vesnice. Tam najdeme určitě obchůdek s vínem a snad i někoho příhodnějšího, kdo by nám mohl ledacos povědět.“

„Ano, pane,“ řekl Tom a vyrazil za důstojníkem. „Nebylo by na škodu trochu si s někým poklábosit a dovědět se přitom kudy a kam; vždyť já jsem se protloukl napříč Kubou — zrovna v těch místech, co je nejširší — jen díky svýmu jazyku. A to jsem španělsky neuměl ani zdaleka tolik co teď, asi tak ,čtyři slova a dost, jak španělové říkají; jo, s takovým vybavením mě vysadila fregata Blanche tenkrát na břeh.“

Z toho, co ho čekalo, si nedělal žádné starosti, měl se za ten den dostat jen do hor. Je pravda, že to znamenalo celodenní pochod, ale co je to pro člověka, který přešel celou Kubu po svých a neznal pro začátek nic než ta čtyři příslovečná španělská slova.

Důstojník s námořníkem teď kráčeli po vysoké zvlhlé vrstvě spadaného listí, které si tamější sedláci shrabávají do uliček svých vesnic, aby tam přes zimu zetlelo a posloužilo pak za hnojivo. Když se pan Byrne ohlédl, spatřil, že je na jejich cestě po pružném a nehlučném koberci následuje všechno mužské obyvatelstvo obce. Ženské jen vyhlížely ze dveří a děti se před cizinci zřejmě poschovávaly. O lodi vesnice věděla, viděli ji v dálce, ale snad dobrých sto let už na onom místě nikdo cizí nepřistál. Pan Byrne s kloboukem posazeným na stranu, houštinou licousů a mohutný cop námořníka, to vseje uvádělo v němý úžas. Tísnili se za oběma Angličany a prohlíželi si je jako oni ostrované, které objevil kapitán Cook v Jižních mořích.

Tenkrát si Byrne poprvé povšiml mužíka v pláštěnce a se žlutým kloboukem. Třebaže tahle pokrývka hlavy byla vybledlá a ošumělá, přece jen člověku uvázla v paměti.

Vchod do krčmy vyhlížel jako obyčejná díra v hrubé kamenné zídce. Krčmář byl jediný, kdo nevyšel na ulici, objevil se teď vzadu, v šeru, kde se stěží dalo rozpoznat několik naditých měchů s vínem pověšených na hřebech. Byl to vysoký jednooký Astuřan se zarostlými a propadlými tvářemi; výraz hluboké zasmušilosti prapodivně kontrastoval s jeho nepokojně rejdícím jediným očkem. Když zjistil, oč jde, že totiž je třeba toho anglického námořníka vypravit do hor za jistým Gonzalesem, přimhouřil na okamžik své zbylé oko, jako když o něčem uvažuje. Pak se oko opět otevřelo a náramně ožilo.

„No jistě, jistě, o tom se dá mluvit.“

Ve skupince u dveří se při vyslovení Gonzalesova jména ozval přátelský ohlas, byl to místní vůdce odboje proti Francouzům. Když se Byrne vyptával, zda je cesta bezpečná, zjistil ke svému potěšení, že už po měsíce tu nablízku nikdo neviděl jediného francouzského vojáka. Ani nejmenší jednotka těch bezbožných polizones se tu nikde neobjevila. Krčmář odpovídal na otázky a už také do hliněného džbánku uléval trošku vína, stavěl ho před toho anglického kacíře a roztržitě shraboval minci, kterou mu důstojník hodil na stůl u vědomí, že jít do krčmy nevyhnutelně znamená dát si také nalít. Jediné krčmářovo oko setrvávalo v neustálém pohybu, jako by se snažilo vydat za obě dvě; když se však Byrne začal vyptávat, jestli by se někde nedal najmout mezek, strnulo v pohledu ke dveřím, které byly obleženy zvědavci. Zcela v popředí přede všemi, až na samém prahu, stál onen mužík v dlouhatánském plášti a se žlutou hučkou. Byl to mrňous, takřka lilipután, jak ho alespoň popisuje Byrne, komický svým tajnůstkářským, a přitom sebejistým postojem, s cípem pláště přehozeným švihácky přes levé rameno; mnul si bradu a ústa a žlutý širák mu trčel na samé šešulce hranaté hlavičky. Stál tam a nabíral si šňupec, jeden a po něm hned druhý.

„Mezka,“ opakoval krčmář, oko upřeno na tu prapodivnou šňupající postavičku… „Kdepak, seňore důstojníku! Kdepak by se vzal mezek tady v téhle bídě.“

Loďmistr, který stál opodál s pravou námořnickou netečností k cizímu prostředí, se tiše vložil do hovoru.

„Jestli pan důstojník dovolí, tak na tuhle cestu bude nejlepší dvounohej kůň. Tak jako tak bych pak mezka musel někde nechávat, poněvadž sám pan kapitán povídal, že dobrá půlka cesty jsou pěšiny leda tak pro kozu.“

Miniaturní mužík pokročil kupředu a začal hovořit skrze záhyby pláště, který jako by přitlumil jeho sarkasmus.

„Si, seňore. Lidi v téhle vesnici jsou totiž příliš poctiví na to, aby jim ještě zbyl nějaký mezek, kterým by vám mohli posloužit. To mohu dosvědčit. Dneska, pane, se přece zmůže na mezka nebo na jiného čtyřnožce leda bandita anebo velký chytrák, a jen takový si ho taky může držet. Ale co by pan námořník určitě potřeboval, je nějaký průvodce, a jen se, seňore, podívejte na mého švagra tady, na krčmáře a alcalda téhle nejkřesťanštější a nejpohostinnější vesnice, Bernardina, jak vám rád poslouží.“

A to taky bylo, jak praví pan Byrne ve svém spisku, jediné, co se dalo dělat. Ještě chvíli hovořili a objevil se mládenec v otrhaném kabátci a v kalhotách z kozinky. Anglický důstojník pohostil vínem celou vesnici, a zatímco sedláčci popíjeli, důstojník se s Kubáncem Tomem a s průvodcem vytratili. Mrňous v pláštěnce zatím zmizel.

Byrne šel s loďmistrem až za vesnici. Chtěl se přesvědčit, že se mu půjde dobře, a byl by je doprovázel ještě dál, ale námořník ohleduplně navrhl, aby se pan Byrne raději vrátil, aby loď nemusela u břehu za tak nevlídného jitra setrvávat ani na okamžik déle, než je nezbytně třeba. Nad hlavami jim visely zlé a chmurné mraky, když se loučili uprostřed pustých kamenitých políček a bujícího křoví.

„Za čtyři dny,“ zněla poslední Byrnova slova, „loď zase přirazí ke břehu a vyšle člun, pokud to moře dovolí. Kdyby se to nezdařilo, musíte na břehu vydržet, dokud vás nebudeme moci nalodit.“

„V pořádku, pane,“ odpověděl Tom a vyrazil. Byrne ho pozoroval, jak vykročil úzkou pěšinou. V námořnickém kabátu, se dvěma pistolemi u opasku, s šavlí po boku a s pořádnou sukovicí ruce to byl chlap jako hora a zdálo se, že se o sebe bude umět dobře postarat. Na okamžik se otočil a zamával a poskytl Byrnovi ještě jednou pohled na svou poctivou osmahlou tvář v houští licousů. Chlapec oděný kozinkou, který podle Byrnových slov vypadal jako faun anebo jako mladý satyr, před ním hopkal, zastavil se, počkal na něho a pak opět skokem vyrazil. Oba dva zmizeli z dohledu.

Byrne se otočil nazpět. Vesnička byla ukryta, v úvalu a celé místo vyhlíželo jako ten nejopuštěnější kout na celé zemi, zakletý do své samoty, pustý a bez lidí. Sotva Byrne udělal několik kroků, objevil se za keřem zčistajasna onen malinký Španěl zahalený do pláště. Byrne strnul.

Človíček naproti němu povystrčil ruku zpod pláštěnky a učinil jakési záhadné gesto. Klobouk měl posazený velice na stranu.

„Seňore,“ řekl bez jakýchkoli úvodů a okolků. „Dejte si dobrý

pozor! Je naprosto jistá věc, že jednooký Bernardino, to jest můj švagr, v tuhle chvíli ve stáji mezka má. A jak to, že tam má mezka, když to není žádný velký chytrák? No protože je to bandita; protože nemá kouska svědomí. Já sám jsem se musel toho svého macho vzdát a přepustit mu ho za kousek střechy, kde bych mohl složit hlavu, a za kus žvance, abych nevypustil duši z její pozemské schránky. Jenže, abyste věděl, seňore, v téhle schránečce vězí velké srdce, o moc větší než ta hanebnost, co tluče v prsou mizery, který se mi vetřel do přízně a za kterého já se stydím — i když jsem se té svatbě vzpíral vší mocí. Ta pobloudilá ženská si už vytrpěla proto svoje. Odbyla si očistec už na zemi, seňore, Bůh jí za to popřej pokojného odpočinku.“

Byrne píše, že byl tak vyveden z míry, když se tam onen pidimužík zčistajasna objevil, stejně jako trpkým a jízlivým tónem toho, co fikal, že nebyl zprvu vůbec schopen v té krátké rodinné historii, kterou na něho mužík bez ladu a skladu vychrlil, rozpoznat to podstatné. Alespoň ne hned. Zmátlo ho to, ale současně na něho učinil dojem plynný a energický přednes, tak naprosto odlišný od udýchané a rozčilené výmluvnosti Italů. A tak jen mlčky přihlížel, zatímco človíček nechal plášť splynout z ramenou a šňupl si z dlaně obrovskou hrst tabáku.

„Mezka!“ vyrazil konečně Byrne, když mu došel pravý smysl promluvy. „Říkáte, že on má skutečně mezka? Ale to je zvláštní! Proč mi ho tedy odmítl pronajmout?“

Miniaturní Španěl se opět s nesmírnou důstojností zahalil do pláštěnky.

„Quién sabe?“ řekl chladně a pokrčil rameny pod pláštěm. „Je to velký politico ve všem, co dělá. Ale jednou věcí si Vaše Milost může být zcela jista — jeho záměry jsou povždycky stejné: darebácké. Byl manželem mé nebožky sestry, ale už dávno ho měli oženit s tou jistou vdovou s dřevěnýma nohama, s šibenicí.“

„Rozumím, jenže ať k tomu vedlo Vaši Milost cokoli, přece jen jste ho v této lži podpořil.“

Jasné a nešťastné oči u kořene orlího nosu se upíraly na Byr-na bez mrknutí, ale přece jen s onou rozjitřeností, jaká se tak často skrývá v hlubinách španělské důstojnosti.

„Seňor důstojník by bezpochyby neztratil ani kapičku krve, kdybych já dostal nožem pod páté žebro,“ odpověděl. „Ale co já, ubohý hříšník?“ Nato změnil tón: „Seňore, doba tomu chtěla, že já, Kastilec a právo věrný křesťan, tu musím živořit ve vyhnanství mezi těmi obhroublými Astuřany, co víc, že jsem zcela závislý na tom nejhorším z nich, který nemá víc ohledů a svědomí než vlk. Jelikož jsem obdařen inteligencí, dokáži se ovládnout. Ale přece jen stěží skrývám své pohrdání. Slyšel jste mne hovořit. Caballero jako Vaše Milost se mohl domyslet, že v tom vězí háček.“

„Háček?“ zneklidněl Byrne. „Ach tak, že je tu něco podezřelého. Ne, seňore, nic takového jsem nevytušil. Já a moji krajané neumíme hádat, takže se vás zeptám přímo: mluvil krčmář pravdu, pokud šlo o to ostatní?“

„Francouzi tu vskutku nikde nejsou,“ pravil mužík a vrátil se opět k původnímu netečnému postoji.

„Nebo snad lupiči — ladrones?“

„Ladrones en grande — to ne! Naprosto ne,“ zněla filozoficky chladná odpověď. „Co by tu po Francouzích ještě pro ně zbylo? A nikdo taky v těchto dobách necestuje. Ovšem kdoví! Příležitost dělá i lupiče. Jenže ten váš námořník vyhlíží dostatečně hrozivě, a se synem kočky si krysy hrát nebudou. Jenže je i přísloví, že kde je med, tam se slétnou i mouchy.“

Tento věštecký způsob řeči doháněl Byrna k zoufalství. „Proboha živého,“ neudržel se, „tak už konečně řekněte, jestli si myslíte, zda mému muži hrozí na cestě nějaké nebezpečí, či ne.“

Pidimužík prodělal jednu ze svých bleskových proměn a uchopil důstojníka za paži. Stisk jeho ručky byl obdivuhodný.

,,Seňore! Bernardino se o něho začal zajímat. Co chcete ještě víc? A poslyšte mě — pár lidí už tu zmizelo na téhle cestě — v jistém úseku té cesty, když tam Bernardino měl mesón, hospodu, a když jsem ještě já, jeho švagr, míval mezky a kočáry k pro-najmutí. Teď už je po cestování a po kočárech. Francouzi mě zničili. A když má sestra umřela, Bernardino se přestěhoval sem, proč, to ví jen on sám. Byli na to tři, aby ji utrápili k smrti, on a Erminia a Lucilla, jeho dvě tety — všichni spřízněni se samým ďáblem. A teď mě připravil i o mého posledního mezka. Vy máte zbraň. Dejte mu pistoli k hlavě a pak od něho chtějte toho macho — stejně mu nepatří, to vám povídám — a jeďte za mužem, na kterém vám záleží. A pak budete bezpečni oba, protože nikdy za oněch časů se nestalo, že by byli zmizeli cestující, když byli alespoň dva. A pokud jde o zvíře, to já jako jeho majetník svěřím Vaší Milosti.“

Upírali na sebe pohledy a Byrne div nevybudil smíchy nad rafinovaností a průhledností mužíkova plánu, jak se dostat zpátky k svému mezkovi. Ale nemusel se ani příliš přemáhat, aby zachoval vážný obličej, neboť v hloubi duše ho vskutku cosi ponoukalo, aby provedl přesně tuhle prazvláštní věc. Neusmál se, ale zaškubalo mu to rty; nato malinký Španěl spustil jiskřivé černé oči z Byrnovy tváře a otočil se k němu zády s gestem a s pohybem pláště, které napovídaly pohrdání, trpkost i varování. Odvrátil se a zůstal mlčky stát, klobouk na stranu, zachumlán až po uši do pláštěnky. Necítil se však uražen natolik, aby odmítl stříbrný duro, který mu Byrne podával s několika bezvýznamnými slovy, jako by se mezi nimi nebylo nic přihodilo.

„Musím si pospíšit zpátky na loď,“ pravil pak Byrne.

„Vaya usted con Dios,“ zahučel mužík. A rozmluva skončila posměšným hlubokým švihnutím kloboukem, vzápětí posazeným opět v témž nebezpečném úhlu zpět na hlavu.

Sotva byl člun zdvižen na palubu, plachty nabraly vítr a loď odrazila od pobřeží, Byrne se svěřil s příběhem kapitánovi, který byl jen,o pár let starší než on sám. Pobavil je i pohoršil zároveň — ale i uprostřed smíchu hleděli s vážností jeden na druhého. Španělský trpaslík, který se pokouší svést důstojníka královského loďstva, aby pro něho ukradl mezka — ne, to bylo až příliš komické, až příliš neuvěřitelné. Asi tak zněla kapitánova hlučná slova. Nedokázal se prostě přes grotesknost té scény přenést.

„Neuvěřitelné. To je přesně ono,“ zahučel Byrne nakonec významně.

Vyměnili si dlouhý pohled. „Je to nad slunce jasnější,“ dotvrzoval netrpělivě kapitán, neboť v hloubi duše si sám nebyl tak docela jist. A Tom, pro jednoho z nich nejlepší námořník na celé lodi, pro druhého dobrácký a uctivý druh z chlapeckých let, je začínal fascinovat, neodbytně, jako sám symbol oddanosti, burcoval jejich svědomí i city, takže se nedokázali odpoutat v myšlenkách od obav o jeho bezpečí. Několikrát vyšli na palubu, jen aby pohlédli ke břehu, jako by jim pobřeží mohlo prozradit cokoli o jeho osudu. Táhlo se do nedohledna, prodlužováno ještě dálkou, němé, nahé a drsné, halící se co chvíli do šikmých studených závojů deště. Západní příboj valil své nekonečné hněvivé hřebeny pěny a velká temná mračna přelétávala loď v ponurém chorovodu.

„Nic bych si tak nepřál, jako to, abyste byl udělal, co po vás chtěl ten váš přítel se žlutým kloboukem,“ pravil velitel korvety pozdě toho odpoledne, když už to zřejmě nemohl vydržet.

„Opravdu, pane kapitáne?“ odpověděl Byrne roztrpčeně a v úzkostech. „A copak byste tomu byl asi řekl? Vždyť by mě za to byli klidně mohli vyrazit z maríny, za to, že jsem se krádeží mezka dopustil drancování na spojenci Jeho Veličenstva. Nebo taky na mě mohli vzít cepy a vidle a jako zloděje mě utlouct na kaši — a to by taky byla hezká historka o jednom z vašich důstojníků. Nebo mě mohli aspoň s ostudou hnát až do člunu — či snad jste čekal, že do těch mírumilovných lidiček začnu kvůli nějakému prašivému mezku střílet? Jenže…,“ dodával potichu, „stejně skoro lituji, že jsem to neudělal.“

Než se setmělo, propracovali se oba mladí muži do psychologicky složitého stavu, směsi pohrdavé skepse a znepokojené lehkověrnosti zároveň. Nemálo je mučila; a pomyšlení, že by ji měli snášet přinejmenším po šest dní a dost možná i neomezeně dlouho, bylo nesnesitelné. Obrátili proto za tmy loď ke břehu. Po celou bouřlivou noc plula k pevnině, za mužem své posádky, chvílemi zas se jen líně pohupovala na dlouhých vlnách, takřka nepohnutě, jako by i ona měla svou vlastní hlavu a ve zmatku kolísala mezi chladným rozumem a horkokrevnou impulsívností.

Potom, hned za rozbřesku, od ní odrazil člun a zmítán vlnami se pustil do mělkého zálivu, kde s nemalými nesnázemi vylodil na úzkém pruhu štěrku důstojníka v silném kabátci a v kulatém klobouku.

,,Bylo mým přáním,“ píše pan Byrne, „přáním, které plně podpořil kapitán, přistát pokud možno tajně. Nepřál jsem si být spatřen ani mým uraženým přítelem v žlutém klobouku, jehož motivy byly pramálo jasné, ani jednookým krčmářem, ať už byl anebo nebyl spřízněn s čertem, a vůbec nikým z celé té primitivní vesničky. Ale bohužel byl tento záliv na míle daleko jediným vhodným místem k přistání; a strž měla zase stěny tak příkré, že jsem naprosto nemohl volit nějakou okliku, abych se vyhnul stavením.

Naštěstí,“ pokračuje, „byli všichni lidé ještě v postelích. Sotva se rozednívalo, když už jsem kráčel po silné vrstvě provlhlého listí, kterého byla jediná ulice ve vsi plná. Živá duše se nikde nepohnula, pes nikde nezaštěkal. Ticho bylo naprosté a já jsem si s trochou údivu z toho odvodil, že ve vesnici asi žádné psy nemají, když tu jsem uslyšel tiché zavrčení a z nevábné uličky mezi dvěma chatrčemi se vynořilo šeredné psisko, ocas stažený mezi nohama. Vycenilo zuby, proklouzlo přede mne a pak opět zmizelo tak znenadání, jako by to bylo nečisté vtělení samého rohatého. I v jeho zjevení a zmizení bylo cosi tak prazvláštního, že má odvaha, tak či tak neveliká, poklesla ještě více při pohledu na odpudivý zjev té potvory, jako by to bylo zlé znamení.“

Pronikl přes pobřeží nepozorovaně, jak se zdálo, a statečně se pustil proti dešti a větru k západu, přes ponuré a holé výšiny a pod popelavou oblohou. V dáli zvedalo rozeklané skalnaté hřbety drsné a pusté horstvo, jakoby ve výhružném očekávání. Večer ho zastihl již takřka pod nimi, ale — řečeno po námořnicku — s nezaměřenou polohou, hladového, promočeného a unaveného celodenním trmácením po nerovné půdě, během něhož takřka nespatřil človíčka a pranic se nedověděl o tom, zda tudy Tom Corbin prošel či ne. „Jen dál, musím dál!“ říkal si hodinu za hodinou onoho osamělého pachtění, hnán spíše nejistotou než nějakými konkrétními obavami anebo konkrétní nadějí.

Skomírající den rychle pohasínal a Byrne stanul před strženým mostem. Sešplhal do rokle, za svitu posledních odlesků dne v peřejích přebrodil úzký potok, a když se na druhé straně vydrápal nahoru, přikvačila noc a bylo mu, jako by mu někdo zavázal oči. Vichr ženoucí se v tmách po úbočí sierry mučil jeho sluch neutuchajícím hukotem, jako by kdesi řvalo vzteklé moře. Obával se, že sešel z cesty. I za dne bylo dosti těžké — vzhledem ke kalužím a čnějícím balvanům — odlišit hluboce vyjeté koleje od okolní chmurné pustiny poseté skalisky a skupinkami holých keřů. Avšak, jak sám praví, „řídil se větrem a volil kurs citem“, klobouk stažen hluboko do čela a hlavu skloněnu, a jen tu a tam se zastavoval, spíše vlivem poklesající mysli než únavou, jako by nebyly vyčerpány jeho síly, nýbrž podlomeno jeho odhodlání tušením marnosti všeho úsilí a znepokojujícími pocity.

Za jedné z takovýchto zastávek k němu vítr donesl jakoby z veliké dálky jakýsi tlukot, zvuk úderů do dřeva. Uvědomil si, že vítr v tu chvíli znenadání ulehl.

Srdce se mu překotně rozbušilo, neboť měl ještě před očima obraz oné pusté prázdnoty, kterou se ubíral posledních šest hodin — tísnivou vidinu zcela opuštěného světa. Když zdvihl hlavu, objevil se mu, tak jak tomu často bývá za hluboké tmy, jakoby záblesk světla. Upřeně se zahleděl před sebe, opakovaně se ozvalo slabé zabouchání — a tu náhle spíše vytušil, než uviděl, že má v cestě jakousi mohutnou překážku. Co je to? Hřbet nějakého kopce? Anebo přece jen dům? Ano. Byl to dům, přímo před ním, jako by byl vyvstal ze země anebo mu sem připlul vstříc, šerý a oněmělý, z jakéhosi temného kouta noci. Strměl do výše. Již vcházel do jeho závětří; ještě tři kroky, a měl jeho stěnu na dosah ruky. Vskutku to byl hostinec, a ještě nějaký jiný poutník se zřejmě domáhal vstupu. Opět uslyšel zvuk obezřetného zabušení.

V příštím okamžiku vpadl do noci otevřenými vraty široký proud světla. Byrne do něho dychtivě vstoupil, a vtom postava před dveřmi s dušeným zvoláním uskočila. I zevnitř se ozval ulekaný výkřik. Byrne se vrhl proti přivírajícím se vratům a protlačil se přes čísi dosti značný odpor dovnitř.

Chudičká čadivá svíčka plápolala na kraji dlouhého stolu z hrubých fošen. V jejím světle uviděl Byrne děvče, které ještě vrávoralo, jak je odstrčil od dveří. Měla černou sukénku, oranžový šál a potemnělou pleť — a vlasy, které se tu a tam osvobodily z účesu hustého a tmavého jako černý les a podchyceného hřebínkem, tvořily nad nízkým čelem temný obláček. Z opačného konce dlouhé místnosti, kde si záře krbu pohrávala s hlubokými stíny, se ozvalo dvojhlasé zabědování: „Misericordia!“ Milosrdenství! Děvče se zatím vzpamatovalo a se zaťatými zuby se sykavě nadechlo.

Je zbytečné podávat výčet dlouhé řady otázek a odpovědí, jimiž uklidňoval Byrne obě stařeny rozsazené po obou stranách krbu, kde byl na ohništi postaven velký hliněný hrnec. Byrnovi v prvé chvíli vytanula představa dvou čarodějnic, opatřujících v kotlíku nějaký smrtonosný lektvar. Avšak když se jedna z nich s námahou pozvedla a odkryla z hrnce poklici, unikající pára lákavě zavoněla. Druhá se ani nepohnula, zůstala shrbeně sedět, jen hlava se jí nepřestávala třást.

Byly úděsné. Na jejich zbědovanosti bylo až něco groteskního. Bezzubá ústa, nosy jako skoby, vyzáblá postava té, která se alespoň hýbala, a žlutavé lalokovité tváře té druhé (té, která zůstávala nehnuté sedět a které se toliko roztřásla hlava) by byly bezmála k smíchu, kdyby byl pohled na jejich zuboženost současně nedojímal, nesevřel srdce tísnivým ohromením nad ne-vypověditelnou bídou stáří, nad hroznou houževnatostí Života, jenž se posléze mění v pouhý objekt opovržení a hrůzy.

Byrne cítil potřebu nějak z toho uniknout, začal hovořit, vyprávěl, že je Angličan a že hledá krajana, který tudy pravděpodobně prošel. Sotva domluvil, vyvstala mu s udivující životností před očima scéna jeho rozloučení s Tomem: mlčící vesničané, rozzlobený skřet, jednooký krčmář Bernardino. No ovšem! Tyhle dvě nepopsatelné příšery — to přece musí být ony tety toho člověka, ty ženské spřízněné se samým ďáblem.

Ať kdysi bývaly čímkoli, bylo těžké si dnes jen představit, co by asi tyhle věchýtky mohly být čertovi platné, čím by mu mohly na tomto živoucím světě prospět. Která z nich asi mohla být Lucilla a která Erminia? Nebyly teď nic než bezejmennost sama. Po Byrnových slovech ožily potlačovaným vzrušením. Čarodějnice se lžící v ruce přestala na okamžik míchat břečkou v hrnci, a té druhé se dokonce přestala na kratičký okamžik, jen co by vydýchla, i třást hlava. V tomto nekonečně krátkém zlomečku vteřiny zakusil Byrne pocit, že je na stopě, že dospěl k bodu obratu své cesty, téměř na doslech Tomova pozdravu.

„Musely ho vidět,“ pomyslel si s jistotou. Konečně tu byl někdo, kdo ho spatřil. Říkal si, že popřou jakoukoli povědomost o nějakém Inglés; ale stalo se něco zcela opačného, předháněly se, aby mu mohly vypovědět, že ano, že tu přece byl, že v jejich domě jedl, že tu přespal. Rozpovídaly se obě naráz, líčily jeho podobu, jeho chování. Zmocňovalo se jich vzrušení, i v jejich ochablosti je rozplameňovalo. Shrbená čarodějnice šermovala dřevěnou naběračkou, odulá babice se zdvihla ze stoličky, přešlapovala z nohy na nohu a krákala a krákala a její roztřesená hlava se zvolna dostávala do vysloveného komíhání. Byrne byl jejich rozrušeným chováním téměř vyveden z míry… Ano, ovšem, ten obrovitý a strašlivý Inglés odešel zrovna dnes ráno, ještě si snědl kousek chleba a vypil trošku vína, A jestli si caballero přeje následovat ho stejnou cestou, nemůže být nic snadnějšího — ráno ovšem.

„A můžete mi s sebou dát někoho, kdo by mě vedl?“ zeptal se Byrne.

,,Si, seňore. A je to pořádný chlapec. Ten mládenec, kterého caballero spatřil odcházet.“

„Ale vždyť ten přece bouchal na dveře,“ namítal Byrne. „A utekl, když mě uviděl. Vždyť ten přece právě vcházel dovnitř!“

„Ale kdepak! Kdepak!“ zaječely obě obludné stařeny naráz. „Ven šel! Ven!“

Koneckonců to mohla být i pravda. To zabouchání bylo tak slabé, uvažoval Byrne. Třeba se mu to jen zdálo. Vyptával se dál.

„Co je to za člověka?“

„Její novio,“ zaskuhraly stařeny a ukazovaly na děvče. „Šel domů, do své vesnice, a je to dost daleko. Ale ráno se zas vrátí. Její novio, její snoubenec! A ona je sirotek — křesťanské dítě z chudé rodiny. Žije u nás za lásku boží, jen za lásku boží.“

Sirotek choulící se vedle krbu se na Byrna koukal. Byrna napadlo, že vypadá spíš na dítko Satanovo přechovávané těmihle dvěma nestvůrami za přízeň ďáblovu. Očka měla trochu na-šikmělá, rty poněkud plné, ale obdivuhodně vykroužené; její temný obličej měl svou divokou krásu, vášnivou a nezkrocenou.

Pokud šlo o její pohled, který na něj upírala bez přestání a s dravým a chtivým napětím, „pochopit ho,“ praví pan Byrne, „by si vyžadovalo jen jedno: pozorovat vyhladovělou kočku, jak se dívá na ptáka v kleci anebo myš v pasti“.

Přinesla mu pak také jídlo, a byl tomu rád, třebaže ho poněkud zneklidňovaly její velké šikmé černé oči, zkoumající ho zblízka, jako by měl cosi zvláštního vepsáno ve tváři. Ale bylo to lepší než mít kolem sebe ty dvě čarodějnice s jejich krhavýma očima. Jeho obavy se poněkud vytrácely; snad to bylo i pocitem tepla po té čině venku a úlevou z odpočinku po celodenním zápolení s protivětrem. Tomův osud už ho neznepokojoval. Ten už teď jistě spí v horském táboře, kde se tou dobou už musel setkat s Gonzalesovými lidmi.

Byrne vstal, nalil si z měchu na stěně víno do maličkého pohárku a opět se usadil. Babizna s tváří mumie počala nesouvisle rozprávět o dávných dobách; vychloubala se zašlou slávou hostince za starých zlatých časů. Zastavovali se tu slavní lidé, lidé s vlastními kočáry. I arcibiskup tu kdysi spal, dávno a dávno je už to.

Ježibaba s odulým obličejem seděla na své stoličce a naslouchala, nehybná, jen hlava se jí třásla. Holka (Byrne si byl jist, že je to obyčejná cikánka, kterou si tu z bůhvíjakých důvodů držely) seděla v záři oharků na kameni u krbu. Pobzukovala si nějakou písničku a tu a tam si k ní zachřestila kastanětami. Při zmínce o arcibiskupovi se nepříliš zbožně zahihňala a ohlédla se po Byrnovi, takže se jí rudý svit ohně zaleskl v skrytu jejího obrovského přehozu v černých očích a na bělostných zubech. A usmála se na něj.

Odpočíval nyní v úlevném bezpečí. Jeho příchod nečekaly, žádnou léčku na něho tedy nemohly mít přichystanou. Začínala ho zmáhat dřímota. Bylo to příjemné, ale nedával zatím smyslům odpočinout, jak se alespoň domníval; ale přesto přece jen zřejmě podlehl únavě daleko více, než myslel, neboť ho zčistajasna vyburcoval ďábelský ryk. V životě neslyšel takový vřískot. Stařeny se bůhvíproč dostaly do sporu. Ať bylo jeho důvodem cokoli, teď už si jen bezuzdně lály, bez jakýchkoli argumentů; babské ječení nevyjadřovalo nic než prázdnou zlobu a zuřivou řevnivost. Cikánečka přelétala černýma očima z jedné na druhou. Nikdy si Byrne nepřipadal tak vzdálen pocitu sounáležitosti ke svým bližním jako teď. Než však měl čas vyznat se nějak v příčině hádky, děvče vyskočilo na nohy a hlasitě zacvakalo kastanětami. Rázem bylo ticho. Přistoupila ke stolu, naklonila se nad ním, očima se zahleděla do jeho.

„Seňore,“ pravila rázně. „Uložíme vás do arcibiskupského pokoje.“

Žádná ze stařen nic nenamítala. Vyzáblá a zkroucená čarodějnice se opírala o hůl. Odulá teď měla berli.

Byrne vstal, došel k vratům, otočil klíčem v ohromném zámku a pak ho chladně vstrčil do kapsy. Zjevně to byl jediný vchod, a on se nemínil dát zaskočit jakýmkoli nebezpečím, jež snad mohlo číhat venku. Když se otočil, spatřil, jak na něho obě ba-bice, tetičky samého ďábla, i ta jejich čertovská holka mlčky hledí. Zauvažoval, jestli snad Tom Corbin předešlého večera volil stejná bezpečnostní opatření. A jak si ho připomněl, měl opět ten zvláštní pocit jeho blízkosti. Svět zcela oněměl. V tichu uslyšel v uších bušení krve, příval zmatených zvuků, v němž jako by zaznívala slova: „Pozor, dejte na sebe pozor, pane Byrne!“ Jakoby Tomův hlas. Otřásl se; sluchové přeludy jsou ze všech nejživější a samou svou povahou jsou nutkavě přesvědčivé.

Zdálo se vyloučeno, že by Tom mohl být nablízku. Opět se mu až na kůži prodralo zamrazení, jako by ho pokradmu ovanul ledový závan, a projelo mu celým tělem. Jen s obtíží ten pocit setřásl.

Nahoru po schodech ho vedlo děvče; neslo železnou lucerničku, z jejíhož nechráněného plamínku se táhl tenký proužek kouře. Zašpiněné bílé punčochy měla samou díru.

Se stejnou samozřejmostí, s jakou předtím zamykal hlavní vchod dole, zotvíral teď Byrne jedny po druhých všechny dveře na celé chodbě. Všechny místnosti byly prázdné, až na jakési haraburdí v jednom nebo dvou pokojích. Á děvče, které pochopilo, oč jde, se pokaždé zastavilo a trpělivě pozvedalo ve dveřích čadící lampu. Celou tu dobu si ho prohlížela se soustředěnou pozorností. Poslední dveře otevírala sama.

„Tady budete spát vy, seňore,“ zamumlala hlasem tichým jako dech dítěte a podala mu lampu.

„Buenas noches, seňorita,“ povídal zdvořile a vzal si ji od ní.

Neoplatila mu to přání, alespoň slyšet to nebylo, třebaže se její rty trochu pohnuly, ale zato z něho ani na okamžik nespustila oči, černé jako bezhvězdná noc. Vstoupil do pokoje, a když se otočil, aby zavřel dveře, ještě pořád tam nehybně stála, znepokojivá, se smyslnými ústy a šikmýma očima a s oním výrazem neukojené kočičí dravosti. Na okamžik zaváhal a v oněmělém domě uslyšel opět, jak se mu v uších těžce rozbušila krev, a znovu jako by zazněl kdesi blízko Tomův přeludný hlas, tentokrát zvlášť strašidelně, neboť slovům nebylo rozumět.

Nakonec děvčeti přibouchl dveře před nosem a nechal ji venku potmě; ale v mžiku je opět otevřel. Nikde nikdo. Zmizela bez nejmenšího zašramocení. Rychle dveře opět zavřel a zastrčil obě těžké závory.

Zmocnila se ho náhle hluboká nejistota. Proč se ty čarodějnice tolik hádaly, jestli ho tu mají nechat spát, anebo ne? A proč si ho ta holka tak upřeně prohlížela, jako by si chtěla navždycky vtisknout do paměti jeho rysy? I jeho vlastní nervozita ho znepokojovala. Připadal si odříznut od všeho, co bylo lidské.

Prohlédl si důkladně svůj pokoj. Nebyl příliš vysoký; sotva se do něho vešla postel s baldachýnovitými nebesy, z nichž splývaly v hlavách a v nohou těžké závěsy; postel vskutku hodná arcibiskupa. Stál tu těžký stůl, na všech rozích a hranách zdobený řezbami, pár neuvěřitelně mohutných lenošek, které vypadaly jako válečná kořist z paláce nějakého granda, a ke stěně přistavená mělká vysoká skříň s dvojkřídlými dveřmi. Zkusil za ně vzít. Byly zamčeny. Zmocnilo se ho podezření a chvatně sáhl po lampě, aby si skříň lépe prohlédl. Ne, nebyl to skrytý vchod. Vysoká těžká almara stála hezký kousek od stěny, dobře na palec daleko. Pohlédl na závory na dveřích pokoje. Ne! Lstí se sem nikdo na něho ve spánku nedostane. Ale usne vůbec? tázal se sám sebe s úzkostí. Kdyby tu tak měl vedle sebe Toma! Takový spolehlivý námořník to byl, jednou nebo dvakrát ho měl po svém boku, když se jen taktak prosekávali z boje, a ten ho vždycky nabádal, aby si jen dával pozor sám na sebe. „Není kumšt,“ říkával, „dát se ve rvačce zabít. To umí každý pitomá. Pravá zábava je napráskat Frantíkům a žít dál, aby si to s nimi pak člověk mohl rozdat znovu.“

Byrne shledal, že je těžké ubránit se nutkání naslouchat tomu tichu. Byl nějak přesvědčen, že je nemůže porušit nic než onen Tomův přízračný hlas. Vždyť ho tu již dvakrát zaslechl! Zvláštní věc! Ale vlastně na tom není nic divného, přesvědčoval sám sebe, dobrých třicet hodin přece na něho téměř nepřetržitě a bezvýsledně už myslí. Jeho obavy o Toma však nenabyly žádné konkrétní podoby. „Pryč,“ bylo jediné slovo spojené s myšlenkou na nebezpečí hrozící snad Tomovi. Bylo neurčité i hrozivé. „Pryč!“ Jaký to jen mohlo mít význam?

Byrne se zachvěl a řekl si, že má asi trochu horečku. Tom přece není pryč. Právě se o něm cosi dověděl. A znovu uslyšel mladý muž, jak se mu v uších rozbušila krev. Tiše seděl a očekával, že každým okamžikem se v oněch rytmických úderech ozve zvuk Tomova hlasu, čekal a napínal sluch, ale nic nepřicházelo. Pojednou ho napadlo: „Není pryč, jen se mě nemůže dovolat.“

Vyskočil z křesla. To je přece nesmysl! Odložil pistoli i tesák na stůl, stáhl si holínky a příliš unaven, než aby se udržel na nohou, se vrhl na postel, která měkkostí a pohodlím předčila všechna jeho očekávání.

Bylo mu neskonale příjemně a zřejmě upadl do dřímoty, neboť prvé, co si uvědomil, bylo, že sedí na posteli a pokouší se rozpomenout, co mu to vlastně Tomův hlas radil. Ano! Teď už to ví. „Pozor, dejte na sebe pozor, pane Byrne!“ Varoval ho. Ale před čím?

Jedním skokem byl uprostřed místnosti, nadýchl se a pak se rozhlédl po pokoji. Okno bylo zakryto okenicí a tu zajišťovala železná tyč. Znovu přebíhal očima po holých stěnách a pohlédl i na strop, dosti vysoký. Potom šel ke dveřím a zkusil, jak jsou zajištěny. Za závoru sloužily dvě mohutné železné zástrčky, které se zasouvaly do děr vyhloubených ve stěně; a jelikož chodba venku byla příliš úzká, než aby tam bylo možno rozmáchnout se nějakým beranidlem anebo i jen pouhou sekerou, nebylo dveře možno nijak vyrazit — leda střelným prachem. Ale právě když ještě zkoumal, zda je dolní zástrčka dobře zasunuta do zdi, nabyl pocitu, že s ním v místnosti kdosi je. Byl to tak silný

dojem, že se jako blesk rychle otočil. Nikdo nikde. Kdo by tu také mohl být? A přece…

A tehdy přestal dbát ohledů, které člověk zpravidla mívá na svou vlastní důstojnost. Klekl si, opřel „se rukama o podlahu a s lampičkou postavenou na zemi se podíval pod postel jako nějaká pitomá holka. Uviděl jen spoustu prachu, jinak nic. Vstal, tváře mu hořely, a přecházel sem a tam, rozladěn svým vlastním chováním a nesmyslně rozhořčen i na Toma, že mu nedá pokoje. Slova: „Pozor, dejte na sebe pozor, pane Byrne!“ se mu znova a znova varovně ozývala v hlavě.

„Nebylo by lip praštit sebou na postel a pokusit se usnout?“ ptal se sám sebe. Ale oči mu padly na vysokou skříň a vydal se k ní, rozzloben sám na sebe, ale neschopen odolat. Neměl ponětí, jak ráno vysvětlí takové nehorázné vloupání těm dvěma čarodějnicím. Nicméně vrazil špici tesáku mezi obě křídla dveří a pokusil se je vypáčit. Odolávaly. Zaklel a tvrdošíjně se pachtil dál. „Ted už snad dáš, k čertu, pokoj,“ zahartusil na adresu nepřítomného Toma. V tom okamžiku dveře povolily a rozlétly se.

Byl tam.

On — věrný, bystrý a statečný Tom — byl uvnitř, ztuhlý v ponurém pozoru, v napjatém tichu, k němuž jako by i Byrna nabádaly jeho upřené, široce rozevřené oči. Ale Byrne byl tak jako tak přespříliš vylekán a ani nehlesl. V úděsu ustoupil o krůček nazpět — a v tom okamžení se námořník vrhl celou vahou proti němu, jako by chtěl důstojníka chytit kolem krku. Byrne instinktivně vzpřáhl ruce; ucítil děsivě ztuhlé tělo a hned pak smrtelný chlad, když se srazili hlavami a když se jejich tváře dotkly navzájem. Zavrávorali, Byrne k sobě Toma přitiskl, aby zabránil jeho pádu a aby nebylo slyšet úder. Síly mu stačily ještě k tomu, aby své strašlivé břemeno opatrně spustil na zem — pak se mu zatočila hlava, podlomily se mu nohy a klesl na kolena a rukama opřen o ležící tělo, o prsa muže, který byl kdysi tak pln krásného života a který byl nyní bez všeho vědomí a citu jako nějaký kus kamene.

„Je mrtvý! Je mrtvý, chudák Tom,“ opakoval si v duchu. Světlo lampičky postavené na kraji stolu dopadalo shůry přímo na ledově prázdný pohled očí, které vždy mívaly tak živý a veselý výraz.

Byrne od nich odvrátil pohled. Tom už neměl kolem krku svůj černý hedvábný šátek zavázaný na hrudi na uzel. Zmizel. I boty a punčochy mu vrahové sebrali. Když si Byrne všiml, jak Toma oloupili, jeho obnaženého hrdla, jeho bosých nohou trčících teď vzhůru, ucítil, jak se mu do očí derou slzy. Jinak byl námořník zcela oblečen; neměl oděv ani v nepořádku, jak by tomu bylo, kdyby bylo došlo k nějakému boji. Jen kostkovanou košili měl na jednom místě poněkud povytaženou z kalhot, jen natolik, aby se mohl někdo přesvědčit, zda nemá kolem pasu opasek s penězi. Byrne se rozvzlykal do šátku.

Byl to jen nervózní výbuch, který rychle přešel. Byrne setrval na kolenou a truchlivě pohlížel na atletické tělo toho nejlepšího námořníka, jaký kdy tasil šavli, jaký kdy nabíjel dělo anebo pomáhal uvazovat plachty za bouře, na tělo ztuhlé a chladné, bez onoho veselého a nebojácného ducha, který snad ještě opouštěje tělo se obracel k němu, k chlapeckému příteli, a k lodi klouzající po šedivých vlnách podél skalnatého břehu.

Postřehl, že kdosi uřízl šest mosazných knoflíků na Tomově kabátci. Otřásl se při představě, jak se ty dvě odporné a ničemné čarodějnice obírají bezbranným tělem jeho přítele. Uřezány. Kdoví, zda ne týmž nožem, kterým… Jedné se třese hlava; druhá ohnutá až k zemi, oči krhavé a rudé, jejich nestydaté pařáty se klepou… A muselo to být přímo v tomto pokoji, protože Toma by byly nedokázaly zabít někde venku a přenést pak sem. Tím si byl Byrne jist. Jenže ani ty dvě ďábelské potvory by ho nemohly zabít ze zálohy samy — Tom byl jistě neustále ve střehu. Tom byl vůbec neobyčejně ostražitý, když plnil nějaký úkol…

A jak ho vlastně ubili? Kdo to byl? Jakým způsobem?

Byrne vyskočil, popadl ze stolu lampu a sklonil se rychle nad tělem. Světlo neodkrylo žádnou skvrnu na oděvu, žádnou stopu, nikde ani potuchy po krvi. Byrnovi se tak roztřásly ruce, že musel lampu postavit na zem a odvrátit hlavu, aby se vzpamatoval.

Poté počal studené, tiché a ztuhlé tělo zkoumat, zda někde objeví bodnutí, střelnou ránu anebo známku nějakého smrtícího úderu. Ohmatal nervózně lebku. Byla celá. Ruce mu sklouzly na šíji. Vaz byl neporušen. Bázlivě nahlédl pod bradu, a nespatřil žádné stopy po škrcení.

Nikde ani známky. Byl prostě mrtev.

Impulsívně se Byrne stáhl od těla, jako by záhada nepochopitelné smrti změnila jeho soucit v nedůvěru a odpor. Lampa, stojící na podlaze poblíž klidné, strnulé námořníkovy tváře, dodávala jeho pohledu upřenému na strop jakoby zoufalé pro-sebnosti. Podle neporušené tlusté vrstvy prachu v kruhu dopadajícího světla Byrne viděl, že zde v pokoji k žádnému zápasu nedošlo. „Zemřel někde venku,“ pomyslel si. Ano, venku, tam v té úzké chodbě, kde se člověk sotva mohl obrátit, tam na Toma přikvačila ta záhadná smrt. Prvý popud — chytit pistole a vyrazit ven z místnosti — Byrne rychle překonal. Vždyť i Tom byl přece ozbrojen, stejně nicotnými zbraněmi, jaké měl on sám, pistolemi, šavlí! A přece Tom zemřel nepochopitelnou smrtí, usmrcen neznámo jak.

Byrnovi probleskla hlavou nová myšlenka. Ten člověk, co bouchal na vrata a co tak rychle zmizel, když se Byrne objevil u vchodu — ten přišel odklidit mrtvolu. To byl ten průvodce, který měl podle slibu té ježibaby anglickému důstojníkovi umožnit, aby svého přítele následoval stejnou cestou! Slib, který jak teprve nyní viděl, měl hrozivý význam. Ten, kdo bušil na dveře, se měl tedy postarat hned o dvě mrtvoly. Námořník i důstojník by byli putovali z domu společně. Neboť Byrne si teď už byl jist, že má ještě téže noci zemřít — týmž záhadným způsobem, který zůstavuje tělo neporušeno.

Pohled na roztříštěnou hlavu, na proříznuté hrdlo, na zející střelnou ránu by mu byl přinesl nevýslovnou úlevu. Byl by ukonejšil všechny jeho obavy. V duchu se obracel k mrtvému, který mu ještě nikdy v nouzi neodepřel pomoc: „Proč mi nepovíš, nač si mám dát pozor, Tome, proč?“ Ale námořník ve své ztuhlé nehybnosti, položen naznak, jako by zachovával naprosté mlčení, jako by ve svém konečném a děsivém poznání pohrdal rozmluvou s živoucími.

Náhle se Byrne s pálícíma očima vrhl na kolena k mrtvému tělu a prudce rozhrnul košili na prsou, jako kdyby chtěl násilím vyrvat ono tajemství z toho chladného srdce, jež mu bylo zaživa tak oddáno! Nic! Pranic! Pozvedl lampu, ale jediné znamení, které spatřil na kdysi tak laskavém obličeji, byla nepatrná podlitina na čele — takřka nepozorovatelná, skutečně pouhé znaménko. Kůže nebyla ani porušena. Dlouho na ně hleděl, jako by zabloudil v děsivém snu. Poté si všiml, že Tom má zaťaty ruce, jako by padl v pěstním zápasu. Když pohlédl zblízka na klouby, viděl, že jsou na obou rukou odřené.

Objev těchto nepatrných příznaků byl pro Byrna ještě děsivější než nedostatek jakýchkoli stop vůbec. Tom tedy zahynul v boji s čímsi, do čeho se dalo udeřit, a co člověka přesto usmrtilo, aniž zanechalo viditelné rány — snad pouhým dechem.

Hrůza, palčivá hrůza si začala pohrávat Byrnovým srdcem jako plamenné jazyky, které nejprve svou kořist olizují a stahují se zpět, než ji stráví na popel. Odtáhl se od těla, jak dokázal nejdál, pak se opět předklonil a bázlivě a úkradkem si znovu prohlížel šrám na čele. Možná že i on bude mít na čele takové lehké škrábnutí, dřív než nastane den.

„Já to nevydržím,“ šeptal si. Tom ho teď děsil, pohled na jeho tělo ho přitahoval a zároveň v něm budil strach. Nemohl tu podívanou vydržet. Zoufalé odhodlání nakonec nabylo převahy nad jeho stále vzrůstajícím děsem, vykročil od stěny, o kterou se opíral, uchopil mrtvolu v podpaží a počal ji vléci k posteli. Námořníkovy bosé paty se nehlučně plouhaly po podlaze. Byl těžký, těžký onou mrtvou vahou neživých břemen. S posledním úsilím ho Byrne nadzvedl a položil tváří dolů na okraj lůžka; pak ho převrátil, vyškubl zpod masivního a ztuhlého těla prostěradlo a přikryl je. Pak ještě zatáhl závěsy v nohou i v hlavách, takže zakryly postel jeho pohledu úplně.

Dopotácel se k židli a klesl na ni. Zprvu se mu po tváři lil pot, pak jako by se v jeho žilách rozlil tenounký pramínek ledově studené krve. Strach ho nadobro ovládl, bezejmenný děs, který mu spaloval srdce na popel.

Seděl vzpřímeně, opřen o rovné opěradlo, lampa mu čadila u nohou, pistole a tesák měl na dosah ruky na stole u levého lokte, očima nepřestával přejíždět po stěnách, po stropě, po podlaze, jakoby v očekávání nějakého tajemného a děsivého zjevení. To, co dokázalo zabíjet pouhým dechem, bylo venku před těmi zatarasenými dveřmi. Ale Byrne už teď nevěřil závorám ani zdím. Vše se proměňovalo v nezdůvodnitelný strach, i jeho dávný chlapecký obdiv k Tomově atletické postavě, k nezdolnému, a jak se mu tehdy zdálo, nepřemožitelnému Tomovi, a ochromovalo všechny jeho síly, znásobovalo jeho zoufalství.

Už ani nebyl Edgarem Byrncm. Byl jen zmučená duše, trpící strachem víc, než kdy jaké hříšné tělo trpělo na skřipci. Hlubina jeho muk může být změřena jen tím, když prozradím, že tento mladý muž, statečností nijak nezaostávající za svými vrstevníky, již uvažoval o tom, že se chopí pistole a vpálí si kulku do hlavy. Ale jakási mrazící smrtelná mdloba počala ochromo vat jeho údy. Připadalo mu, jako by se mu maso měnilo ve vlhkou maltu tuhnoucí zvolna na jeho žebrech. A teď, napadlo ho, přijdou ty dvě čarodějnice, jedna s holí, druhá s berlou — děsivé, groteskní a obludné, příbuzné samého ďábla — a udělají mu na čelo to nepatrné znamení, známku smrti. A on nedokáže učinit pranic. Tom, ten alespoň do čehosi udeřil pěstmi, jenže on není jako Tom. Jeho údy již odumřely. Tiše seděl a znovu a znovu umíral touž smrtí; jediné, co se v něm nezastavilo, byly jeho oči, zapadlé v důlcích se obracely, přelétaly po stěnách, po podlaze, po stropě, až náhle strnuly nepohnutě jako zkamenělé — upřeny směrem k loži.

Uviděl, jak se těžké závěsy pohnuly a zachvěly, jako by se mrtvé tělo, které skrývaly, obracelo a posazovalo. Byrne, který už se domníval, že pro něho nemohou na světě být připraveny větší hrůzy, ucítil, jak se mu vlasy ježí až v samých koříncích. Popadl opěradlo křesla, brada mu poklesla a na čele mu vyrazil pot, zatímco suchý jazyk se mu náhle přilepil k patru. Znovu se záclona zatřásla, ale nerozestoupila se. „Ne, Tome, ne!“ pokoušel se Byrne vykřiknout, ale zaslechl jen tichý ston, takový, jaký uniká neklidnému spáči. Cítil, že ho opouští zdravý rozum, neboť teď se mu dokonce zdálo, že se pohnul i strop nad ložem,

že se sklonil a opět narovnal — a znovu se lehce otřásly závěsy, jako by se užuž mely rozhrnout.

Byrne přivřel oči, aby neviděl onen příšerný přízrak námořníkovy mrtvoly, jež oživena zlým duchem se zvedá a vychází z lože ven. V hlubokém tichu pokoje prožil okamžik hrůzného děsu a pak opět otevřel oči. A v tom okamžiku uviděl, že závěsy jsou dosud zataženy, ale že se strop nad lůžkem jakoby nadzdvihl o dobrou stopu. Posledním zábleskem rozumu pochopil, že to klesá obrovitý baldachýn nad postelí a že závěsy na něm upevněné se zlehka pohupují a zvolna níží k zemi. Sklapl pokleslou čelist, napůl se pozvedl v židli a pozoroval nehlučný sestup obludného baldachýnu. Nebesa se spouštěla krátkými trhavými pohyby, a když dospěla napůl cesty, naráz sjela až dolů a dosedla jako obrovitý želví štít svým rámem přesně na okraj lůžka. Vše, co bylo slyšet, byly jeden nebo dva tiché nárazy dřeva o dřevo, a potom pokoj opět opanovalo vševládné ticho.

Byrne vstal, nabral dech a vyrazil výkřik hrůzy a vzteku, prvý zvuk, o němž si byl naprosto jist, že za této noci děsu opustil jeho rty. Tohle tedy byla smrt, jíž unikl! Toto byl ten ďábelský vražedný nástroj, o němž se ho snad pokoušel Tom ještě po smrti uvědomit! Neboť také on tak zemřel. Byrne si byl téměř jist, že slyší ten hlas, slabě, ale zřetelně opakující onu dobře známou větu: „Pozor, dejte na sebe pozor, pane Byrne!“ a k tomu slova, jimž nebylo rozumět. Jenže dálka dělící mrtvé od živých je tak nezměrná! A chudák Tom, tolik se snažil. Byrne se rozběhl k loži a pokoušel se nadzdvihnout, odstrčit to děsné víko drtící tělo pod sebou. Ale vzdorovalo jeho úsilí, bylo těžké jako olovo, nepohnutelné jako náhrobní kámen. Pomstychtivost ho nutila vzbouřit se; hlavou mu zmateně duněla myšlenka pozabíjet to všechno, otáčel se po pokoji, nemohl nalézt zbraň ani cestu ven; a nepřestával mumlat strašlivé hrozby…

Prudké zabušení na vrata hostince ho vrátilo k střízlivějšímu uvažování. Vrhl se k oknu, otevřel okenice a vyhlédl. V prvém úsvitu dne pod sebou spatřil zástup chlapů. Tak! Vyrazí a postaví se té smečce vrahů, sebrané nepochybně jen k tomu, aby ho zahubila. Po boji s bezejmenným děsem zatoužil po otevřeném střetnutí s ozbrojeným nepřítelem. Musil však být stále ještě zbaven soudnosti, neboť zapomněl na všechny zbraně a se zuřivým křikem letěl dolů ze schodů, odemkl dveře, na které zvenčí pršel příval ran, a holýma rukama se vrhl po hrdle prvému muži, který před ním stanul. Převalovali se v zápasu jeden přes druhého. Byrne měl matnou představu, že se pokusí prorazit

a utéci po stezce do hor a pak že se vrátí s Gonzalesovými lidmi a vykoná příkladnou pomstu. Zuřivě zápolil až do chvíle, kdy se na jeho hlavu zřítil snad strom, snad dům, snad celá hora — a víc už nevěděl.

Na tomto místě pak popisuje pan Byrne, jak zručně mu byla rozbitá hlava ovázána, sděluje, že ztratil mnoho krve, a připisuje této okolnosti, že byl zachován při zdravém rozumu. Uvádí rovněž podrobně Gonzalesovy zkormoucené omluvy. Neboť Gonzales to byl, kdo unaven čekáním na zprávy od Angličanů

cestou k moři připutoval dolů k hostinci s polovinou svého oddí-

lu. „Vaše Milost,“ vysvětloval, „vyrazila v zuřivém útoku,

a navíc nám nebyla známa jako přítel, takže jsme…“ a tak dále

a tak dále. Když se ho pan Byrne optal, co se stalo s čarodějni—

cemi, ukázal jen mlčky prstem k zemi; pak nahlas připojil mravní ponaučení: „Láska ke zlatu je v stáru nelítostná, seňore,“ pravil.

„Nemůže být pochyb o tom, že v minulosti leckterého osamělého poutníka uložily ke spánku v arcibiskupské posteli.“

„Byla tam také nějaká cikánská holka,“ řekl Byrne slabým

hlasem na improvizovaných nosítkách, na nichž ho četa geril—

lových bojovníků nesla k pobřeží.

„To ona natahovala rumpálem ten pekelný stroj a ona ho

také té noci spouštěla,“ zněla odpověď.

„Ale proč? Proč?“ ozval se Byrne. „Proč by ta měla bažit

po mé smrti?“

„Bezpochyby se jí zalíbily knoflíky Vaší Milosti,“ pravil Gozales podmračeně. „Ty, co patřily mrtvému námořníkovi, jsme u ní také našli. Ale Vaše Milost může být klidná, všechno, co bylo na místě, bylo řádně uděláno.“

Víc už se Byrne neptal. Ještě o jedné smrti soudil Gonzales, že byla na místě. Jednooký Bernardino byl postaven ke zdi své krčmy a dostal do prsou salvu šesti escopet. Za zvuku těchto ran procházely právě kolem hrubé máry s Tomovým tělem; nesl je hlouček španělských vlastenců, navenek ne nepodobných banditům, dolů ke strži a k pobřeží, kde už dvě veslice z fregaty čekaly na pozemské pozůstatky nejlepšího námořníka z celé posádky.

Pan Byrne, velice pobledlý a slabý, nastoupil do člunu, který nesl tělo jeho skromného přítele. Bylo rozhodnuto, že Tom Corbin bude uložen k odpočinku na otevřeném moři v Biskajském zálivu. Důstojník se chopil kormidla, a otáčeje hlavu k poslednímu pohledu na břeh, spatřil, jak se na popelavém svahu cosi pohybuje, cosi, v čem poznal mužíka se žlutým kloboukem jedoucího na mezku — na onom mezku, bez něhož by byl osud Toma Gorbina zůstal navěky záhadou.

TAJFUN

I.

Tvář Thomase MacWhirra, kapitána parolodi Nan-šan, byla věrným hmotným protějškem jeho mysli: nejevila nijak výrazně ani pevnost, ani slaboduchost — nejevila vůbec nic určitého. Byl to zkrátka tuctový, nezúčastněný a nevzrušivý obličej.

Snad jediný rys by v něm bývalo možno občas vystopovat — jistou ostýchavost. V kancelářích na pevnině sedával totiž kapitán, osmahlý a usměvavý, se sklopeným pohledem. Zvedl-li zrak, ukázaly se přímé a modré oči. Měl světlé a neobyčejně jemné vlasy, které věnečkem od spánku k spánku obepínaly holou klenbu jeho lebky jako hedvábné chmýří. Jeho vousy naproti tomu, ohnivě rusé, se podobaly porostu z měděného drátu, kolem úst krátce zastřiženému. Po tvářích, nechť si je vyholoval sebehladčeji, přebíhaly při každém pohybu hlavy kovově planoucí záblesky. Byl spíše menší postavy, ramena se mu trochu kulatila a ruce i nohy měl tak mohutné, že rukávy a nohavice u všech šatů se na něm zdály poněkud těsné. Jako by byl neschopen uvědomit si, co se sluší a patří na různých stupních zeměpisné šířky, nosíval tvrdý hnědý klobouk, oblek rovněž hnědý a k tomu těžké černé šněrovací boty. Tato přístavní elegance dodávala jeho zavalité postavičce zdání stydlivého a trochu neohrabaného šviháctví. Na vestě se mu houpal stříbrný řetízek k hodinkám a na břeh kapitán jaktěživ nevystoupil bez elegantního deštníku nejlepší jakosti, který třímal v mohutné chlupaté pěsti zpravidla nesvinutý. Mladý Jukes, první důstojník, který svého velitele doprovázíval k přístavnímu můstku, si čas od času dovolil velice vybraně podotknout: „Račte dovolit, pane kapitáne —“, zmocnit se uctivě deštníku, zvednout ho, protřást záhyby, v mžiku ho svinout do úhledného vějířku a podat kapitánovi zpět. Celou tuto komedii sehrával s tváří tak slavnostně vážnou, že se pan Šalomoun Rout, první strojní důstojník, jenž nad světlíkem strojovny pokuřoval své ranní cigáro, musel obrátit, aby skryl úsměv. „Aha! To mé nešťastné paraple…děkuju vám, Jukesi, děkuju,“ mumlával kapitán MacWhirr přátelsky, aniž kdy vzhlédl.

Měl představivosti právě jen tolik, co je zapotřebí, aby člověk úspěšně prožil nadcházející den, o nic víc, a tak si byl dokonale jist sám sebou; z téhož důvodu nebyl ani dost málo nedůtklivý. Však právě šéfové nadaní představivostí bývají ješitní, pánovití, těžko jim bývá vyhovět. Každá loď se pod velením kapitána MacWhirra stávala plovoucí oázou souladu a míru. Po pravdě řečeno dát se strhnout k nějakému citovému výbuchu bylo pro

něho asi stejně těžké, jako by pro hodináře bylo nesnadné vyrobit přesný chronometr jen lupenkovou pilkou a dvouliberním kladivem. A přece i nezajímavé životy lidí tak zcela odevzdaných své bezprostřední holé existenci mívají svá tajemství. U kapitána MacWhirra například bylo nesnadné pochopit, co vlastně, pro všechno na světě, přimělo onoho převzorného kupeckého synka z Belfastu utéci na moře. Přesto právě tohle ve svých patnácti letech provedl. Kdybyste o tom moc přemýšleli, bylo by toho skoro dost k představě, že nějaká obrovská, mocná a neviditelná ruka vrážívá do lidského mraveniště, chytá za ramena, sráží hlavy dohromady a postrkuje omámené tváře davu k nepochopitelným cílům a v netušených směrech.

Otec mu tuto nepřístojnou hloupost nikdy docela neodpustil. „Byli bychom to bez něho vydrželi,“ prohlašoval později, „ale obchod je obchod a pak, je to přece jenom jediný syn.“ Matka jeho zmizení mnohokrát oplakala. Jelikož ho ani nenapadlo nechat doma nějakou zprávu, drželi za něho smutek, dokud po osmi měsících nedošel jeho dopis z Talcahuana. Byl stručný a obsahoval sdělení: „Při vyplutí bylo krásné počasí.“ Jedinou důležitou zprávou podle pisatelova úsudku zřejmě bylo, že ho kapitán v den napsání dopisu zanesl do lodních papírů jako řádného námořníka. „Protože tu práci zastanu,“ vysvětloval. Matka si opět poplakala, zatímco otcovy city byly vyjádřeny poznámkou: „Tom je osel.“ Byl to obtloustlý muž, obdařený sklonem k škádlení a úsměškům, který až do konce svého života ukájel právě ve styku se synem, shovívavě, jako by jednal s neplnomyslným tvorem.

MacWhirr navštěvoval domov velice zřídka, jak ani jinak nebylo možné, a tak posílal během let rodičům další dopisy o svých nových povýšeních a o svých putováních po široširém světě. V oněch listech bylo možno nalézt takovéto věty: „Je tu velice horko.“ Nebo: „Na Štědrý den v 16 hodin jsme se setkali s několika ledovci.“ Nakonec rodiče poznali pěknou řádku jmen lodí a jmen jejich kapitánů, řádku jmen skotských i anglických rejdařů, jmen moří, oceánů, úžin a mysů, cizokrajných jmen dřevařských přístavů a rýžových přístavů a bavlnářských přístavů, jména ostrovů a jméno synovy mladé nevěsty — Lucy. Nenapadlo ho zmínit se, zda se mu toto jméno líbí. A pak rodiče zemřeli.

Nadešel velký den MacWhirrovy svatby, krátce po tom, co mu bylo svěřeno velení nad první lodí.

Všechny tyto příhody se zběhly dlouhá léta před oním ránem, kdy se zastavil v mapovně parolodi Nan-šan u barometru, jemuž nedůvěřovat neměl důvod. Pokles tlaku vzduchu nevěstil — vzhledem k výtěžnosti přístroje, k roční době a k poloze lodi na zemské kouli — nic dobrého; ale zarudlá kapitánova tvář neprozrazovala nižádné rozrušení. Věštby se ho prostě netýkaly a smysl proroctví mu unikal, dokud jeho vyplnění netlouklo na dveře. „Klesá, to je jasné,“ pomyslel si. „Někde se tu potlouká mimořádně mizerné počasí.“

Man-šan byl na cestě z jihu do smluvního přístavu Fu-žou s částečným nákladem v dolních skladištích a s dvěma sty čínských kuliů vracejících se domů do vesnic ve Fukienské provincii po několikaleté práci v různých tropických koloniích. Ráno bylo pěkné, moře jako olej se dmulo bez jediného záblesku a na obloze tkvěla podivná bílá mlhavá skvrna, jako kolo, jež se tvořívá kolem slunce. Příďová paluba, přeplněná Číňany, byla plná tmavých oděvů, žlutých tváří a copů, kropenatá četnými nahými zády, jelikož bylo bezvětří a dusno bylo tíživé. Kuliové lelkovali, povídali nebo civěli přes zábradlí; někteří vytahovali kbelíkem vodu z moře na palubu a polévali se navzájem. Několik jich spalo na jícnových krytech, zatímco několik malých kroužků po šesti sedělo na bobku kolem železných podnosů s miskami rýže a titěrnými čajovými šálky. Každý ze Synů nebes pak měl u sebe všechno, co bylo na světě jeho — bedničku s cinkajícím zámečkem a s okovanými rohy, která obsahovala vše, co si z práce ušetřil: obřadní oblek, tyčinky kadidla, snad trošku opia, všelijaké běžné tretky a malou hromádku stříbrných dolarů vydřených na uhelných lodích, vyhraných v hráčských doupatech nebo získaných různými kšeftíky, vymámených z půdy, vypocených z dolů, z železnic, ze smrtících džunglí, pod těžkými břemeny — trpělivě shromažďovaných, pečlivě střežených, horoucně laskaných.

Od Tchajwanské úžiny přitrhlo na loď kolem desáté hodiny příčné vlnobití, ale tyto pasažéry příliš nevyrušilo, protože Nan-šan se svým plochým dnem, s outorovými kýly pro zvýšení stability a se svou šíří měl pověst lodi mimořádně klidné na každé vodě. Jukes při občasných flámech hlučně vyhlašoval, že ta loď je „tak poctivá, jak je pěkná“. Kapitána MacWhirra by ani ve snu nenapadlo vyjadřovat své vlastní mínění tak hlasitě a tak uneseně.

Loď to byla nesporně dobrá a stará rovněž nebyla. Postavili ji v Dumbartonu před necelými třemi roky pro siamskou obchodní firmu Sigg a synové. Když byla spuštěna na vodu, hotová do posledního šroubku a připravená začít své životní dílo, loďaři si ji s pýchou prohlíželi.

„Sigg po nás chtěl spolehlivého kapitána, který by mu ji přivezl,“ poznamenal jeden z loďařů a druhý po chvilce přemýšlení pravil: „Mám dojem, že MacWhirr je zrovna na pevnině.“

„Ano? Tak mu hned pošli telegram. Takového právě potřebujeme,“ prohlásil starší společník bez váhání.

Nazítří ráno před nimi stál nijak nepřekvapený MacWhirr, který přijel z Londýna půlnočním rychlíkem po náhlém a docela neokázalém rozloučení se ženou. Byla to dcera lidí z lepších kruhů, kteří pamatovali staré zlaté časy.

„Nejlíp bychom udělali, kapitáne, kdybychom si loď prohlédli,“ řekl starší společník; a tak začali tři muži obzírat dokonalost Nan-šanu od přídě k zádi a od vazů až po kladky na nevysokých stožárech.

Kapitán MacWhirr začal tím, že si svlékl sako a pověsil je na konec parního kotevního vrátku, jenž byl ztělesněním vší modernosti.

„Můj strýc o vás poslal velmi příznivé doporučení včerejší poštou jedněm našim dobrým přátelům — Sigg a synové, víte? — a bezpochyby vám svěří velení i tam,“ pravil mladší společník. „Budete se moci pyšnit, že velíte nejhezčí lodi této třídy na celém čínském pobřeží, kapitáne,“ dodal.

„Ano. Dobře. Děkuju,“ zamumlal MacWhirr bezbarvě, neboť vyhlídka na nějakou vzdálenou možnost ho nezaujala o nic víc než krátkozrakého turistu krása krajiny; a jelikož jeho oči právě spočinuly na dveřích kabiny, pokročil k nim s jakýmsi úmyslem a začal rázně cloumat klikou, poznamenávaje při tom vážným a tichým hlasem: „Dneska člověk nemůže řemeslníkům vůbec věřit. Zámek je zbrusu nový — a nefunguje. Zaskočil. Podívejte se! Podívejte!“

Jakmile osaměli v kanceláři vzadu na dvoře, optal se synovec s lehkým pohrdáním: „Tys toho chlapa Siggovi vychválil. A co na něm vlastně vidíš?“

„Připouštím, že v sobě nemá nic z ukázkového kapitána, jestli jsi to tak myslel,“ řekl starší muž úsečně. „Je venku mistr od tesařů z Nan-šanu?… Pojďte dál, Batesi. Jak to přijde, že jste nechal ty chlapy od Taitů namontovat ke dveřím u kabiny

vadný zámek? Kapitán si toho všiml, jen se na to podíval. Hned

ho dejte vyměnit! To jsou ta smítka v oku, Batesi, ta smítka…“

Zámek byl v pořádku vyměněn a o několik dnů později

vyplul Nan-Šan na východ, aniž MacWhirr dodal jediné slovo

o jeho vybavení a aniž od něho kdokoli uslyšel jediné slovo svědčící o nějaké pýše na svěřenou loď, o vděčnosti za jmenování nebo o uspokojení z vyhlídek do budoucnosti.

Nebyl to ani mluvka, ani nemluva, příležitosti k hovorům však

nacházel pramálo. Byly tu ovšem služební záležitosti — pokyny,

rozkazy a tak dále, jelikož však pro jeho mysl minulost už neexistovala a budoucnost ještě neexistovala, obešly se běžné denní

události bez poznámek — neboť fakta mluví sama za sebe s ne—

dostižnou přesností.

Starý Sigg měl rád lidi, kteří toho mnoho nenamluví a kteří

se nebudou „pokoušet vylepšovat něco na příkazech, které

dostali“. MacWhirr těmto požadavkům vyhovoval, a tak velel

na Nan-šanu dál a věnoval se pečlivém uvedení své lodi po čínských vodách. Loď byla zaregistrována jako britská, po nějakém

čase však firma Sigg usoudila, že bude účelnější převést ji pod

siamskou vlajku.

Po zprávě o zamýšleném převodu Jukes zneklidněl, jako by -

pocítil osobní urážku. Bručel si, kudy chodil, a pohrdavě se

pochechtával.

„To je krása, mít na vlastní lodi vlajku se slonem jako z Noemovy archy ve znaku,“ povídal jednou ve dveřích strojovny.

„Ať mě hrom, jestli si to dám líbit — dám výpověď. Vám se

z toho nedělá špatně, Route?“ Strojmistr si jen odkašlal a tvářil

se jako člověk, který příliš dobře zná cenu dobrého místa.

Prvního rána, co nová vlajka zavlála nad zádí Nan-šanu,

Jukes stál na můstku a trpce na ni pohlížel. Chvíli zápolil se

svými pocity a pak poznamenal: „Trochu divná vlajka, pane

kapitáne, když se má člověk pod ní plavit, co?“

„Copak má být s tou vlajkou?“ dotazoval se kapitán MacWhirr. „Mně se zdá docela v pořádku.“ Přešel na druhý konec

můstku, aby se mohl pořádně podívat.

„No, mně se zase zdá divná,“ vybuchl Jukes, mohutně si

odplivl a seskočil z můstku.

Kapitán MacWhirr byl těmito způsoby udiven. Po chvilce tiše vstoupil do mapovny a otevřel mezinárodní signálový kód na stránce, kde jsou v pestrobarevných řadách seřazena správná vyobrazení vlajek všech národů. Přeběhl po nich prstem, a když se dostal až k Siamu, pozorně se zahleděl na bílého slona v rudém poli. Nic nemohlo být jednodušší, aby se však ujistil, vzal knihu na můstek a srovnal barevný obrázek se skutečnou vlajkou na stožáru na zádi. Když se Jukes, který toho dne vykonával službu s nějakou,potlačovanou zuřivostí, objevil na můstku, kapitán poznamenal:

„Ta vlajka je docela v pořádku.“

„Vážně?“ zahučel Jukes, klekaje před palubní skříní, a zlostně z ní rval záložní šňůru hloubkoměru.

„Ano, díval jsem se do knihy. Délka je dvojnásobek výšky a slon je přesně uprostřed. Myslel jsem si, že ti lidé na pevnině budou umět udělat místní vlajku. To dá rozum. Spletl jste se, Jukesi…“

„Teda, pane kapitáne,“ začal Jukes a rozčileně vyskočil, „jestli můžu něco říct…“ Ruce se mu třásly tak, že nemohl najít konec provazu.

„Všechno je v pořádku,“ klidnil ho kapitán MacWhirr, usedaje ztěžka na skládací plátěnou stoličku, kterou si velmi oblíbil. „Stačí, když dáte pozor, aby ji nevztyčili vzhůru nohama, než si na toho slona zvyknou.“

Jukes mrskl provazem na příďovou palubu. „Tady ho máte, bocmane, nezapomeňte mi ho pořádně namočit,“ houkl, a rozhodnut k něčemu velikému, obrátil se na kapitána. Jenže kapitán MacWhirr se mezitím pohodlně rozložil s lokty opřenými o zábradlí můstku.

„Protože to by se dalo vykládat jako signál ŽÁDÁM O POMOC,“ pokračoval. „Co myslíte? Podle mého by to mělo zrovna takový význam jako Union Jack obrácený vzhůru nohama…“

„Ale ne!“ vřískl Jukes, až se všechny hlavy, co jich na Nan-šanu jen bylo, otočily k můstku. Pak si povzdechl a odevzdaně a mírně už dodal: „Ne, to by opravdu volalo o pomoc.“

Později toho dne oslovil prvního strojního důstojníka důvěrně: „Poslouchejte, ten náš starý se zase projevil.“

Pan Šalomoun Rout (bylo možno doptat se na něho jako na Dlouhého Sola, Starého Sola nebo Otce Routa), vzhledem k tomu, že byl celkem bez výjimky nejdelším členem posádky na každé lodi, na kterou kdy vstoupil, osvojil si jakousi povznesenou a nedbalou shovívavost. Pískové vlasy mu řídly, vpadlé tváře měl bledé, jeho kostnatá zápěstí a dlouhé učenecké ruce byly rovněž bílé, jako by byl celý svůj život prožil ve stínu.

Usmál se zvysoka na Jukese, kouřil a rozhlížel se klidně dál jako vlídný strýc, jenž dopřává sluchu vzrušenému školáčkovi. Pak se pobaveně, ale bez zaujetí zeptal: „A výpověď jste nedal?“

,,Ne,“ utrhl se Jukes, pozvedaje hlas nad drsný svist nakládacích navijáků na Nan-šanu. Všechny pracovaly na plné obrátky, hbitě se chápaly balíků a vytahovaly je vysoko až k dlouhým výložníkům nakládacích stožárů jen proto, jak se zdálo, aby je mohly zase pustit a bezohledně rozervat. Řetězy na nákladu sténaly všemi oky, břinkaly o okraje jícnů, rachotily na palubě a celá loď se otřásala — dlouhé šedé boky byly zahaleny v kotoučích páry.

„Ne!“ hulákal Jukes. „Nedal. K čemu by to taky bylo? Mohl bych stejně dobře dávat výpověď tady té stěně. Jako bys na ni hrách házel, Nevěřím, že takovému chlapovi je vůbec možné něco vysvětlit. To mě prostě porazilo.“

V tom okamžiku přecházel po palubě kapitán MacWhirr, který se právě vrátil z břehu s deštníkem v ruce, doprovázen soustředěně a chmurně vyhlížejícím Číňanem, jenž kráčel za ním v hedvábných střevících s papírovými podrážkami a rovněž s deštníkem.

Kapitán lodi Nan-šan mluvil jen tak hlasitě, aby ho vůbec bylo slyšet, a prohlížel si podle svého zvyku vlastní boty. Poznamenal, že se budou muset cestou stavit ve Fu-čou, a vyslovil přání, aby pan Rout měl nazítří odpoledne v jednu hodinu dostatek páry. Posunul si tvrďák do týlu, aby si mohl otřít čelo, a přitom podotkl, že cesty na pevninu nenávidí. Pan Rout nad ním beze slova pokuřoval, tvářil se přísně a choval si pravý loket v levé dlani. Nato dostal Jukes stejně tichým hlasem příkaz, aby do příďového mezipalubí nedával žádný náklad. Ze prý tam přijde dvě stě kuliů, co je posílá domů Bun Hin Comp. Hned taky přirazí sampan s pětadvaceti žoky rýže. Všichni sloužili podle smlouvy sedm let, povídal ještě kapitán MacWhirr, a každý z nich si veze bedničku z kafrového dřeva. Ať se lodní tesař dá hnedle do díla a zajistí je dole v podpalubí vpředu i vzadu třípalcovými fošnami, aby se na moři bedničky nemlátily sem a tam. Ať na to Jukes radši hned dohlédne. „Rozumíte, Jukesi?“ Tenhle Číňan že pojede na lodi až do Fu-čou — něco jako tlumočník. Že prý je to úředník od Bun Hinů a že sejde podívat na ubytování. Snad by mu to Jukes mohl všechno ukázat. „Rozumíte, Jukesi?“

Pokaždé, když to slušnost vyžadovala, potvrzoval Jukes přijetí těchto pokynů povinným „Ano, pane“, ale pronášel to bez velkého nadšení. Jeho slova: „Tak pojď, číčo, jít koukat podívat,“ zazněla tak drsně, že za ním Číňan okamžitě vyrazil.

„Tak heleď — koukat, všechno prohlížet, každá věc, dobše, pošád,“ povídal Jukes, který nejenže neměl mnoho talentu na cizí jazyky, ale příšerně potvořil i samu pidgin-english. „Spát tady, vidět?“

Mluvil obhrouble, jak už byla panská rasa zvyklá, ale nikoli nevlídně. Gíňan, který smutně a beze slova zíral do temnot průvlaku, vypadal, jako by stál nad zejícím hrobem.

„Nic voda, nic pršet tam dole — vidět?“ ukazoval Jukes. „A když vůbec nic pršet, kuli jít nahoru,“ pokračoval rozehřívaje se. „Dělat tohle, dívat se — fúúúú.“ Nadul hruď a odfoukl si, „Tak co, činče, rozumíš? Dýchat, čerstvá vzduch. No tak. To je moc dobrá věc. Pak vyprat kaťata, víš. A ham-ham, jíst, rozumíš, činče?“

Rukama i ústy bujně předváděl, jak se jí rýže a jak se perou kalhoty. A číňan, který nedůvěru k této němohře zakrýval vyrovnaným klidem s jemným nádechem vznešené melancholie, přebíhal mandlovýma očima z Jukese na průvlak a zase zpátky.

„Dobše,“ zamumlal s bezútěšností v hlase a hbitě se rozběhl po lodi, vyhýbaje se překážkám v cestě. Pak se shýbl a proklouzl pod snášejícím se svazkem deseti pytlů nějakého vzácného zboží, vydávajícího odporný puch, a zmizel.

Kapitán MacWhirr zatím došel na můstek a do mapovny, kde na něj čekal nedokončený dopis, započatý před dvěma dny. Tyto dlouhé dopisy začínaly „Moje drahá manželko“ a stevard si nikdy nedal ujít příležitost, aby si je mezi drhnutím podlahy a otřením chronometrů nepřečetl. Zajímaly ho mnohem víc, než mohly podle všeho zajímat ženu, pro jejíž zrak byly určeny; to proto, že vypisovaly do nejmenších podrobností každou cestu Jían-šanu.

Jeho velitel popisoval mnoho stránek věrnými a pečlivými záznamy o tom všem, co pouze on sám viděl a věděl. Předměstský

domek daleko na severu, do něhož byly ony stránky adresovány, měl před klenutými okny zahrádku a blahobytně vyhlížející prostorný krytý vchod s falešnou mozaikou z barevného skla a olověných pásků na dveřích. Platil z něj pětačtyřicet liber ročního nájmu a nezdálo se mu to mnoho, neboť milostivá paní MacWhirrová (povýšená dáma s vyzáblým krkem a přezíravými způsoby) měla v sobě, i podle mínění jiných, cosi vznešeného a byla v sousedství řazena mezi „lepší lidi“. Její jediné tajemství v životě byl odpor a strach z okamžiku, kdy se její manžel nadobro vrátí domů. Pod jednou střechou s ní bydlili Lýdie, dcera, a syn Tom. Oba znali otce pramálo. Přesněji řečeno, pro ně byl řídkým, ale váženým hostem, jenž si večer vykouřil v jídelně dýmku a pak v domku přespal. Vytáhlé děvče se za jeho návštěvy trochu stydělo, chlapci byla jeho přítomnost lhostejná, což dával otevřeně a nezakrytě najevo přímým, nestrojeným a vkusným způsobem, jak to už chlapci dospívající v muže dovedou.

A kapitán MacWhirr dopisoval domů z čínského pobřeží dvanáctkrát do roka, požaduje doslova, aby byl „připomenut dětem“, a podepisuje se „Tvůj milující Tě manžel“, jako by tato slova, tolikrát užitá tolika muži, dávno ztratila svůj tvar a stala se otřelou frází s významem dávno vybledlým.

Moře na severu a na jihu Cíny jsou samá úžina. Jsou to moře pro plavbu plná událostí, ostrovů, písčitých mělčin, útesů, bystrých a měnících se proudů — změť příhod, jež nicméně k námořníkovi hovoří jasnou a určitou řečí. Tato řeč působila na kapitánův smysl pro skutečnost tak mocně, že se vzdal své kabiny dole a prakticky trávil všechny své dny na můstku, kam si dával občas posílat i jídlo, a přespával v mapovně. A tam také sepisoval dopisy domů. Každý bez výjimky obsahoval větu „Počasí máme za této plavby velmi pěkné“ nebo nějaké jiné hlášení v tomto smyslu. I ostatní informace, které dopis obsahoval, byly stejně precizní jako tato obdivuhodně vytrvale opakovaná fráze.

Také pan Rout psával domů. Avšak nikdo na palubě se nedověděl, jak se on s perem v ruce dokáže rozpovídat, jelikož první strojní důstojník měl dosti vtipu, aby zavíral svůj psací stůl. Na dopisy se jeho žena velice těšila. Děti neměli a paní Routová, statná čtyřicátnice s mohutnou hrudí, obývala společně s bezzubou a ctihodnou matkou pana Routa chaloupku poblíže Tedding-tonu. Čítala dopisy u snídaně, oči jí hrály, zajímavé odstavce vyvolávala pro starou hluchou paní s radostným halasem, přede

sílajíc každému výňatku výstražné zařvání „Šalomoun říká!“ Vypalovala Šalomounova úsloví i na cizí lidi a velice snadno je uváděla do rozpaků neobvyklým textem a nezvykle žertovným tónem těchto citátů. Když je v chalupě poprvé navštívil nový kurát, nalezla příležitost k výroku: „Jak říká Šalomoun —jen strojníci, kteří se dají na moře, uhlídají zázraky námořnického života.“ Tu náhlá změna v hostově tváři ji přiměla odmlčet se a zahledět se na něho.

„Šalomoun… ehm!… tedy paní Routová,“ koktal mladý muž, v tváři velice rudý, „musím říci, že ne —“

„To je můj manžel,“ ohlušilo ho oznámení paní Routové, jež se zvrátila nazpět do křesla. Uvědomila si směšnost situace a rozřehtala se s kapesníkem u očí, zatímco kurát ze sebe nutil úsměv a z nedostatku zkušeností s žertujícími ženami byl plně přesvědčen, že paní Routová je chudák bláznivá. Stali se pak dobrými přáteli, neboť když jí odpustil nevážný záměr, shledal, že je to velice úctyhodná žena; časem se i naučil přijímat bez zachvění další drobty Šalomounových moudrostí.

„Já sám,“ vyjádřil se podle své ženy jednoho dne Šalomoun, „když jde o velitele, beru i toho nejotravnějšího osla raději než lumpa. S hlupákem si člověk poradí, ale lump je mazaný a kluzký jako had.“ Byl to úsudek povrchní, odvozený z povahy kapitána MacWhirra, jehož počestnost byla tak hmatatelná jako hrouda hlíny. Jinak to bylo s panem Jukesem: ten si nedovedl odvozovat úsudky, nebyl ženat ani zasnouben a srdce otvíral docela jinak: psal starému kamarádovi z lodi a bývalému prvnímu důstojníkovi, nyní druhému důstojníku na atlantské pasažérské lodi.

Nejdříve ze všeho zdůraznil vždy výhody východní obchodní plavby a poukázal na její přednosti před službou na západních oceánech. Vynášel oblohu, moře, lodi a lehký život na Dálném východě. Nan-šan, zdůrazňoval, je druhá nejlepší loď na světě, přičemž ovšem ta první nebyla ještě postavena.

„Nemáme žádné zlato na uniformách, ale zato si tu žijeme jako bratři,“ psal. „Jíme pěkně pohromadě a máme se jako husy na krmníku… Mládenci ze strojní skupiny jsou slušní a Starý Sol, první strojní, je taková souška. Jsme dobří přátelé. Pokud jde o našeho starého, nenašel bys klidnějšího velitele. Někdy by sis mohl myslet, že není dost chytrý na to, aby někde objevil nepořádek. Ale není to tak. Právě naopak. Je velitelem už hezkých pár let. Nikdá nic hloupého neprovedl a udělá si svoje, i když nikoho s ničím neotravuje. Myslím, že je moc chytrý na to, aby dělal kravály. Nijak toho nevyužívám. Musel bych se stydět. Jinak, mimo službu, vypadá, jako když rozumí sotva polovině toho, co mu říkáš. Dost často se tomu chechtáme; ono je to ale nakonec trochu nudné, sloužit s takovýmhle chlapem. Starý Sol říká, že kapitán není na nějakou zábavu. Zábavu! Pane na nebi! Ten nepromluví slova. Tuhle jsem se trochu zapovídal pod můstkem s jedním strojníkem a starý nás musel asi slyšet. Když jsem přišel nahoru na hlídku, vyšel z mapovny a rozhlédl se nejdřív pořádně kolem sebe: obhlédl boční světla, podíval se na kompas, mrkl na hvězdy. To je jeho obvyklý program. Pak povídá: ,To vy jste se teď bavil v levém průchodu?’ ,Ano, pane.’ Pak přejde na pravobok, sedne si na takovou polní stoličku a půl hodiny snad nevydá hlásku — jen kýchnout ho jednou slyším. Pak zase slyším, jak vstává a loudá se na levobok, kde jsem stál já. ,Nepochopím, o čem se vydržíte tak dlouho bavit,’ povídá. ,Celé dvě hodiny. Já vám to nevyčítám. Vídám lidi na břehu, jak se vybavují celé dny a pak si ještě večer spolu sednou k pití a zase se baví. Musí si přece říkat pořád dokola jedno a totéž. Nemohu to pochopit.’

Slyšels někdy něco takového? A on to říkal tak trpitelsky. Bylo mi ho úplně líto. Ale jindy mě dopaluje. To se ví, člověk ho nedráždí, i kdyby to mělo smysl. A ono to ani smysl nemá. Ten je takové neviňátko, že kdybys na něho dělal třeba dlouhý nos, tak by se jen hrozně divil, proč dáváš palec k nosu a proč máváš prsty. Jednou mi řekl, že je to pro něho někdy těžké, porozumět, proč se lidé chovají tak divně. Má trochu dlouhé vedení.“

Tohle přibližně asi psal pan Jukes svému kamarádovi na Atlantiku, tím mu srdce přetékalo a takový obraz si o tom všem udělal.

Vyjádřil své názory upřímně. Nemělo cenu pokoušet se pohnout takovým člověkem, jako byl kapitán. Kdyby byl svět plný samých takových lidí, život by se pro Jukese stal nezábavnou a nerentabilní záležitostí. A nebylo to jen jeho mínění. I moře samo, jako by sdílelo páně Jukesovu shovívavost, se nikdy nepokusilo vyděsit tichého muže, který zřídkakdy vzhlédl a který se ve vší nevinnosti potuloval po vodstvech jen proto, aby opatřil potravu, oděv a přístřeší pro tři lidi na pevnině. Poznal samozřejmě všelijakou nepohodu. Poznal mokro, nepohodlí, únavu, cítil je však jen bezprostředně a hned na ně zapomínal. Takže měl vcelku pravdu, když psával domů o krásném počasí. Nikdy mu však nebylo dáno|zahlédnout nezměrnou sílu a nelítostný hněv, jež se vyčerpávají, avšak nikdy se neutiší — hněv a bouření rozlíceného moře. Věděl, že existuje zločin a hrůza: slýchal o nich tak, jako slýchá mírumilovný občánek ve městě o bitvách, o hladomoru, o povodních, aniž věděl, co tyhle věci znamenají — třeba ovšem se mu již stalo, že byl zatažen do pouliční rvačky nebo zůstal jednou bez oběda nebo ho déšť promočil až na kůži. Kapitán MacWhirr plul po oceánech tak, jako někteří lidé přeplouvají svá léta, až nakonec spočinou klidně v hrobě, nevědouce až doposledka nic o životě, aniž spatřili, co zrady, násilí a hrůzy v něm může být obsaženo. Na moři i na zemi jsou lidé takhle šťastní — nebo tak opovržení osudem či mořem.

II.

Když kapitán MacWhirr zjistil vytrvalý pokles barometru, pomyslel si: „Někde se tu potlouká mizerné počasí.“ Přesně tak si to řekl. V jeho pojetí totiž pojem mizerného počasí v sobě zahrnoval jen takovou nepohodu, jež námořníkovi přinášela pouze přiměřené nesnáze. Kdyby mu byl někdo nesporně k tomu povolaný pověděl, že konec světa bude dokonán katastrofální atmosférickou poruchou, byl by tuto představu jednoduše zařadil do skupiny mizerného počasí a nikam jinam, jelikož s potopami žádnou zkušenost neměl a víra sama v sobě nemusí vždy zahrnovat i chápání. Moudrost jeho vlasti se jazykem zákona vyslovila, že dříve než bude moci být považován za způsobilého převzít loď, má být s to odpovědět na několik jednoduchých otázek o rotujících větrných smrštích, jako o hurikánech, cyklonech a tajfunech; tyto otázky MacWhirr zřejmě zodpověděl, jelikož právě teď velel lodi Nan-san v čínských mořích a v době tajfunu. Nepamatoval si z toho nic. Zato si však uvědomoval tísnivé a lepkavé vedro. Vyšel na můstek, ale nenašel tam před dusnem žádnou úlevu. Zdálo se, že ovzduší zhoustlo. Zalapal po vzduchu jako ryba a začal se domýšlet, že je to s ním nějak zlé.

Nan-san vyrýval mizející brázdu napříč pruhem moře, jenž se povrchem i leskem podobal vlnícímu se kusu šedého hedvábí. Bledé slunce bez paprsků rozlévalo v podivně neurčitém světle olověný žár a Číňané byli rozloženi po palubách. Jejich bezkrevné, stísněné žluté tváře jako by patřily k chorým játrům. Zvláště dvou si kapitán MacWhirr povšiml, jak leželi nataženi na zádech rovnou pod můstkem. Jen zavřeli oči, hned se podobali mrtvolám. Jiní tři se zase divoce přeli někde na přídi; a jiný opět, polonahý hromotluk s herkulovskými rameny, visel zplihle přes naviják. Další seděl na palubě, kolena přitažena, s hlavou na stranu, jako sedávají děvčata, a pletl si cůpek s nekonečným smutkem zračícím se v celé jeho postavě, ba i v samotném pohybu prstů. Kouř jen ztěžka vyrážel z komína, a místo aby se rozplýval někam pryč, setrvával a rozlézal se jako pekelný mrak nad lodí, čpěl po síře a dštil saze po všech palubách.

„Co to tam, k ďasu, děláte, pane Jukesi?“ zeptal se kapitán MacWhirr.

Toto poněkud nezvyklé oslovení, třeba si je kapitán spíše zamumlal pro sebe, než vyřkl nahlas, způsobilo, že se pan Jukes celým tělem vymrštil, jako by ho byl kdosi rýpl pod páté žebro. Dal si na můstek vynést nízkou lavici a s kusem provazu u nohou a s plátnem na kolenou vsedě usilovně píchal plachtovou jehlou. Vzhlédl a překvapení dodalo jeho očím nevinnosti a průzračnosti.

,,Já jen obšívám provazem ty nové pytle na uhlí,“ odmlouval trochu. „Budeme je potřebovat, až zase budeme nakládat uhlí.“

„Co se stalo s ostatními?“

„No, ty přece už jsou roztrhané, pane kapitáne.“

Kapitán MacWhirr nejprve na prvního důstojníka nerozhodně shlédl a pak otráveně a cynicky prohlásil, že jich jistě nejméně půlka šla přes palubu, jak by se asi ukázalo, a šel na druhý konec můstku. Jukes, podrážděný tímto nezaslouženým výpadem, zlomil hned při dalším stehu jehlu, sekl s prací, vstal a potichu proklínal vedro.

Šroub hučel, tři Číňané na přídi znenadání nechali hašteření a ten, jenž si pletl cop, objal kolena a sklíčeně se přes ně zahleděl. Ponuré slunce vrhalo bledé a choré stíny. Vlnobití se zvedalo a zrychlovalo každým okamžikem a loď se ztěžka rozkymácela po hladkých a hlubokých propadlinách v hladině.

„To bych rád věděl, odkud se to svinské kymácení bere,“ řekl Jukes hlasitě, když znovu nabyl rovnováhy po jednom takovém zakolísání.

„Od severovýchodu,“ zavrčel MacWhirr, jenž všechno bral doslova. „Někde se tu potlouká mizerné počasí. Běžte se podívat, co dělá tlakoměr.“

Když pak Jukes vyšel z mapovny, zračilo se v jeho výrazu zamyšlení a starost. Chytil se zábradlí na můstku a civěl kupředu.

Teplota ve strojovně stoupla až na sedmačtyřicet stupňů. Z kotelny se světlíkem i průlezem draly rozčilené hlasy, drsná a hlučná váda mísící se do zlostných ran a nárazů kovu o kov, jako by se tam dole hádali chlapi s železnými údy a bronzovými hrdly. Druhý strojní důstojník spílal topičům za to, že klesá tlak páry. Byl to chlapík s kovářskými pažemi. Zpravidla se ho báli, ale onoho o dpoledne mu topiči drze odmlouvali a v zoufalém vzteku práskali dvířkami topenišť. Potom hluk náhle ustal a druhý strojní se vynořil z kotelny promočený a umouněný od mouru jako kominík, který právě vylezl ze studně. Sotva měl hlavu nad průlezem, začal Jukesovi nadávat, že nedokáže správně nastavit ventilátory pro kotelnu; v odpověď ho Jukes zchlazoval vyčítavými gesty, jež měla značit: „Nedá se nic dělat, je bezvětří, vždyť to vidíš sám.“ Ale na druhého strojního žádné důvody neplatily. Zuby se mu hněvivě zableskly v učerněné tváři. Že prý mu houby záleží, povídal, na těch dole, že jim ty zpropadené hlavy třeba roztříská, ať se sám propadne, ale copak si ti sakramentští námořníci myslí, že se tlak dá v těch

setsakramentských kotlech udržet jenom tím, že on bude třískat ty zatracené topiče?

To ne, u čertovy zahrádky! Potřebuje k tomu taky nějaký tah, ať se propadne, ať se třeba navěky promění v nemehlo námořnické, jestli se dá bez tahu vůbec topit. A první strojní zrovna tak, vzteká se před manometrem a lítá sem a tam po strojovně od samého poledne. Myslí si snad Jukes, že ho tam postavili pro ozdobu, když nedokáže popohnat nějaké to smradlavé, zchromlé palubní budižkničemu, aby postavilo větráky podle větru?

Vztahy mezi strojovnou a palubou na Nan-šanu byly, jak víme, téměř bratrské; proto se Jukes naklonil z můstku a prosil druhého strojního umírněným hlasem, aby ze sebe laskavě nedělal tak odporného osla, jelikož kapitán je na můstku na druhé straně. Ale druhý strojní vzpurně prohlásil, že se čerta stará, kdo je všechno na můstku a na které straně, a Jukes, v mžiku zaměňuje povznesený nesouhlas za notné rozčilení, zval ho nevybíravými slovy nahoru, aby si laskavě natočil ty všivé větráky, jak se mu zachce, a našel si takový vítr, jaký jen může trknout osla, jako je druhý strojní. Druhý strojní se vrhl do půtky. Skočil k levému větráku, jako by ho chtěl osobně vyrvat a hodit přes palubu. Ale neudělal nic víc, než že větrák pootočil o pár palců; stálo ho to obrovskou námahu a zdálo se, že ho toto úsilí zcela vyčerpalo. Opřel se zády o kormidelnu a Jukes se vydal k němu.

„Pane na nebi!“ vymáčkl ze sebe druhý strojní. Pozvedl zrak k obloze a pak klesl skelnýma očima až k obzoru, skloněnému o čtyřicet stupňů, jenž se zdál chvíli setrvávat v tomto náklonu a potom se zvolna opět srovnal. „Páne! Fuj! Co se to děje?“

Jukes roztáhl nohy jako kružítko a zatvářil se důležitě. „Tentokrát do toho vlítnem,“ pravil. „Barometr se dolů jen sype, Harry. A ty tady začínáš takové pitomé hádky…“

Slovo barometr, jak se zdálo, vzbudilo v druhém strojním důstojníkovi znovu zuřivý odpor. Sbíraje zčerstva všechny síly, poradil Jukesovi sprostě a hrubě, aby si ten ukradený inštrument strčil do chřtánu. Koho jeho počmáraný barometr baví? Pára! Pára jde dolů; a být tam mezi topiči, kteří si omdlévají, a prvním strojním, který zase začíná bláznit, proti tomu je psí život úplná pohádka. Houby mu záleží na tom, jak dlouho to ještě bude trvat, než celý ten cirkus vyletí do vzduchu. Zdálo se už, že se rozbrečí, ale když opět popadl dech, zabručel temně: „Já jim ukážu, omdlívat!“ A zmizel. Jen v průlezu se ještě zastavil, zahrozil pěstí nepřirozenému světlu a se zaryčením zmizel v temném otvoru. Když se Jukes otočil, padl očima na kulatící se záda a velké červené uši kapitána MacWhirra, který přešel na jeho stranu můstku. Nepodíval se na svého prvního důstojníka, ale hned řekl: „Ten druhý strojní, to je nějaký krobíán.“

„Zato jako druhý strojní je výtečný,“ zahučel Jukes. „Nemohou udržet tlak,“ dodal rychle a chňapl po zábradlí, protože loď se opět nakláněla.

Kapitána MacWhirra, který nebyl připraven, to hodilo až k přístřeškovému sloupu.

„Sprosťák je to,“ řekl umíněně. „Půjde-li to tak dál, při nejbližší příležitosti ho vyhodím.“

„To je tím horkem,“ řekl Jukes. „Počasí je hrozné. To by klel i svatý. Mně je tady, jako bych si zabalil hlavu do vlněné přikrývky.“

Kapitán MacWhirr vzhlédl. „Copak vy už jste si někdy balil hlavu do vlněné přikrývky, pane Jukesi? K čemu to?“

„To se jen tak říká, pane kapitáne,“ řekl Jukes tupě.

„Divné způsoby. Copak svatí klejí? Přeji si, abyste se trochu mírnil. Co by to bylo za svatého, kdyby klel? Nebyl by o nic světější než vy sám, myslím. A co s tím má co dělat vlněná přikrývka nebo počasí… Člověk kleje proto, že je nemrava, a ne že je horko. Tak je to. A proč byste zrovna vy měl vykládat takové věci?“

Na konci tohoto svého horlení proti obraznému vyjadřování kapitán MacWhirr úplně elektrizoval Jukese pohrdavým odfrknutím a rozhořčenými slovy: „Hrom do něho! Jak si nedá pozor, vyrazím ho z lodi.“

A nenapravitelný Jukes si pomyslel: „Můj ty pane! Do našeho starého něco vjelo — jako by dostal generálku. A tohle není hulvátství? Je to počasím, bodejť by ne! Vztekali by se tu i andělé, natož nějaký svatý.“

Všichni Číňané na palubě vypadali, jako by dodýchávali.

Slunce zapadalo nějak zmenšené, skomíravě hnědé, žhnulo, ale nezářilo, jako by od rána už uplynuly milióny staletí a blížil se jeho zánik. Na severu se ukázala stěna hustých mračen; měla zlověstně temnou, olivovou barvu a ležela bez pohnutí nízko nad mořem, podobajíc se nějaké pevné překážce v dráze lodi. Nan-šan se k ní ztěžka propracovával jako vyčerpané zvíře hnané na porážku. Měděný soumrak zvolna hasl a tma přinesla hrst neklidných velkých hvězd nad hlavou, které se chvěly jako ve větru a zdály se viset docela nízko nad světem. V osm hodin odešel Jukes do mapovny učinit zápis do lodního deníku.

Opsal úhledně z knihy měření počet ujetých mil, kurs lodi a do sloupce „Vítr“ zanesl odshora až dolů, od poledne až do osmé hodiny slovo „Bezvětří“. Byl už unaven ustavičným, jednotvárným kýváním lodi. Těžký kalamář mu ujížděl, zrovna jako by byl obdařen jakýmsi poťouchlým rozumem, a dovedl se vždy vyhnout právě peru. Když do velkého prázdného místa v rubrice „Poznámky“ napsal „Velice horko a dusno“, strčil si násadku mezi zuby jako dýmku a pečlivě si osušil obličej.

„Loď se těžce kývá v značném bočném vlnobití,“ začal opět a sám pro sebe si řekl: „Těžce není to pravé slovo.“ Pak psal: „Západ slunce je hrozivý, nízká stěna mraků na SV. Obloha v nadhlavníku jasná.“

Zadržel pero a natáhl se nad stůl; vyhlédl ze dveří a v tomto jakoby zarámovaném pohledu spatřil, jak všechny hvězdy na černém nebi mezi teakovými zárubněmi vzlétají. Všechny se vznesly společně a společně zmizely, zůstavivše jen temnotu, tu a tam posetou bílými záblesky, neboť moře bylo stejně černé jako obloha a v dálí potřísněné pěnou. Hvězdy, jež se při náklonu vznesly, vracely se opět při zpětném kyvu lodi, řítily se v jiskřících spoustách nějako ohnivé body, ale zvětšeny až na kotoučky zářící jasným a vlahým leskem.

Jukes chvilku pozoroval poletující velké hvězdy a pak zapsal: „20 hodin. Vlnobití vzrůstá. Loď pluje těžce a nabírá vodu na paluby. Vchod ke kuliům na noc zajištěn prkny. Barometr stále ještě klesá.“ Přestal psát a pomyslel si, že z toho snad nakonec nic nebude. A pak rezolutně ukončil zápis: „Všechno naznačuje, že se žene tajfun.“

Když vycházel z mapovny, musel udělat cestu kapitánovi MacWhirrovi, jenž se bez jediného slova nebo posunku protáhl dovnitř.

„Nezavřel byste laskavě dveře, pane Jukesi?“ zavolal pak.

Jukes se obrátil, zavřel a posměšně zabručel: „Máš asi strach, abys nenastydl,“ Teď právě už neměl službu na můstku, ale zatoužil po styku s bytostí sobě podobnou, a tak řekl druhému důstojníkovi vesele: „Nakonec to nebude tak zlé, co?“

Druhý pochodoval sem a tam po můstku, hned cupal drobnými krůčky, hned s námahou šplhal do převalujícího se svahu paluby. Po Jukesových slovech se zastavil, hleděl kupředu, ale neodpověděl.

„Hele, tahle je pořádná,“ řekl Jukes a uklonil se, aby vyrovnal hluboký náklon lodi, až se napřaženou rukou dotkl palubek. Tentokrát vydalo hrdlo druhého důstojníka jakýsi nepříliš přátelský zvuk.

Byl to postarší ošumělý chlapík, bezvousý a se špatnými zuby. Vzali ho na palubu nahonem v Šanghaji při oné cestě, kdy druhý důstojník, jenž připlul s lodí z domova, zdržel odjezd o tři hodiny, neboť se mu nějak podařilo (což kapitán MacWhirr zanic na světě nemohl pochopit) sletět z paluby do prázdného uhelného člunu, stojícího vedle lodi, a musel být poslán na břeh do nemocnice s otřesem mozku a jedním nebo dvěma polámanými údy.

Jukese nevlídné zachrčení neodradilo. ,,Ti Číňané to tam dole musí mít pěkné,“ řekl. „Mají štěstí, že je to lodička s nejplavnějším kymácením ze všech těch, na kterých jsem sloužil. Hopla! Tohle taky nebylo špatné.“

„Jen počkejte,“ utrhl se druhý důstojník.

Měl ostrý nos s červenou Špičkou a tenké sevřené rty a vypadal, jako by se uvnitř ustavičně vztekal; v řeči byl tak úsečný, že to hraničilo až s hrubostí. Všechen čas mimo službu strávil v kabině za zavřenými dveřmi; býval tam tak potichu, že se všeobecně předpokládalo, že usne, sotva za sebou zavře. Ale námořník, který ho šel budit na hlídku na palubě, ho pokaždé zastihl s očima široko otevřenýma, ležícího na zádech v kóji, podrážděně vzhlížejícího z ušmudlaného polštáře. Nikdy nikomu nepsal, snad ani nedoufal, že někdy nějaký dopis dostane; jednou se sice zmínil o West Hartlepoolu, ale to jen s krajní hořkostí a ve spojení s vyděračskými cenami jakéhosi penziónu. Byl to typ člověka, jací jsou najímáni v přístavech na celém širém světě jen z krajní nutnosti. Jsou dostatečně schopní, obyčejně beznadějně nasuchu, nejeví ani stopu nějaké vášně a jsou nesmazatelně poznamenáni smůlou. Jdou na loď z nouze, nezáleží jim na žádném plavidle, žijí ve svém soukromém ovzduší mezi kamarády z lodi, kteří o nich nevědí pranic a dostávají se s nimi do styku jen náhodou; rozhodnou se odejít z lodi zpravidla v nejnevhodnější chvíli. Odtáhnou beze slova loučení v jakémkoliv bohem zapomenutém přístavu, v němž by se všichni chlapi báli vysednout, a jdou na břeh jen ve společnosti otřískané námořnické truhličky a s tváří toho, kdo vyrazil lodní prach z obuvi své.

„Počkejte,“ opakoval a balancoval houpavými pohyby zády k Jukesovi, neuhýbající a nesmiřitelný.

„Chcete snad říci, že to chytneme ještě horké?“ vyptával se Jukes s klukovským zaujetím.

„Nic nechci říct… mě nenachytáte,“ štěkl druhý důstojník se směsicí hrdosti, pohrdání a lsti, jako by v Jukesově otázce bystře odhalil past. „Kdepak! Z vás tady si ze mne nikdo blázny dělat nebude, na to ještě stačím,“ mumlal si.

Jukese hned napadlo, že tenhle druhý důstojník je potvůrka, a ze srdce si přál, aby se byl chudák Jack Allen neroztřískal o ten uhlák. Vzdálená černota před přídí byla jako ještě jedna noc viděná v obyčejné hvězdnaté noci pozemské — bezhvězdná noc prázdnot za všehomírem, zející svým děsivým tichem skrze trhlinu v jiskřící kouli, jejímž je země jádrem.

„Ať je tam, co je tam,“ řekl Jukes, „plujeme rovnou do toho.“

„To říkáte vy!“ vyjel druhý, stále ještě zády k Jukesovi. „To jste řekl vy, a ne já.“

„Ale jděte do háje!“ řekl Jukes prostě; druhý se vítězně za-chechtl.

„To jste řekl vy,“ opakoval.

„A co z toho?“

„Vsak já vím o pár dobrých chlapcích, kteří měli průšvih s velitelem, když řekli o moc míň než tohle,“ odpověděl druhý důstojník horečně. „Nene, mne nenachytáte.“

„Vy si dáváte nějak zatraceně pozor, abyste se neuřekl,“ řekl Jukes, zcela otrávený takovou pitomostí. „Já se nebojím říct, co si myslím.“

„Ale já jo! Není to žádné umění. Ale kdopak já jsem! Nikdo. To já dobře vím.“

Po chvilce poměrného klidu se loď začala opět kývat, jeden náklon horší než druhý, a nějaký čas měl Jukes příliš mnoho co dělat, aby zachoval rovnováhu, než aby měl čas ještě k tomu, otvírat ústa. Jakmile se divoké houpání trochu uklidnilo, řekl: „To je trochu moc dobrot najednou. Ať už něco přijde nebo ne, měli bychom ji postavit přídí proti tomu vlnobití. Starý si šel zrovna lehnout. Ale jdu za ním, ať třeba visím.“

Když však otevřel dveře mapovny, spatřil, že kapitán čte. Kapitán MacWhirr neležel: stál, jednou rukou se držel knihovničky a druhou si přidržoval před očima tlustou knihu. Lampa v kruhu sebou vrtěla, volné knížky se v policích kymácely ze strany na stranu, dlouhý barometr se houpal v trhavých kruzích, sklon stolu se měnil každým okamžikem. Uprostřed všeho toho ruchu a zmatku kapitán MacWhirr, nepřestávaje se držet, zvedl oči přes okraj knihy a otázal se:

„Copak se děje?“

„Vlnobití zesílilo, pane kapitáne.“

„Toho jsem si všiml i tady,“ zabručel kapitán MacWhirr. „Stalo se něco?“

Jukes, v rozpacích před vážnýma očima pohlížejícíma na něho přes knihu, vyloudil na rty nesmělý úsměv.

„Kýve se jako staré pendlovky,“ řekl ostýchavě.

„Ano, kýve se — značně se kýve. Co jste si přál?“

Teď ztratil Jukes půdu pod nohama a začal kolísat.

„Myslel jsem na naše cestující,“ řekl, chytaje se stébla.

„Cestující?“ divil se vážně kapitán. „Jaké cestující?“

„No, přece Číňany, pane kapitáne,“ vysvětloval Jukes, celý nesvůj z tohoto rozhovoru.

„Číňany! Proč to neřeknete hned. Vůbec jsem nevěděl, co máte na mysli. V životě jsem neslyšel, že by se o nákladu kuliů mluvilo jako o cestujících. Cestující, prosím vás! Co vás to napadlo?“

Kapitán MacWhirr založil stránku ukazováčkem a zavřel knihu; spustil ruku a vypadal zcela zmatený. „A proč jste myslel na Číňany, pane Jukesi?“ vyptával se.

Jukes se do toho vrhl střemhlav, jako člověk, jenž je dohnán k nejhoršímu. „Nabíráme při náklonu vodu, pane kapitáne. Myslel jsem, že byste ji mohl stočit —jen na chvíli. Jen co se tohle usadí — nemůže to dlouho trvat, troufám si odhadnout. Stočit k východu. Nikdá jsem ještě takovéhle kývání nezažil.“

Zůstal stát ve dveřích a kapitán MacWhirr cítě, že by se knihovny neměl držet, odhodlal se rychle pustit a těžce dopadl na pohovku.

„Stočit ji k východu?“ řekl, pokoušeje se sedět zpříma. „To je odchylka čtyři body od kursu.“

„Ano, pane kapitáne. Padesát stupňů… Jen co by se natočila přídí proti vlnám a překonala to nejhorší…“

Kapitán MacWhirr se už posadil. Knihu nepustil a stránku také neztratil.

„K východu?“ opakoval a začalo mu svítat. „K východu… a kam vlastně myslíte, že plujeme? Vy byste na mně chtěl, abych s lodí pod plnou parou křižoval čtyři body od kursu jen proto, aby měli Číňané pohodlí! Tedy já už jsem slyšel víc než dost pitomostí, jaké se ve světě dějí, ale tohleto… Kdybych vás neznal, Jukesi, musel bych si myslet, že jste opilý. Pustit ji čtyři body od kursu… A co potom? Natočit zase kormidlo o čtyři body na druhou stranu, ne, aby se kurs spravil? Jak vám mohlo vlézt do hlavy, že bych mohl začít s parolodí křižovat, jako by to byla plachetnice?“

„Ještě dobře, že není,“ vpadl mu do řeči Jukes s pohotovou trpkostí. „Byla by si dnes odpoledne ukývala všechny stožáry.“

„Třeba! Ale vy byste musel stát a dívat se, jak padají,“ kapitán MacWhirr zřejmě poněkud ožil. „Teď je úplně mrtvo, co?“

„Ano, pane kapitáne, bezvětří. Ale určitě se chystá něco mimořádného.“

„Možná. Počítám, že si představujete, že bych se měl té nepohodě vyhnout,“ řekl kapitán MacWhirr s krajní prostotou v hlase i v chování a jeho těžký pohled utkvěl na voskovaném plátně na zemi, takže si nevšiml ani Jukesova zmatku, ani směsice rozmrzelosti, překvapení a respektu v jeho tváři.

„Třeba tahle kniha,“ pokračoval uvážlivě a tloukl se zavřeným svazkem do stehna. „Četl jsem právě kapitolu o bouřích.“

To byla pravda. Právě četl kapitolu o bouřích. Když vstoupil do mapovny, neměl v úmyslu knihu vyhledat. Avšak něco ve vzduchu — snad totéž, co přimělo stevarda přinést kapitánovi do mapovny voskovaný plášť a holínky, třeba o ně nežádal — něco jako by mu zrovna vedlo ruku ke knihovničce; neztrácel ani čas tím, že by si sedal, a už se brodil v odborných výrazech. Ztrácel se mezi postupnými půlkruhy, pravými a levými kvadranty, stopovými křivkami, pravděpodobností vývinu center, změnami větru a barometrickými údaji. Snažil se zaujmout k všem těmto věcem nějaké osobní stanovisko a skončil tím, že se rozzlobil na takovou spoustu slov a rad, opovrhl všemi těmi dohady a předpoklady, v nichž nenašel ani záblesk jistoty.

„Je to všivá záležitost, Jukesi,“ řekl. „Kdyby tomu všemu, co tu stojí, měl člověk věřit, pak by strávil většinu času na moři objížděním bouří.“

Znovu se plácl knihou do stehna; Jukes otevřel ústa, ale neřekl nic.

„Objížděl by bouřky! Rozumíte, pane Jukesi? To je úplné bláznovství!“ vyrážel kapitán MacWhirr s přestávkami, upíraje zrak na podlahu, „člověk by myslel, že to psala stará baba. S tím já nechci nic mít. Jestli má ta kniha vůbec nějaký smysl, pak by to znamenalo, že bych musel ihned změnit kurs ke kdovíjakým čertům a přifrčet do Fu-čou odněkud ze severu v závěsu za tou bouřkou, která se sem snad žene. Od severu! Rozumíte, pane Jukesi? To je dobrých tři sta mil navíc a krásný účet za uhlí pro rejdařství. K tomu bych se prostě nepřinutil, i kdyby každé slovo v té knížce bylo evangelium. To ode mne nečekejte…“

A ztichlý Jukes se podivoval této ukázce výmluvnosti a citů.

„Jenže situace je taková, že se vůbec ani neví, jestli ten chlap má pravdu. Jak můžete uhádnout, co je to za bouři, dokud se do ní nedostanete? On přece není s námi na palubě! Tak vidíte. Tady povídá, že centrum těch krámů je osm bodů pod větrem; ale my tu máme úplné bezvětří, třebaže barometr tak letí dolů. Tak kde je jaké centrum?“

„Vítr dostaneme hned,“ zamumlal Jukes.

„Až ho dostaneme, tak ho dostaneme,“ pravil kapitán MacWhirr s důstojnou nedůtklivostí. „Já vám to říkám proto, pane Jukesi, abyste viděl, že všechno se v knihách nenajde. Když se na všechny tyhle poučky, jak se vyhnout bouřím a jak objíždět všechny větry nebes, rozumně podíváte, pane Jukesi, je to prach-pitomý nesmysl.“

Zvedl zrak — spatřil, že Jukes se na něj nedůvěřivě dívá, a pokusil se své názory doložit.

„Je to zrovna tak divné jako váš prachzvláštní úmysl uhnout přídí proti větru na nevím jak dlouhou dobu, jen aby se číňánkům jelo pohodlně; my je máme dopravit do Fu-čou, nic víc, a máme tam být v pátek v poledne. Zdrží-li mě bouře, dobrá. Tady je palubní kniha a ta mluví o počasí jasnou řečí. Ale co když se uhnu z kursu a přijedu o dva dny později a pak se mě zeptají: ,Kdepak jste byl tak dlouho, pane kapitáne?’ Copak na to povím? ,Jel jsem oklikou, abych se vyhnul bouři,’ mohl bych odpovědět. ,To musela být ale hrozná bouře,’ řeknou mi. ,To nevím,’ musel bych jim povědět,,já jsem se jí úplně vyhnul.’ Tak vidíte, Jukesi. Přemýšlel jsem o tom celé odpoledne.“

Vzhlédl opět očima neschopnýma představ. Ještě nikdo ho neslyšel toho říci tolik najednou. Jukes stojící ve dveřích s rozpřaženýma rukama si připadal jako ten, jemuž je dáno spatřit zázrak. Jeho zrak prozrazoval bezmezný údiv, zatímco v tváři se usídlila nedůvěra.

„Orkán je jen orkán, pane Jukesi,“ pokračoval kapitán, ,,a loď pod plnou parou se ho nesmí leknout. Na světě je spousta bouří a těmi je třeba proplout bez toho všeho, co starý Wilson, kapitán Melity, nazývá bouřková strategie. Tuhle na břehu jsem ho o tom slyšel vykládat spoustě velitelů, kteří seděli vedle u stolu. Připadalo mi to jako ten nejnehoráznější nesmysl. Vykládal jim, jak se vymanévroval — myslím, že použil tohoto slova — ze strašlivého orkánu, takže se mu nepřiblížil více než na padesát mil. Pěkný příklad úsudkové práce, povídal. Jak věděl, že padesát mil od něho zuří děsný orkán, to jsem nepochopil. Úplně mě tím porazil. Bylo mi, jako kdybych poslouchal blázna. Byl bych řekl, že je to dost starý kapitán, aby už měl kus rozumu.“

Kapitán MacWhirr se na okamžik odmlčel a pak pravil: „Máte teď hlídku dole, pane Jukesi?“

Jukes přišel k sobě a trhl sebou. „Ano, pane kapitáne.“

„Dejte příkaz, ať mě zavolají, kdyby došlo k sebemenší změně,“ řekl kapitán. Napřáhl ruku a uklidil knihu na místo, pak natáhl nohy na pohovku. „Zavřete, prosím vás, dveře, ať se neotvírají. Nesnesu, když bouchají dveře. Dali na tuhle loď spoustu mizerných zámků, to se musí nechat.“

Kapitán MacWhirr zavřel oči.

Učinil tak, aby si odpočinul. Byl unaven a zažíval onen stav duševní prázdnoty, který se dostavuje po vyčerpávající diskusi, jež osvobodila jakousi myšlenku, která zrála po dlouhá léta úvah. Vyslovil vlastně své vyznání víry, třeba si to neuvědomil; výsledkem toho bylo, že se Jukes za dveřmi zastavil a hezkou chvilku se škrábal na hlavě.

Kapitán MacWhirr otevřel oči.

Pomyslil si, že asi usnul. Co to bylo za rámus? Vítr? Proč ho nezavolali? Lampa se kymácela v kruhovém závěsu, barometr se v kruzích pohupoval a stůl měnil každým okamžikem sklon; holínky s pokleslými vršky se jako zvadlé sunuly podél pohovky. Rmátl po nich v mžiku rukou a jednu z nich chytil.

V pootevřených dveřích se objevila Jukesova tvář: jen jeho tvář, silně zarudlá a s vyjevenýma očima. Plamínek lampy poskočil, vzduchem zavířil list papíru a závan vichru ofoukl kapitána. Začal se obouvat a upřel tázavý pohled na Jukesův naběhlý, vzrušený obličej.

„Přišlo to najednou,“ křičel Jukes, „před pěti minutami… docela nečekaně.“

Hlava zmizela s prásknutím přiražených dveří a už se přihnala těžká vlna a sprška kapek, jako by někdo proti mapovně vychrstl kbelík roztaveného olova. K hlubokému chvějivému hukotu venku se nyní přidal i hvízdot. V místnosti až dosud dusné byl pojednou průvan jako ve stodole. Kapitán MacWhirr lapl druhou botu na její cestě napřič podlahou. Nebyl rozčilen, ale nemohl najednou najít na botě otvor, kam se noha strká. Střevíce, které předtím odhodil, poletovaly sem a tam po kabině a překulovaly se jeden přes druhý, jako když si hrají štěňata. Jen kapitán vstal, zlostně po nich kopl, ale bez výsledku.

Učinil šermířský výpad po voskovaném plášti a pak se potácel v těsném prostoru, dokud se do něho neoblékl. Zeširoka se rozkročil, natáhl krk a se vší vážností a rozmyslem si začal trochu roztřesenými prsty uvazovat pod bradou tkanice dykytového klobouku. Byl jako žena, jež si před zrcadlem nasazuje kapotku, ale sluch měl pozorně napjat, jako by očekával, že každým okamžikem uslyší v tom zmateném lomozu, jenž zavládl na jeho lodi, volat své jméno. Měl toho vzrůstajícího hluku plné uši a již se připravoval, že vyjde na palubu a postaví se tomu tváří v tvář, ať je to co je to. Rozdivočelý a rozeřvávající se rámus vyluzovaly společně poryvy větru, nárazy vln a trvající basové chvění ve vzduchu, které znělo jako rachot obrovských vzdálených tympánů bubnujících orkánu do útoku.

Na okamžik se kapitán zastavil pod lampou, zavalitý, neohrabaný, beztvarý ve svém bojovém ústroji, zrudlý a nastražený.

„Tohle má sílu,“ šeptal si.

Sotva se pokusil pootevřít dveře, chopil se jich vichr. Kapitán se držel kliky, byl však vyvlečen přes práh a naráz byl zapleten do jakési zcela osobní rvačky s větrem o to, zda se mu podaří dveře zavřít. V posledním okamžiku vnikl jazyk vichřice dovnitř a vylízl plamínek z lampy.

Před přídí uzřel hlubokou tmu spočívající na pableskujících spoustách. Nad pravobokem se klonilo několik udivujících matných a blikotavých hvězd k rozbouřeným masám vod; svítily jako skrze závoj kouře vzdutý pominutou vichřicí.

Na můstku se sotva patrná hrstka mužů s čímsi pachtila, ozářena mlhavým světlem z kormidelny, jež jim dopadalo na hlavy a na záda. Náhle zastřela jedno okno a pak i druhé temnota. Ke kapitánovi zalehly hlasy z oné ztracené skupinky, tak jak se lidský hlas nese v bouři — úryvky a útržky ztrácejících se slov mu přelétaly kolem uší. Tu se mu náhle po boku objevil Jukes a skláněje hlavu hulákal:

„Hlídka musela… okenice v kormidelně… jen sklo… bál … aby je to nevymáčklo…“

Nato se Jukesovi ozval kapitán vyčítavě:

„Když…přišlo…vůbec…nezavolal.“

První se to pokusil vysvětlit, ale do rtů se mu opíral vichr.

„…slabý vánek… zůstal… můstku… a najednou… od severovýchodu… než jsem se mohl… že to určitě uslyšíte…“

Dosáhli úkrytu pod plátěným přístřeškem a mohli se už dorozumět asi takovým hlasem, jakým se lidé zpravidla hádají.

„Poslal jsem lodníky zavřít všechny větráky. Ještě že jsem zůstal nahoře na palubě. Nenapadlo mě, že usnete, a tak… Co říkáte, pane kapitáne? Co prosím?“

„Nic,“ křičel kapitán MacWhirr. „Nic jsem neříkal, jen že je to v pořádku!“

„Páni doktoři! Tentokrát jsme to schytali,“ poznamenal Jukes stejně řvavě.

„Kurs jste nezměnili,“ ujišťoval se kapitán, napínaje hlas.

„Ne, pane kapitáne, ovšemže ne. Vítr jde rovnou proti přídi. A teď s ním jde i pořádná vlna.“

Náklon lodi skončil nárazem, jako by byli přídí na něco najeli. Po chvilce klidu jim vítr vmetl vysoko zvířenou tříšť prudce do tváří.

„Tak ho držte, dokud to půjde,“ vykřikl kapitán MacWhirr.

Dřív než si Jukes stačil vytřít slanou vodu z očí, hvězdy do jedné zmizely.

III.

Jukes nebyl o nic méně čilý než většina mladých prvních důstojníků, co se jich jen po širých mořích plaví; třebaže ho trochu vyvedla z míry nenadálá zuřivost prvního nárazu orkánu, okamžitě se vzchopil, svolal lodníky a hnal je zajistit všechny otvory na palubě, jež nebyly zabedněny již zvečera. Burácel jasným hlasem: „Jen do toho, mládenci, přidat!“ a sám byl první u díla, říkaje si přitom, že „přesně tohle čekal“.

Zároveň mu však svítalo, že toho je skoro víc, než očekával. Od chvíle, kdy na tváři ucítil první závan přicházející vichřice, valila se bouře, jak se zdálo, stále mohutněji, jako lavina. Přívaly tříště zahalovaly Nan-šan od přídě až po záď, a náhle sebou loď místo pravidelného kývání začala prudce trhat a nořit příď do vln, jako by se byla samým strachem pominula.

„Tohle není žádná legrace,“ pomyslel si Jukes. A zatímco se o tom křikem dohovořoval s kapitánem, zastřela pojednou noční svět temnota tak hluboká, že se zdála před jejich očima zrovna hmatatelná. Bylo to, jako by kdosi zhasil i zastřená světla půlnoční říše. Jukes byl strašně rád, že je kapitán nablízku. Byla to pro něho taková úleva, jako by onen člověk jen tím, že prostě přišel na můstek, vzal břímě bouře na svá bedra. Takovou mocí, výsadou i břemenem je obdařena funkce velitele.

Kapitán MacWhirr nemohl takové ulehčení očekávat od nikoho na světě. Údělem velitele je i osamělost. Snažil se prohlédnout tmu — oním pohledem, jímž se námořník dívá bouři do očí jako protivníkovi —, aby prozkoumal skryté úmysly a uhádl cíl a sílu úderu. Z temnot se bez konce hnal vichr, pod nohama cítil kapitán neklid své lodi a nemohl rozeznat ani stín jejího obrysu. Zatoužil, aby tomu tak nebylo; čekal, zcela ztichlý, pociťuje bezmoc slepcovu. Mlčet bylo jeho zvykem, ať se dělo co se dělo. Jukese, jenž stál vedle něho, bylo zato slyšet v poryvech větru křičet rozjařeně: „To nejhorší nás asi chytlo hned napoprvé, pane kapitáne.“ Třaslavé světlo blesku ozářilo okolí, jako by zasvítilo do jeskyně — do černé tajné komnaty moře drážděné zpěněnými vlnami.

Na vzrušující zlověstný okamžik odhalilo nízko visící cáry mraků, zachytlo černé postavy na můstku se skloněnými hlavami, jako by zkameněly, právě když chtěly kohosi trknout. Černota nad tím vším se zachvěla a snesla, a pak teprve konečně nastalo to pravé.

Začalo to tak prudce a divoce, jako by někdo rozbil nádobu hněvu. Zdálo se, že orkán vybuchl naráz kolem celé lodi s

ohromujícím otřesem a přívalem obrovských vln, jako by se byla před lodí protrhla nesmírná hráz. V tom okamžiku ztratili lidé mezi sebou jakékoliv spojení. Taková je ničivá síla vichřice: odděluje člověka od člověka. Zemětřesení, sesun půdy nebo lavina postihují člověka náhodně, jakoby bez vášně. Ale zuřící vichr ho popadá jako osobní nepřítel, rve ho za ruce, za nohy, ochromuje mysl, snaží se v něm ubít ducha.

Jukese náraz urval od kapitána. Zdálo se mu, že letí a motá se dlouhou dobu ve vzduchu. Všechno zmizelo — na chvíli i schopnost uvažovat; ale jednou rukou pak nahmátl železnou vzpěru. Jeho úděs nebyl ani na okamžik zmírněn pochybami, zda to všechno je skutečnost. Třebaže byl mlád, viděl už něco bouří a nepochyboval o tom, že si i ty nejhorší dovede představit. Teď ale všechno o tolik přesahovalo meze jeho obraznosti, že se mu zdálo vyloučené, aby takovouto činu jakákoliv loď na světě zažila. Byl by zapochyboval i o tom, zda on sám něco takového prožívá, kdyby ho nebyla bouře donutila svést zápas se silou, jež ho chtěla odtrhnout od tyče. Jen pocity, že ho kdosi topí, že s ním ukrutně třepe, že ho škrtí, mu dosvědčovaly, že ještě není nadobro po něm.

Zdálo se mu, že zůstává s tyčí sám a sám po dlouhou a nejistou dobu. Lilo. Mokl, byl celý promáčen. Lapal po dechu; voda, již polykal, byla chvílemi sladká, chvílemi slaná. Ponejvíce měl oči zavřeny, jako by se obával, že ho vzbouřené živly připraví o zrak. Když se na okamžik odvážil mrknout, povzbudilo ho trochu na duchu zelenavé plavební světlo na pravoboku, které slabě probleskovalo sprškami lijáku a tříště. A zahlédl je právě v okamžiku, kdy jeho paprsek ozářil vzdouvající se vlnu, jež ho uhasila. Viděl ještě, jak se hřeben vlny převaluje na palubu a přichází se svou troškou do mlýna ohlušujícího třeskotu bouřícího kolem, a v tom okamžiku mu byla železná vzpěra vyrvána z náruče. Ucítil hroznou ránu do zad a vtom už plul a vznášel se někam nahoru. Zprvu se nemohl ubránit představě, že se na můstek dere celé Čínské moře. Potom, už logičtěji, usoudil, že ho vlna spláchla přes palubu. Po všechen ten čas, co byl pohazován, natřásán a převalován vodními spoustami, nepřestal si v duchu překotně opakovat: „Můj ty pane! Můj ty pane!“

Pak se najednou samou beznadějí vzbouřil a pojal zuřivé rozhodnutí dostat se z toho. Začal kolem sebe mlátit rukama i nohama. Sotva však začal tento žalostný zápas, shledal, ze se zaplétá do nějakého voskovaného pláště, něčí boty tam byly a něčí obličej. Chňapl po nich divoce, ztratil je opět, zase je nalezl a nakonec ho pevně uchopily silné paže. I on se pevně chytil něčeho kulatého a pevného. Nalezl kapitána.

Překulovali se sem a tam, drželi se stále pevněji. Náhle jimi vlna surově uhodila o stěnu kormidelní budky a pustila je, bezdeché a odřené, takže mohli ve větru vstát a chytit se potácivě toho, co právě bylo po ruce.

Jukese to dost vyděsilo, jako by byl unikl bezpříkladnému útoku, namířenému jen na jeho nervy. Oslabilo to jeho sebedůvěru. Počal bezdůvodně volat muže, jehož tušil v oné ďábelské tmě někde nablízku: „Jste tady, pane kapitáne? Jste tady, pane kapitáne?“ divže se mu spánky nerozskočily. A odpověď uslyšel jakoby z velké dálky, jako by se někdo hodně daleko vztekle ozval jediným slovem: „Jsem!“ Nové a nové vlny se přelévaly přes můstek. Nemohl se jim bránit, oběma rukama se sotva držel, zalévaly mu nepokrytou hlavu.

Loď se chovala prazvláštně. Kývala se s děsivou bezmocností, nakláněla se přídí, jako by se chtěla vrhnout do prázdna, a pak pokaždé jako by narazila na zeď. Při náklonu si lehla zcela na bok a po ničivé ráně se opět vzpřimovala, až se Jukesovi zdálo, že se motá jako chlap, který dostal klackem a jenjen se zhroutit. Vichřice vyla a vztekala se v temnotách, jako by celý svět byl jedinou černou propastí. Chvílemi se vzduch hnal kolem lodi jako vsáván nějakým tunelem, silou tak hmotnou a soustředěnou, že se zdálo, že se loď zvedá a visí nad vodou a jen se lehce od přídě až po záď zachvívá. A pak začalo kymácení nanovo, jako by spadla opět do vroucího kotle. Jukes se pokoušel vzpamatovat a chladně vše uvážit.

Vlny se v prudkých poryvech větru zplošťovaly, zvedaly se však a zaplavovaly příď i záď Nan-šanu sněhobílým přívalem pěny, jež se táhla a spojovala na obě strany daleko od lodi, přes zábradlí, do noci. A na této oslnivé ploše zářící pod temným příkrovem mraků namodralým světlem zahlédl kapitán MacWhirr neuspořádané, ebenově černé tečky jícnových krytů, zabedněných průlezů kajut, přikryté hlavy rumpálů a patu stožáru. A to bylo vše, co z lodi viděl. Celá nástavba pod můstkem, který nesl jeho, prvního důstojníka i uzavřenou budku, kde byl kormidelník pospolu se svým strachem, že bude jediným mohutným úderem smeten z paluby se vším všudy — celá tato nástavba vyhlížela jako úskalí vynořující se někde na pobřeží při odlivu z moře. Byla jako bradlo, kolem něhož se voda vaří, přes něž přetéká a opět se řítí dolů, do něhož vlny bijí ze všech stran — jako skála v příboji, jakých se držívají trosečníci, dříve než se pustí —, jenomže se zdvihala a klesala, převalovala se bez přestávky a bez oddechu, jako skalisko, jež se nějakým zázrakem urvalo od břehu, pluje a kymácí se na vlnách.

Nan-šan byl vichřicí orván s ničivou a nesmyslnou zuřivostí; neodolaly provazy na svinutých pomocných plachtách, nadvakrát připoutané sluneční plachty bouře odfoukla, ochranné přístřešky rozervala, můstek očesala, pokroutila zábradlí a roztříštila stínidla lamp — a také už sebrala dva čluny. Zmizely neslyšně a nepozorovaně, jako by se rozplynuly v přívalu vln. Teprve po chvíli, když nástavbu osvítila pěna nové vlny vrhající se na loď, když uzřel dva páry prázdných jeřábů vynořovat se z husté tmy s plandajícím se smeknutým lanem a s natřásající se jedinou kladkou, uvědomil si Jukes, co se to stalo dva metry za jeho zády.

Natáhl krk a hlavou hledal kapitánovo ucho. Dotkl se ho pysky — bylo velké, masité a úplně mokré. Křikl vzrušeným hlasem: ,,čluny, pane kapitáne! Bere nám to čluny!“

A opět uslyšel ten hlas, napínající se, ale slabě doléhající, a přece prostoupený nějakým klidem v té nesmírné změti zvuků, jako by přicházel ze vzdálené oázy klidu daleko od černých spoust bouře; znovu uslyšel hlas člověka, křehký, avšak nezdolný zvuk, jenž dokáže unést nekonečno myšlenek, rozhodnutí, vůle — znovu ho uslyšel, jak na něj jakoby z dálky, z velké dálky volá: „Nevadí!“

Domníval se, že mu snad nebylo rozuměno. „Čluny, pane kapitáne! Povídám, záchranné čluny! Dva už jsou pryč!“

Týž hlas odpověděl na půl metru od něho, a přece tak daleko: ,,A co chcete dělat?“

Kapitán MacWhirr k němu ani neobrátil tvář, ale přece zachytil Jukes ve větru pár slov.

,,Co jste… taky čekal… prorazit takovým vlnobitím… něco stojí… dá rozum.“

Jukes pozorně naslouchal, doví-li se více. Nic už se neozvalo. To bylo vše, co měl kapitán MacWhirr na srdci; Jukes si dovedl představit podsaditá široká záda před sebou, třeba je neviděl. Neproniknutelná temnota dolehla na strašidelně pableskující moře. Jukese přemohlo tupé přesvědčení, že se tady nedá pranic dělat.

Kdyby to vydrželo řízení, kdyby nárazy vodních spoust neprorazily palubu nebo kryt některého jícnu, kdyby se neporouchaly stroje, kdyby se podařilo udržet loď v kursu proti téhle hrozné vichřici, kdyby se neutopila v jedné z těch ukrutných vln, z nichž mohl tu a tam spatřit zpěněný hřeben tak vysoko nad palubou, že se mu až dělalo mdlo — pak by měla loď naději, že se z toho dostane. Něco jako by se v něm obracelo a vynášelo na povrch pocit, že Man-šan je ztracen.

,,Je po lodi,“ řekl si s překvapujícím pohnutím, jako by právě odhalil netušený smysl svých úvah. Neboť jedno z oněch kdyby se nutně muselo stát. Ničemu se teď nedalo zabránit a nic se nedalo napravovat. Lidé na palubě nebyli platní nic a loď vydržet nemohla. Takováhle bouře byla nad její síly.

Jukes ucítil, jak mu na ramena těžce dopadla čísi paže, a odpověděl na tento úvod bystře tím, že se chytil kapitána kolem pasu.

Drželi se tak v oslepující noci, podpírajíce druh druha ve větru, tvář na tváři a rty u uší, jako dvě vyřazené lodě uvázané k sobě od přídě až po záď.

A opět uslyšel Jukes kapitánův hlas, o nic hlasitější než předtím, ale blíže, jako by k němu byl připutoval přímo proti neuvěřitelnému náporu orkánu, hlas podivuhodně uklidňující jako tichá záře kruhu kolem měsíce.

„Víte, kde máte chlapy?“ otázal se, mocný a ztrácející se zároveň, přemáhající sílu větru, a přece okamžitě smetán vichřicí.

To Jukes nevěděl. Všichni byli na můstku, když orkán napadl loď plnou silou. Neměl vůbec představu, kam zalezli. Pokud šlo

jejich pomoc, bylo to totéž, jako by byli dočista zmizeli. Ale kapitánův dotaz Jukese přece nějak znepokojil.

„Potřebujete je, pane kapitáne?“ volal ustaraně.

„Měl byste o nich vědět,“ pravil kapitán MacWhirr. „Držte se!“

Drželi se. Peklo utržené z řetězů, vzteklé zaburácení vichřice zcela zastavilo loď; zakývala se jen, rychle a lehce jako dětská kolébka, po kratičký okamžik úděsného napětí, a vypadalo to, jako když se celé ovzduší divoce žene kolem ní a s burácením opouští šerou planetu.

Bylo to k udušení, se zavřenýma očima se chytil ještě pevněji. Něco — podle mohutnosti nárazu to musel být sloup vody postupující v tmách — narazilo na loď, roztříštilo se a zřítilo na můstek, padajíc z výše veškerou svou ničivou, pohřbívající mrtvou vahou.

Pouhý odštěpek těch spoust, jen sprška, je utopil celé ve víru slané vody, ucpávaje jim zuřivě uši, ústa i nozdry. Uhodil je do nohou, zkroutil jim v mžiku ruce, zaklokotal jim pod bradou, a když opět otevřeli oči, spatřili obrovské chumáče pěny šplouchající sem a tam po něčem, co vypadalo jako trosky lodního vraku. Loď se nebránila, jako by byla přímo vedena do záhuby.

I jejich rozbouchaná srdce se poddala té strašlivé ráně; a najednou se loď zase vzepjala k svým zoufalým skokům, jako by se chtěla vyhrabat zpod trosek.

Zdálo se, že ve tmě se vlny ženou ze všech stran, aby ji udržely tam, kde ji čeká záhuba. Zacházely s lodí nenávistně, zasypávaly ji zuřivými ranami. Byla jako živoucí bytost vydaná napospas rozzuřenému davu: postrkována, tlučena, vyhazována, porážena, podupávána. Umlčeni větrem a ohlušeni hukotem se drželi kapitán a první důstojník druh druha; a všechno to bouření živlů se nedotýkalo jen jejich těl, ale hluboce otřásalo i duchem jako příval nespoutané vášně. Nad lodí se přehnal jako na křídlech tak divoký a úděsný jekot, jaký lze slýchat tajemně přelétat nad hlavami jen v ustavičném řevu orkánu, a Jukes se pokusil ho překřičet.

„Vydrží to loď?“

Výkřik se mu vydral z hrudi. Byl tak bezděčný, jako když se v hlavě zrodí myšlenka, a Jukes sám ho ani neslyšel. Všechno z něho vzalo ihned za své — myšlenka, úmysl, námaha —a nepostřehnutelné chvění výkřiku se přidalo k vzdušným vlnám vzbouřeným vichrem.

Nic od něho ani neočekával. Pranic. Neboť jakou odpověď také mohl očekávat? Ale po chvíli s úžasem zaslechl slabý, ale vzdorující hlas, spíše hlásek, jenž se nepoddal řádění obrů:

„Mohla by!“

Byl to jen přiškrcený sten, srozumitelný méně než zašeptání. A tu se hlas opět vrátil, napůl utopený v obrovských zarachoceních, jako loď bojující proti příboji oceánu.

„Doufejme!“ volal — slabý, osamělý, ale neotřesený, neznající vidiny strachu nebo naděje; rozpadl se pak na ojedinělá slova:

„Loď… takovouhle… i když… v nejlepším případě.“ Jukes se vzdal.

Pak, jako kdyby hlas našel onu jedinou věc, která může vzdorovat bouři, nabyl opět na síle a na pevnosti k posledním roztříštěným zvoláním:

„…ustavičné nárazy… loďaři… chlapíci… odvážit se toho… stroje… Rout… chlapík…“

Kapitán MacWhirr pustil Jukesovo rameno a v tom okamžiku přestal pro prvního důstojníka existovat, taková byla tma; Jukes po křečovitém napětí všech svalů naráz celý zplihl. Spolu s neklidem hlodajícím hluboko uvnitř pocítil neuvěřitelnou ospalost, jako by ho byly rány a starosti ukolébaly k dřímotě. Vichr ho popadal za hlavu a snažil se mu ji setřást z ramen; oblek nasáklý vodou byl těžký jako olovo a studený a mokvající jako pancíř z tajícího ledu; roztřásl se a trvalo to hodnou chvíli; s rukama sevřenýma na zábradlí pak pomalu klesal do hlubin tělesných útrap. Počal se soustřeďovat na marné a jalové myšlenky o sobě samém, a když se ho cosi zlehka dotklo v podkolení, téměř — jak se říká — vyskočil rovnýma nohama z kůže.

Narazil přitom na kapitánova záda; ten se ani nepohnul. Pak ho jakási ruka chytla za stehno. Nastalo bezvětří, hrozivý klid, kdy bouře zadržuje dech — a Jukes cítil, jak je celý ohmatáván. Byl to bocman, loďmistr. Jukes to poznal podle rukou, tak mohutných a silných, že se zdálo, jako by patřily jakémusi novému lidskému druhu.

Bocman dorazil na můstek po čtyřech, dolezl proti větru a našel ve výši své hlavy nohy prvního důstojníka. Ihned se skrčil a začal zkoumat Jukesovu postavu směrem vzhůru stydlivými a omluvnými dotyky, jak se patřilo na podřízeného.

Bylo mu asi padesát, byl to menší, nepěkný, drsný námořník — se zhrublými vlasy, krátkýma nohama a dlouhýma rukama vypadal jako opičák. Měl obrovitou sílu; v jeho velkých prackách, nadouvajících se na chlupatých předloktích jako boxerské rukavice, vypadala nejtěžŠí břemena jako hračky. Nehledíc k šedivé srsti na prsou, k zlé tváři a k drsnému hlasu, chyběly mu všechny znaky jeho funkce. Byl to člověk tak hodný, že to hraničilo až s hloupostí; chlapi si s ním dělali, co chtěli, a v jeho povídavé a pohodlné povaze nebyla ani unce iniciativy. Pro to všechno ho Jukes neměl rád; zato kapitán MacWhirr, k Jukesově nelibosti a pohrdání, ho — jak se zdá — měl za prvotřídního poddůstojníka.

Chytl se Jukesova kabátu a vstával, dovoluje si tuto smělost jen velice opatrně a jen pokud k tomu byl donucen orkánem.

,,Co se děje, bocmane, co?“ křikl Jukes netrpělivě. Co jen může ten mizera bocman chtít na můstku. Tajfun šel Jukesovi na nervy. I z nesrozumitelného chraptivého loďmistrova blábolení se dalo soudit, že je velice uspokojen. Nemohlo být mýlky. Toho starého troubu něco rozjařilo.

Bocman druhou rukou nahmatal někoho dalšího, neboť změněným hlasem se počal dotazovat: „Jste to vy, pane kapitáne, jste to vy?“ Vítr dusil jeho halekání.

„Ano!“ zařval kapitán MacWhirr.

IV.

Vše, co se kapitán MacWhirr z mnohomluvného křiku dověděl, byla prapodivná zpráva, že „všichni ty Číňani v podpalubí se zjančili, pane kapitáne“.

Šest palců po větru Jukes toto řvaní slyšel asi tak, jak můžete v noci slyšet rozmluvu dvou chlapů půl míle cesty přes pole. Zaslechl kapitánovo podrážděné „Cože, cože?“ a hlas druhého napjatý až do chrapotu. „Sou pominutý… do jednoho… sem to viděl… hrozný, pane kapitáne… řek sem si… vám to říct.“

Jukese se to ani netklo, jako by byl silou orkánu, jež každou myšlenku na odpor činila zbytečnou, zproštěn odpovědnosti. Kromě toho, jelikož byl velice mlád, stálo ho úsilí obrnit se proti nejhoršímu tolik sil, že pojal naprostou nechuť dělat vedle toho ještě cokoliv jiného. Vyděšen nebyl, to si uvědomoval, neboť třebaže přestal věřit, že se dožije východu slunce, zůstal při tom pomyšlení zcela klidný.

Takové jsou okamžiky hrdinství zcela nečinného, jemuž propadají tu a tam i nejlepší chlapi. Mnoho lodních důstojníků si bezpochyby vzpomene na příklad z vlastní zkušenosti, kdy takový trans ochromujícího klidu přepadl naráz celou posádku. Jukes však neměl velké zkušenosti s lidmi ani s bouřemi. Domníval se, že je klidný, neochvějně klidný; ve skutečnosti však byl přestrašen. Nebylo na tom nic nedůstojného, byl vyděšen jen natolik, kolik se může vylekat slušný člověk, aniž musí sám sebou opovrhovat.

Byla to spíš jakási vynucená otupělost ducha. Způsobuje ji dlouhé, předlouhé napětí bouře, odklad nevyhnutelného vyvrcholení katastrofy, tělesná únava, jakou vyvolává pouhé lpění na životě v onom mohutném kolotání, pronikavá a zákeřná únava, jež vniká hluboko do hrudi, aby zlomila srdce člověka, které je nenapravitelné a ze všech pozemských darů — nevyjímaje ani život — pak nejvíce touží po klidu.

Jukes otupěl víc, než se domníval. Vytrvával, byl promáčený, prochladlý, celý ztuhlý; a v přeludném okamžiku (říká se, že topící se přehlédne takto celý svůj život) prolétly mu hlavou v rychlém sledu všechny možné vzpomínky, nijak nespojené s jeho nynějším postavením. Vzpomněl si například na otce, ctihodného obchodníka, jenž při jakési nešťastné události v obchodě klidně ulehl a zemřel ve stavu naprosté odevzdanosti. Jukesovi se pochopitelně nevybavily ony okolnosti, ale spatřil jinak zcela nepohnut naprosto zřetelně nebožtíkovu tvář; pak se rozpomenul na nějakou hru, které se účastnil ještě jako chlapec v Tabulové zátoce na palubě lodi, která se už dávno potopila i s celou posádkou; nato na husté obočí svého prvního velitele; a bez jakéhokoliv pocitu, jako by to bylo před lety a on mohl bezhlučně vejít do pokoje a najít ji tam s knihou v ruce, vzpomněl si i na matku, dávno již také mrtvou, energickou ženu, zchudlou vdovu a velmi ráznou vychovatelku.

Netrvalo to snad ani vteřinu, možná ani tolik. Těžká paže mu dopadla na ramena; u samého ucha ho volal kapitánův hlas jménem.

„Jukesi! Jukesi!“

Rozpoznal v jeho tónu obavy. Vítr se celou vahou vrhal na loď a pokoušel se ji podržet pod vlnami. Lámaly se o ni jako o plující trám; zdálky hrozivě hřměly jejich těžké nárazy. Hřebenatky letěly nocí s přízračným svitem na čepicích — svitem pěny, jež divoce vzkypělými čarami kreslila na útlých lodních bocích výšvih, pád i šílený trysk každé vlny. Ani na okamžik ze sebe loď nesetřásla docela vodu; strnulý Jukes spatřoval v jejích pohybech zlověstná znamení plavby nazdařbůh. Její boj pozbyl cílevědomosti. Byl to začátek konce; a starostlivost v hlasu kapitána MacWhirrabyla pro Jukese nepříjemným příznakem zhoubné a nevidoucí pošetilosti.

Jukese posedlo omračující kouzlo bouře. Byl jím prostoupen, pohlcen; přímo do něho vrůstal svou kamennou němou pozorností. Kapitán na něj nepřestával křičet, ale vítr se pevně vklínil mezi ně. Kapitán se pověsil Jukesovi na krk, těžký jako mlýnský kámen, a náhle se jejich hlavy srazily.

„Jukesi! Pane Jukesi, slyšíte?“

Musel odpovědět tomu hlasu, který ne a ne umlknout. Ozval se obvyklým:

„Ano, pane kapitáne.“

A hned se mu srdce, zmožené bouří, jež plodí touhu po klidu, vzbouřilo proti nadvládě kázně a velení.

Kapitán MacWhirr držel hlavu prvního důstojníka pevně sevřenu ohnutým předloktím a důvěrně ji tiskl k svým křičícím ústům. Tu a tam ho Jukes přerušil výstrahou: „Pozor, pane kapitáne!“ nebo kapitán MacWhirr varovně zařval: „Pevně se držet!“ a celý černý vesmír zakolísal i s lodí. Pokaždé se odmlčeli. Ale loď se stále držela na vodě. Kapitán MacWhirr pak pokračoval ve výkřicích: ,,.. .říká… všichni… pominuli… byste… vypadá.“

Jakmile tajfun napadl loď plnou silou, nebylo možno se na palubě udržet; námořníci se jako omámeni a omráčeni utekli všichni do průchodu pod můstkem na levoboku. Vzadu byly dveře, ty zavřeli; bylo tam tma, chladno a pusto. Pokaždé, když sebou loď trhla, vzdychali potmě jako jeden muž a poslouchali, jak se na ně shora dobývají tuny dopadajících vln. Bocman se snažil udržet rozhovor v drsném tónu, ale takovou bandu nerozumných chlapů, jak pak říkal, ještě pohromadě neviděl. Byli tam docela v pohodlí, žádné nebezpečí jim nehrozilo a žádnou práci po nich nikdo nechtěl; a přece jen byli samé fňukání a nářky jako malé děti. Jeden dokonce řekl, že by nebylo špatné, kdyby tam měli světlo, aby si viděli alespoň na špičku nosu. „Vždyť je to k zešílení,“ povídal, „ležet tady potmě a čekat, kdy se ten všivý kutr potopí.“

„Tak proč nejdeš na palubu a neskoncuješ to hned?“ obrátil se na něj bocman.

Vyvolalo to příval nadávek. Na bocmana se hrnuly všechny možné výtky. Zdálo se, že se námořníků nemile dotýká, že kvůli nim nebyla okamžitě zničehonic vyčarována lampa. Vážně — kňourali o světlo, aby na to viděli, až se budou topit! A třebaže nesmyslnost jejich výčitek byla zřejmá — nikdo se nemohl odvážit do mapovny na přídi —, přece jen se bocman dostal do velkých nesnází. Přišlo mu to nehezké, že na něho takhle štěkají. Řekl jim to, ale dočkal se jen nových urážek. Hledal spásu v rozhořčeném mlčení. I když ho jejich hekání a vzdychání pořádně dopalovalo. Pak se mu ale najednou rozbřesklo, že šest lamp visí v příďovém mezipalubí a že kuliům pranic neuškodí, když jim jednu sebere.

Nan-šan měl příčný uhelný bunkr, jehož se čas od času užívalo i za nákladní prostor; byl spojen s příďovým mezipalubím železnými dveřmi. V ten čas byl prázdný a průlez do něho byl vpředu v podmůstkovém průchodu. Loďmistr se tedy do bunkru mohl dostat, aniž vůbec vylezl na palubu; k svému velkému překvapení však zjistil, že se nikdo nedává zlákat, aby mu pomohl s poklopem průlezu. Zatápal po něm, ale kdosi z chlapů, který mu ležel v cestě, odmítl uhnout.

„Vždyť ti chci jen přinést to svinské světlo, po kterém tady kňouráte,“ vysvětloval mu mírně, skoro lítostivě.

Kdosi mu poradil, aby šel a strčil si hlavu do pytle. Litoval, že mluvčího nepoznal po hlase a že v té tmě nebylo ani trochu vidět, jinak, povídal, by to byl tomu mořskému zmetkovi srovnal u krku. Buď jak buď, rozhodl se, že jim ukáže, že se světlo sehnat dá, i kdyby ho to život mělo stát.

Vzhledem k prudkému kymácení lodi byl každý pohyb sám o sobě nebezpečím. Už jen ležet dalo dost práce. Bocman si div nezlomil vaz, když lezl do bunkru. Padl naznak a byl bezmocně pohazován sem a tam ve společnosti těžké železné tyče, snad pohrabáče od kotlů, který tam kdosi nechal. Rozčilovalo ho to, jako kdyby byl zavřen pohromadě s nějakou dravou šelmou. Tyč neviděl, v bunkru plném uhelného prachu byla dokonalá a neproniknutelná tma; slyšel ji však klouzat, rachotit a bít hned tady, hned tam, vždy poblíž své hlavy. Zdálo se, že údery znějí nějak podivně těžce, jako by se tam posunovala přinejmenším pořádná traverza. Stačil si toho všimnout přes to, že létal z pravoboku na levobok a zase zpátky a zoufale se chytal hladkých stěn bunkru ve snaze zastavit se. Dveře do příďového mezipalubí netěsnily dost dobře, a tak zahlédl tenký proužek světla u podlahy.

Byl námořník a ještě v plné síle, takže nepotřeboval mnoho, aby se znovu postavil na nohy; štěstěna tomu chtěla, že jak se zvedal, nahmátl železný pohrabáč a sebral ho, než docela vstal. Jinak by se byl musel strachovat, že mu tyč přerazí nohy nebo že ho zase srazí na zem. Nejprve zůstal tiše stát. Cítil se nesvůj v téhle tmě, která způsobovala, že pohyby lodi byly nepředvídatelné, nevypočitatelně a že se těžko vyrovnávaly. Byl tak otřesen, že se na chvíli neodvažoval pohnout ze strachu, že se loď „do něho zase dá“. Nestál o to, aby ho tyč rozmlátila v bunkru na kousky.

Dvakrát se uhodil do hlavy; byl trochu obluzen. Slyšel však pořád rachocení a třesk pohrabáče klouzajícího mu kolem uší, až ho musel pevněji stisknout v ruce, aby se přesvědčil, že ho bezpečně drží. Hrozně ho udivovalo, jak zřetelně je tu dole slyšet zuření bouře. Vytí a sténání nabývalo v prázdném bunkru jakési lidské podoby, nebylo tak mocné, ale neskonale tísnivější. A pak se ozývaly při každém výkyvu lodi hluboké těžké rány, jako by se byl uvolnil a posunoval pořádný, alespoň pětitunový náklad. Ale nic takového naloženo neměli. Snad něco na palubě? Vyloučeno.

Promyslel to všechno rychle, jasně a s rozvahou jako pořádný námořník, ale hádanka zůstávala. Nárazy se přece jen ozývaly, ztlumeny zvenčí, společně s hukotem a šuměním vody nahoře na palubě. Byl to snad vítr? Asi ano. Rámusil tu dole, jako by kdesi řvala tlupa šílenců. I on se přistihl, že zatoužil po světle, i kdyby mu mělo svítit jen na poslední hodinku, a netrpělivě a s nervozitou se pokusil dostat z bunkru tak rychle, jak to jen bylo možné.

Odsunul závoru: těžká železná deska se otočila v závěsech; bylo to, jako by otevřel bránu všem tónům bouře. Přivítal ho nápor ochraptělého vytí. Vzduch stál bez hnutí; pak bylo šumění vod nad hlavami přehlušeno zmatenými přiškrcenými hlasy, působícími dojmem zoufalství a zmatku. Rozkročil se na celou šířku dveří a natáhl krk. Zprvu spatřil jen to, proč přišel: šest žlutých plamínků divoce se pohupujících na rozlehlém temném pozadí.

Prostora se podobala důlní chodbě, středem probíhala řada sloupů, palubníky nahoře položeny napříč a vše se ztrácelo v neurčitosti a v temnotách kdesi vpředu. Na levoboku se rýsovala, podobna otvoru v boku lodi, objemná, svažující se hromada. Celá tato skvrna se všemi obrysy a stíny byla v ustavičném pohybu. Bocman na ni poulil zraky: náklon vychýlil loď k pravoboku a z hromady šikmé jako sesutá půda se ozval řev.

Kusy dřeva zarachotily kolem. Prkna, pomyslel si, hrozně se vylekal a uhnul hlavou. Podle jeho nohou naznak klouzal chlap s očima dokořán otevřenýma a zdviženýma rukama tápal do prázdna; a už letěl druhý jako utržený kámen, s hlavou mezi koleny a sepjatýma rukama. Cop se mu mrskal vzduchem; drapl po bocmanově noze a z otevřené dlaně se vykutálel lesklý kotouček rovnou loďmistrovi k botám. Poznal stříbrný dolar a překvapeně vyjekl. S překotným dupotem a šoupáním bosých nohou a s hrdelními výkřiky se celá masa zmítajících těl oddělila od lodního boku a klouzavě, nezadržitelně a v neustálé pračce se přesunula na pravobok, kde se s tupou, hroznou ranou zastavila. Křik utichl. Loďmistr zaslechl v hukotu a hvízdotu vichřice dlouhé zasténání; patřil na nepřehlednou změť hlav a ramen, bosých chodidel kopajících do vzduchu, zdvižených pěstí, převracejících se zad, nohou, copů, tváří.

„Propánakrále!“ vykřikl poděšeně a přirazil před touto vidinou železné dveře.

A tohle přišel na můstek vyprávět. Nemohl si to ponechat pro sebe a na velitelském můstku byl jediný z lidí, jemuž vylít srdce mělo nějakou cenu. Na cestě zpátky mu v průchodu lodníci nadávali bláznů. Proč tu lampu nepřinesl? Co je komu, k sakru, po kuliích! Ale když vylezl ven, zatlačil katastrofální stav lodi do pozadí to, co se dálo v podpalubí.

Zprvu si pomyslel, že opustil průchod právě v okamžiku, kdy se Nan-šan potápí. Žebříky na můstek bouře smetla, ale ohromná vlna zaplavující právě záďovou palubu ho vynesla nahoru. Pak musil na chvíli ležet na břichu a držet se jakéhosi kroužku, lapat po vzduchu a polykat slanou vodu. Pustil se dále po rukou a po kolenou, příliš vyděšen a zneklidněn, aby se odvážil vrátit. Na cestě dosáhl zadní stěny kormidelny. Tady, na poměrně chráněném místě, nalezl druhého důstojníka. Bocman byl příjemně překvapen — jeho první dojem byl, že všichni na palubě byli už hezkou chvíli spláchnuti do moře. Nedočkavě se vyptával, kde je kapitán.

Druhý důstojník ležel zkroucen jako zlé zvířátko někde v křoví.

„Kapitán? Ten šel přes palubu, když nás dostal do téhle kaše.“ První důstojník také, pokud věděl. Taky takový blázen. Nic se nestalo. Však půjdou všichni a nebude to dlouho trvat.

Bocman se opět vydal po čtyřech ze závětří proti plné síle bouře; ne snad proto, že by očekával, že ještě někoho najde, ale proto, aby byl pryč od „toho chlapa“, jak říkal. Vylezl odtamtud, jako se štvanci pouštějí do nehostinných pustin, A tak k své velké radosti nalezl Jukese a kapitána. Co se dálo teď v podpalubí, ho prozatím už nezajímalo. Nebylo ostatně lehké porozumět mu. Podařilo se mu však nakonec vyklopit, že se Číňané všichni utrhli i s bedničkami a že to přišel ohlásit. Jinak lodníci jsou v pořádku. Uklidněn se pak vsedě uvelebil na palubě, objímaje rukama i nohama lodní telegraf, tlustý litinový sloup. Kdyby ten měl povolit, dobrá, pak už půjde s sebou. Po kuliích už ani nevzdechl.

Kapitán MacWhirr dal Jukesovi na srozuměnou, že si přeje, aby šel dolů zjistit, co se děje.

,,A co mám pak udělat, pane kapitáne?“ Třásl se na celém těle, takže i jeho hlas zněl trochu jako mečení.

„Zjistit… bocman… jak říkal… utrhli.“

„Bocman je pitomec!“ houkl Jukes roztřeseně.

Nesmyslnost takového požadavku udělala z Jukese rebelanta. Nechtěl prostě odejít z paluby, jako by v tom okamžiku, kdy zmizí, se měla loď potopit.

„Musím vědět… nemohu dovolit…“

„Oni toho nechají, pane kapitáne.“

„Perou se, bocman povídá, že se rvou… proč? Nemohu dovolit… rvačky a… palubě… Raději bych vás viděl… tady, kdyby mě to náhodou spláchlo… zaražte nějak… dejte mi vědět… hovorovou trubkou ze strojovny. Nechci, abyste… moc často po palubě… pohyb… nebezpečí.“

Držel Jukesovi hlavu loktem, takže mu nezbývalo než vyslechnout, jaké strašlivé vyhlídky má před sebou.

„Nechci, abyste se ztratil… dokud loď… tak vy také… Rout… chlapík… Loď se může… v pořádku.“

Náhle Jukes pochopil, že musí jít.

„Myslíte, že se z toho dostane?“

Avšak vichr pohltil odpověď, z níž Jukes zachytil jen jedno jediné slovo, vyřknuté s veškerou silou „…vždycky…“

Kapitán MacWhirr Jukese propustil, naklonil se nad bocmanem a zařval: „Jděte zpátky s prvním!“ Jukes věděl pouze tolik, že už ho kapitánova paže nedrží za ramena. Byl propuštěn s příkazy — k čemu vlastně? Rozzlobeně se pustil neopatrně zábradlí a v mžiku byl smeten. Zdálo se mu, že nic nemůže zabránit, aby nebyl sfouknut přes záď rovnou do moře. Hodil sebou na zem a bocman, který šel za ním, přes něj upadl. „Nevstávejte ještě,“ křičel, „času dost.“

Přelila se přes ně vlna. Jukes porozuměl loďmistrovi, že můstkové žebříky vzaly za své. „Spustím vás za ruce,“ vřískal. Křičel také něco o tom, že je komín na spadnutí. Jukes si pomyslel, že by to nebylo nic divného, a vytanula mu představa vyhaslých ohnišť a bezmocné lodi… Bocman řval vedle něco dál. „Co je, co se děje?“ volal Jukes podrážděně a loďmistr odpovídal: „Copak by mi asi řekla stará, kdyby mě teď viděla?“

V průchodu, kam se dostala už spousta vody a šplouchala ve tmě, mlčeli chlapi jako zařezaní, dokud Jukes přes jednoho neklopýtl a nevynadal mu sprostě za to, že se mu plete do cesty. Dva nebo tři slabé a zvědavé hlasy se pak zeptaly: „Máme ještě nějakou naději, pane?“

„Co je s vámi, pacholci?“ řekl jim drsně. Cítil, že by mohl klidně ulehnout mezi ně a nevstat už. Ale zdálo se, že je to povzbudilo; s úslužným upozorňováním: „Pozor, pane! Je tam ten poklop, pane!“ ho spustili do bunkru. Bocman tam vpadl za ním, a sotva se sebral, povídal: „Řekla by: ,To ti patří, mizero, nemusels na moře lézt.’ „

Bocman měl nějaký majeteček a rád se o něm čas od času zmiňoval. Jeho tlustá žena a dvě dospělé dcery měly zelinářství ve východní londýnské čtvrti.

Ve tmě Jukes naslouchal, stoje dost nejisté, slabému zvuku, rachotivému dupotu. Odněkud zblízka k němu ustavičně doléhal dušený křik a shůry přehlušoval tyto blízké zvuky ryk bouře. Zatočila se mu hlava. I jemu se v tom bunkru zdály pohyby lodi nezvyklé a hrozivé a zviklávaly jeho rozhodnutí, jako by jakživ nebyl ještě na moři.

Napůl už byl připraven vylézt zase zpátky, avšak vzpomínka na kapitánův hlas mu v tom zabránila. Dostal rozkaz jít a zjistit, co se děje. Rád by byl věděl, k čemu je to dobré. Rozzuřeně si řekl, že to tedy samozřejmě zjistí. Ale vrávorající bocman ho varoval, aby dveře otvíral moc opatrně, že je tam pořádná rvačka. A Jukese, zrovna jako by ho to bolelo, dráždilo dovědět se, kvůli čemu se tam, k čertu, perou.

„Kvůli dolarům, o dolary! Všecky jejich prašivé bedničky se roztřískaly. Ty všivé peníze se rozkutálely po celém mezipalubí a oni se teď po nich sápou hlava nehlava, koušou a drápou se — opravdovské peklo.“

Jukes křečovitě otevřel dveře. Bocman mu pod rukou nakoukl dovnitř.

Jedna lampa už zhasla, rozbila se patrně. Do uší je udeřily zlostné hrdelní výkřiky a podivné hekání, oddychování všech těch pachtících se plic. Loď dostala těžkou ránu z boku; nahoře dopadla s ohromující ranou vlna a v tmách vpředu, kde byl vzduch hustý a narudlý, spatřil Jukes čísi hlavu, jak prudce uhodila do stropu, dvě tlustá lýtka kopající do vzduchu, svalnaté paže svírající něčí tělo, žlutou tvář s otevřenými ústy a vytřeštěnýma divýma očima, jak vzhlédla vzhůru a pak sklouzla kamsi pryč. Zarachotila převracející se prázdná bednička; někdo se po ní střemhlav vrhl, jako by ho vykopli; o kus dál se nezřetelná masa ostatních koulela jako kamení řítící se po svahu, dupala po podlaze a divoce mávala rukama. Roj kuliů obléhal schůdky vedoucí k průlezu jako včely. Viseli na schůdcích v strkajícím se a neklidném klubku, vztekle bušíce na spodek zavřeného průlezu; a do přestávek v jejich křiku zaléhalo bublání vody přelévající se přes palubu. Loď se naklonila ještě víc a kuliové začali opadávat; nejprve jeden, pak dva, až pak s rykem sletěli všichni ostatní.

Jukes byl zmaten. Loďmistr ho s obhroublou starostlivostí prosil: „Nelezte tam, prosím vás.“

Celý mezipalubní prostor se jakoby zatočil, nepřestávaje se otřásat; a když nová vlna počala zvedat příď, uvědomil si Jukes, že se celá tato lidská hromada na něj zřítí. Vycouval, přirazil dveře a třesoucíma se rukama zastrčil závoru…

Sotva první důstojník odešel, kapitán MacWhirr, který na můstku osaměl, dovrávoral, opíraje se bokem proti větru, až ke kormidelně. Její dveře se otvíraly ven, takže musel o jejich otevření svést s vichřicí boj, a když se konečně dostal dovnitř, bylo to s takovou ranou a řinčením, jako by byl rovnou prolétl prkennou stěnou. Stál a držel zevnitř kliku.

Z kormidelního stroje unikala pára a v těsném prostoru svítil v řídké mlze jen lesklý ovál zasklené kompasnice. Vítr vyl, hučel, svištěl a burácel v náhlých poryvech, které otřásaly dveřmi i okenicemi za zlověstného rachocení vichřicí hnané tříště. Na kusu lana visely dva svitky šňůry hloubkoměru a plátěný pytlík, houpaly se zeširoka a opět se lepily na stěnu. Dřevěný rošt pod nohama div neplaval; s každou vlnou, která se přehnala přes palubu, drala se dovnitř voda škvírami kolem dveří; služba u kormidla shodila kabát i čepici, a tak stál muž v rozhaleném proužkovaném tričku vzepřen proti kormidelnímu stojanu. Malé mosazné kolo vyhlíželo v jeho rukou jako titěrná a křehká hračka. Šlachy na hubeném krku se mu napínaly, v jamce pod ohryzkem ležel temný stín a tváře měl mrtvolně nepohnuté a vpadlé.

Kapitán MacWhirr si promnul oči. Vlna, která ho div nesmetla z paluby, sebrala mu alespoň — k jeho velké nelibosti — z lysé hlavy dykytový klobouk. Smáčené a potemnělé chmýří jeho vlasů teď vypadalo jako pocuchané přadeno bavlněných nití obtočených kolem jeho holé lebky. Tvář zrudlá větrem a nárazy tříště se leskla slanou vodou. Vypadal, jako by byl právě přišel celý zpocený od kotlů.

„Vy jste tady?“ zamumlal těžce.

Druhý důstojník se doškrábal do kormidelny již o něco dříve. Schoulil se v rohu, hlavu u kolen, pěsti přitisknuty k spánkům; jeho poloha napovídala vztek, lítost, rezignaci, odevzdání se, jakousi mimořádnou zavilost. Odpověděl žalostivě a vzdorovitě: „Však mám teď službu v záloze, ne?“

Kormidelní stroj zarachotil, zastavil se, opět zarachotil; a kormidelníkovi div nevystoupily hladové oči z důlků, jako by pod sklem kompasnice byl místo stupnice kus masa. Bůh sám ví jak dlouho už držel službu u kormidla, jako by ho všichni druzi byli opustili. Lodní zvon netloukl, střídání se nekonalo; i chod služby sebrala bouře, ale on se stále ještě snažil udržet loď přídí k severoseverovýchodu. Pro něj a za něj mohlo být už kormidlo dávno v tahu, ohně uhašeny, stroje rozbity a loď před samým překocením — tělo bez duše. Měl jedinou myšlenku: nesplést se, nepustit příď z kursu, neboť stupnice kompasu létala sem a tam v obrovských výchylkách, otřásala se v ložisku a chvílemi se zdálo, že se otočí úplně dokola. Prožíval hrozné napětí. Trýznil ho také strach, že celá kormidelna bude smetena. Hory vod se na ni řítily. Když se loď naklonila k opětnému beznadějnému střemhlavému pádu, zkřivil koutky úst.

Kapitán MacWhirr vzhlédl na kormidelní hodiny. Byly přišroubovány na stěnu a černé ručičky stály na bílém ciferníku zdánlivě nepohnutě.

Bylo půl jedné v noci.

„Nový den,“ zabručel si.

Druhý důstojník ho uslyšel a zvedl hlavu jako ten, kdo truchlí někde v troskách. „Nedožijete se jeho rozbřesku,“ zvolal. Bylo vidět, že se mu zápěstí i kolena třesou. „Přisámbohu, nedožijete se rána…“

Sklonil opět hlavu do pěstí.

Muž u kormidla se lehce natočil tělem, ale ani trochu nepohnul hlavou — jako by byla z kamene a připevněna na sloup, aby hleděla stále týmž směrem. Při výkyvu, který mu div nepodrazil nohy v holínkách, ještě vrávoraje a chytaje rovnováhu, kapitán MacWhirr pravil: „Nevšímejte si toho, co ten člověk říká.“ A pak, nepopsatelně změněným hlasem, velice vážně dodal: „Není ve službě.“

Námořník neřekl nic.

Orkán hučel a otřásal budkou, která jako by byla vzduchotěsná, a světélko kompasnice se nepřestávalo třást.

„Nebyl jste vystřídán,“ pokračoval kapitán MacWhirr a díval se na zem. „Musíte tu ale přesto zůstat u kola, dokud to vydržíte. Máte loď v rukou. Kdyby sem teď přišel někdo nový, mohl by všechno zkazit. A to nejde. Není to žádná hračka. Ostatní chlapi mají asi co dělat dole… Myslíte, že na to stačíte?“

Kormidelní stroj krátce zarachotil a opět se zarazil, kouřilo se z něho jako ze žhavého popela; a mlčící muž s nehnuté upřenýma očima vybuchl, jako by se mu vydraly všechny ukryté vášně na rty: „Přisámbohu, pane kapitáne, vydržím to třeba navěky, jen když na mě nikdo nebude mluvit!“

„Aha! Dobrá…,“ poprvé zvedl kapitán k muži zrak, „.. . Hackette.“

Zdálo se, že tuto věc pouští z hlavy. Přikročil k hovorové trubce kotelny, houkl do trubky a sklonil k ní hlavu. Dole se ozval pan Rout a hned nato kapitán MacWhirr přiložil rty k náustku.

V rámusící vichřici střídavě užíval rtů i ucha a strojmistrův drsný hlas k němu stoupal jakoby rovnou z bitevní vřavy. Jeden z topičů je raněn, dva se položili a musel je vystřídat druhý strojní důstojník a strojník od pomocného kotle. Třetí strojník obsluhuje ventily. Stroje musí být seřizovány ručně. Jak to vypadá nahoře?

„Dost ošklivě. Všechno záleží na vás,“ řekl kapitán MacWhirr. „Už tam dorazil první důstojník? Ne? Nevadí, bude tam hned. Požádal by ho pan Rout laskavě, aby se ozval hlásnicí? — Můstkovou hlásnicí, jelikož on, kapitán, jde hned zase zpátky na můstek. Dole je nějaká nesnáz s Číňany. Rvačka, jak se zdá. To nelze připustit…“

Pan Rout odešel a do kapitánova ucha doléhalo bušení strojů podobné tlukotu samého srdce lodi. Pan Rout dole něco zdálky volal. Loď nabírala sklon, bušení se zrychlilo, zasyčelo to a stroje utichly. Kapitánova tvář zůstala netečná a očima bezcílně zíral na skrčený stín druhého důstojníka. Znovu se z hloubi ozval hlas pana Routa a stroje se s tlukotem opět rozběhly, pomalu — pak rychleji.

Pan Rout se vrátil k troubě. „Není to nic platné, ať dělají co dělají,“ řekl rychle a pak zlostně dodával: „Jde vždycky nosem dolů, jako by se už neměla vynořit.“

„Je hrozné vlnobití,“ říkal kapitánův hlas shora.

„Ať ji tedy nezaženu pod vodu, dejte pozor!“ poštěkával Rout do trubice.

„Je tma a prší. Vůbec není vidět, co se děje,“ pravil hlas shůry. „Je třeba — aby — plula — dostatečně — rychle — aby se —dala — řídit — a — půjde to,“ pokračoval velmi zřetelně.

„Dělám tolik, co si troufnu.“

„Dostáváme tu svůj díl — nahoře,“ pokračoval hlas mírně. „Ale celkem se držíme. Kdyby ovšem kormidelna nevydržela…“

Pan Rout, pozorně shýbaje ucho k rouře, něco nepřívětivého zabručel.

Ale rozvážlivý hlas nahoře ožil a ptal se: „Jukes tam ještě není?“ Pak, po chvilce čekání, pravil: „Přál bych si, aby si vzal někoho s sebou. Chci, aby to dal do pořádku a šel pro všechny případy sem. Musí se starat o loď. Jsem tu docela sám. Druhý je pryč.

„Cože?“ zařval pan Rout do strojovny, odvraceje hlavu od roury. Pak opět křičel vzhůru: „Je přes palubu?“

„Je pryč s nervy,“ pokračoval hlas shůry věcně. „Je to hrozně nepříjemné zrovna teď.“

Pan Rout, naslouchaje s ohnutou šíjí, nad tím otevřel oči dokořán. Dolů k němu doléhaly nesouvislé výkřiky a hluk nějakého rozbroje. Napínal sluch; a po celou tu dobu svíral Beale, třetí strojní důstojník, dlaněmi vzpažených rukou okraj černého kolečka vyčnívajícího z boku silné měděné trubky. Vypadalo to, jako když jím balancuje nad hlavou podle pravidel nějaké hry.

Tiskl se ramenem k bílé přepážce, aby udržel rovnováhu, jedno koleno pokrčeno, za opaskem na boku zastrčen šátek na utírání potu. Zrudlé hladké tváře měl umazány a uhelný prach na víčkách jakoby černě nalíčených zdůrazňoval vlhký lesk bělma, dodávaje jeho mladé tváři poněkud ženského, exotického a poutavého vzezření. Kdykoliv se loď naklonila, začal rukama spěšně utahovat kolečko.

„Pominul se,“ začal znenadání opět kapitánův hlas v trubici. „Vrhl se na mne… zrovna teď. Musel jsem ho omráčit… teď zrovna se to stalo. Slyšel jste, pane Routě?“

„K sakru!“ zaklel pan Rout. „Beale, dávejte pozor!“

Jeho hlas zazněl mezi železnými stěnami strojovny jako polnice. Přepážky byly bíle natřeny a tyčily se až k světlíku, střechovitě zešikmeny; celá ta vysoká místnost připomínala vnitřek nějakého památníku; rozdělena byla roštovými podlahami, v různých výškách se mihotala světla, zatímco střed zůstával v temnotě, tam, kde pod oblinou nehybných válců se nahoru a dolů pohybovalo soustrojí lodi. Klidná a teplá atmosféra byla plná ryčných a divokých ohlasů orkánu. Tvořil ji pach horkého kovu, oleje a lehká mlha z unikající páry. Nárazy moře jí procházely nepředvídatelnými a otřásajícími ranami od boku k boku.

Odraz světel na vyleštěném kovu se třásl jako bledé dlouhé plameny; obrovský klikový hřídel se vynořoval z podlahy, leskl se mědí a ocelí a opět mizel; ojnice s mohutnými klouby je jako ruka kostlivce tiskly dolů a opět vytahovaly vzhůru s nepřekonatelnou přesností. A v polotmě v hloubi se i ostatní páky rozvážně ukláněly sem a tam, pokyvovaly křižáky, kovové disky se hladce třely o sebe v směsici stínů a záblesků.

Chvílemi se všechny ty mohutné a neomylné pohyby současně zpomalovaly, jako by to byly funkce živého organismu postiženého náhlou mdlobou; oči v dlouhé sivé tváři pana Routa zaplály ještě temněji. Podstupoval tento zápas v plstěných trepkách. Krátká oblýskaná kazajka mu sotva kryla bedra a bílá zápěstí vyčuhovala daleko z těsných rukávů, jako by mu tísnivá situace ještě přidávala na délce, prodlužovala mu údy, zvyšovala jeho bledost a prohlubovala mu zraky.

Pohyboval se s nepokojnou a cílevědomou pílí, hned lezl někam vysoko nahoru, hned mizel v hlubinách, a když se zastavil a držel se ochranného zábradlí před spouštěcím soustrojím, nepřestával aspoň pozorovat manometr a vodostav, které byly upevněny na bělostné stěně v záři komíhající se lampy. Otvory dvou hlásnic tupě civěly u jeho lokte a ciferník lodního telegrafu připomínal velké hodiny, které mají místo číslic vepsána krátká slova. Skupiny písmen vystupovaly těžkou černí okolo osy ukazatele, symbolicky výmluvné jako hlasitá zvolání: VŘED, VZAD, POMALU, POLOVIČNÍ SILOU, STÁT; tlustá černá šipka ukazovala dolů na slova PLNOU SILOU, jež takto zdůrazněna poutala zrak, jako ostrý rozkaz upoutává pozornost.

Těleso nízkotlakého válce, uloženého v dřevěném pouzdře a vznešeně se chmuřícího ve výši, vydávalo při každé otáčce slabý pískot, avšak až na tento tlumený hvizd stroje pracovaly svými ocelovými údy ať naplno, ať zpomaleně, vždy s tichou a rozhodnou hladkostí. A tohle všechno, bílé stěny, pohybující, se kov, podlahové desky pod nohama Šalomouna Routa, patra z železných roštů nad jeho hlavou, šero i záblesky, to všechno se neustále zvedalo a klesalo jedním společným pohybem, podle toho, jak vlny tvrdě narážely na boky lodi. V celé své výši se tento prostor, dutě znějící mohutným ohlasem vichru, kymácel jako strom, nakláněl se, jako by ho obrovský nápor ohýbal sem a tam.

„Máte si pospíšit,“ křikl pan Rout, jakmile spatřil Jukese v dveřích kotelny.

Jukes hleděl nepřítomně a jako opile; tvář měl zrudlou a opuchlou, jako by byl příliš dlouho spal. Měl za sebou obtížnou cestu a prošel ji velmi rychle, neboť tělesný výkon odpovídal pohnutí jeho mysli. Vydrápal se z bunkru, klopýtal přes spoustu vyděšených mužů, kteří se ho vyptávali, co se děje, když na ně šlápl; spěchal dolů, dolů po žebříku do kotelny, vynechávaje ve spěchu příčky, dolů na místo hluboké jako studně, černé jako Tofet, rozkolébané jako houpačka. Voda v otvorech rachotila při každém náklonu a kusy uhlí létaly sem a tam, od jednoho konce k druhému, rachotíce jako celá lavina kamení na železném svahu.

Kdosi sténal bolestí, jiný se shýbal nad něčím, co vyhlíželo jako mrtvola ležící tváří k zemi; někdo šťavnatě klel; a záře zpod dvířek topenišť se rozlévala jako louže planoucí krve, tiše žhoucí do sametové černoty.

Jukesovu šíji ovál náraz vzduchu a vzápětí ho již ucítil proudit kolem mokrých kotníků. Ventilátory v kotelně jen hučely; před šesti topeništi zápolily s lopatami dvě divoce vypadající, do pasu obnažené postavy, motaly se a hrbily.

„No vida! Tahu máme ažaž,“ houkl druhý strojník na Jukese, jako by ho byl celou tu dobu vyhlížel. Strojník od pomocného kotle, menší a svižný chlapík s oslnivě bílou kůží a jemným na-rezlým knírkem, pracoval jakoby v oněmujícím vytržení. Udržovali plný tlak páry a hluboký rachot, jako by po mostě přejížděl prázdný stěhovací vůz, doprovázel bez ustání svým basem všechny ostatní zvuky, jež se tam ozývaly.

„Máme přetlak, pojistný ventil se vůbec nezavírá,“ pokračoval druhý strojní důstojník hlasitě. S rámusem připomínajícím sto pánví najednou vyškrabovaných vyšplíchlo mu ústí větráku na rameno spršku slané vody a on zase vychrlil proud kleteb na všechno možné na zemi včetně jeho vlastní duše, vztekal se a zuřil a celou tu dobu neustával v práci. S ohlušivým zařinčením se otevřela dvířka topeniště a ozářila mu palčivým bílým žárem ohně kulatou hlavu, odplivující rty a drzou tvář a s další ranou se opět zavřela, jako by mrklo do běla rozžhavené železné oko.

„Kde vlastně ta sviňská loď pluje? Nemohl bys mi to laskavě vysvětlit, než mě hrom třískne do oka? Pod vodou nebo kde? Zatékají toho sem hektolitry. To už vzal ty vypráskané větrákové hlavy ďas? Co? Copak ty nic nevíš, ty šašku mořská, ty… ?“

Ohromenému Jukesovi pomohl nový výkyv lodi proběhnout skrz; a sotva uzřel poměrnou prostornost, klid a čistotu strojovny, loď, jež si sedla zádí těžce do vody, vrhla ho střemhlav na pana Routa.

Paže vládce strojů, dlouhá jako chapadlo, vylétla jako poháněna perem, napřáhla se a chytila ho, měníc jeho let v kroužení kolem hlásnic. A hned pan Rout se vší vážností opakoval: „Máte si pospíšit, ať je to co je to.“

Jukes vykřikl: „Jste tam, pane kapitáne?“ a poslouchal.

Nic, Pak se mu vedral do ucha ryk orkánu, ale náhle byl zcela zatlačen tichým hlasem.

„To jste vy, Jukesi? Tak co se děje?“

Jukes byl hotov podat zprávu; potřeboval jen čas. Všechno si bylo možno vysvětlit. Docela dobře si dovedl představit, jak bylo kuliům, zatlučeným v páchnoucím mezipalubí, kde v nevolnosti a ve strachu leželi mezi řadami bedniček. Pak se jedna z těch bedniček — nebo snad jich mohlo být víc najednou — při náklonu utrhla, narazila na ostatní, rozbíjela jím boky i víka a všichni ti nešťastní Číňané se zvedli, aby zachránili svůj majetek. Potom už každý pohyb lodi pohazoval oním dupajícím a řvoucím davem sem a tam, z boku na bok, v změti roztříštěného dřeva, roztrhaných šatů a kutálejících se dolarů. Jak jednou rvačka začala, nemohl ji nikdo z nich zastavit. Nic je teď už nemohlo zastavit než násilí. Bylo to katastrofální. To je asi tak všechno, co může říci o tom, co viděl. Pár jich je asi mrtvých, podle všeho. Zbytek se rve dál…

Slova putovala vzhůru o překot, natlačená v úzké trubici. Jako by stoupala do tichosti osvíceného porozumění prodlévajícího nahoře s bouří o samotě. A Jukes si žádal, aby byl zbaven ohavnosti tohoto spuštění doléhajícího na loď v době její nejvyšší nouze.

V.

Čekal. Před jeho zraky stroje pracovaly poloviční silou a v okamžiku, kdy by se byly již rozběhly šíleným letem, naráz se na Routovo zavolání: „Pozor, Beale!“ zastavovaly. Moudře znehybněly, utichly v půli pohybu, těžká klika utkvěla uprostřed otáčky, jako by si byla vědoma nebezpečí a letícího času. Když pak vládce povelel: „A teď!“ a ze stisknutých zubů se vydral vzdech, dokončily přerušený oběh a začaly nový.

V jejich pohybech byla obsažena moudrost prozíravého rozumu i rozvážnost jejich obrovské síly. Taková byla jejich robota, trpělivě a jemně vést loď vzteklým vlnobitím a do samého oka bouře. Chvílemi klesla panu Routovi brada až na prsa a pozoroval je se svraštělým čelem, jako ztracen v myšlenkách.

Hlas, jenž v Jukesových uších přehlušoval orkán, začal: „Vezměte si s sebou chlapy…,“ a pak se neočekávaně odmlčel. „Co s nimi pořídím, pane kapitáne?“

Znenadání třeskl rázný velitelský hlas zvonku. Tři páry očí přelétly k ciferníku lodního telegrafu a uzřely, jak ručička skáče z PLNOU SILOU na STÁT, jako by ji sám ďábel strhl. A pak zažili tito tři muži ve strojovně bezprostřední pocit nebezpečí hrozícího lodi, jakéhosi přikrčení, jako by se loď chystala k zoufalému vzepětí.

„Zastavit stroje!“ zařval pan Rout.

Nikdo — ani kapitán MacWhirr, jenž jediný na palubě spatřil bílou linku pěny ženoucí se v takové výši, že nevěřil svým očím nikdo netušil, jak strmá bude ta vlna a jakou propast vyhloubil orkán za běhutou vodní stěnou.

Letěla lodi vstříc a Nan-šan po chvilce, v níž jako by se vy-strojoval k boji, zvedl příď a vyrazil. Plamínky ve všech lampách poklesly a strojovna potemněla. Jedna lampa zhasla. S drásavou ranou a s vířivým divokým lomozem dopadly na palubu tuny vody, jako by se loď byla pohroužila pod vodopád.

Dole se ohromeně dívali jeden na druhého.

„Přelila se přes nás, přisámbohu, od přídě až po záď!“ zaryčel Jukes.

Loď se řítila rovnou do prolákliny, jako by padala přes okraj světa. Strojovna se hrozivě naklonila kupředu jako vnitřek věže kymácející se při zemětřesení. Z kotelny se ozval strašný rachot řítícího se železa. Loď se udržela v tomto děsivém sklonu tak dlouho, že se Beale stačil spustit na ruce a na kolena a začal lézt, jako by se pokoušel vyběhnout na všech čtyřech ze strojovny, a pan Rout měl dost času, aby zvolna otočil přísnou a přepadlou tvář a nechal poklesnout spodní čelist. Jukes zamhouřil oči a jeho tvář v tom okamžiku zjemněla a beznadějí dostala tak prázdný výraz jako tvář slepce.

Konečně se loď opět zvedala, s kymácením, jako by svou přídí zvedala celou horu.

Pan Rout zavřel ústa; Jukes mrkl; a maličký Beale spěšně vstal.

„Ještě jedna taková vlna, a bude to ta poslední,“ křikl první strojní důstojník.

Podívali se na sebe s Jukesem a hlavou jim projela táž myšlenka. Kapitán! Všechno musilo být z paluby smeteno. Řízení pryč a loď je teď jako kus dřeva. Všechno, dočista všechno pryč.

„Honem!“ vyrazil pan Rout nezřetelně, zíraje velkýma pochybovačnýma očima na Jukese, jenž mu odpovídal nerozhodným pohledem.

Řinkot telegrafního zvonku je rázem uklidnil, černá šipka jako bleskem spadla ze STÁT na PLNOU SILOU.

„A teď, Beale!“ křikl pan Rout.

Pára hluboce zahučela. Pístové tyče vklouzly do válců a opět vyjely. Jukes nastavil ucho k trubici. Hlas už na něho čekal. Pravil: „Seberte všechny peníze. Vezměte si lidi s sebou. Budu vás tu pak nahoře potřebovat.“ A to bylo vše.

„Pane kapitáne!“ volal Jukes nahoru. Nikdo neodpovídal.

Odpotácel se jako poražený z bojiště. Rozsekl si, nevěděl ani kdy a jak, levé obočí až na kost. Nebyl si toho vůbec vědom: hektolitry čínského moře — množství dostačující, aby mu přerazilo vaz — se mu přelévaly přes hlavu a ránu vyčistily, vymyly a dezinfikovaly solí. Nekrvácela také, jen rudě zela; a tato jizva nad okem, vlasy v nepořádku a zaneřáděné šaty z něho dělaly člověka, který právě vyšel zmlácen z rvačky.

„Mám jít vybrat dolary.“ Obracel se k panu Routovi, nazdařbůh se lítostivě usmívaje.

„Co zas má tohle znamenat?“ otázal se pan Rout divoce. „Vybírat… Ale co já se budu…“ Celý se roztřásl a dodával přehnaně otcovským tónem: „Jděte už, prosím vás, jděte odsud. Z vás námořníků aby se člověk zbláznil. Ten váš druhý, ten šel po starém. To nevíte? Vy chlapi nemáte nic pořádného na práci, a tak z toho začínáte cvokovatět…“

Jukes cítil, jak se v něm při těchto slovech začíná zdvíhat hněv. Nic pořádného na práci… namouduši… Rozpálený vztekem na prvního strojního se obrátily aby odešel, kudy se sem dostal. V kotelně se obtloustlý strojník od pomocného kotle němě pachtil s lopatou, jako by mu byli vyřízli jazyk; zato druhý strojní se choval jako hlučný a útočivý blázen, jenž si ze všeho zachoval jen zručnost v přikládání pod kotel námořní lodi.

„Heleď, ty vandrovní důstojníku, pošli mi sem pár těch svých kolomazníků, potřebuju vybrat popel, než se tu v něm zadusíme, ano? K sakru, tak počkej! Haló! Slyšíš? Pamatuj na řády: Námořníci a topiči jsou povinni pomáhat si navzájem. Tak rozuměl jsi?“

Jukes se divoce škrábal ven a druhý strojní, otáčeje se po něm, hulákal: „Copak neumíš mluvit? Tak co tu vlastně sháníš? Na co si to hraješ?“

Jukese posedla zuřivost. Když se dostal zpět až k chlapům v temnotě průchodu, cítil, že jestliže někdo z nich jen maličko couvne, zakroutí mu krkem. Dráždilo ho pouhé pomyšlení na to. On sám couvnout nemůže. Tak nesmějí ani oni.

Spěch, s nímž vrazil mezi ně, je všechny zvedl. Vzrušilo a vylekalo je už všechno to jeho chození sem a tam, prudkost a rychlost jeho pohybů; tím, že jeho spěch spíše tušili, než viděli, zdál se jim být ještě mocnější, zabývající se něčím, na čem závisel život nebo smrt a co nesneslo odkladu. Na první slovo se poslušně spouštěli do bunkru, jak slyšel podle těžkých dopadů jednoho za druhým.

Nebylo jim dost jasné, co se bude dít. „Oč jde? Oč jde?“ vyptávali se jeden druhého. Bocman se pokoušel vysvětlit jim to: překvapil je hluk rvačky a mohutné rány, jež hrozivě otřásaly černým bunkrem, připomínajíce jim tísnivé nebezpečí. Když bocman vyrazil závoru a otevřel dveře, vypadalo to, jako by se závan orkánu vkradl skrze lodní boky do mezipalubí a rozvál všechna ta těla jako prach; zaznívala k nim směsice řevu, bouřlivá váda, divočící repot, zmíravé vlny křiku a dupot nohou, mísící se do nárazů vln.

Na krátký okamžik ucpali dveře a zaraženě civěli dovnitř. Jukes si drsně prorazil cestu vpřed. Neřekl nic a prostě vrazil do mezipalubí. Ze schůdků, jako předtím, se odtrhl jiný chumáč kuliů, sebevražedně se dobývajících zatlučeným průlezem na vlnami zalévanou palubu; Jukes pod nimi zmizel jako člověk překvapený lavinou.

Bocman vzrušeně křikl: „Honem! Musíme dostat prvního ven, jinak ho ušlapou. Honem pojďte!“

Vrazili dovnitř, stoupali po prsou, po prstech, po obličejích, nohama se zamotávali do hromady šatstva, odkopávali rozbité bedničky; než se však k němu dostali, Jukes se vztyčil do pasu ze spousty deroucích se rukou. V mžiku se opět ztratil z dohledu; všechny knoflíky měl pryč, kabát na zádech roztržen až po límec, vestu rozervánu. Hlavní spousta bijících se Číňanů se začala kutálet podle náklonu lodi, temná, beztvará, bezmocná, blýskajíc mnohýma divokýma očima v matném světle lamp.

„O mne se nestarejte — hrom do vás! Já jsem docela v pořádku,“ ječel Jukes. „Je musíte zahnat dopředu. Počkejte, až se loď zakloní. Nažeňte je k přední přepážce. Stiskněte je tam!“

Námořníci, kteří vtrhli do vroucího mezipalubí, jako když nalije do kotle vařící polévky studenou vodu, na okamžik uklidnili rozruch.

Většina Číňanů vězela v tak pevném propletenci, že je spojenýma rukama a za vhodného náklonu lodi námořníci dokázali posunout k přídi jako jediný kus. Za zády jim zůstaly jen malé hloučky a jednotlivá těla se přesouvala z boku na bok.

Bocman činil divy udatenství. Roztáhl ruce, chytil se dvou sloupů a tak zastavil nápor sedmi Číňanů, kteří se na něj řítili v jednom klubku jako balvan. V kloubech mu zapraskalo, řekl „Che“ a balvan se odrazil a rozlétl. Ale více vtipu prokázal lodní tesař. Bez říkání došel zpátky do průchodu a přinesl odtamtud několik svitků lan a řetězů na uvazování nákladu, které tam zahlédl. Udělali z nich ohradu.

Nebylo vlastně žádného odporu. Ať již začala rvačka jakkoli, změnila se v zmatenou, slepou paniku. Kuliové se začali strkat pro pár zakutálených dolarů, ale teď už bojovali jen o to, aby se udrželi na nohou. Chytali jeden druhého za hrdlo jen proto, aby sami nebyli povaleni a pohazováni po mezipalubí. Kdokoliv se něčeho konečně chytil, kopal do těch, kteří se ho chytali za nohy, a držel se, dokud je zhoupnutí lodi neshodilo všechny opět na jednu hromadu.

Z příchodu bílých ďáblů na ně padla hrůza. Přišli je snad pobít? Jednotlivci vyrvaní z davu v rukou námořníků zplihli; někteří, které musili odtáhnout za nohy stranou jako mrtvoly, se chovali zcela trpně, upřenýma očima pohlíželi vzhůru. Tu a tam padl kuli na kolena, jako by prosil o milost; několik se jich přemírou děsu vzpouzelo, srážely je tvrdé údery pěstí mezi oči; ti, kteří byli poraněni, poddávali se drsnému nakládání, mrkali překotně, ale nenaříkali. Krev tekla po tvářích; na oholených lebkách se objevovaly odřeniny, škrábance a řezné rány. Mohl za to hlavně rozbitý porcelán z bedniček. Tu a tam si některý Číňan s vytřeštěnýma očima, s rozpleteným copem ošetřoval krvácející chodidlo.

Když s nimi pořádně zatřásli a ukáznili je a když se pěstím podařilo uklidnit vzrušení, začali je drsnými slovy těšit, ale Číňanům to zřejmě znělo jako hrozby; byli seřazeni, seděli na podlaze v zástupech, skleslí a vyděšení. Nakonec tesař s dvěma lodníky natáhli a uvázali hbitě z lan a řetězů jakési zábradlí. Bocman tiskl na prsa lampu a pokoušel se ji rozsvítit, zápolil s ní, jednou paží a jednou nohou objímal sloup a vrčel celou tu dobu jako hrající si gorila. Postavy námořníků se znovu a znovu shýbaly jako na poli a vše bylo postupně naházeno do bunkru: šatstvo, dřevo, rozbitý porcelán a také dolary, které sbírali do námořnických blůz. Co chvíli se motal ke dveřím některý námořník s plnou náručí harampádí; šikmé oči je žalostivě sledovaly.

Každým nakloněním lodi se řady sedících Synů nebes uklonily k přídi, a když se nořila do vln, srážely se oholené lebky v řadách od jednoho konce k druhému. Když na okamžik ustalo šumění vody přelévající se po palubě, zazdálo se Jukesovi, třesoucímu se ještě prožitým napětím, že v tom bezhlavém zápolení dole nějak přemohl i vítr; že na loď padlo ticho, v němž pouze hřmící moře bušilo do lodních boků.

Všechno z mezipalubí už bylo vyklizeno, všechno to harampádí, jak povídali námořníci. Kymáceli se, ale stáli vzpřímeně nad úrovní hlav a pokleslých ramen kuliů. Tu a tam některý z Číňanů vzlykl a zalapal po dechu. Tam, kde dopadlo shora trochu světla, spatřoval Jukes něčí vystupující žebra, žlutou, zachmuřenou tvář kohosi jiného i sehnuté šíje; nebo se střetal v tupými pohledy upřenými na jeho vlastní tvář. Překvapovalo ho, že v mezipalubí nenalezli žádnou mrtvolu; mnoha se však dalo předpokládat, že jsou v posledním tažení, a bylo mu jich líto víc, než kdyby byli už mrtví.

Pojednou začal jeden z kuliů hovořit. Světlo se míhalo po jeho vyzáblém, kroutícím se obličeji; pohazoval hlavou jako vyjící pes. Z bunkru zaznělo zaklepání a cinkot rozkutálených dolarů; napřáhl ruku, rozšklebil ústa a nesrozumitelnými chrčivými zvuky, jež snad nepatřily k žádné lidské řeči, vzbuzoval v Jukesovi zvláštní a pronikavý pocit, že se to snaží promluvit němá tvář.

Další dva se ozvali, Jukesovi se zdálo, že jim zlostně vyhrožují; ostatní zneklidněli, bylo slyšet repot a chraptivé mručení. Jukes nařídil námořníkům opustit mezipalubí co nejrychleji. Sám odešel poslední, pozpátku ze dveří, zatímco mumlání sílilo ve výkřiky a ruce se po něm natahovaly jako po původci všeho zla. Bocman zastrčil závoru a celý nesvůj povídal: „Vypadá to, že se vítr trochu usadil.“

Lodníci byli rádi, když se dostali zpátky do průchodu. Tajně si každý pro sebe myslil, že v posledním okamžiku by přece jen stačil vyběhnout na palubu — a i to byla úleva. Pomyšlení na to, že by se měl člověk utopit v podpalubí, je zvlášť odporné. Teď, když se zbavili starostí s Číňany, uvědomili si opět, v jakém je loď postavení.

Sotva Jukes opustil průchod, octl se až po krk v šumící vodě. Dosáhl můstku a zjistil, že vidí i do těch nejtemnějších koutů, jako by jeho zrak nabyl nadpřirozené ostrosti. Slabě rozeznával obrysy. Nepřipomínaly známý pohled na Nan-šan, ale něco, co kdysi kdesi už viděl — starý odstrojený parník, který před lety spatřil celý zrezavělý trčet na mělčině. Onomu vraku byl teď podobný Nan-šan.

Vítr ulehl, ani vánek se nepohnul, jen zlehka povíval vzduch, jak se loď kymácela. Kouř vyrážející z komína sedal na palubu. Jukes se ho cestou k můstku nadechl, zase ucítil rozvážný dusot strojů a uslyšel šramoty, jež jak se zdálo, jediné tu zbyly z ohlušujícího koncertu bouře: chrastění nějakého utrženého plechu, rachot kutálejících se trosek na můstku. Nejasně rozeznával zavalitou kapitánovu postavu, jak se drží pokrouceného zábradlí, nehybný, kymácející se s lodí, jako kdyby byl vrostlý do prken paluby. Nečekaný klid Jukese začal tížit.

„Tak už jsme hotovi, pane kapitáne,“ vydechl.

„Počítal jsem, že si s tím poradíte,“ řekl kapitán MacWhirr.

„Neříkej,“ zabručel si Jukes pro sebe.

„Vichřice přestala úplně naráz,“ pokračoval kapitán.

Jukes vybuchl: „Nemyslete, že to byla legrace…“

Ale kapitán, přilepený k zábradlí, tomu nevěnoval pražádnou pozornost. „Podle toho, co se píše v knihách, nemáme ještě to nejhorší za sebou.“

„Kdyby z nich polovina nebyla polomrtvá mořskou nemocí a strachy, nikdo z nás by se byl nedostal z toho mezipalubí živ,“ řekl Jukes.

„Musel jste zkrátka udělat všechno, co se patří,“ bručel kapitán. „Všechno v knížkách nenajdete.“

„No, já si tedy myslím, že by se byli do nás pěkně pustili, kdybych byl chlapy hned neposlal pryč,“ rozehříval se Jukes.

Ve srovnání se špitáním, v něž bouře měnila až dosud jejich křik, zazněly jejich normální, neobyčejně zřetelné hlasy nyní značně silně v nastalé udivující tišině. Vypadalo to, jako kdyby hovořili v temné, dutě znějící jeskyni.

Zubatou trhlinou v báni mraků dopadalo na černé moře světlo několika hvězd; vlny se neuspořádaně zvedaly a klesaly. Co chvíli se temeno některé vodní hory převalilo na loď a smísilo se s šplouchajícími spoustami pěny na promáčené palubě; a Nan- -šan se těžce pohupoval na dně okrouhlé studny mračen. Tento kruh hustých oblak, rotující divoce okolo klidného středu, obkličoval loď jako nehybná a celistvá zeď, nepředstavitelně černá. Uvnitř tohoto kruhu se moře vztekalo jako popouzeno čímsi z hloubky, vlny vyletovaly do výše, srážely se a ztěžka tloukly do lodních boků; a zpoza hranic oné hrozivé tišiny se sem neslo tiché skučení, nejasné kvílení zuřící bouře. Kapitán MacWhirr neřekl už nic, Jukesovy nastražené uši zachytly náhle slabý táhlý hukot nějaké obrovské vlny, jež neviděna se hnala hustou tmou, někde za onou děsivou hranicí dohlednosti.

„Samozřejmě si mysleli“ začal zas Jukes rozmrzele, „že jsme využili příležitosti a že je jdeme okrást. Samozřejmě! A vy jste nařídil: ,Seberte všechny peníze!’ To se lehčeji řekne, než udělá. Oni nevěděli, co máme my v palicích. Vrazili jsme dovnitř, rovnou mezi ně. Museli jsme to provést naráz.“

„Hlavně že jste to svedli…,“ mumlal kapitán, ani se po Jukesovi neohlédl. „Museli jste udělat jen to, co se patří.“

„Ono se ještě ukáže, kdo se bude smát naposled,“ odpověděl Jukes dotčeně. „Počkejte jen, až se trochu vzpamatují, a uvidíte. Pustí se do nás, pane kapitáne. Nezapomínejte, že nejsme britská loď. A to ti pacholci vědí také. Zatracená vlajka siamská.“

„Ještě jsme pořád na palubě,“ poznamenal kapitán MacWhirr,

„Však ještě nemáme všechno za sebou,“ tvrdil Jukes prorocky, naklonil se a chytil se zábradlí. „Je to už jen vrak,“ dodal tišeji.

„Ještě to nemáme za sebou,“ potvrzoval kapitán MacWhirr polohlasem… „Dohlédněte na ni minutku.“

„Odcházíte do podpalubí, pane kapitáne?“ ptal se Jukes kvapně, očekávaje zřejmě, že se na něj bouře vrhne s novou silou, jakmile na můstku osamí.

Pozoroval loď, jak je otřískaná a opuštěná, jak se těžce pachtí divokou vrchovinou černých vln, ozářenou paprsky vzdálených světů. Plula pomalu, vydechujíc nadbytek své síly oblakem bílé páry do poklidného jádra orkánu — a hluboký hukot ventilu zněl jako vzdorovité troubení živého mořského tvora, dychtícího pustit se znovu do zápasu. Pojednou zvuk ustal. Ticho přímo zakřičelo. Pár hvězd nad Jukesovou hlavou zazářilo do černé jámy mračen. Inkoustový okraj kotouče oblak se chmuřil nad lodí hned vedle pásu jiskřící oblohy. I hvězdy se zdály na ni upřeně shlížet, jako by to bylo naposledy, celý jejich skvostný roj se zdál diadémem na nížící se hlavě.

Kapitán MacWhirr odešel do mapovny. Nebylo tam světlo, ale nepořádek v místnosti, kterou si udržoval v takovém pořádku a čistotě, vnímal i potmě. Lenoška byla převržena. Knihy se vysypaly na podlahu; pod botou mu zapraskal kousek skla. Sáhl po zápalkách a našel je na svém místě, na poličce. Rozškrtl jednu a mhouře oči přiblížil plamínek k barometru, jehož blyštící se vršek ze skla a z kovu na něho ustavičně pokyvoval.

Rtuť stála nízko, neuvěřitelně nízko — tak nízko, že kapitán MacWhirr cosi zabručel. Zápalka zhasla, ztuhlými tlustými prsty honem hledal druhou.

Před kývajícím se vrškem přístroje opět vzplál plamínek. Pohlédl na stupnici očima samou pozorností zúženýma, jako by očekával, že uzří nějaké dosud nepostřehnutelné znamení. Tvářil se tak vážně, že vypadal jako nějaký nepodařený pohan ve vysokých botách, který před čínským bůžkem pálí kadidlové tyčinky. Nebylo však omylu. Barometr ukazoval nejnižší údaj, jaký kdy kapitán v životě spatřil.

Kapitán MacWhirr tiše hvízdl. Zamyslel se tak hluboce, že ho plamínek zápalky ohořelé až k prstům spálil, ztratil se v modré jiskřičce a pak zmizel. Co když je barometr porouchaný?

Nad pohovkou byl přišroubován ještě aneroid. Obrátil se tím směrem, rozškrtl další zápalku a uviděl bílý ciferník druhého tlakoměru, jak na něj výmluvně shlíží ze stěny s nepopiratelnou jistotou, že neomylnost lidského vědění je dána nestranností hmoty. Nebylo už pochyb. Kapitán MacWhirr si odfrkl a zápalku zahodil.

Tak tedy nejhorší je teprve čekalo — a jestliže měly knihy pravdu, tak to nejhorší mělo být doopravdy zlé. Zkušenost posledních šesti hodin rozšířila jeho představy o tom, jak může vypadat bouřlivé počasí. ,,To bude strašné,“ povídal si v duchu. NeprohLÍžel si mimoděk při světle zápalky nic než barometr; přece jen však spatřil, že karafa na vodu a dvě skleničky vypadly ze stojánků. Nějak mu to výmluvněji připomnělo, co se s lodí dělo. „Nebyl bych něčemu takovému uvěřil,“ pomyslel si. I jeho stůl byl jako zametený. Pravítka, tužky, kalamář — všechno to, co mělo svá vyhrazená bezpečná místa, zmizelo, jako by je nějaká zlomyslná ruka jedno po druhém vyndávala a házela na mokrou podlahu. Orkán se vedral i do jeho uspořádaného soukromí. To se ještě nikdy nestalo, a pocit neklidu vnikl až tam, kde dosud sídlila neochvějná vyrovnanost. A to mělo to nejhorší teprve přijít! Byl rád, že nepořádek v mezipalubí odhalili včas. Jestliže měla loď přece jen vzít za své, pak alespoň nepůjde ke dnu uprostřed rvačky na život a na smrt. To by bylo bývalo ostudné. V tomto pocitu se skrývalo chápání lidskosti a nejasný smysl pro to, co je správné a co nesprávné.

Tyto přelétavé myšlenky byly v podstatě těžkopádné a pomalé a odpovídaly kapitánově povaze. Napřáhl ruku a položil krabičku zápalek zpátky na její místo na poličce. Podle jeho rozkazu tam zápalky vždycky ležely. Vtloukal tyto pokyny stevardovi už dlouhou dobu do hlavy. „Krabička… tadyhle, vidíte? Nemusí být moc plná… tak, abych po ní jen mohl sáhnout. Může se stát, že člověk najednou potřebuje světlo. Na lodi se nikdy neví, co člověk může honem potřebovat. Tak na to dbejte.“

A samozřejmě dbal i on sám na to, aby zápalky kladl přesně tam, kde měly být. Učinil tak i teď, ale než ruku odtáhl, napadlo ho, že už tu krabičku možná nikdy nebude potřebovat. Tak živá představa to byla, že se zarazil a na nepatrný zlomeček vteřiny sevřel prsty na té věcičce, jako by byla symbolem všech drobných zvyklostí, jež nás poutají k jednotvárnému běhu života. Pustil ji nakonec, usedl do lenošky a naslouchal, kdy se ozvou první hlasy vracející se vichřice.

Nic se nehýbalo. Slyšel jen šplouchání vody, nárazy přelévajících se vln, tupé rány rozbouřeného moře, které jeho loď dostávala ze všech stran. Ani na chvíli nezůstávala paluba suchá.

Zklidnělý vzduch byl však pln napětí a nejistoty, byl to meč zavěšený nad hlavou na tenounkém vlásku. Tímto hrozivým odmlčením bouře do člověka pronikala, odzbrojovala ho, otvírala sevřené rty. Promluvil v samotě a smolné tmě kabiny, jako kdyby oslovoval kohosi, kdo se právě probudil v jeho hrudi.

„Nechtěl bych ji ztratit,“ řekl polohlasem.

Seděl nepozorován, odloučen od lodě, od moře, osamocený, vytržen ze samého proudu svého vlastního bytí, kde pro takové nápady jako samomluva rozhodně nebylo místa. Dlaně měl položeny na kolenou, hlavu sehnutou a ztěžka oddychoval, poddávaje se nezvyklému pocitu únavy, v němž nebyl schopen dost jasně rozpoznat následek prožitého napětí.

Z místa, kde seděl, dosáhl na skříňku s umývadlem. Měl tam viset ručník. Byl tam. V pořádku… Vytáhl ho, osušil si obličej a pak si utíral mokrou lebku. Energicky se potmě třel a pak znehybněl s ručníkem na kolenou. Uplynula chvíle tak hlubokého ticha, že by byl nikdo neuhádl, zda v kajutě někdo je.

Pak se ozvalo zamumlání:

„Ještě by se z toho mohla dostat.“

Když kapitán MacWhirr vyšel na palubu, vlastně vyrazil na palubu, neboť si snad náhle uvědomil, že už je příliš dlouho pryč, trvalo bezvětří déle než patnáct minut — to bylo až příliš dlouho i pro jeho nevyvinutou představivost. Jukes, nehybně stojící vpředu na můstku, se dal hned do řeči. Jeho hlas zněl hluše a sevřeně, jako by hovořil se zaťatými zuby; rozplýval se na všechny strany do tmy, jež se opět snesla nad mořem.

„Dal jsem vystřídat službu u kormidla. Hackett začal vykřikovat, že je toho na něj už moc. Ležel tam podle kormidelního stojanu bledý jako smrt. Nejdřív nikdo nechtěl vylézt a pomoci tomu chudákovi. Pořád říkám, že ten bocman je k ničemu. Už jsem si myslel, že budu muset jít a vytáhnout někoho za krk.“

„To je v pořádku,“ zažbrblal kapitán. Stál vedle Jukese a pozorně se rozhlížel.

„Je tam také druhý a drží se za hlavu. Zranil se snad?“

„Ne, zbláznil se,“ odpověděl kapitán MacWhirr úseěně.

„Ale vypadá, jako kdyby se byl s někým popral.“

„Musel jsem ho praštit,“ vysvětloval kapitán.

Jukes netrpělivě povzdechl.

„Bude to tu hned,“ řekl kapitán MacWhirr, „a přijde to tamhle odtud, počítám. Ačkoliv kdoví. Tyhle knížky člověku jen zamotají hlavu a splaší vás. Bude to zlé, to je hotová věc. Jen kdybychom stačili stočit loď proti větru…“

Uběhla minuta. Několik hvězd zamrkalo a zmizelo,

„Zabezpečil jste je pořádně?“ začal kapitán znenadání, jako by nemohl ticho už vydržet.

„Myslíte kulie, pane kapitáne? Natáhli jsme po celém mezipalubí pomocné provazové zábradlí.“

„Tak? To byl šikovný nápad, pane Jukesi.“

„Nevěděl jsem… myslel jsem, že vás… to… nezajímá,“ říkal Jukes a kymácení lodi mu roztrhalo řeč, jako by jím někdo za hovoru cloumal, „jak jsme… to tam zařídili. Prostě už to je. A dost možná, že na tom ani nebude záležet.“

„Musel jste udělat, co se patří. Loď se z toho ještě může dostat. Dost na tom, že jsou v takové bouři zavřeni v podpalubí…“

„Přesně to jsem si říkal, pane kapitáne, když jste mě tam posílal,“ vskočil mu Jukes rozmrzele do řeči.

„…i když se nepobijí navzájem,“ pokračoval kapitán MacWhirr se sílícím důrazem. „Nic takového jsem nemohl na lodi dovolit, ani kdyby se měla do pěti minut potopit. To bych nesnesl, pane Jukesi.“

Jako výkřik rozléhající se skalnatou roklí dolehlo k lodi duté aburácení a zmlklo opět v dáli. Poslední hvězda, zvětšená a rozmazaná, jako by se navracela k prapůvodní podobě planoucí mlhoviny, bojovala s nesmírnou černou hlubinou šířící se nad lodí — a uhasla.

„Už je to tu,“ zašeptal kapitán MacWhirr, „pane Jukesi.“

„Já vím, pane kapitáne.“

Ztráceli se jeden druhému.

„Musíme věřit lodi, že tím prorazí a dostane se ve zdraví na druhé straně ven. To je nejprostší a nejjednodušší. S žádnou bouřkovou strategií kapitána Wilsona se tu nic nepořídí.“

„To určitě ne, pane kapitáne.“

„Loď se několik hodin zase pohoupe a pořádněji to opláchne,“ mumlal kapitán. „Už toho k spláchnutí moc nezbývá — leda snad vy nebo já.“

„Nebo oba, kapitáne,“ zašeptal Jukes docela potichu.

„Vy abyste se nehnal tam, kde to fouká, Jukesi,“ zlobil se trochu kapitán MacWhirr. „Pravda je, že druhý důstojník nestojí zanic. Slyšíte, pane Jukesi? Zůstal byste na to docela sám, kdyby…“

Kapitán M acWhirr se odmlčel a Jukes, rozhlížeje se na všechny strany, neříkal nic.

„Nedejte se ničím přivést z míry,“ pokračoval kapitán trochu spěšně. „Držte loď proti bouři. Ať si říká kdo chce co chce, nejhorší vlny jdou po větru. Proti větru a zase proti větru — tak se z toho člověk jedině může dostat. Vy jste ještě mladý námořník. Postavte se bouři tváří v tvář. To platí pro každého chlapa. A zachovejte chladnou hlavu.“

„Ano, pane kapitáne,“ řekl Jukes a srdce se mu rozbouchalo,

V příštích okamžicích mluvil kapitán trubkou do strojovny a poslouchal, co mu odpovídají.

Z nejasných důvodů zažíval Jukes příliv důvěry, pocit, který přicházel odněkud zvenčí jako vlahý vánek a jenž ho naplňoval silou, které nic nemohlo odolat. Z dalekých temnot se mu vkrádal do uší temný hukot. Nezachvěl jím, neboť naplněn onou nenadálou sebedůvěrou si připadal tak jistý, jako by stál v pancíři proti hrotu meče.

Loď bez ustání zápasila s horami černých vln, vykupujíc těmito těžkými otřesy holý život. V jejích hlubinách to bušilo, natřásala si do noci bělostný ranec páry a Jukesovy myšlenky poletovaly jako ptáci strojovnou, kde byl na stráži chlapík Rout. Když bušení ustalo, zdálo se mu, že utichl veškerý zvuk, že zmrtvělo všechno až na zvonivý kapitánův hlas, jenž ho vylekal.

,,Co je to zas? Poryv?“ Zněl daleko hlasitěji, než ho kdy Jukes slyšel. ,,Je to před přídí, tak je to dobré. Ještě se z toho můžeme dostat.“

Hučení větru se přibližovalo. Zřetelně mohli rozlišit ospalé zívnutí větříku v prvním sledu a v dálce rostoucí lomoz, dupot a hon. Ozýval se rachot nesčíslných bubnů, zlá a útočná nota, bojovná píseň přešlapujících zástupů.

Jukes už kapitána dost zřetelně neviděl. Naprostá temnota zahalila loď. Jen pohyb loktů si mohl domyslet, rozpřáhnuté ruce a zakloněnou hlavu.

Kapitán MacWhirr si s nechtěným spěchem pokoušel dopnout nej hořejší knoflík voskovaného pláště. Uragán, dost silný, aby šíleně rozbouřil moře, potápěl lodi, vyvracel stromy z kořenů, bořil mocné zdi a srážel i ptáky v povětří, narazil na své cestě na tohoto mlčenlivého muže a vše, co se mu podařilo, bylo, že z něho vynutil pár slov. Než se vichr vrhl na loď obnovenou silou, donutil kapitána MacWhirra, že vzrušeným hlasem opakoval:

„Nechtěl bych ji ztratit.“

Byl tohoto hoře ušetřen.

VI.

Do Fu-čou připlul Nan-šan za jasného slunného dne, kdy bríza hnala praporec kouře daleko před ním. Na břehu si jeho příjezdu hned povšimli a námořníci v přístavu říkali: „Podívejte! Podívejte se na ten parník. Co je to za loď? Siamská? Jen se na ni podívejte!“

Loď vypadala skutečně zrovna tak, jako kdyby byla sloužila za pohyblivý cíl dělům nějakého křižníku. Ani pozdrav celé baterie menších ráží by nebyl mohl zřídit její nástavby do tak potlučené, orvané a zpustošené podoby; měla v sobě cosi otřelého, opotřebovaného, čím se vyznačují lodi připlouvající ze samého konce světa — a nebylo to vzdáleno od pravdy, neboť daleko od konce na své krátké plavbě nebyla; vždyť byla téměř na dohled od onoho břehu, odkud se ještě žádná loď nevrátila, aby vydala posádku pozemskému prachu. Šedivá solná kůra ji obalovala až po vrcholky stěžňů a až po obrubu komína; nějaký vtipálek mezi lodníky povídal, že ji „ta banda na palubě vylovila z mořského dna a veze jí teď sem, shrábnout odměnu“. A rozjařen vybraností svých žertů dodával, že za ni dá pět liber, „tak jak stojí a leží“.

Neuplynula snad ještě ani hodina od zakotvení, a už vysazoval sampan hubeného človíčka s červeným nosem a zlostně zkrabacenou tváří; jen stoupl na břeh zahraniční koncese, už se obrátil a hrozil na loď pěstí.

Jakýsi dlouhán s nohama trochu tenkýma v poměru k objemu břicha a s vodovýma očima se kněmu přitočil a povídá: „Ty jsi zrovna vypadl, co? To rychle.“

Měl na sobě ucouraný modrý flanelový oblek a špinavé tenisky; nečisté šedivé kníry mu zplihle visely přes rty a kloboukem mu na dvou místech prosvítalo.

„Zdravím tě, co tu děláš?“ optal se spěšně bývalý druhý důstojník z Nan-šanu a potřásl mu rukou.

„Ale tak stojím a čekám na nějaký šikovný flek, někdo mi něco naznačil,“ vysvětloval sípavě člověk s děravým kloboukem,

roztržitě a duchem nepřítomen.

Druhý zahrozil na Man-šan pěstí. „Tam mají chlapa, kterému

bych nesvěřil velení ani na pramici,“ prohlašoval celý rozechvělý vztekem, jeho společník se však bez zájmu rozhlížel kolem

sebe.

„Neříkej!“

Tu však na nábřeží zahlédl těžkou námořnickou truhličku,

hnědě natřenou, povlečenou do obalu z plachtoviny a převázanou novým manilským provazem. Prohlédl si ji s probuzeným

zájmem.

„Hnal bych to dál a zatopil bych mu, kdyby nebylo té zatracené siamské vlajky. Ten má štěstí, že není ke komu si jít stěžovat. Syčák! Povídá prvnímu strojnímu — to je, mezi námi, syčák číslo dvě —, že jsem pryč s nervy! Banda největších pitomců, co se kdy pustili na moře. To si prostě nedovedeš představit…“

„A co prachy — ty ti dali správně?“ zeptal se najednou jeho ošuntělý nový známý.

„Jo. Vyplatil mě na palubě,“ zuřil druhý důstojník. „ ,Snídat můžete už na břehu,’ povídá.“

„Smraďoch jeden!“ poznamenal k tomu dlouhán a přejel si jazykem rty. „Co kdybychom se šli něčeho napít?“

„Uhodil mě,“ hlesl druhý důstojník.

„Neříkej! Povídáš, že tě uhodil?“ Chlapík v modrém ho začal přičinlivě a účastně obskakovat. „No o tom se nedá kloudně hovořit tady na molu. Tak on tě ztloukl. Pojď, seženeme někoho, kdo by ti odnesl truhličku. Já tady znám takovou tichou hospůdku, není to daleko, kde mají lahvové pivo…“

Pan Jukes, jenž prohlížel pobřeží dalekohledem, pak informoval prvního strojního důstojníka, že to „nebožtíkovi druhému důstojníkovi netrvalo dlouho, než si našel kamaráda. Chlapa, který se náramně podobá přístavnímu flákači. Viděl jsem je spolu odcházet z nábřeží.“

Bouchání a řinčení nezbytných oprav kapitána MacWhirra vůbec nevyrušovalo. V dopise, který ležel rozepsán v uklizené mapovně, našel stevard místa tak neobyčejně zajímavá, že dvakrát div nebyl dopaden při činu. Leč paní MacWhirrová nad ním v salóně čtyřicetilibrového domku potlačovala zívání — jen ze sebeúcty, neboť ji nikdo neviděl.

Odpočívala v plyšové zlacené lenošce u kachlíkováného krbu, na římse japonské vějíře, na ohništi planoucí uhlíky. Pozvedala ruce a unaveně tu a tam nahlédla do některé z mnoha stran dopisu. Není přece její chyba, že jsou tak nudné, tak zhola nezajímavé — od „drahé ženy“ na začátku až po „milujícího tě manžela“ na konci. Nikdo přece nemůže od ní čekat, že pochopí všelijaké ty námořnické záležitosti. Pravda, byla ráda, když se ozval, ale nikdy se sama sebe nezeptala, proč vlastně.

„.. .říká se jim tajfuny… prvnímu se to nelíbilo… není v knihách… to jsem však nemohl dovolit…“

Papír ostře zašustil. „… bezvětří trvalo víc než dvacet minut,“ četla ledabyle; a nejbližší slova, jichž se bezmyšlenkovité zraky zachytily, stála nahoře na další straně: „že tě opět uvidím a děti

též…“ Netrpělivě se pohnula. Pořád myslí, na to, že se vrátí domů. Nikdy ještě neměl takový plat jako teď. Co se to s ním děje?

Nenapadlo ji obrátit jeden list zpátky, kde by byla našla, že mezi čtvrtou a šestou hodinou ranní dne 25. prosince si kapitán MacWhirr doopravdy myslel, že loď už nevydrží takové vlnobití ani celou hodinu, a že nedoufal, že ji opět uvidí a děti též. Nikdy se to nikdo nedozvěděl (vždyť jeho dopisy putovaly tak záhy do koše) — nikdo než stevard, kterého toto sdělení velice dojalo. Tak velice, že se pokusil alespoň naznačit v rozhovoru s kuchařem, „jak strašně málo jim scházelo“, tím, že pravil: „Starý sám neměl o našich vyhlídkách žádné iluze.“

„Jak to ty můžeš vědět,“ ptal se kuchař, starý voják. „Povídal ti to snad?“

„No, naznačil mi něco takového,“ odrazil ho drze stevard.

„Jdi někam! To se přijde svěřovat dřív mně,“ vysmíval se mu kuchař přes rameno.

Paní MacWhirrová zpozorněla a prohlížela dopis dál. ,,…udělat, co se patří… chudáci… tři zlomenou nohu a jeden… řekl jsem si, že to vyřídíme nejlépe v tichosti… doufám, že jsem udělal všechno, co se patří…“

Nechala ruce klesnout. Ne, už tam nic nebylo o tom, že by se chtěl vrátit domů. To asi jen projevil zbožné přání. Paní Mac-Whirrové se ulevilo, černé mramorové hodiny, za které si místní klenotník vzal třináct liber, osm a půl šilinku, kradmo a diskrétně tikaly.

Rozletěly se dveře a do pokoje vběhlo děvče ve věku krátkých sukní a dlouhých nohou. Na ramena jí visely husté, bezvýrazné a trochu zplihlé vlasy. Spatřila matku, zastavila se a tázavě pohlédla na dopis.

„To je od otce,“ zamumlala paní MacWhirrová. „Cos to prováděla se stuhou?“ Děvče zdvihlo ruce k vlasům a našpulilo rty.

„Má se dobře,“ pokračovala paní MacWhirrová lenivě. „Alespoň si to myslím. On to nikdy nenapíše.“ Zasmála se. Dívčina tvář vyjadřovala nepřítomnost a nezájem; paní MacWhirrová si ji s pýchou prohlížela.

„Běž si vzít klobouk,“ řekla po chvíli. „Jdu nakupovat. U Linomů je výprodej.“

„To je prima!“ zvolalo živě děvčátko nečekaně bohatým rozechvělým hlasem a odhopkalo z místnosti.

Odpoledne bylo pěkné, obloha šedá a chodníky suché. Před obchodem s látkami se paní MacWhirrová usmála na jakousi paní v černém kabátě, objemných tvarů, ověšenou černým jantarem a korunovanou kyticí rozkládající své falešné květy nad žlučovitou důstojnou tváří. Propukly obě v hbitou výměnu pozdravů a výkřiků, velice spěšnou, jako by ulice měla otevřít svůj jícen a pozřít všechny radovánky, dřív než budou moci být vysloveny.

Ucpaly vysoké skleněné dveře, které byly za nimi. Nedalo se tudy procházet, muži postávali trpělivě stranou a čekali a Lydie byla zcela zaměstnána tím, že zavrtávala špičku svého deštníku mezi dlaždice. Paní MacWhirrová rychle hovořila.

„Děkuji za optání. Ještě se domů nevrátí. To víte, je to smutné, když je pryč, ale jen když alespoň víme, že se mu tak dobře daří.“ Paní MacWhirrová nabrala dech. „To podnebí mu tam ohromně svědčí,“ dodala celá záříc, jako kdyby chudák MacWhirr objížděl činu jen kvůli svému zdraví.

Ani první strojní důstojník se ještě nechystal domů. I paní Routová znala cenu dobrého místa.

„Šalomoun říká, že zázrakům nebude nikdá konec,“ křičela paní Routová vesele na starou paní v křesle u krbu. Maminka pana Routa se trochu pohnula, zvadlé ruce v černých rukavičkách měla složeny v klíně.

Ženě prvního strojního důstojníka oči po papíře jen tančily. „Ten kapitán, co pod ním Šalomoun slouží — takový trochu přihlouplý člověk, pamatujete se, maminko —, dokázal něco moc chytrého, říká Šalomoun.“

„Ano, má milá,“ řekla stařena odevzdaně, sedíc se stříbrnou hlavou skloněnou a působíc dojmem onoho vnitřního klidu, typického pro hodně staré lidi, kteří se zdají být zcela ztraceni střežením posledních záblesků »života. „Vzpomínám, vzpomínám.“

Šalomoun Rout, Starý Sol, Tatík Sol, šéfinženýr, Chlapík Rout — pan Rout, onen otcovský a shovívavý přítel mladých, byl jenom jedním z mnoha jejích dětí, všech už mrtvých. A nejlépe se na něj pamatovala, když mu bylo deset, dlouho před tím, než se šel učit do nějaké velké strojírny nahoře na severu. Tak málo ho vídala od těch dob, tolik let prožila, že musila své kroky sledovat daleko do minulosti, aby ho jasně rozeznala v mlhách roků. Někdy sejí zdávalo, že její snacha hovoří o docela cizím člověku.

Mladší paní Routová byla zklamána. ,,Hm. Hm.“ Obrátila stránku. „Takhle mě dráždí! Nepíše, co to vlastně bylo. Říká jen, že bych nedovedla pochopit, kolik vtipu v tom bylo. Představte si to. Co to mohlo být tolik chytrého? To je přece mizera, že nám o tom nic nenapsal.“

Četla klidněji dál, bez poznámek, a nakonec se posadila a zahleděla se do ohně. První strojní napsal o tajfunu jen dvě tři slova, ale cosi ho pohnulo, aby se svěřil s rostoucí touhou po společnosti své bujaré ženy. „Kdyby ses nemusela starat o maminku, poslal bych ti ještě dnes peníze na cestu. Mohla by sis tu zařídit domeček. A já bych Tě tu a tam viděl. Nemládneme…“

„Je mu dobře, maminko,“ povzdechla si paní Routová a zvedla se.

„Vždycky to byl takový silný, zdravý hoch,“ řekla stará paní mírně.

Zato zpráva pana Jukese byla velmi živá a velmi obšírná. Jeho přítel z Atlantiku se o ní zmínil před ostatními důstojníky na lodi. „Jeden známý mi píše o takové zvláštní příhodě, která se jim na lodi stala — v tajfunu, víte — a o které jsme četli v novinách. Přečtěte si, co píše. Tady je dopis.“

Některé věty v něm byly vypočítány tak, aby působily dojmem nezdolné srdnatosti a rozhodnosti. Jukes je psal s nejlepším svědomím, neboť se tak skutečně cítil, když tento dopis dokončoval. Líčil scény v mezipalubí v příšerném světle. ,,…Jako blesk mě napadlo, že ti Číňané vůbec netuší, že nejsme lupiči a šílenci. Není to nic příjemného, nutit lidi, aby se rozloučili s penězi, zvlášť když jsou v přesile. Na to, abychom šli v takovém počasí loupit, bychom opravdu museli být šílení, ale co o nás vědí? Tak jsem se dvakrát nerozmýšlel a v mžiku jsem posádku poslal pryč. Své jsme udělali — to, na čem starému tolik záleželo. Vyklidili jsme pole a moc jsme ani nepátrali, jak jim je. Byla to moc pěkná záležitost, to mi věř; po Atlantiku můžeš jezdit sem a tam po věky věků, a nic takového se ti nenaskytne.“

Pak věcně probral škody na lodi a pokračoval:

„Teprve když se počasí uklidnilo, začalo to být pořádně zamotané. Nebylo to o nic lepší tím, že jsme přednedávnem přešli pod siamskou vlajku; kapitán v tom ovšem necítí žádný rozdíl —,dokud jsme na palubě’ —jak on říká. Určité pocity tomuhle člověku prostě chybějí, to je to. Mohl by ses pokoušet přesvědčit stejně dobře patník u cesty. Nehledíc na to, je to však pekelná situace, nemít konzula, nemít žádné zastání, když se člověk dostane do nesnází.

Já jsem navrhoval, abychom je podrželi ještě tak patnáct hodin pod poklopem, protože dál už to do Fu-čou nebylo.

Tomu nechtěl starý pořád rozumět. Vzal si do hlavy, že se to musí vyřídit potichu. Držel se toho nápadu tak pevně, že bys ho byl neutrhl ani parním rumpálem. Přál si, aby se s tím nadělalo co nejméně hluku, kvůli jménu lodi a kvůli rejdařství — kvůli všem těm lidem, jichž se to týká, povídal a moc tvrdě se na mě podíval. To mě dopálilo. Takovou věc přece nemůžeš utajit; a bedničky byly obvyklým způsobem pořádně upevněny a zabezpečeny před každou myslitelnou bouří, jenže to bylo něco tak strašného, že Ti to vůbec nedovedu vylíčit.

Už jsem se sotva držel na nohou. Nikdo z nás si neoddychl skoro třicet hodin; starý tam seděl, drbal si bradu, škrábal se na hlavě a tak se tím žral, že si docela zapomněl zout holínky.

,Doufám, pane kapitáne,’ povídám já, ,že je nepustíte na palubu, dřív než se na to nějak připravíme.’ To neznamená, jak asi víš, že by ctí byl celý žhavý krotit ty chudáky, kdyby se chtěli vzbouřit. Ale potyčka s takovýmihle pasažéry není žádná hračka. Už jsem byl také pořádně utahaný. ,Rád bych,’ povídám, ,abyste nám dovolil hodit jim všechny ty dolary najednou a nechat je, aby se o ně poprali; a my bychom si zatím trochu odpočali.’

,Mluvíte z cesty, Jukesi,’ řekl mi na to a vzhlédl tak pomalu, jak on to umí, že Tě to nějak až zabolí. ,Musíme si vymyslet něco, co bude spravedlivé a poctivé pro obě strany.’

Pro mne zrovna práce nebyla, tak jsem rozdělil úkoly chlapům a myslel jsem, že se trochu prospím. Neležel jsem snad ani deset minut, když se přižene stevard a začne mě za nohu stahovat.

Propánakrále, pane Jukesi, pojďte honem. Pojďte na palubu. Prosím vás, rychle pojďte!’

Ten chlap by byl ze mne vytřásl duši. Nevěděl jsem, co se děje: nový tajfun nebo co? Vítr jsem žádný neslyšel.

,Kapitán je pouští ven. Pouští je na palubu! Běžte rychle nahoru a zachraňte nás. První strojní běžel pro pistoli.’

To jsem asi z toho blábolení vyrozuměl. Tatík Rout ovšem přísahá, že si běžel jen pro čistý kapesník. Buď jak buď, skočil jsem do kalhot a běžel na záďovou palubu. Na můstku byl nějaký rámus. čtyři chlapi s bocmanem měli nějakou práci na zádi. Rozdělil jsem jim několik pušek — každá loď v čínských vodách má pár pušek na palubě — a vedl jsem je na můstek. Po cestě jsem vrazil do Starého Sola, vylekaného a cucajícího nezapálené cigáro.

,Pojď s námi!’ volal jsem na něj.

Všech sedm nás vrazilo do mapovny. Už bylo po všem. Starý tam ještě stál, gumáky natažené až po boky, bez kabátu — asi se tolik zahřál, když to vymýšlel. Čínský ouředník od Bun Hinů tam stál vedle něho, špinavý jako kominická štětka a ještě celý zelený v obličeji. Hned jsem viděl, že jsem se nezavděčil.

,Co to máte, u všech čertů, za opičí nápady, pane Jukesi?’ ptal se starý dopáleně, jak jsem ho ještě nikdy neslyšel. Říkám Ti, že jsem dočista oněměl. ,Propánakrále, pane Jukesi, seberte těm chlapům pušky. Někdo si určitě něco udělá, jestli to nedáte hned pryč. Hrom do mě, jestli tahle loď není úplný blázinec! Dávejte pozor. Chci, abyste mi tady s tím Číňanem od Bun Hinů pomohl přepočítat peníze. To se moc hodí, že jste přišel. Čím víc nás bude, tím lip.’

To všechno si vymyslel, když jsem si já šel zdřímnout. Kdybychom byli anglická loď nebo kdybychom měli kulie vylodit v přístavu s anglickou s správou, třeba v Hongkongu, tak by nebyl konec dotazům a vyšetřováním, hlášením škod a nároků na odškodnění a tak dále. Jenže tihle Číňané znali své úředníky lip než my.

Poklopy už byly uvolněny a kuliové se po noci a dni stráveném v mezipalubí dostali zase na vzduch. Byl to strašný pocit, vidět tolik vyzáblých a zdivočelých tváří najednou. Rozhlíželi se, chudáci, po obloze, po moři, po lodi, jako by byli očekávali, že to vítr rozfoukal na všechny strany. A není divu! To, co zkusili, to by bylo vytřáslo z každého bělocha duši. Taky se říká, že Číňan duši nemá. Ale má podle mě v sobě něco tvrdšího. Byl mezi nimi chlapík, který div nepřišel o oko. Vystupovalo mu z důlku jako půl slepičího vejce. Bělocha by to na měsíc porazilo; a tenhle člověk se strkal mezi ostatními a hovořil s nimi, jako by se bylo nic nestalo. Hudrali mezi sebou, a kdykoliv starý ukázal svou holou lebku vpředu na můstku, ztuhly jim brady a zdola na něj civěli.

Zdá se, že když si to všechno rozmyslel, přiměl toho chlapa od Bun Hinů, aby šel dolů a vysvětlil jim, jaká je jediná cesta, aby dostali peníze zpátky. Řekl mi pak, že jelikož kuliové všichni pracovali u stejné firmy a po stejně dlouhou dobu, bylo by nejspravedlivější, kdyby mezi ně rovným dílem rozdělil všechny peníze, které jsme posbírali. Na penězích se nepozná, komu patřily, povídal, a kdyby se člověk měl každého kuliho vyptávat, kolik peněz si přinesl s sebou na palubu, musel by se bát, že budou lhát, a že si tedy nepomůže. Myslím, že tohle je pravda. Dát peníze nějakému čínskému úředníkovi ve Fu-čou by pak znamenalo totéž, jako kdyby je všechny rovnou strčil do kapsy. Počítám, že si to mysleli také.

Skončili jsme s rozdělováním ještě před soumrakem. Byla to podívaná: vzduté moře, loď na první pohled skoro vrak, Číňané motající se jeden po druhém pro svůj podíl na můstek a starý, pořád ještě v holínkách a v košili, jak vyplácí ve dveřích mapovny a potí se ostošest a tu a tam si vyjede na mne nebo na Tátu Routa, když se mu něco nelíbí. Těm, kteří nemohli chodit, odnesl jejich podíly osobně do kajuty číslo dvě. Tři dolary zbyly, ty dal třem nejpostiženějším kuliům, po jednom každému. Pak jsme se dali do úklidu a vynosili jsme na palubu všechny možné trosky, hromadu mokrých hadrů, věci, které ztratily tvar i jméno, a nechali jsme je, aby se o vlastnictví dohodli mezi sebou sami.

Opravdu se to podařilo všechno zařídit tak, aby to v zájmu všech zúčastněných bylo co možná nejspravedlivější. Co Ty si o tom myslíš, ty fešáku pasažérská rozmazlená? Starý Sol říká, že to bylo to jediné, co se muselo udělat. A kapitán mi tuhle povídá:,Všechno v knížkách nenajdete.’ Na takového prosťáčka, jaký je on, se z toho vymotal až moc dobře.“