Fritz Steuben

Tekumseh 01.

Žlutý vlas

Bílý muž běžel se zaťatými zuby. „Rychleji! rychleji! rychleji!“ — to byla jeho jediná myšlenka. Vysoká ostrá prérijní tráva ho šlehala do kolen, pot se mu proudem řinul ze všech pórů, krev prýštící z lehké rány mu slepovala plavé vlasy, dýchal těžce a trhaně, teď klopýtl — ale hned se zas vzchopil. Šlápl na uvolněný kámen, ten se mu zvrátil pod nohou, ale špička chodidla přece jen znovu našla pevnou půdu a muž běžel dál. Nervy i svaly, svaly jako z ocele, to vydržely. „Rychleji! rychleji! rychleji!“ vířilo mu hlavou; slyšel za sebou kroky Indiánů a tlumené výkřiky a to ho pohánělo, jako by mu hlava hořela.

Viděl, jak před ním tančí jeho vlastní stín a jak prodlužuje jeho skoky; jednotlivé stromy se míhaly temně kolem něho, přeskakoval divokou révu, jejíž výhonky se plazily po zemi jako hadi, jedním skokem přelétl vrbové houští. „Rychleji! rychleji! rychleji!…“ Sevřel pěsti, pádil, jak mu jen plíce a nohy dovolovaly. Běžel přímo k východu, zpátky k bělošským obydlím. Ta byla ještě daleko, zato však nepřítel byl náramně blízko. Běžel závod o život.

Už dávno unikl velkému množství Indiánů, kteří se za ním pustili se zuřivým vztekem a divokým řevem hned při jeho útěku; jako většina Indiánů však nevydrželi takové tempo. Ale tyhle zbylé čtyři setřást nedokázal, byli to běžci, kteří by předhonili i bizona. Kdyby zbyl jen jeden, nebo snad i dva, pak by si s nimi nějak poradil, i když nebyl ozbrojen; obě silné pěsti by mu nahradily všechny zbraně, ale před čtyřmi Šavany vyzbrojenými noži a válečnými kyji mu zbýval jen útěk. Nahoru a dolů po mírně zvlněné pahorkatině pokračoval divoký hon kolem černých dubů a ořešáků, dvě, tři i čtyři stopy1* vysokou trávou, každým okamžikem mohl běloch klopýtnout, ale běžel s jistotou divokého zvířete.

Rudí válečníci byli chytří, nespoléhali se na dlouhý běh, při němž by jim běloch se svými svaly jako z ocele nakonec musel uniknout, vsadili všechno na rychlost a hnali se za ním dlouhými pružnými skoky s vypětím všech sil. Zatímco pronásledovaný po bělošském způsobu došlapoval na plná chodidla, běželi rudoši po špičkách a to jim šetřilo síly. Vymršťovali se nad zemí jako vlci, když pronásledují antilopu. A nejrychlejší z nich se ke své oběti stále přibližoval.

Tu vykřikl Indián na levém křídle pár slov a v odpověď zazněl pronikavý vítězný pokřik ostatních. Běželi teď po mírném táhlém svahu, nedaleko už byl les, který měl bělochovi přinést záchranu. Ale teď i on spatřil na dně údolí propast, která se táhla jako temná závora napříč směru jeho uteku do zelené roviny. Stačil jediný pohled, aby se přesvědčil, že propast přeskočit nemůže.

Ale tenhle člověk se jen tak snadno nevzdal. Nepůjde-li to přes rokli, snad tady podle ní… Ihned zabočil doleva.

Indiáni odpověděli ječivým posměšným „hóóó!“ Tihle bojovníci uměli uštvat nepřítele k smrti. Běželi v široké řadě v rozestupu patnácti až dvaceti metrů. Oblouk, který běloch teď musel udělat, ho přivedl blízko k Indiánovi běžícímu nejblíže na levém křídle. Boj neměl vyhlídky, sebemenší zaváhání by umožnilo, aby k němu doběhli i ostatní rudoši.

Teď, poprvé v těchto minutách běhu o život, pocítil běloch, jak mu na skráních vyráží studený pot. Výstřelem zmrzačil jednoho z jejich bojovníků, a jakmile Šavani jednou spatřili krev někoho ze svých, neznali slitování.

S bílým, bezkrevným obličejem a strnulýma očima zabočil pronásledovaný znovu doprava, původním směrem, přímo k východu. „Raději hlavou proti skále než padnout do rukou těch lotrů… rychleji, rychleji, rychleji…“

Osamocené pronikavé hóóó — a pak spatřil vlevo vedle sebe narůstat stín, stín Indiána, který měl k němu nejblíže. Nejprve uviděl jen hlavu, ale stín nemilosrdně rostl, slunce sklánějící se k západu jej vrhalo před uprchlíka. Nejrychlejší z rudochů se přibližoval rychle jako mustang prchající před prérijním požárem — a už tu také byla propast, široká dobrých 12 až 16 stop, ale strachem vybičovanému uprchlíkovi připadala desetkrát širší, zející, černá, příšerná průrva…

Běloch však stiskl zuby. „Desetkrát raději hlavou proti skále…,“ blesklo mu ještě jednou v myšlenkách — sevřel pěsti, napjal všechny šlachy, rozběhl se — a skočil…!

Už ve vzduchu si uvědomil, že skok byl příliš krátký, že nohama na druhou stranu nedosáhne, a tak prudce švihl rukama kupředu, tvrdě narazil trupem na okraj propasti, zaryl prsty do trávy a rychle se začal drápat nahoru. Horní část trupu vysunul nad okraj, nohama hledal na stěně oporu… hrudí byl jako přilepen k rovině nad propastí, hlavu tiskl k zemi, ruce, paže i prsa zavrtával do hlíny, zatímco nohy mu visely nad hlubinou.

To už stál Indián na druhé straně, na místě, odkud běloch skočil, a prudce napřahoval kyj, aby jím mrštil…

Avšak ruka mu zase klesla.

„Žlutý vlas je velký skokan. Tekumseh má v ruce smrt, ale jeho pěst zůstane zavřena.“

Slova vyslovená drsnou angličtinou, ale klidně a s obdivem, zaznívala přes propast.

„O této honbě si budou bojovníci vyprávět ještě po mnoha letech, Žlutý vlas byl medvědem, pak jelenem a teď se stal ptákem; ať poví svým ženám, jak dobře letěl Tekumseh je Šavan.“2*

Běloch ležel a naslouchal, zdálo se mu už, že slyší svištět vzduchem zbraň, a smysl Indiánových slov pochopil teprve tehdy, když už dávno dozněla. Křeč svalů povolila, překulil se na pevnou půdu a vstal.

Deset kroků od něho, na druhé straně propasti, stál indiánský válečník, vzpřímený, štíhlý, polonahý, levou pěst měl zaťatu, v pravici držel válečný kyj — i chlapec by z této vzdálenosti mohl zasáhnout a zabít.

Přiblížili se i ostatní rudoši, protivníci stáli proti sobě, na jedné straně vyčerpaný, bezbranný běloch, na druhé čtyři Indiáni. Tekumsehovi druzi zaslechli jeho poslední slova; očima odhadovali šíři propasti a z úst se jim draly udivené výkřiky. Měřili si bílého nepřítele obdivnými pohledy a i oni teď sklonili zbraně. Pak zdvihli tomahavky Žlutému vlasu na pozdrav, obrátili se a zvolna se ubírali k západu, za klesajícím sluncem.

Běloch se za nimi nechápavě díval, pak pohlédl dolů do propasti — byla hluboká dobrých devadesát stop — a teprve teď si uvědomil, čeho se odvážil. Jeho plavé vlasy mu tedy dosud zůstaly na hlavě. Unikl dvojímu smrtelnému nebezpečí.

Nohy se mu chvěly. Klesl na místě, kde dosud stál. „Tekumseh je Šavan,“ říkal si tiše a ani o tom nevěděl. Ještě dlouho se díval za rudochy, i potom, když už dávno zmizeli ve vysoké trávě.

Po drahné chvíli znovu vstal; krok měl teď těžký, když se pomalu vydal k východu. Za dvě hodiny nastane soumrak, za třicet minut se musí dostat do lesa. Byl zachráněn.

Když už téměř dorazil až ke spásným stromům, vyděsil ho dusot koní, změť hlasů a hlučné volání přicházející zleva. Odtamtud, od severu, se na kraji lesa náhle objevila skupina jezdců, dosud napolo krytá křovím, které tu vybíhalo až do prérie. Dvěma skoky se vrhl Žlutý vlas, jak ho Indiáni od toho dne nazývali, za vysoký hustý keř. Pozdě. Už ho zpozorovali. Ale také Žlutý vlas poznal své sousedy z osady na Modré řece. Vyšel jim vstříc.

„Je to on!“ zvolal radostně mladý štíhlý chlapec jedoucí v čele skupiny.

Přijeli plným tryskem, seskákali z koní, obklopili ho, potřásali mu rukou, poklepávali mu na ramena — zkrátka zdravili se s ním, jak se muži zdraví s přítelem, o němž si už myslili, že je ztracen. Jeho bratr, právě tak plavý jako on sám, ho bouřlivě objal.

Byl to asi osmnáctičlenný oddíl, v němž se hned na první pohled zřetelně odlišovaly dvě skupiny. Asi polovina mužů měla na sobě selské obleky, jaké se nosily v polovině osmnáctého století v okolí Hannoveru, ale většinou měli místo bot jelenicové mokasíny; v těchto odlehlých končinách byly boty evropského vzoru drahé, takže je osadníci nosili jen o svátcích, pokud je nosili vůbec. Každý z mužů však měl v ruce dlouhou pušku, byl to typ Rifle3*, jaký vyráběli němečtí puškaři z Lancasteru, kteří se tím proslavili po celé hranici a byli tam velmi vyhledáváni. Někteří z farmářů měli za opaskem i dlouhý silný nůž. Byli to statní, větrem ošlehaní a od těžké práce poněkud neohrabaní lidé, ale s bystrým pohledem očí. Všichni mluvili německy a po prvním bouřlivém přivítání hovořili klidně a s rozmyslem, i když nejstaršímu z nich nemohlo být víc než pětatřicet let.

Úplně jinak se chovali ostatní členové tlupy. Mluvili mnohem rychleji a živěji, zdůrazňovali nebo vysvětlovali svá slova gestikulací, ale přitom mluvili tiše a opatrně a i v nejživější zábavě občas vrhali pohledy do prérie a podél okraje lesa.

Bylo na nich vidět, že jsou to lovci. Jejich oblek byl napolo indiánský. Všichni měli na sobě jen krátké kabátce s dlouhými úzkými rukávy, úzké kožené kalhoty přepásané vlněnými opasky v pestrých, většinou ovšem už vybledlých barvách. Někteří měli švy nohavic a kabátců zdobené po indiánském způsobu pestrými tkanicemi, jiní koženými třásněmi. Několik jich bylo prostovlasých, ostatní měli na hlavách čepice z bobří kůže. I oni byli všichni vyzbrojeni lankasterkami, ale kromě toho měl každý za opaskem jeden nebo dva nože a tomahavk. Nože a tomahavky vězely v pochvách z vydělané kůže, na nichž bylo znát indiánskou práci. Většinu z nich tvořili Irové, ale byli mezi nimi i dva Francouzi.

„Jste příliš lehkomyslný, Bedřichu Wagnere. Pročpak jste nepočkal, až se vrátí váš bratr? Jakmile dorazil do vesnice, hned jsme byli všichni v sedlech. Najedli jsme se za jízdy. Jste příliš lehkomyslný, povídám. Tohle mohlo ošklivě dopadnout.“

Muž, který to pronesl, byl nejstarší z Němců, Konrád Wulf, přibližně stejně vysoký jako ten, jejž právě oslovil. Bedřichu Wagnerovi však v příštích letech říkali už jen Žlutý vlas i jeho bílí krajané. Bylo mu nanejvýš pětadvacet let, měřil téměř dva metry a byl neobyčejně statný, ovšem přitom štíhlý a obratný. Měl poctivou, upřímnou tvář — teď ovšem vyhlížela temně a divoce. Jeho plavé vlasy mu zcuchaně visely kolem hlavy a byly slepeny zaschlou krví, u košile z vyběleného plátna mu chyběl rukáv.

„Opravdu mnoho nescházelo a mohlo to ošklivě dopadnout, Wulfe. Ale dost řečí! — Máte pro mě koně? Musíme se pustit za těmi darebáky, musím dostat své koně zpátky. Pomůžete-li mi, dobře, jestli ne, odeženu jim je s bratrem sám. Jednoho koně mi snad půjčíte…!“

„Ale Bedřichu, vždyť kvůli tomu přece přijeli se mnou!“ zvolal jeho bratr, opálený, čilý chlapec, sotva dvacetiletý.

„Jste příliš lehkomyslný, Wagnere, to vám povídám,“ opa koval Wulf, tentokrát ovšem anglicky. „Pomůžeme vám, jak má poctivý soused pomáhat druhému. I tihle lovci chtějí být při tom, nemáte-li nic proti tomu.“

„Si, si, si,“ zvolal jeden z Francouzů, „ale musíme dělat plus vite — rychleji. Le soleil — slunce už je nízko,“ a ukázal na zapadající slunce.

„Tak do sedel, dokud jsou ještě vidět stopy,“ pobízel Wulf. „Máme tu koně i pro vás, Bedřichu.“

Skupina znovu nasedla, i Bedřich Wagner se vyhoupl na jednoho z koní, kteří nesli zásoby. To, že vzali s sebou i soumary, umožnilo mužům rychlé pronásledování, protože nebyli odkázáni na lov. Vraceli se podél okraje lesa k severu, až k široké stopě indiánské tlupy, po níž jel Bedřich Wagner dnes už jednou. Tak se vyhnuli propasti, která ho málem zahubila.

Koně, většinou potomci evropských tahounů, zdědili i všechnu jejich těžkopádnost. Byli zvyklí chodit před pluhem nebo tahat těžký vůz, byli silní, ale rozhodně žádní ušlechtilí klusáci.

Lovci měli daleko lepší koně, dva seděli na zkrocených mustanzích, kterým koloval v žilách ještě všechen oheň těchto nejnádhernějších zvířat americké prérie. Ale oč měli lovci lepší koně, o to horšími byli jezdci. Byli zvyklí lovit a bydlet v lese a v horách, a tam ovšem jsou koně jen na přítěž, dovedli také obratně stavět a řídit lehké indiánské kánoe z kůry, na nichž podnikali neuvěřitelně dlouhé a obdivuhodné cesty po řekách a veletocích Severní Ameriky, ale jezdit neuměli. Říkali však, že mají namířeno daleko na sever, a jet tam na koních bylo rychlejší a pohodlnější než jít pěšky nebo zápasit s proudem Ohia, nebo dokonce s proudem Muskingumu. Doplňovali si právě výstroj v osadě na Modré řece, když se tam přihnal bratr Bedřicha Wagnera a vyprávěl, jak jim Šavani ukradli koně. Protože byli vždycky lační dobrodružství a bojů s Indiány, nabídli i tentokrát hned svou pomoc.

Muži jeli tryskem po zřetelně viditelné stopě, kterou zanechalo za sebou v prérii asi padesát zlodějů koní a která se táhla k západu. Žlutý vlas krátce vylíčil své zážitky, a když vyprávěl o svém skoku přes propast, přerušovaly ho hlasité výkřiky údivu, ba pochybností. Někteří z mužů se dokonce vrátili kousek cesty, jeli podél propasti, a když to místo našli, křikem a máváním přivolávali ostatní. Brzy se celá tlupa sjela na místě, které dostatečně jasně dokazovalo pravdivost vyprávění. Bedřich Wagner stanul ještě jednou tam, kde mu osud a cizí, hrdý bojovník před necelou hodinou darovali život.

„Muži,“ volal Zrzavý Tom, jeden z irských lovců, „kdyby mi to někdo z vás vyprávěl, řekl bych mu, že je lhář. Ale je to pravda, pravda je to.“

Sestoupil z koně, na dlouhý řemen přivázal nůž a hodil jej přes propast, klekl si a přitahoval nůž, ležící na druhé straně propasti, až těsně k jejími okraji, pak uchopil řemen tam, kde se dotýkal hrany srázu, a přitáhl zbraň přes propast zpátky k sobě. Jeden z kamarádů roztáhl řemen a odměřil kroky délku od konce až k místu, kde Tom řemen přidržoval.

„Šestnáct stop!“ volal znovu Zrzavý Tom. „Páni, to je skok.“ Hrnul se k Bedřichu Wagnerovi a podával mu ruku, ostatní následovali jeho příkladu, a tak musel Žlutý vlas ještě jednou přijímat blahopřání.

Potom se však vyhoupl Zrzavý Tom znovu do sedla a se zvýšeným spěchem se všichni konečně vydali po stopě.

Mladý Němec teď dovyprávěl svůj příběh. Když toho dne zrána vyjel na pastviny, kde se pásli jeho koně, sice v ohradě, ale nestřeženi, jak bylo tehdy v amerických koloniích zvykem, koně nenašel, zato však stopu početného indiánského jízdního houfu; stopa sem přicházela od západu a na západ zase směřovala.

Okamžitě vyslal svého bratra do osady, aby přivedl pomocníky k pronásledování. Sám chtěl nejprve počkat, až pomoc dorazí, ale v hněvu a zlosti se mu čas příliš vlekl. Vydržel to netrpělivě jen dvě hodiny, pak se rozjel za lupiči sám. Zloději nemohli svou stopu zastřít, a ostatně se o to ani nesnažili.

Ať jel seberychleji, nic nenasvědčovalo tomu, že by se k nim přibližoval. Tu náhle pozdě odpoledne — nebyl ani tak dlouho z lesa venku — spatřil proti sobě čtyři Indiány sedící na zemi a napolo skryté za keřem. Neváhal, zastavil koně, vystřelil, jednoho z Indiánů poranil a vyrazil pak proti ostatním.

Vzápětí třesklo několik výstřelů, jeho kůň klopýtl, svalil se, vyhodil ho ze sedla a pak se ze všech stran z trávy vynořili ječící, křičící Indiáni.

„První tři pocítili mou pěst, ale pak se na mě sesypali. Vytrhl jsem se, nechal jsem jim napospas pušku, koně i rukáv a podařilo se mi prorazit. Běžet ti darebáci nedovedou — stříleli po mně, ale ani střílet neumějí. Mého koně zasáhli jen náhodou. Zůstali daleko za mnou, až na čtyři…,“ a konec toho příběhu čtenář už zná.

Protože jezdci nevěděli, pokračovala-li indiánská tlupa v pochodu, museli brzy zpomalit a postupovat opatrně. Tenkrát ovšem se na otevřené prérii dvacet dobře vyzbrojených a odhodlaných mužů nemuselo obávat ani trojnásobné nebo čtyřnásobné přesily Indiánů, vždyť většina ruchodů měla jen luky a šípy. Zanedlouho dorazili na bojiště a tady při ohledání stop zjistili, že Wagner prve padl do obvyklé indiánské léčky. Rudoši ho jistě brzy zpozorovali, zalehli do trávy v půlkruhu otevřeném směrem na východ a čtyři Indiáni, které uviděl, hlídkovali v nejzazším místě. Když je spatřil, to už byl dávno obklíčen. Za to, že se mu přesto podařilo uniknout, vděčil jen své medvědí síle, svým dlouhým nohám a pravděpodobně i svému koni, který v bolestech divoce tloukl kolem sebe kopyty a tak uvolnil bělochovi aspoň jednu stranu k útěku.

Kůň ležel stále ještě v místech, kde padl. Indiáni, bezcitní k utrpení zvířat, ho prostě ponechali jeho osudu. Wagner mu uštědřil ránu z milosti.

Mezitím jezdci ve velkém kruhu objeli bojiště, aby zjistili, kam se indiánská tlupa obrátila; mávali na osadníky, aby jeli za nimi. Když se zas shromáždili, řekl Zrzavý Tom, který se znovu ujal slova: „Jsou to Šavani; Tekumseh, nebo jak se ten chlapík jmenuje, mluvil tam nad propastí pravdu. Vaši čtyři pronásledovatelé, Žlutý vlase,“ jako první běloch užil Zrzavý Tom Wagnerova nového jména, „se vydali přesně po stopě tlupy, protože odtud žádná jiná stopa nevede. Koně sice ukryli v trávě, ale přesto jste musel být slepý, že jste je neviděl. Proč se za vámi nepustili na koních, to ví sám ďábel. Chtěli se dostat přes řeku a jistě jsou už na druhém břehu. Ale ty čtyři poslední musíme dohonit ještě před setměním, ti přece šli pěšky. Držte se těsně za námi.“

A znovu vyrazili ostrým klusem po široké a zřetelné stopě.

„Buď se ti chlapi cítí úplně v bezpečí, nebo nás mají za pořádné hlupáky,“ uvažoval Konrád Wulf.

„Mám takový názor, že nás chtějí dostat právě tak, jako dostali Žlutý vlas,“ dohadoval se Zrzavý Tom.

„Nic léčka, my můžem vidět na celá prérie — toute plaine. Dvacet mužů žádný strach pržed les Indiens. V lese jinak, ale tady nic chytit.“

„Máte pravdu, Jeane Martine,“ mínil Tom, který jel s Francouzem napřed a bedlivě sledoval stopu před sebou. Museli dávat pozor, neodbočila-li část tlupy doleva nebo doprava.

„Dokud nedojedeme do lesa nebo k houští, nehrozí nebezpečí. Tak jeďme!“

Všichni následovali jeho příkladu a tiše pokračovali v jízdě, až po chvíli po krátké poradě s Francouzem Zrzavý Tom zarazil koně.

„Mají-li ti čtyři rozum — a tenhle Tekumseh nevypadá právě nejhloupěji, aspoň podle toho, jak vás prohnal, Žlutý vlase —, tak nás na břehu řeky vyhlížejí. U řeky je hodně křoví a tam se mohou pohodlně ukrýt. Pojedeme-li takhle dál, tak se jim na kobylku nedostaneme. Mám takový názor, aby dva z nás jeli pomalu přímo kupředu až na dohled k lesu — a pak aby ještě zvolnili. Musíme se pustit přímo do křoví. Ti chlapíci se vás pokusí zaskočit a chytit.

My ostatní pojedeme plným tryskem, ventre a terre, jak by řekl Martin, tudy doleva k jihozápadu, k řece, tam obloukem odbočíme a vrátíme se do lesa, ale rychle, až vás dva uvidíme přijíždět. Pak sestoupíme a budeme se plížit k místu, kde na vás ti rudí chlapíci pravděpodobně číhají. Mám takový názor, že to místo se dá dobře odhadnout. A pak je chytíme živé. Má někdo lepší nápad?“

„Pas bon — ne dobré, chytit ty čtyrži. Nač? Co my s nimi uděláme? Radši je nechat běžet, pronásledovat velkou tlupu, zase dostat les chevaux — ty koně. Šavanové musí myslet, že nikdo za nimi, Žlutý vlas že tout seul — úplně sám. Jestli my chytíme ty čtyrži, les autres — ti druzí zpozorují, že jede moc pronásledovatelů,“ namítal Francouz Martin.

„Myslím, abychom nejdřív chytili ty čtyři a pak se pustili za ostatními.“

„D’ou savez-vous — odkudpak víte, že velká tlupa už pryč? Taky může čekat u ržeky, tam moc lesa, to dobré pro Indiány.“

„Nebudou čekat,“ odpověděl Zrzavý Tom s opovržením. „Mají nahnáno, že jsme jim na stopě. Vzali do zaječích, do zaječích vzali, povídám.“

„Quant a moi — co se mne týče, myslím si, že chtějí udělat léčku. Velká stopa je — moc široká. Indiáni vždycky jezdí en file — za sebou, proč tedy teď jedou vedle sebe? Moc podezželé. Ici — tady v prérii, žádný strach. Ale v lese — moc nebezpečné.“

Francouzův návrh však neprošel, mužů se zmocnila lovecká horečka, chtěli pokud možno ještě téhož dne dopadnout aspoň několik z těch zlodějů koní; čekat až do zítřka, to jim zjitřená vášeň nedovolovala.

Později dostali příležitost, aby své unáhlenosti litovali. Schválili tedy plán Zrzavého Torna, Bedřich Wagner ho jen trochu pozměnil.

Ir se po něm podíval: „Bude z vás dobrý lovec Indiánů, budete-li vždycky takhle užívat svého rozumu, Žlutý vlase. Myslím, abyste vy s Konrádem Wulfem jeli přímo, jak jste to navrhl. Nebo máte lepší nápad?“

Nikdo už nic nenamítal. Zrzavý Tom se tedy vydal se svým oddílem doleva, oba Němci, které jmenoval, jeli přímo kupředu po široké stopě uprchlých Indiánů; tato stopa už celou hodinu ostré jízdy mířila přímo k západu, jako kdyby rudoši jeli podle kompasu.

U řeky Šavanů

Čtyři Indiáni, kteří ušetřili Žlutý vlas po jeho skoku přes propast, kráčeli zvolna jen tak dlouho, dokud je běloch mohl vidět. Sotva se mu dostali z dohledu, dali se do indiánského běhu — dvě stě metrů klusu, dvě stě metrů chůze. I špatní běžci, jako je většina Indiánů, takhle postupují s obdivuhodnou rychlostí. Tihle čtyři Šavani však byli rychlí i vytrvalí, to ukázali ostatně už při pronásledování; zanedlouho dorazili až k bojišti, kde byl předtím mladý Němec vyhozen ze sedla. Tam našli u kůlu uvázané své čtyři koně, ale tlupa mezitím pokračovala v jízdě. A když na tato místa dorazila skupina devatenácti bělochů, byl Tekumseh se svými společníky už na dohled od pobřežního lesa, který se táhne podél Ohia od soutoku Monongahely s Alleghanou až k jeho ústí do severoamerického veletoku Mississippi. Dojeli až na vzdálenost asi osmi set kroků od houštiny, pak zastavili a vrhli se se svými vycvičenými koňmi rychle do trávy.

„Slunce brzy zapadne za lesy. Mojí rudí bratři tu počkají. Pustí-li se bílí muži po stopě Šavanů, prchněte k řece. Tekumseh se půjde podívat, nezanechal-li Cornstalk pro své mladé bojovníky nějakou zprávu. Až nastane noc, ať se moji bratři vydají tam, kde Kamenitá voda padá do řeky Šavanů. Tekumseh tam na ně počká.“

Po těchto slovech, jimž ostatní mlčky přikývli, se mluvčí vzdálil; velmi rychle, ale bez nejmenšího hluku se plížil vysokou prérijní trávou, která tu poblíž řeky bujně rostla, směrem k severu. Ostatní tři, ukryti v trávě, pozorovali prérii. Netrvalo dlouho a zaslechli od lesa Tekumsehovo volání. Přijeli k němu a našli u něho tři bojovníky, které tu zanechal náčelník Cornstalk, aby počkali buď na ně, nebo na bílé pronásledovatele. Po krátké poradě se tři šavanští poslové na koních, kteří stáli pod dohledem dalšího šavanského bojovníka na mělčině při břehu řeky, přeplavili přes Ohio. Vzali s sebou i čtyři záložní koně, které zanechal obezřetný náčelník pro Tekumseha a jeho druhy v prérii. Jestli je běloši stíhají, ať jsou přesvědčeni, že narazí jen na čtyři pronásledovatele Žlutého vlasu.

Tekumseh vedl své průvodce asi pět set kroků lesem směrem k jihu. „Bílí muži jsou odvážní jako horští medvědi, ale jsou hloupí. Dovedou kácet stromy a stavět sruby, ale chybí jim moudrost rudých mužů. Pojedou po široké stopě, vjedou mezi stromy a ani se nezastaví. Ale Šavani už zdálky uvidí, co běloši dělají, a pak oznámí Cornstalkovi, kolik bílých mužů přichází.“

Zastavili se pod velkým osamělým platanem na pokraji lesa. Byl to jeden z těch podivuhodně rostlých stromů, které

jsou u kořene tenké, ale několik stop nad zemí velmi silné; tato tloušťka pokračuje asi do výše dvaceti stop a pak se platany dělí do několika stejně silných větví. Na březích Ohia nejsou platany vzácné. Strom, pod nímž Šavani stáli, měl v nejtlustším místě obvod nejméně čtyřicet stop.

Události následovaly nyní rychle za sebou. Indiáni současně zpozorovali oba jezdce, kteří se po, široké stopě blížili k lesu. Běloši se hnali ostrým klusem, v určité vzdálenosti se náhle zastavili, zřejmě se o něčem živě radili, a pak zamířili pomalým krokem k jihu. Přitom se znovu a znovu pozorně ohlíželi k místu, kde stopa vedla do lesa. Řídili se tedy radou Bedřicha Wagnera, za niž ho Zrzavý Tom pochválil. Chtěli tak vylákat Indiány, o nichž předpokládali, že číhají v lese, dále k jihu a přivést je blíže k Zrzavému Tomovi a jeho tlupě. Úmyslně jeli pomalu, několikrát dokonce zarazili koně a radili se spolu. Trvalo tedy dost dlouho, než se jezdci přiblížili. Obličeje čtyř rudochů přelétl opovržlivý úsměšek. „Tyhle bledé tváře, co bydlí v domech postavených vedle sebe, jsou nerozumná štěňata,“ poznamenal jeden z Indiánů. I na velkou vzdálenost rozpoznal, že oba jezdci jsou farmáři, ne lovci.

Rudoch měl pravdu: Buď by běloši museli zůstat mimo dohled z lesa, až by jim noc umožnila přiblížit se, nebo by museli vjet mezi stromy plným tryskem, aby právě rychlostí svých koní předešli nepřátele, kteří snad čekají na kraji lesa, ale přímo v lese se mohou pohybovat jen pěšky, nechtějí-li být spatřeni. Ovšem pak museli počítat s tím, že narazí přímo na protivníka. Tohle nebezpečí by však bylo pořád ještě menší než to, do něhož se teď vydávali. Vždyť svým pomalým přibližováním dávali předpokládaným nepřátelům možnost dostat se pěšky na to místo na okraji lesa, kam teď běloši přijížděli. Oba jezdci mimoděk zamířili k platanu, protože to byl nejvyšší strom v celém okolí; čtyři rudoši se na sebe podívali, sáhli po nožích a tomahavcích a vklouzli do křoví, ale — Zrzavý Tom je mezitím už dávno objevil.

Až dosud probíhalo všechno hladce; Tom ještě sám nevěděl, jak by se mohl se svými druhy nehlučně přiblížit ke čtyřem Indiánům. Byl už odhodlán použít pušek, tu však začal Wulf hlasitě mluvit anglicky:

„Tady nehrozí žádné nebezpečí, Bedřichu. Ale vsadím své červené voly proti starému kozlovi, že na nás ti čtyři darebáci čekají tam, kde stopa směřuje do lesa.“

Wagnerův kůň se náhle vzepjal, zaržál a zadupal. Mladý Wagner seskočil a bodl koně nožem, to však nemohli Šavani z lesa vidět. Teď vyhodil hnědák zadkem, vzepjal se, ale Bedřich Wagner ho s hlasitým klením strhl uzdou znovu dolů. I Wulf takhle potají dráždil svého koně, až se začal vzpínat a dupat, takže i starší farmář musel sestoupit. Teď táhli oba Němci koně bezohledně za sebou do lesa…

Čtyři rudí bojovníci se rozestoupili, měli oči a uši jen pro divadlo, které se odehrávalo před nimi, a neslyšeli nic z tichého šramotu za sebou, který zanikal v dupotu a řičení koní a v hlasitých kletbách obou mužů. S planoucími zraky a napjatými svaly se krčili za nízkými keři — už si vyměřovali očima vzdálenost, už se jejich rty otvíraly k válečnému pokřiku —, když tu náhle pocítili, jak je něco tiskne k zemi, jak se jich

chápou tvrdé pěsti, jak je svírají silné paže. S divokým zavytím se pokoušeli vztyčit, ale co zmůže jediný Indián proti čtyřem až pěti bílým lovcům a farmářům?

Tu jeden z rudochů vyrazil prudký válečný výkřik směrem k řece; stál vztyčen, ještě v divokém zápase se svými protivníky, ale přece už napolo spoután — byl to Tekumseh. Kopnutí Zrzavého Torna ho srazilo několik kroků do houští. Indián, i když měl už spoutané nohy a také ruce svázané za zády, ovšem jen zcela volně, se hned pokusil rychle se odkulit.

Nic mu to však nepomohlo; tři muži se vrhli za ním a přivlekli ho zpátky. I jemu vrazili do úst roubík. „Už dlouho křičet nebudete,“ řekl výsměšně Zrzavý Tom a s významným gestem ukázal na větve platanu.

Ačkoli první stíny soumraku zvlášť tady pod stromy začaly už houstnout, bylo vidět, jak se Šavani vyděsili. Pro rudocha není nic potupnějšího než oběšení.

„Ano,“ opakoval Zrzavý Tom, „mám takový názor, že zloději koní patří na strom.“ Pak se obrátil ke svým druhům; po krátké poradě vyslali Hinnerka Wagnera s několika společníky, aby přivedli koně, které zanechali za jedním z pahorků. Lovci se obrátili do lesa, aby pátrali po dalších Indiánech, farmáři zůstali u zajatců, kteří leželi spoutáni na zemi a se zarytým výrazem v tvářích očekávali svůj další osud.

Bedřich Wagner se k nim obrátil a zeptal se anglicky: „Kdo z vás je Tekumseh?“

Rudoši se ani nepohnuli.

„Cožpak je Tekumseh zbabělý kojot, že se neodváží přiznat ke svému jménu?“ pokračoval Wagner po krátké přestávce.

Jeden z Indiánů se zuřivě vztyčil, ale pouta ho strhla zpátky. Běloch k němu přistoupil. „Tak ty jsi Tekumseh.“ Sklonil se k němu a prohlížel si ho.

Tekumsehovi, který si získal tak velkou proslulost jak mezi Indiány, tak mezi bělochy ve všech státech Unie, bylo tehdy, roku 1770, necelých dvacet let. Byl prostý bojovník a toto bylo jeho první střetnutí s bělochy. Nenosil dosud pera ve vlasech a neměl ani jednu z oněch příšerných trofejí, kterou si Indiáni zdobívali opasky a švy nohavic. Právě tak jako jeho druhové nosil i on jelenicové, pestrými barvami zdobené legginy, které připomínají spíše kamaše než kalhoty. Zahalovaly celé stehno, koleno a lýtko až ke kotníku. Na nohou měl kožené mokasíny pošívané dikobrazími ostny a zavázané bizoními šlachami; překrývaly tedy i spodní okraj leggin. Na horním konci leggin byl na každé straně přišitý široký kožený řemínek a tím byly legginy přivázány k opasku. Kolem beder nosil kůži z horské ovce. Jeho oblek doplňoval široký opasek z bizoní kůže. Hruď měl obnaženou.

Tekumseh byl silný a urostlý; jeho široký, vyklenutý hrudník svědčil o zdravých plících a bylo na něm vidět, že Tekumseh je vytrvalý, rychlý běžec a velmi obratný zápasník. Vedle německého farmáře ovšem vypadal téměř drobně a křehce. Měl ušlechtilý, vysokou a pronikavou inteligenci prozrazující obličej s upřímnými a čestnými rysy. Silná brada a sevřené úzké rty svědčily o neochvějné energii, o sebeovládání a o silné vůli, které tento velký Indián vděčil za své úspěchy v pozdějších letech; u indiánských mužů se však tyto vlastnosti vyskytovaly jen velmi zřídka, i když jim na odvaze a rozhodnosti nechybělo. Jeho tmavé oči pohlížely na bělocha s lhostejným a

temným leskem, za který všichni rudokožci díky své výchově dovedli tak mistrně skrývat své pravé myšlenky. Černé lesklé vlasy měl stejně jako jeho druhové sčesány nazad, v týle svázány do uzlu, zatímco přední část lebky byla podle šavanského zvyku až k čáře od ucha k uchu úplně vyholena.

Bedřich Wagner, prostý, ale čestný a srdečný německý sedlák, díval se na protivníka se stoupajícím úžasem, dokonce s obdivem. Pak řekl:

„Slibuješ, že nedáš svým přátelům výkřikem znamení, dokud s tebou budu mluvit?“

Indián projevil souhlas sklopením víček; Němec mu vyňal roubík z úst a teprve pak se dal Šavan poznat.

„Tekumseh neví, co je strach. Ještě nikdy neukázal nepřátelům záda!“

Němec pochopil osten, ale usmál se. „Jsi Tekumseh a dnes nezemřeš.“ Dověděl se, co chtěl, ale rudoch pokračoval:

„Jen Velký duch ví, kdy Tekumseha povolá do věčných lovišť. Ale je-li Žlutý vlas bojovník, nedopustí, aby položili rudým mužům oprátku na krk. Jsou to bojovníci a chtějí zemřít jako bojovníci, a ne jako bobři v pastích bílých lovců.“

Wagner neodpověděl, a protože ani Indián už nic neříkal, nasadil mu znovu roubík. Mezitím se vrátil Hinnerk Wagner s koňmi a postupně se vraceli i lovci, poslední až za úplné tmy, a hlásili, že na tomto břehu už žádní Indiáni nejsou. Zapálili malý oheň, upekli maso, které si vezli jezdci s sebou v brašnách u sedel, někteří muži vytáhli láhve s whisky a nechali je kolovat a pak se začali radit o osudu zajatců.

Zrzavý Tom měl hlavní slovo a žádal okamžitou smrt všech čtyř Indiánů.

Teď ponejprv opustila malého Francouze, který jediný z lovců téměř důsledně odmítal whisky, jeho dosavadní zdrženlivost; zdvihl se z místa, kde ležel, a prohlásil vzrušeně, ale tiše:

„Nom d’une pipe, vous etes fous, you’re mad — vy jste se zbláznili. Úplně jste zešíleli. Pourquoi — pročpak jsme vyjeli za Indiány? Abychom udělali vraždu? Nebo abychom prživedli koně toho bonhomme la, monsieur Wagnera? Teď my máme, my máme — bon sang de bon Dieu, jak se to ržekne anglicky… anglicky to… teď máme chválabohu rukojmí, rozumíte? Teď můžeme ržíkat podmínky, rozumíte? Teď můžeme poslat un des Indiens — jednoho z těch čtyrž do vesnice a můžeme ržíct: Dejte nám zpátky les chevaux — koně, potom my dáme zpátky vos guerriers — vaše bojovníky. Můžeme se vrátit zpátky k Riviere bleu — k Modré ržece a koně budou pržijít deux jours plus tard — za dva dny.“

S Jeanem Martinem souhlasil jen Hinnerk Wagner, nejmladší člen tlupy. Všichni ostatní byli proti tomu. „Zloději koní patří na větev,“ to bylo všeobecné mínění.

Hinnerk Wagner nevěděl, co by měl na to říct. Jean Martin, malý coureur4*, se zamyšleně a udiveně díval po svých druzích, pohrával si s nožem, obličej mu potemněl, zatímco kolem něho se spor přiostřoval. Nakonec se však s pokrčením ramen položil znovu do trávy, pokračoval v jídle a nepromluvil už ani slovo. Farmáři souhlasili s Bedřichem Wagnerem, aby byl propuštěn Tekumseh, který Wagnera tak velkomyslně ušetřil, a lovci se konečně podvolili. Zato však ostatní tři měli být pověšeni hned. Farmáři proti tomu namítali, že nechtějí strávit noc v blízkosti oběšenců, a k tomu se přidali i někteří z lovců. Ti lidé sice ztratili téměř všechnu víru, ale o to byli pověrčivější.

Zrzavý Tom se však nedal upokojit a v tom ho tvrdošíjně a hlučně podporoval druhý Francouz, Michaud, který naléhal na okamžité vykonání rozsudku. Přitom si neustále, stejně jako ostatní lovci s výjimkou jeho krajana, přihýbal z láhve whisky, kterou už tak dlouho neokusil.

Dokud tihle muži lovili v lesích, byli často celé měsíce nuceni žít bez pálenky; neopomněli se tedy v osadě u Modré řeky touto tak dlouho a tak trpce postrádanou tekutinou důkladně zásobit a teď podléhali účinkům kořalky proto tak rychle, že si ji tak dlouho museli odpírat.

Účinkem ohnivé vody nabýval spor na hlasitosti a na vzrušení; nakonec pak klidnější menšina hlučící, láteřící a křičící většině ustoupila.

„Mám takový názor, že zloději koní patří na šibenici. Mám takový názor: Když nechtějí oprátku na krk, uvažme jim ji na nohy. Mám takový názor, abychom se do toho dali.“

Několik lovců, v první řadě Michaud, se zvedlo, někteří ovšem vrávoravě, a chtěli začít s přípravami, když promluvil Jean Martin, tvrdě, klidně a daleko lepší angličtinou než obvykle:

„Jste blázni. Věšíte, bodáte nebo stržílíte; když smrt, tak smrt, tout égal — všechno jedno, ale až zítra, dneska ne. Ale když dneska, tak nejdržíve nechat běžet Tekumseha — nebo vy všichni pržijdete do čtyrž neděl o své skalpy.“

„Tout right, tout right — správně. Venez, Tome, pojďte, necháme běžet Tékonzé,“ přisvědčoval Michaud a mrkl na ostatní. Zrzavý Tom mrknutí opětoval, tu však povstal Bedřich Wagner a prohlásil důrazně: „Půjdu s vámi.“ Hinnerk Wagner a Konrád Wulf vstali a prohlásili stejně odhodlaně: „My také.“

Zrzavý Tom a Michaud doufali, že farmáře, kterými v podstatě pro jejich usedlý, spořádaný život pohrdali, postaví jednoduše před hotovou věc. Co jim záleželo na nějakém Indiánovi! Teď pocítili zklamání, ale couvnout už se nedalo. Pět mužů zdvihlo pušky a nože, přistoupili k Tekumsehovi, zbavili ho pout na nohou, pohrozili mu, aby mlčel, pak ho dva běloši uchopili pevně v zápěstí a tak vyšli do prérie.

Jean Martin, druhý Francouz, který také pochopil úmysl svého krajana a Zrzavého Toma, oslovil Němce sedící u ohně:

„Moc hloupá věc. Teď by bylo nejlepší pustit i ty druhé. Mais quoi, moi je m’en fiche — co je mi do toho.“ A pokračoval v okusování pečínky.

Když běloši propustili Tekumseha do prérie, řekl mu Bedřich Wagner: „Jsme vyrovnáni, Šavane. Podruhé se tě nezastanu.“ Pokud to tma dovolila, přezkoušel pevnost pout na Indiánových rukou. Také Ir Tekumseha varoval, aby se mu nikdy neukazoval před ústím pušky; pak zamířili zpátky na tábořiště.

Jako až dosud, ani teď nepronesl Tekumseh jediné slovo; chvíli zůstal nehybně stát, pak se několika skoky rozběhl do prérie a vrhl se k zemi. V tom okamžiku třeskla rána odtamtud, kde právě běloši zmizeli ve tmě. To Michaud, když na něho tři Němci přestali dávat pozor, si nedal ujít příležitost k tomu, aby vyvedl ten darebácký kousek. Lovci střílejí tak dobře, že by byl Indián jistě zasažen, kdyby včas neuskočil.

Michaud nebyl docela při smyslech, při chůzi se klátil, ale jakmile zalícil, stál pevně jako strom.

Zlostné volání farmářů, pak ticho. Tekumseh se nehýbal. Konečně zaslechl, jak běloši ve zlostné hádce odcházejí. Ani Němcům na Indiánovi mnoho nezáleželo, spokojili se tím, že splnili svou povinnost. Šavan se zbavil pout na rukou, která mu už zpola uvolnil jeden ze zajatců, zatímco běloši jedli. Teď dlouhými skoky běžel prérií, ale obloukem se vracel k tábořišti. Vedl ho jeho neomylný orientační smysl a brzy také spatřil záři malého, křovím zpola zakrytého ohně. Téměř spolehlivěji však ho vedl vzrušený hovor mužů, který bylo v tichu prérie slyšet daleko, protože jej odrážel les v pozadí.

Opovržlivý úsměšek pohrával na rtech bezbranného dvacetiletého Indiána. „Tihle běloši jsou jako malí chlapci.“

Připlížil se tak blízko, že je mohl spočítat. Všichni se shromáždili okolo ohně. Znovu se opovržlivě zasmál, pak se pohroužil do křoví; opatrně se vyhýbal místům, kam dopadala zář ohně, a plazil se kupředu. Věděl přesně, kde byl přemožen, tam musel vězet v zemi jeho nůž. Plížil se tiše, ani na okamžik nespustil zrak z bělochů sedících kolem ohně, s napjatými smysly naslouchal na všechny strany. V lese bylo ticho, ale tam u ohně bylo plno hluku. „Ti běloši musí pořád žvanit jako ženy. Dostat se k nim není tak těžké, i chlapec by to dokázal.“

Zvedl nůž, který vězel ještě na stejném místě, a nehlučně se stáhl zpátky do lesní tmy. Teď už ležel ve stínu platanů, pět kroků od svých rudých bratrů; ještě je nepověsili. Této potupy zůstal tedy jeho kmen ušetřen. Tekumseh uměl anglicky, a mohl vyslechnout poradu, doufal tedy, že běloši počkají, až se vrátí Zrzavý Tom se svými společníky. V tom se nemýlil, i když za to mohl vděčit jen energickému zákroku farmářů.

S největší obezřetností odstraňoval statečný mladý muž z cesty každou větvičku, důkladně ohmatával půdu, ale přece jen se rychle a odhodlaně plížil kupředu. Každý okamžik mohl být vzácný. Teď už byl tak daleko, že se mohl nejblíže ležícího druha nataženou rukou dotknout. Tiše zašeptal tři slůvka, pak mu přeřízl pouta na zápěstích. Kratičká přestávka, Tekumseha stále ještě nikdo nezpozoroval, posunul se dál, teď přeřezal i řemeny na nohou — pak vtiskl osvobozenému bojovníku do ruky nůž.

„Ať můj bratr Kiš-kalva osvobodí ještě Jediný šíp a Peta-kutu. Tekumseh počká v lese.“

Stáhl se zpátky do hlubokého stínu; právě v tom okamžiku vstoupil Zrzavý Tom s Michaudem a třemi farmáři do míst ozářených ohněm; lovci tam byli v tiché, ale velmi úporné hádce s Němci, kteří stáli několik kroků před rudými zajatci a chránili je, aniž věděli, co se jim děje za zády. Jen Jean Martin ležel bezstarostně sám u ohně a spal.

„Chlapi, křičíte, že je to slyšet na tři míle. Mám takový názor, že chcete přijít o skalpy.“

Farmáři, kteří stáli několik kroků před zajatci, přikročili teď znovu k ohni. „Chtěli jsme počkat, až se vrátíte, Konráde Wulfe. Ale tuhleti chtěli rudochy pověsit, sotva jste odešli.“

Michaud stiskl mluvčímu hlučně ruku: „Sacré nom de dieu, bože můj, máte pravdu, vy jste můj přítel, sal Allemand5*! Po

věsit Indiány, a Kat Indiánů by u toho nebyl — to přece nejde.“

Jeho slova vyvolala úžas, obdiv a — u Hinnerka Wagnera — hnus. „Vy jste Kat Indiánů?“ Muži se tlačili kolem něho a zvědavě si ho prohlíželi, zkoumali jeho tvář, dotýkali se jeho šatů, jako kdyby na nich byla vidět vnější známka ponuré slávy, lpící na tomto zabíječi zvířat i lidí. Ale i kdyby to bylo snad možné za dne, v noci vypadal jako každý jiný lovec.

Chvíli si Francouz nechal tu tlačenici, ty otázky a výkřiky líbit, potom však paží rozrazil zástup a křičel: „Ou sont ces chiens? — Kde jsou ti psi? Na strom s nimi! Tihle tři mi neujdou.“

Teď už se ani farmáři neodvažovali odporovat. Tohoto muže si nikdo nechtěl znepřátelit. Šli za ním k zajatcům.

Ale Indiáni tu nebyli, našli jen přeřezané řemeny. Michaud, Zrzavý Tom a ostatní lovci kleli anglicky, francouzsky, a dokonce i německy, zasypávali kamarády, zvláště však farmáře, a především Bedřicha Wagnera, nejtrpčími výčitkami. Kat Indiánů vytáhl ze vzteku nůž a chtěl se vrhnout na staršího Wagnera. Vždyť právě on se přimlouval za Tekumsehovo propuštění, a tak na něho padala všechna vina. Ale mrazivý klid, který Němec zachoval, přivedl Michauda k rozumu.

Jean Martin se tím rámusem probudil, přistoupil blíže, a jakmile zjistil, co se stalo, překřičel všechen hluk:

„Silence! Be quiet! Ticho!“ a v náhle nastalém tichu šeptal: „Mais vous etes des enfants — jste jako děti… mlčte a poslouchejte…!“

Bylo však pozdě, Indiáni už byli příliš daleko, už nebylo nic slyšet.

Tu skočil Michaud k ohni, vhodil tam suché listí a chrastí, plameny s praskotem vyšlehly, ale ať záře pronikla mezi kmeny sebedále, po Indiánech nebylo ani stopy. Na nějaké třeba jen částečně úspěšné pronásledování nebylo v noci ani pomyšlení.

Mezitím se brodil Tekumseh s osvobozenými přáteli mělčinou tiše a opatrně vzhůru proti proudu Ohia. Snažili se dostat naproti ke Kamenité vodě, a tak se museli brodit dlouhý kus cesty nahoru, když nechtěli, aby je proud zanesl příliš daleko.

Než se však pustili do hloubky, položil ten, kterému říkali Kiš-kalva, Oblíbenec měsíce, Tekumsehovi ruku na rameno a řekl:

„Ať můj bratr dobře poslouchá: Chromá noha je ten bílý darebák, co zavraždil Tekumhata a Snivé oko.“

Oslovený se prudkým trhnutím otočil, chytil mluvčího a sykl: „Mluví Kiš-kalva pravdu?“

„Kiš-kalva mluví pravdu; poznal toho vraha.“ I Peta-kuta, Letící oblak, to potvrdil.

Tekumseh stál bez hnutí, díval se do rozčeřeného proudu. Pak řekl: „Kdo z mých bratrů má nůž, kterým vás Tekumseh osvobodil? Moji bratři počkají u Kamenité vody na Tekumhatova mstitele, než se noc nachýlí. Pak mohou jet za Cornstalkem.“

Nikdo se ho nepokoušel zadržet; uchopil jediný nůž, který jim ještě zbyl, a zmizel v temnotě pobřežního lesa. Ostatní tři Šavani se tiše pohroužili do řeky a ztratili se ve tmě.

Mladý Indián ležel ve vysoké prérijní trávě asi devadesát stop od bělošského ohniště. Pronikl lesem na břehu Ohia, pak se vydal přímo do roviny a v prérii uběhl stejný úsek cesty, kterým se předtím brodili ve vodě proti proudu Ohia. Teď už ležel hodinu v trávě a ani jednou se nepohnul. Ani ti nejproslulejší z bílých lovců by to nikdy nedokázali; i mezi Indiány bylo málo takových, kteří by byli schopni takového sebeovládání. Hned svým prvním válečným činem Tekumseh dokázal, jaký z něho bude bojovník, jen až získá více zkušeností.

V pravici svíral nůž, levé ucho tiskl k zemi. Za poslední hodinu mu neunikl ani jediný šelest, věděl, že běloši jsou teď už opatrnější a že rozestavili tři stráže. Dva ze strážných nebyli nebezpeční; stáli na kraji lesa a každou chvíli se pohnuli, a i když si myslili, že jsou velmi opatrní, prozrazovalo praskání suchých větviček pod jejich nohama mladému Indiánovi zcela přesně místo, kde stáli. Jistě to byli dva z farmářů.

Tím nebezpečnější však byla třetí stráž; tento strážný ležel necelých čtyřicet kroků od něho, téměř vlevo za ním. Za celou dlouhou dobu, kdy Tekumseh naslouchal, se tenhle strážný třikrát sotva slyšitelně pohnul; ale v tiché noci to Indiánovi stačilo, aby zjistil i tohle stanoviště. Člověk, který dokáže ležet celou hodinu v trávě a tak málo se pohybuje, to musí být strašný nepřítel. Ovšem jedné chyby se přece jen dopustil; vysunul se příliš daleko do prérie. To by bylo správné, kdyby byl očekával nájezd početné indiánské tlupy, tu by musel objevit včas. Ale z tohoto místa nikdy nemohl zabránit osamělému bojovníkovi, aby se připlížil k táboru, jak to právě udělal Tekumseh. Jak ovšem mohl vědět, co sem hnalo mladého válečníka? Žádný rudoch, který by měl jen špetku rozumu, by se neodvážil přiblížit k táboru dvaceti po zuby ozbrojených bělochů, z nichž polovinu tvořili zkušení lovci, dobře obeznámení se všemi nebezpečími, která číhají v lese i na prérii.

Tekumseh však chtěl pomstít bratra i sestru, a i když se choval sebeklidněji, krev mu v žilách jen klokotala. Snivé oko, jeho milovaná sestra, kterou běloch zavraždil kvůli bobří kožešině, stála před ním… a bílý vrah ležel nedaleko ohně a spal.

Tekumseh se počal zvolna plížit kupředu. Zkoušel každý sebemenší pohyb, zda ho nebude slyšet. Držel se spíše vpravo, aby se zvětšila vzdálenost mezi ním a tichým nepřítelem v zádech. Nejnebezpečnější bylo prvních dvacet kroků a Tekumsehovi trvalo celou čtvrthodinu, než tuto vzdálenost překonal. Oheň, rozdělaný mezi keři, aby nezářil příliš daleko, už téměř dohořel. Tyto keře vrhaly dlouhé stíny a po jednom z temných pruhů se pomalu a tiše plížil osud Kata Indiánů.

Tento muž se chlubil, že od chvíle, kdy se objevil v pohraničí, zabil už přes třicet Indiánů. Mluvili o něm a báli se ho pro jeho odvahu a pro jeho zločiny, ale byl dost chytrý — a dost zbabělý — na to, aby se někdy dopouštěl násilí na běloších. A přece měl na svědomí i smrt několika poctivých i několika špatných bělochů. Indiáni, vydráždění jeho surovostí, pak už nerozlišovali mezi bělochem a bělochem a na svých mstitelských výpravách vraždili každého, kdo jim přišel do cesty. Kat Indiánů však už býval zpravidla daleko od místa svého zločinu, kde — jak jen mohl, a když mu v tom nikdo nezabránil — věšel své oběti na stromy, i když ti lidé byli už mrtví. Byl jedním z bělochů, kteří brali skalpy…

A teď spočíval jeho život v rukou dvacetiletého Indiána, který věděl jen to, že je to vrah jeho sourozenců.

Čtyři Šavani si během svého zajetí důkladně prohlédli tváře bělochů; bylo jim hned nápadné, že jeden z lovců, když sestoupil z koně, lehce kulhal. Tohoto muže velmi pozorně sledoval i Tekumseh, snad právě pro tu jeho tělesnou vadu.

Když teď číhal ve stínu keře a prohlížel si spáče, nemohl svého muže objevit — a hned si pomyslel na hlídku v prérii. Ale Chromá noha vypil mnoho ohnivé vody, to věděl. A muž, který vypije ohnivou vodu, nedokáže číhat tak jako ten v prérii.

Šavan ležel bez hnutí a napínal všechny smysly — zdálo se mu, že zaslechl vpravo před sebou, dál v lese, dech spícího.

Vzrušení, které se ho předtím zmocnilo, teď opadlo; už nemyslel na zavražděnou sestru, byl zas jen lovcem, který se plíží za kořistí. Neslyšně, pomalu, píď po pídi, nesmírně opatrně se plazil vpravo. Naslouchal směrem kupředu i do stran, držel se stále ve stínu, a aby se vyhnul ozářenému pruhu, musil se dát oklikou; to ho stálo další čtvrthodinu.

Ale tam naproti, nebylo o tom pochyb, tam ležel ještě jeden spáč, neviděl ho, ale slyšel ho teď docela zřetelně. Tekumseh sevřel nůž do zubů, aby měl obě ruce volné, a sunul se blíž.

Zbývalo mu ještě asi patnáct stop, když se spáč najednou pohnul, na jeho hlavu dopadla zář ohně. Byl to muž, kterého hledal. Oheň ho oslnil, zneklidněl, potom se s námahou posadil, zamručel pár slov, zalapal rukama do vzduchu, jako kdyby něco hledal. Otevřel oči, proti němu ležela smrt, vzdálená jen několik kroků, ale on to netušil. Tekumseh přivřel oči, pozoroval Kata Indiánů jen štěrbinou mezi řasami. Už při prvním bělochově pohybu pustil nůž ze zubů a položil pravici na čepel, aby zakryl třpyt oceli.

Michaud s povzdechem zase ulehl. Tekumseh zůstal bez hnutí; po několika minutách mu prozradilo hluboké oddychování, že Francouz opět usnul. Ale Indián čekal; nedal se snadno obelstít.

Konečně, po dlouhém, vytrvalém čekání, když už nebylo pochyby, že nenáviděný muž opravdu spí, sevřel znovu nůž do zubů; za několik minut byl u cíle. Napjatě poslouchal, obě hlídky byly stále ještě na svých stanovištích, u ohně všechno spalo, ještě tedy dlouhý pohled do lesa, vyhlédnout si cestu k ústupu. Byl chladnokrevný a klidný, jako by měl před sebou bizona.

A už se sklání nad spáčem, nůž svírá v pěsti, a v mžiku byl čin dokonán.

Tekumseh se zvedá, skáče tři kroky zpět, obrací se, přikládá dlaně k ústům, v jedné ruce drží krvácející skalp zabitého, a vyráží pronikavý, děsivý válečný pokřik Šavanů do ticha nad táborem.

Pak se vnoří do lesa.

V údolí Vysokých skal

Odpoledne třetího dne po těchto událostech ujížděla tlupa bílých farmářů a lovců ostrým tryskem k západu úzkým skalnatým údolím, kudy protékal potok. Poměrně příkré, asi dvě stě stop vysoké skalní stěny byly nahoře porostlé smrky a jedlemi, o něco níže rostly v trávě mezi balvany tu a tam bílé a černé duby, dokonce i ořešáky a střemchy bylo možno zahlédnout. Jen dno údolí bylo holé.

Mezi jezdci panovala hluboká stísněnost, která se projevovala zejména u jindy tak veselých lovců. Farmáři, i jindy obvykle mlčenliví, se drželi pohromadě, poněkud zpátky za svými druhy, těžko říci, zda to bylo jen náhodou, nebo zda je trápily starosti. Soustřeďovali se kolem Bedřicha Wagnera, a hlavně kolem Konráda Wulfa.

Zpočátku byl Konrád mlčky uznávaným vůdcem celého oddílu. Jakmile se však dostali na stopu Indiánů, převzal vedení jaksi samozřejmě Zrzavý Tom. Teď však došlo znovu ke změně ve vedení: V čele tlupy jel Francouz Jean Martin, upíral oči k zemi, pátral kupředu i do stran.

Byl zamlklý a zdrženlivý jako v minulých dnech, ale z celé jeho bytosti vyzařovala po smrti Kata Indiánů síla vůle a z těch několika slov, která prohodil, bylo znát tolik zkušeností,

že se před ním ostatní lovci sklonili. Byli sami znalci lesa i prérie, proto brzy uznali jeho převahu; také se hluboce styděli za své neuvěřitelně neopatrné chování onoho nešťastného večera. Už dva dny jeli údolím, a jeho tvářnost se měnila jen sotva znatelně; les se táhl ve výši na okraji skalních stěn, které teď byly stále sráznější, dno údolí, kde bylo vedle malého potoka jen tolik místa, že sotva mohli projet, se začalo zvolna měnit na travnatou stezku bez jediného stromu nebo keře, zatímco svahy byly posety křovisky, modrými jedlemi a balvany.

Konečně Jean Martin přerušil mlčení a zastavil koně: „Velká chyba sledovat stopu od těchhle čtyrž Indiánů. Bylo by lepší honit ty zloděje koní, a ne tahle ubohá štěňata. Tout ça me semble — tak se mi zdá, že je to léčka. Navrhuji obrátit, a to hned — et cela tout de suite.“

Zrzavý Tom namítl nakvašeně: „Vám se to mluví, dát se po velké stopě. Copak jste jejich stopu našel? Copak jsme neprojezdili čtyři míle podle Ohia na obou březích nahoru i dolů? Neprozkoumali jsme každou píď půdy? Copak jsme se nevydali po korytech všech potoků, jak se sluší a patří?“

„Mais oui — to se ví,“ přerušil ho Jean Martin.

„My jsme nic nenašli, vy jste nic nenašel. Ti chlapíci se přece jednou musí vrátit ke svému kmeni.“

„A odkudpak měli na Belle riviere6* koně?!“

„Sám jste říkal, že jim tam koně asi nechal náčelník.“

„C’est vous — to vy jste to ržíkal, Tome,“ opravil ho klidně Jean Martin, zatímco Tom se čertil stále víc. „Indián by sotva nechal nehlídané koně u Ohia, když on měl tolik lidí, co je mohli hlídat…“

„Lidi sem, lidi tam, musíme pomstít Kata Indiánů,“ křičel už Ir.

„Cette brute — ten surovec mi nestojí ani za jeden vlas na mé hlavě; kdyby ho rudoši na mně chtěli, vydal bych jim ho bez váhání.“

Zrzavému Tomovi, který se už v osadě na Modré řece s Michaudem spřátelil, stoupla krev do hlavy, a vztekle sáhl po noži.

„Kohoutek na mé pušce je natažen, Tome. A nedělejte vy rámus. Bojím se, že ces rochers — tyhle skály mají uši.“

Francouz mluvil velmi tiše, ale důrazně a z jeho klidných očí vyzařovala taková síla, že Zrzavý Tom zmlkl.

„Chcete pomstít Kata Indiánů. Ale ten rudoch, co ho zabil, est un maître de chasse — je náramný lovec, to vám povídám, muži. Takový bojovník jako on nezanechá po sobě takovou stopu, aby ji mohli sledovat dokonce i naši němečtí pržátelé, i když se vydali za Indiány poprvé. Takovou stopu udělá Indián jenom tenkrát, když chce, aby byla vidět.

Měli jsme sledovat stopu náčelníka.“

Zrzavý Tom odsekl posměšně: „Měli jsme, měli jsme. Mám takový názor, že nejdřív musíte stopu najít a pak se po ní můžete vydat. Nenašli jsme ji, tak jsme se museli pustit za těmihle čtyřmi, i když jsou ty stopy tak zatraceně zřetelné, to máte pravdu!“

„Může zmizet padesát jízdních Indiánů s tržiceti ukradenými

koňmi? Copak Šavani oni umějí létat? Já jsem našel stopu; depuis trois minutes je le sais — už trži minuty já to vím, kam zmizela tahle tržikrát zatracená banda.“

Vyložil přátelům svou domněnku. Zrzavý Tom se zamyslil, pak se rozhlédl údolím nahoru i dolů, zadíval se k výšině, kde rostl hustý les, pak pohlédl Francouzi do očí. Ten jen lehce kývl na souhlas a Ir se náramně zakabonil. Ostatní sledovali jeho pohledy i jeho svraštělé čelo a teď jim všem bylo jasné, že jim hrozí léčka. Nemohli ovšem ani v nejmenším tušit, v čem ta léčka, kterou jim Šavani nastražili, vlastně spočívá.

„Muži, ta skalní průrva se pořád zužuje. Za chvíli bude stačit, aby se tržicet rudochů schovalo před námi i za námi za tamhletěmi kameny, a vyržídí nás l’un apres l’autre — jednoho po druhém. Encore une fois — znovu navrhuji, abychom se vrátili, a hned.“

Teď už nikdo neodporoval. „Mějte vy pržipraveny pušky i nože. Et maintenant — a teď alou!“ zavolal Francouz, obrátil koně, pobídl ho ostruhami a tryskem sjížděli běloši úzkým údolím zpátky.

„Držte vy pušky v rukou a prsty na spouštích, mějte oči otevržené a ujíždějte, co koně stačí! My musíme dorazit na táboržiště de ce matin — co jsme tam byli ráno.“

Byla to pochmurná jízda. Po Francouzově výkladu se mužům otevřely oči. Teprve teď si uvědomili, jak je údolí úzké, jak jsou skalní stěny příkré, jak málo je tu míst, kde by se v boji mohli krýt. Pochopili také, že by nepřátelům, jestliže tu někde byli, stačilo svalit jen pár balvanů, aby tlupě zahradili cestu kupředu i zpátky, pokud by ovšem nevolili jednodušší způsob a nepohřbili by bílé jezdce pod lavinou kamení. Uvědomili si, že kdyby Šavani sestupovali ze svahů, mohli by se na každém kroku dokonale krýt za balvany, vyvýšeninami, za padlými i stojícími stromy.

Znovu se projevil zvláštní rozdíl v chování obou částí oddílu: Němečtí farmáři jeli mlčky a zasmušile, zatímco lovci si stále něco šeptali, gestikulovali, hned pobízeli koně, hned jim zas přitahovali uzdu, všechny jejich pohyby byly neklidné, vzrušené.

Jen tvář Francouze jedoucího v čele byla nehybná a klidná, jeho oči obhlížely prostor vpředu, bystře a pozorně prozkoumával každý ohyb na okraji skal, každý strom, každý balvan, dokud se k nim nepřiblížil. O všechno blízké už ztrácel zájem. Z toho, jak ovládal koně, bylo zřejmé, že je daleko nejlepším, ba jediným opravdovým jezdcem z celého oddílu.

Situace byla stále stísněnější, nevýhodnější, hrozivější. Čím déle jízda trvala, tím nepochopitelnější se bělochům jevila vlastní zaslepenost, s jakou by bývali padli do tak průzračné a obvyklé indiánské léčky. Teď už to bylo jasné všem, dokonce i Zrzavému Tomovi, který se dlouho zdráhal uznat, že ti čtyři Šavani si s nimi v posledních třech dnech vlastně jen pohrávali.

Zdálo se, že neklid jezdců přešel i na jejich koně, vydávali ze sebe poslední síly a nevzpírali se. A protože se běloši teď už nemuseli zdržovat prohlížením postranních údolí a hledáním indiánských stop, což jim až dosud zabíralo hodně času, dorazili opravdu ještě před setměním k místu, kde strávili předešlou noc.

Utábořili se před obloukovitou převislou skalní stěnou, daleko od ní rozdělali dva ohně, rozestavili čtyři stráže a pravidelně je střídali. Francouz jim přikázal, aby se postavili do nejtemnějších míst a nehýbali se a aby jen občas přiložili na oheň. Ještě za pozdního soumraku poručil pokácet několik mladých smrků a nasekat borovou kleč.

Jean Martin se sám stáhl do tmy, ulehl za jeden z balvanů a strávil tam celou noc, ale neprozradil se ani nejmenším zvukem, ani pohybem, ležel se zavřenýma očima a spoléhal se jen na svůj sluch, neusnul ani na okamžik a nepolevil v bdělosti. Noc uplynula bez nehody a za ranního rozbřesku oddíl znovu vyrazil. Jestliže však byl první den ústupu tak stísněný, byl druhý den ještě stokrát hrozivější.

Vždyť útok Indiánů přece musel přijít.

Minutu za minutou očekávali běloši, že stovky hrdel vyrazí pronikavý válečný pokřik, takový, jaký je probudil ze spánku po zavraždění Kata Indiánů.

Napětí bylo tak nesnesitelné, že dokonce i Jean Martin ztrácel klid a každou chvíli tiše klel: „Diable — čert aby to vzal!“

Jen němečtí farmáři jeli beze slova, drželi pušky v pohotovosti na sedlech před sebou, drali se kupředu a byli hotovi každého nepřítele, který by se jim postavil, bez milosti smést pod kopyta svých koní. Mysleli na své rodiče, na své ženy a nevěsty na Modré řece. Jejich tváře byly bledé, rty měli sevřeny a oči jim temně planuly.

Když se slunce sklánělo k západu — v úzkém údolí bylo už dlouho šero —, probouzela se v nich naděje, že se na ústup dali ještě právě včas. Zrzavý Tom se náhle hlasitě rozesmál: „Mám takový názor, že se tam nahoře na nás ještě dlouho načekají.“

A opravdu uběhl i tento den i tato noc, kterou běloši strávili v malé jeskyni, kde ani oheň nerozdělali, bez jakékoli nehody. Tentokrát spal Jean Martin celou noc jako špalek v nejzazším koutě jeskyně, protože tady úplně postačilo postavit jen jedinou stráž u vchodu.

„Teď máme už jen trži hodiny jízdy před sebou,“ řekl Francouz, když ráno vyráželi, „pak my budeme na rovině, et alors ať oni pržijdou.“

Společně se Zrzavým Tomem ještě prozkoumal okolí tábořiště, ale nenašli ani nejmenší stopu po Indiánech. Všichni už byli přesvědčeni, že nebezpečí minulo, a že i kdyby Indiáni opravdu zaútočili, budou krvavě odraženi. Přitom se ovšem situace bělochů rozhodně příliš nezměnila. Jen očekávání, že se brzy dostanou z té skalnaté pasti, jim dodávalo naději, že vyváznou z nebezpečí, které ještě minulého dne pokládali za nepřekonatelné. Tak snadno může naděje klamat při posuzování skutečné situace.

Tento názor se ovšem do určité míry opíral o to, že od událostí na březích Ohia se dosud neukázal ani jediný Indián.

Tři hodiny rychle uplynuly; jezdci, kteří sledovali Francouze, náhle spatřili, jak zvedl ruku a s jásavým výkřikem vyrazil kupředu.

Ostatní se rozjeli za ním. Úzké údolí se náhle rozevřelo do mírně zvlněné lučiny, půvabně obrostlé keři a stromy, a v pozadí se v dopoledním slunci vinula zářivá stuha řeky Šavanů, vroubené řetězem nízkých zalesněných pahorků.

Uviděli před sebou nevelkou, jen několik hodin jízdy širokou, v mírných zelených vlnách se táhnoucí prérii, tu, kde Tekumseh pronásledoval Žlutý vlas. Kolem dokola byly lesy, v nichž na severu pramenila řeka Ohio a v nichž se zase na jihu ztrácela: byla to země, kam tenkrát ještě nevkročil žádný běloch, ani lovec, ani obchodník. Na východě se však nad zelení prérie, kde nerostly téměř žádné stromy, vzpínaly modravé vrcholky Alleghan. Jeden pás se vynořoval za druhým, každý vyšší než předchozí a všechny byly porostlé mořem lesů neznámé hloubky. Tu a tam se vypínal osamělý vrcholek vysoko nad své sousedy, jeho svahy byly porostlé pralesem, jen skalnaté temeno bylo holé. Nad celým širým krajem se rozprostřelo ve své modravé nádheře indiánské léto.

Ani nejmenší náznak neprozrazoval jezdcům blízkost nepřátel; mysleli si, že jim už šťastně unikli.

Tekumseh však mezitím nezahálel; v těchto dnech si vysloužil jméno, které později i ve statečných srdcích vzbouzelo strach a zděšení. Když se oné noci vynořil z řeky se skalpem Kata Indiánů, prohodil jen: „Chromá noha už nezabije žádnou dívku.“ Čtyři posly, které zanechal náčelník u Ohia a kteří si zatím dostatečně odpočinuli, vyslal s podrobnými pokyny vzhůru proti proudu. Několik set metrů odtud tekl potok, jeho korytem ujeli poslové kus cesty a pak se utábořili kousek od břehu, ale ne tak daleko, aby běloši nemohli jejich tábořiště objevit.

Všechno mělo vyvolávat dojem, že čtyři rudoši byli už tak unaveni, že nedokázali věnovat obvyklou péči „zametání“, a bílí pronásledovatelé, kteří se příštího rána tři hodiny mořili s hledáním stopy velkého houfu, kterou předtím sledovali tak snadno, narazili teď na stopu těchto čtyř bojovníků. Nakonec se po ní pustili, i když jen neradi, ale vždyť i ona je nakonec musela dovést k vesnici zlodějů koní.

Samozřejmě měli za to, že mají před sebou Tekumseha a jeho tři druhy, které minulého večera zajali; o náčelníkových poslech neměli tušení.

Tekumseh s Kiš-kalvou a oběma dalšími bojovníky se však

vydal proti proudu Kamenité vody. Byla to čtyři až šest stop široká bystřina s kamenitým dnem a ústila do Ohia právě proti místu, kde uplynulého dne vjelo do řeky padesát Šavanů s uloupenými koňmi.

Jejich náčelník Cornstalk zahladil stopu tak dokonale, že ji druhého dne nemohl najít ani Jean Martin. I Cornstalk se vydal vzhůru Kamenitou vodu a tito „divoši“ dovedli zacházet s koňmi tak dobře, že se ani jediné kopyto nedotklo mechem porostlého břehu a nezanechalo tam stopu. Náčelníkovi se to ovšem podařilo jenom proto, že poručil svým Indiánům uskutečnit přesun nadvakrát — nejdříve s ukořistěnými a teprve potom s vlastními koňmi. Téměř všichni Indiáni museli tedy podniknout cestu Kamenitou vodou třikrát: dvakrát na koních a jednou pěšky. To ovšem nějakou dobu trvalo, a proto tedy Cornstalk ujížděl s takovým spěchem přímo prérií a proto tam ponechal čtyři pronásledovatele Žlutého vlasu prostě jejich osudu. Když se mu nepodařilo chytit Bedřicha Wagnera, vyrazil s celou tlupou k Ohiu, poněvadž zcela správně předvídal, že Žlutý vlas asi není sám: Netušil, kolik bělochů ho pronásleduje, ale věděl, že by se většímu množství ve volné prérii neubránil. Kromě toho nepočítal od počátku s bojovým střetnutím; jeho dobře promyšlený plán sledoval mnohem vyšší cíl. Věděl také, že v otevřené prérii nedokáže zahladit stopu svých padesáti lidí, a proto se se zbytečnými opatřeními nezdržoval.

Tekumsehův úkol byl téměř ještě obtížnější: Musel zmizet právě tak jako Cornstalk, ale musel si hledat cestu za tmy.

Čtyři Šavani vedli koně za uzdy, sami šli napřed, a tak postupovali vzhůru jen velmi zvolna, velmi opatrně. Nejprve museli nohou ohledat místo pro každý krok, protože sebemenší klopýtnutí mohlo prozradit nejen vlastní stopu, ale i stopu náčelníka a jeho tlupy. I při pověstné indiánské trpělivosti to byl téměř nadlidský výkon, stálý zápas s tmou, únavou, s ledovým chladem bystřiny a s ohnivou krví mustangů, kteří se stále znovu a znovu pokoušeli utéci.

Že lovci následujícího jitra Tekumsehovu stopu nenašli, lze vysvětlit tím, že byli krajně rozhořčeni strašlivou smrtí Kata Indiánů, dokonce i Jean Martin se zlobil. Pátrali podrážděně a to jim ovšem bránilo v rozvaze. Spokojili se s vysvětlením, že celá tlupa se i s koňmi odplavila po proudu Ohia, a to tak daleko, že pronásledovat je se jim zdálo méně účelné než pustit se za těmi čtyřmi rudochy, jejichž stopu objevili několik set metrů výše a mezi nimiž byl, jak se domnívali, nadto i vrah jejich kamaráda.

Kromě toho se těžko dalo předpokládat, že by nějaká indiánská tlupa vjela do řeky a na druhém břehu že by pokračovala přímo dosavadním směrem; to bylo v příliš příkrém rozporu s indiánskými zvyklostmi. A tak se žádný z lovců ani nenamáhal pozorněji prozkoumávat ústí Kamenité vody. Tekumsehovi i jeho druhům míjela noc velmi pomalu, s postupujícím rozbřeskem se jejich úloha usnadňovala, ale na koně i na lidi padala únava. Polevovali v trpělivosti a v soustředění, koně odpírali poslušnost, vždyť voda v bystřině byla pronikavě studená, ale přesto vykročil Tekumseh z koryta potoka teprve v místech, kde vyjel na břeh jeho náčelník. To už byl bílý den.

„Ať si moji bratři odpočinou, Tekumseh se vydá za Cornstalkem.“ Domluvil a vyšvihl se na mustanga, druhého koně chytil za uzdu — a tryskem odjel. Zbylí tři druhové nemusejí tolik spěchat.

Tlupu dostihl pozdě odpoledne a seznámil náčelníka s posledními událostmi. Náčelník mu dal dva čerstvé koně a vyslal ho dál k vesnicím na horním konci Skalnatého údolí, dal mu s sebou zakrvácenou válečnou sekyru jako odznak i jako příkaz. Před soumrakem druhého dne dorazil do vesnice obývané rodem Jelenů, za několik minut vyrazil odtud posel s Cornstalkovým znamením v rukou, zatímco Tekumseh odpočíval, a když pak druhého dne ráno znovu sedal na koně, měl už zas náčelníkovu sekyru zpátky a k tomu ujištění, že i šedesát nejzdatnějších bojovníků z vesnice Pod smrky, která ležela až nahoře na planině u východu ze Skalnatého údolí, uposlechne výzvy svého náčelníka. Tento den ho stál nejvíc námahy, a i když si vzal s sebou dva čerstvé koně, dojel teprve asi hodinu před setměním k obydlím Kispokothů, kteří představovali jeden z nejpočetnějších rodů kmene Šavanů.

U rozeklaného dubu, vzdáleného dvě hodiny cesty od ústí Kamenité vody, se setkal odpoledne příštího dne, tedy pět dní po smrti Kata Indiánů, s náčelníkovými oddíly. Měl s sebou osmdesát bojovníků z rodu Krocanů, Mývalů a Želv (všechny tři rody patřily ke skupině Kispokothů). Všechny rody uposlechly výzvy krvavé sekyry. Přes dvě stě Šavanů teď očekávalo Cornstalkovy rozkazy.

Cornstalk stál pod dubem, obklopen sborem svých podnáčelníků a starších bojovníků. Když mu mladý Šavan přivedl osmdesát členů své družiny, prohlásil náčelník se zvláštním důrazem:

„Letící šíp je velký bojovník.“

Tekumseh sebou trhl a se zářícími zraky pohodil hlavou. Největší válečný náčelník jeho národa právě udělil jemu, neznámému mladému bojovníku, nové jméno! V řadách posluchačů to jen tiše zašumělo; projevit se výrazněji nedovoloval vžitý obyčej ani jim, ani Tekumsehovi. Jen zřídkakdy se stávalo, že náčelník uděloval jméno, a zvlášť Cornstalk šetřil uznáním. Volba jména pak ukazovala, jak si rudý vládce (a Cornstalk byl opravdovým vládcem, už pro závažnost svých činů a pro sílu své osobnosti) cení služeb, které mu Tekumseh prokázal. Vždyť na jeho rychlosti závisel úspěch plánu, který chtěl Cornstalk teď uskutečnit.

Příštího dne před setměním Indiáni vyrazili a zanedlouho zaujali postavení několik set kroků před vstupem do údolí Vysokých skal, kam před pěti dny vjelo osmnáct bělochů pronásledujících čtyři rudé válečníky.

Cornstalk vjel zvolna do čela zamlklého oddílu. Byl proslulým válečníkem svého kmene, jediný ze všech Šavanů měl právo nosit na hlavě vztyčené bizoní rohy, které u Šavanů a několika jiných severních kmenů znamenaly veřejné uznání za zvlášť vynikající válečná hrdinství. Velká rada mu udělila toto zvláštní vyznamenání asi před třiceti lety za jeho činy ve válce s Čerokézi.

Náčelník měl stejně jako ostatní jeho bojovníci na sobě kožené nohavice, mokasíny a opasek z antilopí kůže. Kolem ramen mu visel plášť z bizoní kůže, který nosil srstí dovnitř. Kožená strana byla bílá jako ze slonoviny, na okrajích byla pošita dikobrazími ostny. Podle tehdejšího zvyku byly jeho nejproslulejší hrdinské činy zobrazeny v pestrých barvách na plášti, ale ještě výmluvněji než tyto primitivní kresby působily jeho válečné trofeje, svědčící o tom, jak strašným dovedl být nepřítelem. Švy jeho leggin byly hustě pošity skalpy, skalpy visely i na hrotu jeho kopí, na tomahavku, a dokonce i svou „medicínu“ měl zašitou v kůži stažené z hlavy jednoho z nepřátel.

Cornstalk oblékl všechny odznaky své důstojnosti. Přes koně byla přehozena pokrývka z antilopí kůže, obrácená také srstí dovnitř, a i ta byla bohatě vyšívaná a pestře pomalovaná. Z okrajů splývaly dlouhé, pestré třásně.

Náčelník byl urostlý, silný, svalnatý. Ale ještě hrozivěji působila jeho mohutná hlava. Lebku měl podle šavanského zvyku vpředu hladce vyholenou, ze zátylku mu splývaly dlouhé, šedobílé vlasy po ramenou až k sedlu jeho koně. Oči měl vpadlé, ale bylo na nich vidět, že muž, kterému patří, je zvyklý prosazovat svou vůli. I silný nos a mohutná brada svědčily o neobyčejné energii a stále sevřená ústa potvrzovala jen to, co vyjadřoval celý obličej: že v tomto rudém knížeti žhnula mimořádná, vášnivá životní síla, která vždy dosahovala všeho, co chtěla. Cornstalk byl nadšený, ale také chytrý vlastenec; posílil svůj národ válkami, ale ještě více smlouvami. Když teď promlouval, panovalo naprosté ticho. A i když od svých válečníků vyžadoval něco, co bylo podle indiánských pojmů přímo neslýchané, nikdo nic nenamítal. Dokonce ani neměl zapotřebí, aby svou řeč zakončil slovy:

„Cornstalk je přítelem svých přátel. Cornstalk je postrachem svých nepřátel. Kdo si myslí, že Cornstalk je zbabělec?“

Stejně dobře se mohl svých lidí zeptat, považují-li grizzlyho za dešťovku.

Díval se na ně. V jeho drsném obličeji se nepohnul ani sval, ale z jeho očí vyzařovala nezlomná vůle. V tvářích svých bojovníků četl jen poslušnost.

Příliš často je už vedl do boje a do smrtelného nebezpečí, než aby teď o něm mohli pochybovat.

Podnáčelníci, jak řekl, měli stejný názor a vyjádřili to tichým souhlasem. Cornstalk promluvil, a Šavani udělají, co si přeje…

Vydal teď úplně nové rozkazy, určil každému oddílu jeho místo a nakonec jeden oddíl po druhém propustil. Strážci koní odvedli zvířata hluboko do lesa. Cornstalk pak velkým obloukem odjel s bojovníky, kteří měli zaujmout postavení na druhé straně údolí. Nemohli se tam samozřejmě rozjet přímo, protože stopy by všechno prozradily.

Náčelník se ukryl přímo u východu z údolí Vysokých skal. Byl spokojen, vždyť odtud ani on sám nemohl zahlédnout sebemenší stopu po Šavanech skrytých za křovím, roštím a jednotlivými balvany.

Dvě následující hodiny trpělivost Indiánů nikterak neunavily. Konečně bylo možno zaslechnout ze skalní průrvy údery kopyt, pak se ozval Francouzův jásavý výkřik a běloši vjeli do údolí.

Šťastně si všichni vydechli, i zraky farmářů se rozjasnily. Všechny starosti se rozplynuly jako první sníh v ranním slunci. Ozvaly se žerty, veselé volání a pak se běloši dali do cvalu podél potoka do holé planiny úzkým pásem nízkého křoví, za nímž leželo v úkrytu přes dvě stě rudochů.

Jezdci přeslechli dvojí zavřeštění káně myšilova, které za nimi zaznělo, přeslechli i lehký šramot v křoví — a tu náhle se rozlehl vzduchem řev tak silný, jako by vycházel z tisíce hrdel, a vpředu, vzadu i vedle každého koně se objevilo pět, šest, sedm rudochů. Francouz, Konrád Wulf i Zrzavý Tom náhle ucítili, že za nimi v sedle sedí další jezdec, že je objímají dvě paže, zatímco jiné ruce je strhávají z koní. Skutáleli se na zem i se svými rudými spolujezdci, kteří se jich drželi pevně jako klíšťata. Bedřich Wagner pocítil, jak mu na paže a na trup dopadla kožená smyčka, byl stržen ze sedla, narazil hlavou na jakýsi kořen a zůstal ležet v bezvědomí. Jeho bratru skočil zepředu na krk obrovský, téměř nahý Šavan a nárazem ho shodil z koně dozadu. Sotva se postavil na nohy, zaplavil ho příval rudých bojovníků — — —

Tiché, líbezné údolí se naplnilo křikem Šavanů, zdálo se, jako by ožil každý keř, i z nejvzdálenějších koutů planiny se sem ze všech stran hnali Indiáni, všichni pomalováni válečnými barvami, všem hořela v očích bojovnost; v plném běhu, bez váhaní se vrhali do shluku těl, a kdyby byli běloši měli čas k obraně, jistě by nikdo z nich nevyvázl živ.

Ale útok je překvapil, nepadl jediný výstřel z pušky, za několik okamžiků byl zlomen i poslední odpor. Spoutáni, s roubíky v ústech a zčásti omráčeni leželi všichni, farmáři i lovci, na zemi.

Ohlušující řev, který Šavani při útoku vyrazili, ihned ustal. Běloši jeli při výjezdu z úzkého údolí v dlouhé řadě za sebou, jen tu a tam se drželi pohromadě ve dvojicích. Tím získali Indiáni při útoku mimořádnou výhodu, ještě větší než z toho, že celý bělošský oddíl vjel na rovinu tak bezstarostně. Náčelník rudých bojovníků umístil většinu svých lidí poblíž potoka, protože počítal s tím, že běloši, kteří jeli podél potoka už dlouho, budou pokračovat stejným směrem. Vždyť i při svém pronásledování před pěti dny se podle tohoto potoka vydali za uprchlíky. Náčelník, který byl o tom, že se jezdci blíží, podrobně informován (jak se běloši později dověděli, Indiáni je neustále pozorovali z výšin), dal přísný rozkaz, aby každý bojovník setrval na určeném místě, dokud nezazní znamení k útoku. A Indiáni, zvyklí ve válce na tuhou kázeň, uposlechli tohoto rozkazu tak, jak by to bílé oddíly stěží dokázaly.

Cornstalk přijel na bojiště. Stručný rozkaz — a běloši byli přivedeni na jedno místo, nebo pokud byli v bezvědomí, sem byli přivlečeni. Tekumseh a jeho tři druhové z Ohia se museli přesvědčit, zda byli zajati všichni lovci i farmáři. Nechyběl nikdo.

Náčelníkovi nestáli běloši už ani za pohled, dal pochytat jejich koně, kteří se většinou pásli nedaleko; pak vyslal větší skupinu do lesa, aby přivedli ukryté mustangy jeho lidí. Jakmile se bojovníci vrátili, Šavani nasedli a běloši, kteří se mezitím probrali z bezvědomí, museli také na koně. Dlouhými řemeny jim svázali nohy pod břichy koní. Šavani posbírali pušky svých zajatců, ještě jednou bělochy prohledali, nemají-li někde ukryté zbraně, a pak vyjela celá karavana směrem k indiánským vesnicím.

V Chillicothu

Po strastiplné dvanáctidenní jízdě stanuli zajatci se svými čtyřiceti strážci, vedenými Tekumsehem, na kraji rozsáhlé mýtiny. Ostatní bojovníky propustil Cornstalk do jejich vesnic a sám se vydal napřed. Zajatci museli chvílemi jet se zavázanýma očima a cesta pralesem je všechny velmi vyčerpala. Všichni si oddychli, když teď před sebou uviděli indiánskou vesnici, kde, jak vyrozuměli ze zdrženlivých zpráv Šavanů, byl cíl jejich cesty. Konečně tedy budou mít jistotu.

Spatřili před sebou rozlehlé, pečlivě obdělávané kukuřičné pole s typickými hlídacími budkami, s údivem si prohlíželi dobře udržované slunečnicové zahrady, rozsáhlé tabákové plantáže, a na jižní straně mýtiny uviděli dokonce obrovský jabloňový sad. Směrem k severu vybíhala mýtina do nízkého skalnatého horského hřbetu, na jehož nejzazším konci uviděli Chillicothe. K této vesnici se upřela jejich veškerá pozornost, vždyť tam se mělo rozhodnout o jejich osudu!

Nepříliš široká řeka přitékající od severu rozdělovala mýtinu na dvě části, a když se teď blížili k vesnici, měli dost času obeznámit se s její polohou.

Jeli po mírně se stáčejícím hřebenu porostlém řídkou trávou, kde stálo jen několik černých dubů. Hřbet pahorku se táhl napříč kukuřičným lánem. Vpravo i vlevo odtud se vlnilo zelené pole; za ním na severu a na západě se vypínaly horské pásy porostlé hustým lesem, a protože i na východě a na jihu, odkud sem přicházeli, byly hustě zalesněné výšiny, leželo pole v kotlině chráněné ze všech stran před deštěm a nepohodou. Odtud vedlo jen k jihozápadu úzké údolí, kudy rychle ubíhala řeka Scioto.

Samotná vesnice Chillicothe ležela v ostrém ohybu řeky, docela těsně při okraji asi sto padesát až dvě stě stop vysokého srázu, ze dvou stran byla chráněna tímto strmým břehem a napadnutelná byla jen z jihu.

Na indiánské poměry už sama poloha sídliště zaručovala jeho nedobytnost; ale přesto ho obehnali kruhem palisád z kmenů o průměru asi půldruhé stopy, vyčnívajících dvacet až pětadvacet stop nad zem a zaražených těsně vedle sebe. Kmeny byly kulaté a nahoře zašpičatělé, takže byla-li mezera mezi kůly těsně u země nejvýše dva palce, mezi špičkami mohly být vzdálenosti čtyři až šest palců. Kůly palisád byly u země vzájemně svázány dlouhými vrbovými pruty, jakých tu u řeky rostlo dost a dost. Tato vrbová vazba sahala do výše asi dvou stop, nad ní byl přibližně stejně široký volný pás. Tak vznikly střílny široké dva až čtyři palce, dost úzké, aby při přepadu vesnice byli obránci za hradbami poměrně bezpečni, a přece dost široké na to, aby bylo možno mezerami vystřelovat šípy. Nahoře pak byly palisády až ke špičkám vypleteny vrbovým proutím. V pravidelných vzdálenostech zajišťovaly pevnost palisád šikmé podpěry z vnitřní strany hradeb. Podél kmenů byl za hradbami vykopán i hluboký suchý příkop, v němž v době obležení obránci číhali, až někde objeví nepřítelovu slabinu.

Indiánské městečko dostalo své jméno podle mocné rodové skupiny Čilakathů, k nimž patřil i Cornstalk. Tehdy bylo Čilakathů asi osm set, ale vesnice mohla ve svých prostorných chatách ubytovat mnohem více lidí, vždyť kruhové chaty o průměru asi 30 až 40 stop byly uvnitř mnohem prostornější než většina srubů bílých farmářů nahoře v pohraničí.

Když čtyřicet Šavanů s bílými zajatci dorazilo na dohled k vesnici, vyslal Tekumseh znovu ke Cornstalkovi posla, aby mu oznámil svůj příchod.

Úloha mladého Tekumseha, který měl už tenkrát mezi Šavany velký vliv, byla později i zkušenějším bílým lovcům, farmářům a vojákům ještě dlouho velkou hádankou. Nedovedli si vysvětlit jeho moc, vždyť bylo známo, že Indiáni i ty náčelníky, které si sami zvolili, poslouchají jen ve velmi omezené míře. Tohoto mladého muže však poslouchali nejen jeho vrstevníci, ale někdy i téměř celý kmen.

Kdyby se byli zeptali kanadských traperů, záhada by se brzy vyjasnila, ale nehledě na nevraživost panující mezi puritány anglického původu a katolickými Francouzi, kteří se s Indiány vždycky přátelili, Indián byl pro ně vždycky předmětem opovržení. Stál nanejvýš za kulku, ne však za otázku.

Celé tajemství spočívalo v tom, že Tekumseh stál v čele tajných organizací, které byly tenkrát mezi Indiány velmi rozšířeny. Každá generace, dokonce už i chlapci, měla své spolky a bratrstva a mnohá z těchto sdružení si dobyla neobvyklé pravomoci. Slovo jejich vůdce nezřídka platilo víc než slovo náčelníkovo. Sdružení Psů bylo mezi šavanskými organizacemi nejmocnější. A Tekumseh byl jeho vůdcem.

Byl v každém směru ideálním vzorem Indiána. Měřil šest stop, byl urostlý jako jedle, byl to nejrychlejší běžec z celého kmene, vytrvalý plavec, proslulý jezdec a vynikající střelec z luku. Ale za své tehdejší postavení — a to je dost významné a zvláštní — vděčil své dovednosti v míčové hře. Indiáni hráli hru, která sice u jednotlivých kmenů měla různé obměny, ale v podstatě byla všude stejná; měla některé shodné rysy s dnešní kopanou a tenisem a rudoši ji hráli s ohromným nadšením a s úporností, která se neprojevovala jen u hrajících družstev, ale u celého kmene. Nezřídka se takovými hrami odvrátily i hrozící války, když se totiž kmeny dohodly, že si spor vyřeší míčovou hrou. Kdo prohrál, musel zaplatit předem stanovenou pokutu.

V jednom takovém případě rozhodl Tekumseh svou rychlostí a rozhodností téměř už prohranou hru ve prospěch Čilakathů v zápase proti sousednímu kmeni Leni Lenapů. Lenapové museli pak vyklidit údolí Hřmícího potoka, o něž vypukl spor. Protože to byli jen „divocí Indiáni“, a ne „civilizovaní běloši“, dodržovali své ujednání a dlouholetý svár, nabývající stále hrozivějších forem, byl urovnán ve prospěch Šavanů.

Bojovnická skupina Psů vyslala nejvíce hráčů — a od toho dne byl její vůdce jedním z nejmocnějších mužů kmene Šavanů.

Teď se Tekumseh se čtyřiceti Psy a s bílými zajatci zastavil před Chillicothem a odtud mu vyjel vstříc Cornstalk s velkou skupinou jezdců.

Zajatci se drželi na koních těsně pohromadě, v první řadě Zrzavý Tom, Konrád Wulf, malý Francouz a Bedřich Wagner. Jejich obličeje byly bledé, ale chladné a klidné. Měli dost času na to, aby se smířili se situací, a byli teď skoro rádi, že se konečně dovědí, co se s nimi stane.

Jean Martin, starý zkušený traper, se v prvních dnech marně pokoušel od Tekumseha nebo od některého jiného Indiána vyzvědět, co vlastně Šavani se svými zajatci zamýšlejí. Tekumseh to vždycky nějak opatrně zamluvil, ostatní temně mlčeli. Příliš v lásce bělochy neměli, ale v zásadě se zdržovali násilností. Tím přísněji je však hlídali. Každou noc museli běloši strávit položeni na zádech s rukama i nohama přivázanýma ke krátkým kolíkům zaraženým do země. Každý z nich měl k tomu ještě kolem krku navlečenu smyčku řemene, jehož konec byl přivázán k zápěstí některého Indiána. Za těchto okolností ovšem nebylo na útěk ani pomyšlení, a protože se Jean Martin nemohl ani pokoušet o útěk, ani se vyptávat, jen liše klel: „Sacré nom d’un nom d’un nom — ach bože, bože… nous étions des fous — jací jsme to byli blázni!“

Ale pozdní lítost byla málo platná a Francouz si stále zřetelněji uvědomoval, jak geniální to byla léčka, do níž vběhli. A právě on, který Indiány znal mnohem lépe než ostatní, lépe než Zrzavý Tom a další lovci, právě on tušil, že je čeká příšerná smrt pod šavanskými sekyrami, noži a šípy. Vždyť se to ještě nestalo, aby Indiáni při přepadu bílých neprolili krev; museli mít za lubem něco zvláštního, snad chystali nějakou velkou slavnost. A byl přesvědčen, že rudoši považují za zlatý hřeb svých slavností mučení zajatých nepřátel.

Jean Martin musel před třemi lety přihlížet, jak byl mladý MacGrey kmenem Seneků umučen k smrti, a nemohl mu pomoci; a ačkoli byl houževnatý, tvrdý a životem otlučený, zachvěl se, když si pomyslel, co ho i jeho druhy v nejbližších dnech čeká.

Teď tedy stanul Cornstalk znovu před nimi; starý náčelník seděl předkloněn na svém srstnatém, nepěstěném koni a neměl na sobě žádnou jinou ozdobu než dvě pera ve skalpové kadeři.

Jeho stáří by bylo možno odhadnout jen podle barvy vlasů a podle vrásek v obličeji; statné tělo a ostrý pohled neprozrazovaly žádnou slabost. Prohlédl si jednoho po druhém, měřil si je od hlavy k patě, jako by si chtěl každého z nich pevně vrýt do paměti. Delší dobu ulpěl jeho pohled na Bedřichu a Hinnerku Wagnerovi, ale i pak zůstával chladný a lhostejný. Nakonec obrátil koně, pokynul Psům i své družině a rozejel se v čele skupiny směrem k Chillicothu; před vesnicí se shromáždilo téměř všechno obyvatelstvo.

Podobně jako Cornstalk mlčeli i ostatní Indiáni a běloši počínali poznenáhlu ztrácet svou navenek projevovanou lhostejnost. Nenávist, kterou mohli vyčíst ze všech očí, byla příliš vražedná. Projížděli hradbami a úzkou klikatou stezkou vinoucí se mezi hliněnými chatami až na prostranství uprostřed vesnice; na nejvýchodnějším konci stála velká poradní síň. Cornstalk s ostatními náčelníky dojel k chatě, sestoupil z koně a vešel dovnitř; bělochů si nevšímal. Několik náčelníků a starších bojovníků ho následovalo, ostatní zůstali stát před vchodem, aby si lépe prohlédli zajatce, které Tekumseh a Psi teď odváděli do hliněného domku vedle poradní síně.

Tu se stal Bedřich Wagner svědkem výjevu tak neuvěřitelného, že zůstal stát jako přimrazen a údivem až vykřikl. Ze zástupu žen a dětí, které postávaly na návsi, vyběhlo dítě, asi pětiletý chlapec. S jásotem a radostným voláním běžel k jednomu z náčelníků, který sem přijel společně s Cornstalkem. Indián chytil chlapce do náruče a vyzdvihl jej do výšky. Držel ho nad hlavou, smál se na něho a klučina se nad ním zmítal, vřískal a snažil se otci hrábnout do vlasů. Ale tohle nevyvolalo údiv mladého Němce, i když by byl nikdy nevěřil, že k takovým rodinným projevům dochází i mezi „divochy“. To ne, zastavil se proto, že chlapec byl světlovlasý. Paprsky jitřního slunce si pohrávaly ve zlatých dětských kadeřích. Chlapec byl totiž kudrnatý, zatímco všichni Indiáni měli vlasy černé a hladké.

Farmář byl neobvykle dojat a zeptal se Tekumseha, který si jeho rozechvění povšiml a v jehož tmavých očích zahrál úsměv: „Čí je ten chlapec?“

„To je syn Ta-ga-ju-taha, náčelníka Kajugů.“

„Ale vždyť je plavý!“ zvolal Wagner s úžasem.

Indián se na něho tázavě zadíval. „Má žluté vlasy,“ vysvětloval Němec.

„Jeho matka je bílá squaw. Cornstalk ji…“ Tu se Tekumseh zarazil. Neutuchající opatrnost rudého bojovníka mu zabránila domluvit. Nikomu z bílých se nedalo věřit. Chtěl říci: Cornstalk ji jako děvče koupil od Čerokézů, kteří sídlili na jih od Země zeleného rákosí. A teď je z ní Loganova squaw.

Jean Martin zaslechl poslední slova a právě tak jako Bedřich Wagner pozoroval chlapce; vzrušen se přiblížil.

„Co povídáš, Šavane, kdože je to?“ zeptal se Tekumseha.

„To je Ta-ga-ju-tah, náčelník šesti kmenů,“ odpověděl Indián zdráhavě.

„Ta-ga-ju-tah, kterému říkají Logan?“

„Ano, ten. Bílí lovci mu říkají Logan, má totiž také bělošské jméno, protože věří na Dobrého ducha bílých tváří.“

Martin chtěl něco říci, ale spolkl to. Wagner se na Francouze udiveně zadíval, ale ten rozčilením mohl sotva mluvit. S radostným výrazem v tváři pohlížel na Irokéze a mumlal si tiše francouzsky:

„Určitě je to Kajuga, má oholenou hlavu a barvy na legginách… Jestli je to opravdu Logan…“

Rychle vešel do hliněné chatrče, kam před ním už vstoupil Wagner a všichni jeho druhové. Přerušil jejich rozhovor voláním: „Camarades, écoutez — kamarádi, poslouchejte: Jestli ten venku je Logan, potom já věržím, že my budeme ještě moci se zachránit.“

Muži se kolem něho shlukli, takhle rozčileného toho svalnatého trapera ještě nikdy neviděli.

„Comment, vous ne connaissez pas — copak neznáte Logana, Johna Logana, rudého kržesťana? Ah camarades, to je člověk! Ušlechtilý! Věržte mi, Logan, on ještě nikdy porušil dané slovo, rozumíte? On nemá rád les tortures mučení, víte? On nás bude zachránit, parce qu’il — protože on může. On je mocný, on je velký šéf od Irokézů, od šesti kmenů, rozumíte? Náčelník Irokézů. On chrání bílé i Indiány, il est l’ami de tous les hommes — on je pržítel ode všech lidí. A on nás uviděl, on nás bude ochránit. Je to největší, nejdojemnější pržíklad lidskosti, co já jsem v životě potkal, rozumíte, pánové, Bože, proč já neumím lepší anglicky! Je to velký muž, hrdina, má rád bílé muže…“

Francouz ze sebe chrlil tu vzrušující novinu a Wagner vyprávěl, co venku viděl. „Il est vrai,“ přerušil ho traper, který drobnými kroky pobíhal po chatě a byl jako ostatní spoután na rukou, „je to pravda, má bílou ženu, ona prý žije mezi Šavany, slyšel jsem o tom…“

Sdělení tohoto Francouze, kterého muži mezitím poznali jako vážného, pravdymilovného člověka, vzbudilo v nich pochopitelně novou naději. A tak strávili nejbližší chvíle daleko radostněji než všechny uplynulé dny v zajetí.

Asi hodinu je v hliněné chatrči přísně střežili. Pak se v otvoru dveří objevil Cornstalk a zeptal se, mluví-li někdo ze zajatých jeho řečí.

Přihlásil se Jean Martin.

„Jestliže bílí muži slíbí, že neopustí bez dovolení tuto místnost, sejmeme jim pouta. S bílými muži tu bude bydlet pět Šavanů tak dlouho, dokud nezasedne Velká rada. Požádáte-li o dovolení, můžete se procházet i po vesnici, ale jen každý zvlášť. Aby vás neurážely ženy a děti, bude s každým z vás chodit vždycky pět bojovníků. Pokusí-li se některý z bílých mužů o útěk, budete všichni zabiti. Rozuměli mi bílí muži?“

Jean Martin přeložil náčelníkova slova svým druhům a ti znovu nabyli naděje. Opravdu to vypadalo tak, že ještě nejsou docela ztraceni. Porada netrvala dlouho, pak ohlásil Francouz náčelníkovi, že všichni zajatí chtějí jeho podmínky přijmout.

Cornstalk, který velmi dobře mluvil i rozuměl anglicky, ale byl příliš hrdý na to, aby této řeči užíval, přijal teď od každého zajatce osobně příslušné ujištění pronesené v angličtině. Pak nařídil, aby bělochům sňali pouta z rukou, a vyšel ze dveří. I všichni ostatní Indiáni opustili místnost až na oněch pět, kteří se usadili u vchodu.

Zajatci, šťastní, že mohou opět hýbat rukama, se také posadili na kožešiny, rohože a trámy, kterých tu bylo dostatek, a poprvé se nerušené rozhovořili o svém postavení. Ale námaha posledních dnů byla příliš veliká, sedmnáct dní v sedle, z toho dvanáct dní připoutáni ke koním — to se teď projevilo. A i když každou noc přes nepohodlnou polohu spali jako špalky, přemohla je teď únava.

Jeden po druhém usínal, ať seděli nebo leželi kdekoli.

Spali téměř osmnáct hodin, a probudili se tedy až příštího jitra. A i když s nimi teď i v příštích dnech Indiáni zacházeli slušně, přece jen příliš brzy zase ztratili počáteční důvěru. Odebrali jim zbraně, nemohli se tedy ani bránit. Útěk byl nemožný, z této ohrazené vesnice by se nedostali. Více než pět z nich se nesmělo po vesnici procházet, a i ti mohli chodit jen po jednom v doprovodu pěti bojovníků. Ve skutečnosti byla stráž mnohem silnější, vždyť ať přišli kamkoli, všude k sobě přitahovali pohledy všech bojovníků, kteří postávali, posedávali nebo polehávali na návsi, před svými domy nebo na střechách chat…

Pokaždé když se vydal na procházku vesnicí Bedřich Wagner, vždycky se k němu po chvíli připojil Tekumseh, který zřejmě našel ve Žlutém vlasu zalíbení. Mezi Indiány se zvěst o jeho skoku rozšířila, poznával to z jejich pohledů, slov i posunků, jimiž se obyvatelé vesnice vzájemně na něho upozorňovali.

Kdykoli se však Tekumseha zeptal na svůj další osud nebo na plavého chlapce, vždycky to Indián nějak zamluvil, až konečně mu jednou odpověděl: „Žlutý vlas je bojovník, a ne baba; lehko snese smrt. To jen ženy se vyptávají, bojovníci mlčí a dívají se.“

Pak ovšem musel Wagner se svým vyptáváním přestat; odpověď byla mnohoznačná, ale přece jen z ní vyrozumíval, že bylo usneseno zajatce usmrtit.

Bedřichu Wagnerovi bylo pětadvacet let, hrdý stoicismus Indiánů mu byl cizí a blízkost smrti ho naplňovala prudkým steskem nad vlastním osudem. Cožpak nebyl úplně v právu? Rudoši mu ukradli koně, on je pronásledoval, jednomu z nich dokonce daroval život, jak si tedy zasloužil tak strašlivý konec?

Vzpomínal na jedno z vyprávění malého Francouze, který líčil muka, jimž byl kdysi vystaven mladý Ir MacGrey v zajetí Seneků. Mučení trvalo deset hodin; nejprve ho zaživa skalpovali, pak mu vyřezávali z těla úzké pruhy masa a do ran mu sypali pepř, do chodidel mu vráželi rozžhavené hřebíky, a když běloch sténal, vzlykal a křičel, stál před ním divoký vůdce Seneků, náčelník Gieng-vatha (Ten, který kráčí kouřem) se založenýma rukama a prohlašoval temně a klidně při každé nové muce: „To je trest těm, kteří nám kradou zemi. Takhle naložíme se všemi bělochy, kteří nás podvedli.“ Francouz, který byl připoután naproti u kůlu, přišel tenkrát téměř o rozum, zasypával Irokéze nejhoršími nadávkami, spílal jim zbabělců, vrahů, psů, ale když MacGrey konečně zemřel, dal Gieng-vatha trapera svázat, položit do kánoe a pustit po proudu řeky. Loďka několikrát uvázla u břehu, ale vždycky byla znovu stržena proudem a za několik hodin se posléze zachytila v pobřežních křovinách. Po dvou dnech, když už se zdálo, že zemře hladem a žízní, ho tam našel mladý Oneida, rozvázal mu pouta, ošetřil ho, dal mu najíst a pak ho odvedl po skrytých lesních stezkách k Ontariu.

Když to Jean Martin vyprávěl, dodával: „U každého kmene je to jiné; sais pas — já nevím, jak je to u Šavanů. Ale zajatce pečou všichni bez výjimky. To je velká čest, d’etre brulé — být upálený, že ano?“

Mladý Němec myslel na toto vyprávění a bouřil se proti svému osudu. Cožpak by byl Bůh, kdyby dopustil, aby člověk, který je v právu, který se nedopustil žádné špatnosti, který Indiánovi zachránil život, musel zemřít takovou strašnou smrtí?

Znovu a znovu si připomínal, že Tekumseha osvobodil, neptal se však, zda by to byl udělal, kdyby ho předtím rudoch neušetřil. A neodvažoval se klást si otázku, proč se nesnažil zabránit připravované vraždě tří Tekumsehových druhů.

Pohroužen v neveselých úvahách stál jednoho dne s rukama za zády v příkopu, kterým byla vesnice obehnána, a díval se škvírami mezi kmeny přes travnatý břeh směrem k řece, jejíž temně zelené vlny se valily asi dvě stě stop odtud. Tu náhle zaslechl radostný dětský smích, a protože mimoděk sklonil hlavu, spatřil znovu Loganova plavého chlapce. Seděl na malém černém koníku s rukama pevně zaťatýma v hřívě a výskal a křičel a poskakoval. Logan stál vedle něho, ale z jeho obličeje zmizela všechna vážnost. Oči mu zářily, smál se a žertoval s chlapcem, který vztahoval ruce hned k němu, hned ke své matce, jež stála za koněm na straně směrem k vesnici.

Wagner vyskočil až na vnější okraj příkopu, podařilo se mu na několik palců rozhrnout vrbové pletivo mezi palisádami a nyní zahlédl i ženu. Také ona měla světlé vlasy a modré oči a s radostnou pýchou se dívala na chlapce a na Logana.

Byla to opravdu běloška, i když její pleť byla sluncem a větrem tak zhnědlá, že byla téměř stejně tmavá jako Loganova. Měla na sobě obvyklý oděv indiánských žen, koženou sukni, přes ni koženou kazajku z daňčí kůže, kožené střevíce a punčochy, všechno krásně zdobené výšivkami a pestrými barvami.

Bez dechu přihlížel mladý Němec této scéně, pak se vzchopil a vykročil, aniž věděl, co vlastně chce, k jednomu z východů. Jeho strážci, kteří mu až dosud ponechávali volnost, vyrazili za ním, ale to už stál v průchodu Tekumseh a zdviženou rukou mu přikazoval: Stůj!

Wagnera se však zmocnilo strašné vzrušení, nedbal na zákaz a dral se k úzkému východu. Tekumseh sáhl po noži, ale ovládl se, uskočil, uchopil silný trám visící v kožené smyčce u brány a zatarasil jím východ. Pět strážců se vrhlo na Wagnera, ten však odmrštil první dva zpátky jako slaměné víchy.

Teď se zableskly nože a tomahavky, několik poblíž stojících Indiánů se sem hnalo s hlasitým pokřikem, ale to už stál u brány Logan, stačilo několik jeho slov a opět zavládl klid. Tekumseh na něho pohlédl s obdivem; ani Cornstalk neměl nad Indiány takovou moc. Vždyť Indiáni vůbec nebyli poddanými svých náčelníků, ale ve své nezkrotné touze po svobodě se skláněli jen před takovým mužem, který je opravdu převyšoval.

Wagner se divoce dral k náčelníkovi: „Kdo je ta bílá žena tam venku na poli?“ Logan viděl, že běloch je nesmírně vzrušen, ale díval se mu zkoumavě do tváře, neztráceje svůj pokojný výraz; neodpověděl, zdálo se však, že chce mladého farmáře očima proniknout skrznaskrz. Běloch si myslel, že Logan odpovědět nechce, a zařval jako raněný býk: „Poslouchej, ty pse, kdo je ta žena tam venku? Odpověz, nebo ti vyrazím duši z těla!“

Indiáni vyskočili, a i když většina z nich anglickým slovům nerozuměla, poznali z bělochových gest a z tónu jeho hlasu, že náčelníka ohrožuje.

Logan si Žlutý vlas ještě jednou zkoumavě prohlédl, pak odsunul stranou trám, který Tekumseh stále ještě přidržoval, a pokynul Němci, aby ho následoval.

Toto podivné jednání poněkud zchladilo bělochův vztek, ale jeho napjaté vzrušení vzrůstalo, vykročil z brány a ani si nevšiml, že Tekumseh odepjal od opasku těžký válečný kyj a sevřel jej v pravici. S Letícím šípem vyšli ven i ostatní Šavani.

Logan přiložil dlaně k ústům a vyrazil pronikavý výkřik, napodobující volání káně myšilova. Bylo vidět, jak jezdkyně na černém koni, která se zdržovala opodál na břehu řeky, vzhlédla a pak pobídla koně do ostrého klusu. Byla to žena, na kterou se vyptával Žlutý vlas; svého synka držela v sedle před sebou. Přijela, seskočila a sundala i chlapce z koně, vzala ho za ruku a s váháním, ale nebojácně přistoupila ke skupině mužů, v jejímž středu stál Logan se zajatcem.

Wagner si tiskl obě ruce k hrudi; stál tu předkloněn, v bezdechém napětí a vytřeštěnýma očima si prohlížel příchozí. Udělal krok směrem k ní, pak ještě jeden — Logan setrvával v neotřesitelném klidu na svém místě, ale Tekumseh se jako jaguár blížil k Němci, svíraje v ruce válečný kyj.

Velkýma očima sledovala bílá, plavá Indiánka, jak se k ní Wagner přibližuje. I všichni Šavani ztichli. Wagner stál před ní dlouho, velmi dlouho, a zkoumal každý rys jejího obličeje. Potom mu však zklamaně a upokojeně klesly ruce, otočil se a řekl Loganovi chraplavým, téměř neslyšným hlasem: „Ne, náčelníku, to není moje sestra.“

Logan na něho znovu pohlédl zkoumavým zrakem, pokynul mu, aby ho následoval, zatímco Indiánům a ženě poručil, aby se vrátili do vesnice. Jen Tekumseh se k oběma mužům připojil.

Posadili se na náspu u břehu. Náčelník prohodil: „Pokusí-li se Žlutý vlas o útěk, budou všichni bílí muži postaveni zítra k mučednickým kůlům a ani Logan je už nebude moci chránit.“

Wagner pochopil a naděje, která v něm klíčila, se znovu zhroutila.

Teď vyprávěl Němec, jak jednou, asi před šesti lety, uloupili Indiáni při nájezdu jeho sestru. Byli to Oneidové. A teď se mu právě zdálo, že ji znovu našel. Po krátké pauze se náčelníkovi omluvil za urážky, kterými ho u brány zahrnul.

Logan jen odmítavě mávl rukou. Pak prozradil, že Cornstalk koupil bílou ženu před dvanácti lety od Čerokézů daleko na jihu, u řeky, kam se dosud nedostal žádný běloch. Bylo jí tenkrát deset let. Před pěti zimami ji Logan spatřil na návštěvě u Šavanů a pak se stala náčelníkovou squaw. „Nechce už zpátky k bílým lidem. Říká, že s ní Šavani vždycky dobře zacházeli, kdežto běloši že ji často bili. Nemá už ani otce, ani matku.“

Náčelníkova slova zněla pravdivě, jeho obličej byl poctivý, celé jeho chování bylo chováním muže, který si není vědom žádné špatnosti. Mladého farmáře však přece jen udivovalo, že by se bílá dívka mohla cítit mezi Indiány šťastná. Tenkrát ještě nevěděl, že to není nic tak zvláštního, že mnozí běloši, a ne právě ti nejhorší, bydleli s Indiány a že dávali přednost jejich čestnosti, jejich lásce k svobodě a jejich volnému, bezstarostnému životu před stykem se surovou sebrankou z pohraničí. Mnohý běloch, kterého „vysvobodili“ z indiánského zajetí, se znovu k Indiánům vrátil. Nejznámějším příkladem takového rozhodnutí byl Simon Girty, kterého Američané označili za zrádce, protože se po krátkém přechodném pobytu mezi bělochy znovu vrátil ke svým rudým bratrům a zúčastnil se všech jejich výprav proti hraničářům, Miči malsům — „Dlouhým nožům“. Tuhle čeládku nenáviděl Girty pro její úskočnost a krvežíznivost ještě úporněji než irokézští Senekové, mezi nimiž vyrostl.

V rozmluvě nastala přestávka, mladý běloch se zabýval svými úvahami a nevšiml si, že ho náčelník stále zamyšleně pozoruje.

Nakonec Wagner řekl: „Už deset sluncí jsme ve městě Šavanů. Kdy už nám náčelníci oznámí, jak rozhodli o bílých mužích, kteří jim tak nešťastně padli do zajetí?“

„Rada starších už o životě bílých mužů rozhodla; její rozsudek vám oznámí dnes,“ odpověděl Logan.

Wagner stále v domnění, že mají být usmrceni, vybuchl rozhořčeně: „Čeho se dopustili bílí muži, že je chtějí Šavani zavraždit? Copak nevpadli rudí bojovníci do bělošských polí? Nebyli bílí muži v právu, když vás pronásledovali?“

Logan odpověděl klidně: „Kdo dal bílým mužům zemi, v níž bydlí? Kdo jim dal les, v němž loví? Bílí muži nám kradou půdu, zabíjejí bizony a jeleny, z nichž rudí lidé žijí, vraždí naše bratry. — Kdo jim k tomu dává právo? Všude jsou dobří i špatní lidé, mezi Šavany i mezi muži s bílou kůží. Ale i dobří běloši jsou vlastně zloději.“

Wagner mlčel; co měl také odpovědět? Po dlouhé pauze Logan vstal a řekl slavnostně: „Šavani chtějí žít se svými bílými bratry v míru. Chtějí žít ve své zemi a bílí muži ať žijí také ve své zemi v míru, i když tuto zemi uloupili.

Taková je vůle Šavanů, Leni Lenapů, Piankešoů a Miamiů. Šavani jsou přátelé všech rudých kmenů v sousedství. Proč by měli být nepřáteli bílých mužů?

Tato země je veliká, v jejích lesích pobíhá mnoho jelenů, v jejích prériích se pase mnoho bizonů, v jejích řekách plove mnoho ryb, pod jejím nebem létá mnoho ptáků.

Veliký Duch dal všem svým dětem dost toho, co jedí, do čeho se oblékají a v čem mají bydlet.

Velká rada se usnesla, že Odpočívající vlk má jít k bílým otcům; má jim odnést vampum7* míru. Přijmou-li ho bílí otcové, mohou se všichni tví bratři vrátit do svých chat. Vrátíme ti i koně. Šavani nejsou zloději.“

Wagner neviděl obdivný a uctivý pohled, kterým Tekumseh vzhlížel k tomuto podivuhodnému muži. Ať zněla Loganova první slova sebetemněji, posledním slovům porozuměl. Vyskočil, nedůvěřivě se zahleděl na náčelníka, otřesen jasným světlem, které jako by se nad ním náhle rozklenulo, a současně podivně uchvácen Indiánovou téměř prorockou bytostí.

Chtěl se ptát, ale slova „Je to pravda, náčelníku?“, která se mu už drala na rty, odumřela nevyslovena. Nebylo možno pochybovat.

Ještě po mnoha letech ožívala tato scéna farmáři ve vzpomínkách, když pomýšlel na osud náčelníka Logana, který tak nešťastně skončil, a na osud jeho ještě většího nástupce Tekumseha, který se měl stát postrachem bělochů a miláčkem všech rudých mužů a který si měl získat obdiv celé Ameriky. Viděl stát Logana před sebou, vzpřímeného, hrdého a laskavého, symbol mužné síly, ušlechtilý obličej oživený ohněm velkého plánu; viděl zamyšleného Tekumseha, držícího před sebou na kolenou válečný kyj a hledícího na řeku; viděl i sebe sedět mezi nimi.

Wagner podal náčelníkovi ruku a pak pospíchal ke svým přátelům. Sotva jim vylíčil, co slyšel, když dorazil posel a vyzval Odpočívajícího vlka, aby se dostavil do poradní síně. Tímto oslovením mínil Konráda Wulfa.

Konrád se vrátil za hodinu; potvrdil to, o čem je už zpravil Žlutý vlas: Indiáni mu nabídli, aby se vypravil k Bílým otcům a uzavřel mír. Ostatní zajatci měli zůstat jako rukojmí v rukou Šavanů, aby vláda byla k uzavření smlouvy donucena. Ale

smlouva měla být podepsána v Chillicothu. Vládní zmocněnec, kterému byl v každém případě výslovně zaručen volný průchod, by tedy musel přijít do šavanské vesnice.

Zrzavý Tom se jízlivě zasmál: „Mám takový názor, že všichni přijdeme k mučednickému kůlu. Ti páni přece nebudou riskovat, že jim tu stáhnou kůži.“

I někteří jiní byli stejného mínění, ale Němci se nevzdávali naděje. A Jean Martin řekl: „Ce monsieur — tenhle pan Logan je čestný člověk. On bude dodržet, co ržíká. Jestli vaši officiers — důstojníci nejsou ti… ti… jestli mají odvahu, tak oni budou pržijít. A mohou udělat nějakou traité — smlouvu, protože nejsou spory mezi nimi a zdejšími Indiány. Kdepak je frontiere — hranice? Assez loin d’ici — dost daleko odtud, tak je potržeba mír, ne válka. Tak my můžeme mít naději.“

Radil Konrádu Wulfovi, aby nechodil do Virginie, ale ke kvakerům do Pensylvánie. „To jsou dobrží lidé, oni jsou pržátelé od Indiánů, oni nenechají v bryndě bílé lidi. Ale ces gens la — ti lidé tam ve Virginii, oni jsou krvaví psi; ti by pržišli s celou armádou a my bychom byli perdus — ztraceni, než by se dostali na Belle riviere — na Krásnou ržeku.“ Dal mu ještě několik dobrých rad, které dokazovaly, jakým je znalcem téhle země, Indiánů a bělochů. Potom Konrád Wulf prohlásil: „Pojedu ještě dnes, jestli mě Šavani propustí. Čím dříve vyrazím, tím dříve budete všichni volni.“

A protože náčelníci proti tomu nic nenamítali, vydal se za necelou hodinu na cestu, provázen přáním úspěchu z úst svých kamarádů a střežen asi deseti Šavany, kteří ho měli doprovodit na hranici. Logan jel s nimi. Zajatcům nezbylo než odevzdat se svému osudu. Poslové se nemohli vrátit dřív než za třicet až čtyřicet dní.

Příštího rána měl opustit Chillicothe jiný šavanský náčelník, Lelašikah, asi se stem mladých bojovníků a se stejným počtem žen. Jeli na koních na každoroční podzimní lovy na bizony do Kentucky, do Země temných a krvavých údolí. U Šavanů, stejně jako u většiny ostatních kmenů, bylo zvykem, že každý rod a příslušníci stejného totemu vyjížděli na lov samostatně. Ale Kentucky bylo pohraničí, tam se potulovali Čerokézové a mezi oběma kmeny docházelo ke sporům o toto území bohaté na zvěř, a tak v poslední době táhli Šavani do Kentucky, do roviny Zvěře — jak toto území nazývali —, vždycky s velkou vojenskou mocí. Tentokrát měla výprava ještě i další význam: Cornstalk nechtěl mít kolem sebe mladé horké hlavy, když přistupoval k uskutečnění svého velkého plánu. Měli být kolem něho jen zkušení, starší lidé, tedy mírumilovní.

Sotva se Lelašikah s celým oddílem, v němž byl i Tekumseh se Psy, vydal na cestu, vyslal Cornstalk hned posly nejen ke všem náčelníkům ostatních šavanských vesnic, ale i k vůdcům Miamiů, Leni Lenapů a Hurónů. Všechny je naléhavě vyzýval, aby se za třicet dní dostavili do Chillicothu.

V Zemi zeleného rákosí

Čtenář obvyklých povídek o Indiánech si představuje život rudých rytířů prérií a lesů Severní Ameriky jako stálé kočovnictví, jako řetěz bojů, zabíjení, loupeží a mučení zajatců, občas přerušovaný jen loveckými výpravami pro opatření potřebného masa. Jen málokdo ví, že řada největších a nejslavnějších kmenů se zabývala zemědělstvím, jako například Irokézové, že valná část jich bydlela v pevných srubech nebo neméně pevných hliněných stavbách, že střechy těchto obydlí byly vybudovány tak pevně, že na nich Indiáni mohli ve dne i večer vysedávat. A že mnohé indiánské kmeny bydlely v silně opevněných, při tehdejších bojových prostředcích i pro bělochy nedobytných vesnicích, obehnaných palisádami, valy a příkopy, to vědí nanejvýš naši vědci.

Že však i názor o neustálých indiánských válkách je jen pouhá báchorka, o tom se můžeme přesvědčit jednoduchou úvahou. Představme si, že největší a nejslavnější kmeny, jako Dakotové, Černonožci nebo Irokézové, neměli víc než dvacet až padesát tisíc duší. Takový kmen, skládající se z mnoha rodových skupin, obýval zpravidla území velké jako Bavorsko, nezřídka jako celé Německo, někdy dokonce dvakrát, třikrát i čtyřikrát větší.

Tak si jen představme, jakých obrovských pochodů nebo jízd by bylo zapotřebí, aby se nejprve soustředila válečná moc celého kmene, jak strašné vzdálenosti by bylo nutno překonat, aby bojovníci dorazili na hranice své země, jaké obratnosti by bylo třeba jen k tomu, aby vůbec objevili nepřítele, který přece nebyl usazen právě na hranicích.

Vždyť tyto kmeny neměly k dispozici ani železnice, ani letadla, neexistovaly cesty ani silnice, prales byl téměř neproniknutelný. Překračování řek ovšem nebylo obtížné, protože každý Indián byl od nejútlejšího dětství dobrým a vytrvalým plavcem, a protože zvěře byl nadbytek, nebylo ani zásobování velkých válečných oddílů žádný problém. Ale vcelku byla námaha spojená s válečnou výpravou tak velká, že i ty nejbojovnější kmeny zpravidla vedly jen pohraniční šarvátky. To tedy znamená, že když se vykopala válečná sekyra, docházelo jen k bitkám na hranicích, muži se vzájemně přepadávali, loupili si koně, někdy napadli opevněnou vesnici, ale i k tomu docházelo jen velmi zřídka. Něco takového neměli Indiáni rádi.

Indiánským zvykem bylo spíš podniknout nenadálý přepad nepřátelské tlupy v otevřené stepi, v nájezdu ukořistit čtyři pět skalpů, zmizet za obzorem a nechat se pronásledovat přepadenými.

Úpornější byly ovšem boje mezi lesními kmeny a jednou z největších válek byl záhadný a strašný vyhlazovací boj, který vedlo šest kmenů spojených pod společným názvem Irokézové proti Hurónům. Uvádějí se nejrůznější příčiny této války, ale žádná z nich není dostatečná, aby vysvětlila nenasytnou pomstychtivost Irokézů. Sotva to mohla být jen touha po moci. Huróni nebo některý z jejich rodů se museli dopustit skutku, který byl podle indiánských mravů a podle jejich představ o cti naprosto neodpustitelný. Každé jaro vyráželi všichni irokézští bojeschopní muži, přepadávali Huróny všude, kdekoli na ně narazili, nemilosrdně vraždili muže, ženy a děti odváděli do zajetí. Huróni ustoupili ze svých původních sídel u řeky sv. Vavřince nejprve na jih, potom zpátky až k jezeru, které později dostalo po nich jméno; to velmi ztížilo válečné výpravy Irokézů a přinášelo jim mnohem více strastí, ale rozjitřená vášeň šesti kmenů vzplála ještě žhavěji.

Část Hurónů se zachránila tím, že splynula s Irokézi, jiná část uprchla až na hranice země Siouxů, ale většina vytrvala a bojovala. Huróny vyháněli z jednoho úkrytu do druhého, dobývali, vypalovali a ničili jednu jejich tvrz po druhé, což si ovšem vyžádalo strašlivé oběti jak na straně poražených, tak na straně vítězů. Nakonec se uchýlilo posledních pár stovek příslušníků úplně poraženého, kdysi mocného a početného kmene pod ochranu francouzské pevnosti. Ale i tady, pod děly z Montrealu, vyhledali neúprosní mstitelé své nepřátele — a zanedlouho žili Huróni už jen ve vyprávěních u vojenských nebo indiánských táborových ohňů.

Takové vyhlazovací války je však možno vést jen docela ojediněle; vždyť ani četné zprávy z indiánských bojů neříkají nic o podobné válce. Siouxe znal už Cooper jako lidnatý kmen, který „nepřetržitě“ válčil, stejně hodnotil i Černonožce, a přece oba kmeny tenkrát měly a Černonožci stále ještě mají asi čtyřicet až padesát tisíc příslušníků. „Nepřetržitými“ válkami by se jejich počet zmenšil mnohem rychleji.

Podobné katastrofy jako právě vylíčené vybití Hurónů se zmnožily teprve tehdy, když přišli do země běloši, a co započala kulka, dokončily neštovice a pálenka.

Dokud žil Indián pokojně ve své vesnici, měl jemnou, veselou povahu, byl poctivý a čestný, hosté byli vítáni a byli nedotknutelní. Indiáni měli rádi děti a starali se o ně a rodinný život byl tak citově čistý, že mohl prvním bílým osadníkům sloužit spíše za vzor než za předmět výsměchu.

Šavani podobně jako jiné kmeny byli pronásledováni osudem, zdá se, že původně sídlili na pobřeží Atlantského oceánu; odtud ustoupili před bělochy do území Kríů, kteří obývali horská údolí jižních Alleghan. Počáteční dohoda s tímto mocným kmenem byla brzy porušena; část Šavanů se vydala směrem na západ přes Mississippi, jiná část — mezi nimi už i mladý Cornstalk — vtrhla do neobydleného Kentucky. Ale ani tady nenašli klid, protože na toto území uplatňovali nárok Čerokézové, kteří tam měli loviště, i když bydleli dále na jih za Cumberlandem.

Došlo ke krvavým, krutým válkám, ale Šavani, oslabeni odchodem poloviny kmene za Mississippi, museli nakonec ustoupit. Překročili Ohio a vnikli mezi Miamie a Leni Lenapy; soustředili se kolem řeky Sciota — a nejen moudrosti, ale i divoké bojovnosti Cornstalkově se podařilo uzavřít se sousedními kmeny pevné svazky. Brzy se Šavani stali mlčky uznávanými vůdci nového kmenového svazu. A právě v oněch letech kolem roku 1770 proskočila zvěst, že část kmene rozptýlená za Mississippi se chce znovu spojit se Šavany sídlícími u Sciota, protože se také sami mezi svými sousedy cítili slabí.

Cornstalk a jeho lidé považovali Kentucky za svou vlast a nikdy se nevzdali svého práva na Zemi zeleného rákosí. Tohoto nároku se nevzdal ani Tekumseh. Dlouhé boje učinily ze Šavanů obávané protivníky. Ovládali všechny válečné lsti pobřežních, horských, lesních i prérijních kmenů. Jejich způsob života se v mnohém ohledu lišil od zvyků původních prérijních Indiánů; stavěli pevné vesnice, provozovali zemědělství a i v boji si počínali jinak. Některé z šavanských kmenů vůbec neměly koně.

Čilakathové byli rodová skupina, která teď bydlela na hranicích mezi prérijním a lesním územím; byli mistry v jezdeckých šarvátkách a v lesních bitvách, a proto se stali v pozdějších bojích s bělochy jádrem a duší všech válek. Nebylo náhodou,

že největší válečný náčelník Šavanů, Cornstalk, příslušel k Čilakathům. Nebylo také náhodou, že právě oni byli nejlepšími lovci mezi všemi Šavany.

Lovili bizony a antilopy, věděli, jak klást pasti na bobry, uměli střílet divoké husy v letu a bojovat s hnědým i šedým medvědem. Zabíjeli velké šedé prérijní vlky, vychovávali jejich mláďata a křížili je se svými psy. Byli odvážní, rychlí a obratní a při lovu na bizony si nijak nezadali ani se Siouxi, s Vraními Indiány a s Černonožci, kteří bydleli na březích Minišoše (Missouri) a kteří byli mistry v tomto způsobu lovu.

Když se následujícího dne po odjezdu Konráda Wolfa slunce vyhouplo nad Alleghany, probudila se šavanská vesnice k radostné, hřmotné činnosti. Dnes tedy měli vyrazit na podzimní lovy. Hlídači koní už čekali se svými zvířaty venku před vchodem, byly přichystány dlouhé stanové tyče a ty upevnili bojovníci na soumary po levé i po pravé straně sedla tak, že těžší konec byl vlečen po zemi. Mezitím sem přinesly ženy a dívky tři až čtyři stopy dlouhé příčné tyče, které pak pevně, ale pružně přivázaly řemeny ke stanovým podpěrám. Na takto upravené rámy byly naloženy stanové kůže, přikrývky, domácí nářadí, větší zásoba sušeného masa a kukuřičných palic; podobný, ovšem mnohem lehčí náklad dostaly i smečky psů, pak nasedly ženy odjíždějících lovců na koně a asi za půl hodiny se celý průvod se smíchem, bezstarostným hovorem a s radostným voláním vydal na cestu, obklopen asi stem bojovníků pod vedením náčelníka Lelašikaha.

Muži jeli vesměs na koních bez nákladu. I když žili Šavani se všemi sousedy v míru, s Leni Lenapy na východě a Miamii na severozápadě dokonce v pevném přátelském svazku, mohlo přece jen dojít k loupežnému přepadení ze strany vzdálenějších kmenů. Museli tedy být neustále v bojové pohotovosti. Především však nebyly vyloučeny srážky s bělochy. Ti sice nejezdili lesem v takovém počtu, ale každý z nich měl dlouhou pušku a téměř každý z nich střílel s vražednou jistotou.

Avšak hlubší a opravdový důvod k tomu, že muži seděli na koních bez zavazadel, byla jejich nezkrotná touha po svobodě, která se musela vybít v prudkém trysku, v bravurních jezdeckých kouscích, ve cvičných útěcích a v pronásledování. Byla to chlapecká hra, vyznačující se přirozeným půvabem, silou a divokostí. Vždyť všichni tito mužové a všechny tyto ženy byli velkými dětmi, pokud se nablízku neukázal nepřítel. A ani pak se nezbavovali svých chlapeckých způsobů; místo aby plánovali a rozvažovali, vrhali se často do boje s překypující statečností, jako se vrhá skokan při odvážném skoku z výšky po hlavě do hlubin.

Cornstalk zůstal ve vsi společně se starými lidmi, s dětmi a asi s osmdesáti bojovníky, kteří na ochranu bohatě postačovali. Tenkrát byl Chillicothe ještě malá vesnice. Cornstalk, vrchní náčelník, který za Šavany myslil a staral se za ně, ale v jehož přítomnosti nebylo lidem právě do smíchu, se tedy této výpravy nezúčastnil, a tak se brzy plně projevila veselost tohoto od přírody mírného a jemného lidu. Dlouhý průvod vytvářel pestrý, svérázný a živý obraz, který by očím dnešního Evropana připadal možná poněkud komický. Koně žen a dívek jeli v dlouhé řadě ve velkých odstupech jeden za druhým, vzdálenosti mezi nimi se ještě zvětšovaly dlouhými saněmi ze stanových tyčí, psi, obtíženi nezvyklým nákladem, se cítili opravdu žalostně a klusali po stranách průvodu. Muži na rychlých a ohnivých mustanzích kroužili kolem karavany, která připomínala spíše kočovný cirkus než skupinu těch „pověstných prohnaných, hrozných a zbabělých darebáků“, jak tenkrát říkali Indiánům po celém pohraničí.

Radostné vzrušení se brzy přeneslo z jezdců na koně, a dokonce i na psy; i zvířata pocítila, že jednotvárný vesnický život je tentam. Bojovníci si výskali. Je konec s líným posedáváním, teď začíná volné putování, začínají lovy na bizony a antilopy, teď mají dokázat svou sílu, rychlost, obratnost a odvahu.

A i když si tito lidé sotva uvědomovali nádheru a překypující bohatství okolní přírody, přece jen jim tato příroda ulehčovala a zpříjemňovala život, cítili to, ačkoli pro to nenacházeli slova.

Slunce se už vyhouplo nad východní kopce, jitřní chlad počal ustupovat, ranní mlha — v posledních srpnových dnech už stejně nepříliš hustá — se rozplynula. Jeli po proudu řeky a za několik hodin dorazili k peřejím. Odtud se země prudce svažovala. V nížinách se rozprostíraly lesy, před nimi v povodí Ohia a za hřebeny kopců na jižním obzoru ležela rovina plná bizonů, antilop, divokých hus a divokých kachen, rovina, kam dosud nevkročila bělošská noha, rovina, která byla jejich královstvím.

Tam se setkají s dalšími rody svého kmene, se známými z minulých let — tam bude život jedinou slavností, nekonečným lovem, řetězem úspěchů.

Po šestidenní jízdě dorazili jezdci na místo, kde každoročně tábořívali na svých podzimních lovech. Lidé i zvířata se zaradovali, že dlouhá jízda, která je nakonec přece jen unavila, už skončila. Družina Psů, která jela napřed a již několik dní před příchodem celého oddílu postavila kolem tábořiště hlídky, vykázala každé skupině umístěné v jednom stanu její místo. Muži, ženy i dívky se pustili do práce a za necelou hodinu už stály všechny stany.

Potok Moha, jeden z přítoků řeky Kentucky, se jako všechny potoky a řeky této země zaryl hluboko do vápence a tekl tu asi čtyřicet stop pod úrovní dna údolí. Skalní stěny kolem tábořiště poněkud ustupovaly a vytvářely elipsovité, téměř rovné prostranství, které se směrem proti proudu i po proudu potoka zužovalo. Toto místo bylo tradičním tábořištěm Čilakathů na jejich podzimních lovech, a jako oni ctili tábořiště ostatních rodů svého kmene, tak respektovaly i druhé rody toto jejich obvyklé místo. Vždyť v této době lovily všechny šavanské vesnice v rovině Zvěře.

Nevyhledali si tento úkryt proto, aby měli jistotu, že je neobjeví nepřítel. Nepřátel se tu nemuseli obávat, vždyť toho času se celá rovina hemžila Šavany. Každý podzim se tu shromažďovalo nejméně tisíc bojovníků, kteří se všude jen rojili. Dvěma sloupy dýmu by si za několik hodin každý přepadený oddíl mohl přivolat dostatečnou pomoc.

Ale svislé údolní stěny je dobře chránily před větrem a ve využívání takových terénních výhod byli Indiáni mistry.

Tvar plošiny znemožňoval kruhové uspořádání tábora, jaké bylo u Šavanů jindy obvyklé, ale všechny vchody do stanů byly obráceny směrem ke středu, který zůstával volný. Na východní straně, těsně pod značně příkrým svahem nepříliš vysokého pahorku, stál stan náčelníkův. Před vchodem bylo zabodnuto kopí, kopištěm v zemi; na kovovém hrotu visela šest stop nad zemí tři orlí pera a skalp zabitého nepřítele.

Stany byly většinou velmi prostorné; v průměru byly asi dvacet stop vysoké. Uvnitř mohlo pohodlně sedět a jíst patnáct až dvacet osob, ale obvykle jich tu bylo ubytováno jen pět až šest.

Družina Psů držela jako vždy strážní službu; jejich vůdce měl za úkol, aby v den příchodu na nové tábořiště vykonával dozor sám. Ale Tekumsehova povinnost nebyla nikterak těžká, Indiáni věděli velmi dobře, jak se má stavět tábor, než aby mohlo dojít k nějakým vážnějším sporům. Tam, kde přece jen došlo k prudší výměně názorů, stačila tři čtyři klidná slova, aby bylo zas dosaženo míru. A bylo zajímavé pozorovat, jak i starší muži bez odporu poslouchají mladíkových příkazů. Táborová stráž měla neomezenou moc, měla právo ukládat těžké tresty a této pravomoci, jak každý věděl, bezohledně použila, došlo-li k přestupkům proti táborovým zákonům. A družina Psů držela při sobě jako jeden muž, když šlo o to, hájit právo a plnit povinnost.

K přestupkům proti táborovému řádu občas docházelo, ale postavit se na odpor proti uloženým trestům, o to se, pokud se bojovníci pamatovali, ještě nikdy nikdo nepokusil. Družina Psů by takového smělce zkrotila se vší divokostí, které jsou schopni jen Indiáni.

Okrajové výšiny, porostlé javory, tulipánovníky a magnóliemi, buky a akáty, palouk s veselým potokem Mohou, do něhož se skláněly větve několika vrb, to vše poskytovalo teď na podzim malebný pohled. Vysoké stany, jejichž kůže byla bílá jako vybělené plátno, pružné postavy Indiánů v krásných, bohatě a umělecky zdobených, dikobrazími ostny pošitých oděvech, koně pasoucí se v pozadí, to vše vytvářelo obraz, který by jistě nadchl malířovo oko. A opravdu, tito Indiáni byli zdraví, veselí a šťastní lidé. Jen s malou námahou mohli uspokojovat své skromné potřeby z přírodního bohatství své země, dovedli se chránit proti bezpráví, od nejútlejšího dětství se otužovali stálým pobytem v přírodě, lovem, rybolovem a prací na polích; nemocem podléhali jen velmi zřídka, před onemocněním je chránila i jejich mimořádná čistotnost.

Znovu a znovu je třeba opakovat, že jemná a veselá povaha těchto udatných „divochů“ byla jednou z jejich nejkrásnějších a nejmilejších vlastností. Bylo zapotřebí opravdu značné brutality, nadutosti a charakterové nízkosti, když se měly tyto čestné a důvěřivé kmeny vydráždit k divokosti, kterou se brzy vyznačovaly všechny indiánské mstitelské výpravy. Indiáni původně viděli v každém bělochovi vyšší bytost, vůči které vystupovali pokorně, čestně a důvěřivě, a museli být mnohokrát oklamáni, než pochopili, že se mohou zachránit jen bezohledným protiútokem. Pak ovšem, když se v nich probudily bojovnické vášně, nabývali v boji s nepřítelem strašlivé ukrutnosti a pak i mírumilovní farmáři a osadníci i s ženami a dětmi museli trpět za činy, které napáchali bílí zabijáci a vrahové. Ale i potom i ty nejhorší činy Indiánů blednou před tím, čeho se na nich dopouštěli běloši, ti bílí muži, jimž náboženství přece přikazovalo milovat i nepřátele.

Ve stejné době jako Čilakathové vtáhly i ostatní šavanské skupiny do roviny Zvěře, která se tu na středním toku řeky Kentucky rozprostírala asi osmdesát mil od západu k východu a téměř dvě stě mil směrem na jih. Následující dny byly pořádány uvítací slavnosti, při nichž Indiáni přísně dodržovali dávné obřady. Dny byly vyplněny zápasy, tanci, zpěvy a míčovými hrami; zlatý hřeb a současně závěr ceremonií tvořil tanec Psů.

Tohoto posledního „večera na uvítanou“ tábořilo téměř tisíc Šavanů na břehu Ohia, asi deset mil od potoka Mohy. Seděli kolem velkých ohňů a uprostřed bylo volné kruhové prostranství o průměru asi osmdesáti stop.

Kolem dokola leželi nebo seděli těsně vedle sebe nejprve bojovníci, za nimi stály ženy a dívky na úzkých vyvýšeninách, na svazích několika pahorků, někdy dokonce stály po dvou nebo po třech na hřbetech rychle sehnaných koní, aby lépe viděly, co se odehrává u ohňů. Byl už tmavý večer.

Do napjatého mlčení zazněl náhle vzrušující, pronikavý válečný pokřik Šavanů a osamělý jezdec s bohatou ozdobou z orlích per se bezohledně dral množstvím, které se rychle rozestupovalo a vytvářelo mu úzkou uličku, vnikl do kruhu vytvořeného z ohňů a dvakrát jej prudkým tryskem obejel. Z jeho čelenky za ním vlála stuha z rudého sukna. Pak seskočil ze sedla, vyhnal svého hřebce mezerou mezi ohni, postavil se doprostřed kruhu a kopím přibodl k zemi konec své rudé šerpy. Teď vnikli do kruhu ze všech stran Psi a usadili se na zemi zády k ohni.

Pak začal jejich vůdce, držící oběma rukama kopí, prozpěvovat tichá, přitlumená, jednotvárná slova. Muži z družiny Psů sedící u ohňů je doprovázeli tím, že mávali chřestidly, tloukli hřbety rukou na malé bubínky a brousili nůž o nůž. Jen občas vpadávali někteří do vůdcova zpěvu. Náhle vnikly do kruhu čtyři temné postavy a tančily zvláštními komíhavými pohyby se zdviženými tomahavky kolem osamělého muže uprostřed. Ten stál bez pohnutí, ale začal zpívat hlasitěji a divočeji. Teď se rozestavili čtyři podvůdcové kolem vůdce družiny, vpadli svými ostrými, pronikavými zvuky do jeho zaklínání — a jakoby uchváceni vichřicí vyskočili teď všichni, kteří seděli v kruhu kolem ohňů, otáčeli se v divém reji a všichni drželi válečné kyje v pravicích nad hlavami.

A zatímco pět mužů ve středu kruhu zpívalo stále divočeji a dráždivěji, vydávali všichni ostatní táhlé, bzučivé, téměř nehlasné naříkavé zvuky.

Tu náhle zaznělo z vůdcových úst ostré, táhlé, pronikavé „hóóó“, při němž se tanečníci shlukli a posluchači rychle vyskočili.

Pak začal znovu tanec, ale teď už divoký, vzrušený, hrozivé výkřiky přerušovaly stále sílící a zrychlující se zpěv. Tanečníci dupali, šermovali proti sobě válečnými kyji a do toho zaznívaly temné údery bubnů. Bubny se ozývaly stále silněji, zpěv slábl a najednou se ozval nový rytmus, pomalý, tlumený.

Bojovníci z družiny Psů zpívali slavnostně obřadní píseň o velkém lovu na bizony a v ní vzývali Velkého ducha, aby jim poslal do cesty stáda, aby jim daroval potravu i kůže na zimu. Nakonec začal vlastní lov. Indiáni po sobě vzájemně stříleli tupými šípy. Zasažení padali na zem a byli dovlečeni k ohňům, až zůstalo stát uprostřed kruhu už jen pět prvních tanečníků. Zpěv ustal.

Čtyři podvůdcové teď vytrhli ze země kopí, vůdce jejich družiny byl tedy zase volný. I oni se posadili a Psi u ohňů začali mlčky hasit plameny pískem. Nesměli opustit kruh dříve, dokud nebyl uhašen i poslední žhavý uhlík.

Kouzlo, které až dosud uchvacovalo diváky, zvolna ustupovalo. Ozvala se znova slova, hluk, smích. Pak se Indiáni rozptýlili po planině. Vyšel měsíc a rozlil své světlo nad rozjíždějícími se skupinami, které se vracely na svá tábořiště.

Tento tanec Psů se tančil vždycky za prvního úplňku v měsíci zralé kukuřice, v září. Jako divák se ho zúčastnil každý z mužů, kterého mohli ve stanech jen trochu postrádat. Tímto tancem zahajovali Šavani své velké podzimní lovy.

Každého rána teď lovci vyjížděli a večer co večer přiváželi soumaři do tábora obrovské množství masa a kožešin. Jak byl sám lov vzrušující, tak namáhavé a vysilující bylo zpracování kořisti.

V době podzimních lovů byly táborové a lovecké zákony obzvlášť přísné; velký trest čekal toho, kdo by se opovážil bez dovolení kmene lovit na vlastní pěst; vždyť by mohl zaplašit stáda.

Jakmile vyslaní stopaři ohlásili bizony, bylo první starostí dostat se do směru proti větru; když pak se objevilo stádo na dohled, závisel postup lovců na různých okolnostech. Bylo-li stádo velmi početné, pokusili se oddělit jeho část divokým pokřikem, šíleně odvážnými nájezdy mezi stádo a máváním kopími a kůžemi. Tento záměr se zkušeným lovcům vždycky snadno podařil. Na menší stáda, která se při spatření lovců ihned těsněji semkla, útočili Indiáni většinou jen částí mužstva, někteří je hnali prérií, jiní se vrhali ze strany nebo zepředu proti stádu, z něhož se pak jedna část snažila uniknout, zatímco jiná část se obrátila proti lovcům, a třetí část se dokonce hnala dále rovinou bez ohledu na nebezpečí. Zvlášť oblíbené bylo zahnat menší stáda do postranních roklí nebo do menších údolí, kde pak bylo možno zvířata bez námahy pobít.

Na tyto lovy se Šavani ozbrojovali kopími, luky a šípy. Pušky se tenkrát mezi Indiány téměř vůbec nevyskytovaly a i v těch případech, kdy některý z bojovníků pušku Rifle vlastnil, dával při lovu na bizony většinou přednost luku. Tato malá a nenápadná zbraň měla v rukou rudochů strašnou sílu. Hnali koně až do vzdálenosti tří nebo čtyř kroků od vyhlédnuté kořisti, a když bizon a mustang běželi vedle sebe, vystřelil jezdec se smrtící jistotou šíp opatřený zpětnými háčky přímo do srdce své oběti.

Při každém lovu se však našli býci, kteří zdivočelí řevem a pokřikem, vydráždění ranami, a často i s vražedným šípem v těle se obrátili proti útočníkům. A dříve než stačil jezdec obrátit mustanga, nabral bizon koně na rohy, takže Indián mohl zachránit život jen skokem ze sedla a rychlým útěkem.

Jeden ze zvlášť napínavých, pestrých a divokých lovů proběhl v posledních dnech měsíce září. Vyslaní stopaři vyjeli toho rána daleko do roviny, ale větší stádo bizonů neobjevili. Bylo téměř k polednímu a náčelník Lelašikah se už obával, že zpráva nedojde včas. Docela proti svému zvyku vyslal asi dvacet jezdců za malým stádem asi deseti bizonů, kteří se ukázali na severu, a bojovníci záhy složili dva nejmladší a nejlepší kusy.

Tu se na jihovýchodě objevil osamělý jezdec a nejprudším tryskem, jakého byl jeho kůň schopen, se hnal ke skupině. Sotva ho náčelník spatřil, skočil do sedla, čekající bojovníci následovali jeho příkladu a vzápětí uháněl celý houf poslovi vstříc.

Ten ohlásil, že se objevilo ohromné stádo, které prý „pokrylo zemi, prérie prý se jimi jen černá jako obloha mračny za bouře“.

Kiš-kalva, bojovník asi v Tekumsehově věku, který se měl stát za všech zvratů štěstěny v pozdějších letech jeho oddaným a nejvěrnějším přívržencem a který ještě i v mužných letech s úctou vzhlížel k vynikajícím vlastnostem tohoto velkého bojovníka a člověka, hlásil, že někteří ze Psů a mezi nimi sám Tekumseh, kteří v široké řadě vyjeli směrem na jih, téměř současně narazili na první kusy nedohledně velikého stáda bizonů popásajících se a táhnoucích rovinou od východu k západu. Vůdce Psů tady znovu prokázal své neobyčejné nadání, protože na první pohled poznal, jaký rozhodující význam bude mít tato událost pro všechny šavanské kmeny. Stopaři, kteří byli toho dne jako vždy vybráni z družiny Psů, sotva spatřili stádo, sotva si uvědomili jeho velikost, hned obrátili koně a snažili se dostat stádu z dohledu, aby zvířata nepoplašili. To byla samozřejmě běžná stopařská taktika. V největším spěchu přijeli k Tekumsehovi a ten hned vyslal Kiš-kalvu k náčelníkovi kmene, ale všem ostatním nařídil, aby odjeli co možná nejdále k jihu a k západu a na všech kopcích aby zapálili čtyři ohně. Družina Psů hleděla na svého vůdce s ohromením. Bylo to opravdu něco neslýchaného, aby mladý muž v jeho věku, nezkušený, prostý bojovník, který neměl ani slavné jméno, ani hlas v radě, se tak chladnokrevně odhodlal svolat celý kmen Šavanů. Vždyť čtyři ohně na kopci, čtyři sloupy kouře znamenaly: Veškeré bojeschopné mužstvo, všichni, kdo mají koně a šípy, ať se bez nejmenšího zaváhání co nejrychleji dostaví na toto místo.

Někteří Psi se dokonce zdráhali rozkaz splnit, protože kdyby náčelníci rozhodli, že tyto signály byly neodůvodněné, znamenalo by to, že budou všichni postaveni před Nejvyšší radu, a mohli být i vyloučeni z kmene. Jen nejvyšší náčelníci měli právo v případě krajního nebezpečí svolat celý kmen.

Tekumseh však, místo aby uplatnil svou pravomoc velitele družiny Psů, řekl jen:

„Jestli mě moji bratři uposlechnou, bude se v Chillicothu na jejich počest tančit velký bizoní tanec. Tam v rovině je maso pro všechny Šavany. Budou-li však moji bratři váhat, odtáhnou bizoni za řeku Šavanů.“

Teď pochopili a poslechli všichni.

Kiš-kalva to sotva stačil vyřídit, když ho Lelašikah přerušil a poslal do tábora s rozkazem, aby se všechny ženy se všemi koňmi i psy ihned vydaly za ním; pak řekl Kiš-kalvovi:

„Cornstalk měl pravdu. Letící šíp bude velkým bojovníkem. Jen ještě pár zim, a ve všech šavanských rodech budou znát jeho jméno.“

Kiš-kalva, který s tajnou obavou čekal na to, jak přijme náčelník tu dosud neslýchanou odvahu jeho přítele, si oddechl; oči mu zářily hrdostí.

Asi po hodinové jízdě spatřili před sebou první sloupy dýmu, a čím dále přijížděli na jih, tím častěji se setkávali s tímto signálem. Zanedlouho spatřili také početný jízdní oddíl, který směřoval od západu k ohňům, k nimž mířili i oni.

Oba oddíly se setkaly už před pahorkem, odkud stoupaly sloupy dýmu, náčelníci se vzájemně pozdravili zavoláním a vůdce cizího oddílu, kterého četné signály nesmírně vzrušily, se rozčileně ptal:

„Ví můj bratr Lelašikah, co tyto signály znamenají? Postihlo Šavany nějaké neštěstí?“

Oslovený ukázal beze slov na vrchol pahorku před nimi, který byl teď vzdálen už jen několik set kroků a na němž se už shromáždilo osmdesát jezdců. Všichni se upřeně dívali k jihu a pranic se nestarali o oba nové oddíly.

Když společně dorazili až na hřeben pahorků, Modrý kabát, náčelník druhého oddílu — jeho lidé patřili k rodu Psa-kethe (Jelenů) —, se bezohledně protlačil ke čtyřem ohňům řadou stojících jezdců, kteří se všichni upřeně dívali k jihu a ani teď ještě nově příchozí nezpozorovali. Modrý kabát však ani nepohlédl do širé roviny, prostírající se za řetězem pahorků jako nekonečné žlutozelené moře. Ohně byly rozdělány v rozích čtverce. V jeho středu stál Tekumsehem pověřený hlasatel. Modrý kabát se na něho divoce rozkřikl:

„Kdo poručil Mladému vlku svolat Šavany? Jaké nebezpečí hrozí?“

„Tekumseh z totemu Mse-pase8* zapálil ohně,“ odpověděl pevným hlasem Jediný šíp, jeden z Tekumsehových věrných přátel, i když nebyl ani zdaleka tak klidný, jak se chtěl tvářit. Modrý kabát pobídl svého mustanga ostruhami tak silně, až se kůň vzepjal. Strhl jej uzdou zpátky a kůň se roztancoval na zadních nohách. Náčelník, který byl výtečným jezdcem a bez námahy se držel v sedle, si koně příliš nevšímal, ale vyptával se hněvem přidušeným hlasem:

„Cožpak zlý duch popletl tomu chlapci rozum? Ani náčelník by se neopovážil udělat to, co provedl Letící šíp! Máš štěstí, že tě teď chrání ohně, jinak by Modrý kabát nečekal, až zasedne soud.“

Jediný šíp vztáhl ruku a ukázal k jihozápadu do roviny. Náčelník bezděky sledoval jeho pohyb zrakem a povolil koni uzdu, takže se zvíře postavilo i na přední nohy. Poprvé se pozorněji zadíval daleko do roviny. I on si mezitím uvědomil nápadné mlčení ostatních Šavanů. V půlkruhu otevřeném směrem k východu stoupaly všude na západě, na jihu, a dokonce i na jihovýchodě k nebi četné kouřové signály. Přímo v rovině bylo vidět několik menších stád divokých koní i několik antilop, ale na ně se Indiáni nedívali. Ačkoli nebe bylo modré a bez mraků, ležely na prérii daleko na obzoru temné, nesmírně rozlehlé stíny, černá, hustá mračna, která zakrývala zeleň roviny.

Modrý kabát prožil už mnoho zim a byl zkušeným lovcem; vrhl dolů ještě jeden pozorný pohled a hned mu bylo jasné, proč všichni ostatní okolo něho tu sedí a mlčky a bez dechu se dívají: Tam dole — to byli bizoni, bizoni v ohromných stádech, nespočetných houfech, desetitisíce, statisíce zvířat, to znamenalo potravu na celou zimu pro všechny Šavany. To znamenalo kůže na výměnný obchod, kůže na stany, to znamenalo bohatství a nadbytek. Jen jednou v životě už zahlédl takové stádo, tenkrát byl ještě mladý bojovník, ale na ten okamžik nikdy nezapomněl.

Byl okouzlen jako všichni Šavani kolem; něco se v něm změnilo, vždyť ta mračna tam na rovině také znamenala lov, lov, lov! Bezděčně sevřel luk, byl jako omámen, zachvátila ho lovecká horečka, oči mu hořely, všechny svaly v jeho těle se napjaly. Seděl na koni jako dravý pták v hnízdě, připraven vyrazit a zabíjet. Byl předkloněn, tajil dech a nehýbal se. A právě tak seděli všichni ostatní Indiáni kolem něho.

Jediný šíp, který si dobře všiml, jak se náčelník změnil, řekl:

„Hrozí nebezpečí, že bizoni potáhnou přes řeku Šavanů k velké řece Ryb9*. Proto Tekumseh svolal Šavany.“

Modrý kabát se jen letmo ohlédl po mluvčím, násilím se odtrhl od pohledu tam dolů, otočil se a někoho hledal. Lelašikah a vůdce rodu Krocanů, kteří sem dorazili už před jeho příchodem, se teď protlačili až k němu. Modrý kabát se obrátil k Lelašikahovi, protože hlasatel stojící mezi ohni patřil k Čilakathům.

„Dostal můj bratr zprávu od stopařů svého kmene?“

„Tekumseh z rodu Čilakathů vyslal ke mně posly,“ odpověděl Lelašikah, „hrozí nebezpečí, že stádo opustí území Šavanů, protože táhne na západ. Náčelníci vědí, co je třeba podniknout,“ dodal zdvořile.

Proběhla krátká porada, situace byla tak jasná, že se dohodli několika větami. Kde jsou bizoni, to viděli; kde se shromažďují další Šavani, to poznali také, a to podle míst, kde dal Tekumseh zapálit ohně. Všude tam, kde stoupaly k nebi sloupy dýmu, shromažďovaly se teď šavanské rody a signály nejdále na jihu a na jihozápadě byly už na vnější straně bizoních stád. Šlo teď o to, aby se tažení bizonů obrátilo na sever a aby byla zvířata zahnána do velké roviny, která se prostírala mezi vzdálenými horskými hřebeny a mezi pahorky na břehu Ohia. Kdyby se to podařilo, nemohlo by stádo už uniknout.

Bez váhání vedli teď náčelníci své houfy do roviny a právě tak jako zde i všude jinde postupovali Šavani v rozvinutých řadách proti bizonům. I když bylo lovců velké množství, bylo nutno postupovat nanejvýš opatrně. Kdyby bizony příliš poplašili, hrozilo nebezpečí, že se celé stádo dá na úprk, a pak by se muselo počítat s tím, že budou pokračovat dosavadním směrem. A zadržet desetitisíce bizonů pádících prérií, to by se ani spojeným šavanským houfům nepodařilo.

Podobně jako tito tři náčelníci si počínali i vůdcové ostatních rodů. Vybrali nejlepší a nejrychlejší lovce a po jednom je posílali za klidně se pasoucími zvířaty. Tito Indiáni měli za úkol bizony znepokojovat, zadržet čelo stáda, obrátit je k severu, ale rozhodně nesměli stádo rozzuřit. Až se těmto lovcům podaří vyplašit větší houf bizonů, měly proti němu vyrazit ze zálohy větší tlupy Indiánů a měly je s divokým pokřikem hnát k severu podél čela celého nekonečného stáda. Zpravidla se k těmto pronásledovaným bizonům připojovaly menší i větší houfy pasoucích se zvířat.

Zatímco Indiáni na západě postupovali takto, znepokojovaly oddíly přicházející z jihu a jihovýchodu podobným způsobem levé křídlo stáda. Bizoni se nepásli v sevřeném houfu, ale byli rozptýleni do menších skupin. Šlo o to, vyplašit tyto skupiny a hnát je mezi ostatními k severu. I k nim se připojovaly další houfy a už po několika hodinách se celé to obrovské stádo, které se až dosud klidně popásalo a směřovalo na západ, dalo do pohybu. Země duněla pod údery jejich kopyt a i vzdálenější zvířata, která nemohla zjistit původce tohoto podráždění, byla tím pohybem stržena. Staří býci se začali vzájemně napadat a Šavani neustále zesilovali svůj tlak. Bezohledně a s šílenou odvahou vedli své malé, rychlé mustangy, kteří se chvěli a vzpírali, ale přece jen museli jezdce uposlechnout; křikem, řevem, máváním rukama, a dokonce i bodáním kopím je poháněli přímo doprostřed nejhustších stád. Indiánů se počala zmocňovat lovecká vášeň, i nejchladnokrevnější náčelníci přestali ovládat sami sebe i své bojovníky. Začínal hromadný útok na bizony, a zatímco až dosud rudoši zvířata jen plašili, došlo teď k bezuzdnému lovu, který se stával tím nemilosrdnějším a krvavějším, čím více se lovci přesvědčovali o tom, že se plán podařil. Jeden houf za druhým se pokoušel uniknout na sever; celé stádo bizonů zabočilo doprava, a i když zvířata na severní straně dosud nevěděla, co se vlastně děje, musela se připojit k všeobecnému pohybu; tisíce bizonů, které se hnaly proti nim, je prostě tlačily na sever.

Zdvihl se žlutý, těžký, obrovský mrak prachu; zahaloval skupiny rozzuřených, bojujících, řvoucích a prchajících zvířat, pokrýval i divoké rudé jezdce, posedlé loveckou horečkou. Země, vyprahlá dlouhým horkým létem, duněla a otřásala se a do divokého zmatku znovu a znovu zazníval pronikavý lovecký pokřik Šavanů, který se příšerně mísil se smrtelným ržáním některých raněných mustangů. Býci i jindy tak bázlivé krávy se bezhlavě hnali k severu, a kdo padl na zem před jejich rohy a kopyta, byl beznadějně ztracen.

Tekumseh, který se dostal nejdále na jihovýchod, se octl mezi příslušníky cizího rodu. I jeho se zmocnila stejná vášeň, jaká posedla všechny Šavany. Jako byl on sám nejlepším běžcem svého kmene, byl i jeho hnědý mustang jedním z nejrychlejších koní. Znovu a znovu napadal jednotlivé skupiny bizonů, plašil je, odháněl, a když začal všeobecný útok Indiánů, byl právě daleko uprostřed masy rozběsněných zvířat. Zaslechl pronikavý útočný pokřik a ihned si uvědomil nebezpečí, v němž se octl. Zbývala mu jediná možnost: uhánět před bizony, zamířit s celým proudem na sever, přitom nechat kolem sebe proběhnout jednotlivé skupiny a tak se poznenáhlu vyprostit ze zmatku a dostat se za bizony.

S čerstvým koněm by to nebylo vyloučeno, ale jeho hnědý klusák byl teď už téměř u konce svých sil. Tekumseh dojel ze všech Psů nejdále na jih a kromě toho už několik hodin jezdil mezi stády. Mustang je sice rychlejší než bizon, ale za těchto okolností byly vyhlídky na záchranu nepatrné. Dokud se bizoni pásli, vytvářeli jen menší skupiny, ale teď se sráželi do stále hustších houfů. Zvířata, která se ještě pásla, byla tlačena dohromady, strhávána ostatními a jednoduše hnána kupředu. Tu a tam zbýval sice ještě volný prostor a mladý Indián dokázal s klidnou chladnokrevností, kterou se vyznačoval po celý život i v nejzoufalejších situacích, tak obracet a řídit koně, že ho vedl do těchto mezer, aby ho bizoni předháněli a aby se mohl stále znovu zachraňovat před zuřivými, ale slepými a nesmyslnými útoky obrovských býků.

A tak ho už předběhla většina zvířat, už spatřil v hustém prachu za sebou první šavanské bojovníky, kteří svými šípy a kopími strašlivě řádili a se smrtící jistotou zabíjeli jedno zvíře po druhém. Při tomto lovu byl luk mnohem výhodnější než puška. Indiáni pustili uzdu, řídili koně jen koleny a vystřelovali šípy s takovou rychlostí, jaké by nedosáhla žádná tehdejší puška. Nejlepší jejich střelci dokázali vystřelit osm až deset šípů za minutu a téměř každý šíp vyslaný ze vzdálenosti tří až pěti kroků zasáhl bizona do srdce. Často měly šípy tak velkou průbojnost, že pronikly tělem zvířete a vylétly na druhé straně.

Tekumseh viděl svou záchranu takřka na dosah, od příslušníků jeho kmene ho dělilo už jen několik řad bizonů, ale právě tato zvířata, jimž Indiáni doslova seděli v týle, byla celá bez sebe zuřivostí a strachem a hnala se na něho se vší ničivou silou a divokou rychlostí, které jeho mustang už nestačil. Prchal před řvoucími nestvůrami a cítil, jak ho nemilosrdně dohánějí. Tu s prudkým vypětím všech sil strhl koně a přinutil chvějící se ušlechtilé zvíře vyjet vstříc černé vlně, která se proti němu valila. Teď nebyl na rozmýšlení čas, proto vytrhl z toulce šíp, nasadil jej, a když se řada bizonů k němu přiblížila na vzdálenost třiceti až čtyřiceti stop, vystřelil vší silou z luku. Obrovskému býku, který běžel přímo na něho, vnikl šíp do oka, býk klopýtl, vzchopil se, znovu padl, dva tři bizoni klopýtli přes něho a také klesli na kolena. Na ně se tlačili další, a tak se před ním vytvořila přirozená hráz ze řvoucích, zmítajících se těl. Tekumseh seskočil z koně, ten se otočil a prchal odtud, přímo proti bizonům, kteří se hnali po obou stranách kolem. Zařičel bolestí, když mu mohutný býk zaryl rohy do těla. Bizon i kůň klesli a vytvořili před Tekumsehem novou hráz. Tekumseh zatím skolil druhým šípem zuřivě útočící krávu. Těla zabitých zvířat ho chránila před útokem dalších a po levé i po pravé straně kolem něho zběsile pádil zbytek stáda. Tu však posedla Tekumseha touha zabíjet; rozběhl se za jedním z posledních zvířat a vstřelil mu do těla šíp. Bizon se obrátil proti útočníkovi, ten ho oběhl, vytrhl nůž a skočil býkovi na hřbet, levicí se přidržoval jeho hřívy a pravicí ho bodal a bodal.

Bizoní býk, rozběsněný vztekem a smrtelným strachem, se začal točit dokola a zuřivě bodal všechna slabší zvířata kolem sebe. Ale to už tu byli první Šavani, kteří osamělého jezdce a jeho šíleně odvážný čin v hustém prachu sice jen nezřetelně, ale přece zpozorovali. Teď mu přispěchali na pomoc a soustředěným útokem rozrazili shluk zvířat, v němž byl Tekumseh sevřen. Byl také nejvyšší čas, protože se už nemohl na hřbetě zvířete udržet; osvobozený býk ho setřásl, mladý Indián se skulil na zem, převalil se, znovu se postavil, a neztráceje ani zlomek vteřiny, prchal, jak jen nejrychleji mohl. Býk, krvácející z mnoha ran, pádil se skloněnou hlavou se supěním a dupáním za ním, ale z obou stran se po něm hnali Šavani. Za několik okamžiků zasažen několika šípy klesl k zemi.

Podobné scény, jako byla tato, se opakovaly na mnoha místech, i když sotva začínaly tak nebezpečně jako tento zoufalý čin Letícího šípu. Ale kdykoli se husté stádo bizonů poněkud rozestoupilo, lovci, posedlí touhou po kořisti, se odvažovali doprostřed stáda a často pak museli skákat odtud po hřbetech zvířat a ponechat koně jejich osudu. Mnozí jezdci ztratili v tomto neúprosném boji své mustangy a zachránili se jen svou duchapřítomností, svou obratností a rychlostí svých nohou. Z pronásledovatelů se stávali pronásledovaní, kteří se pokoušeli uniknout použitím všech možných úskoků. Někteří Šavani, k nimž se bizoni dostali velmi blízko, uskočili náhle stranou a přehodili kus bizoní kůže, který nosili kolem těla, zuřícímu pronásledovateli přes rohy a oči; pak zabili slepě pádící zvíře šípem nebo kopím.

Tato část lovu se brzy změnila v nemilosrdné zabíjení, které by bylo možno omluvit snad jen tím, že se rudí bojovníci nezřídka ocitali ve stejném smrtelném nebezpečí jako bizoni, jejichž celé mohutné hřmící stádo teď pádilo k severu.

Plán Indiánů se podařil, znemožnili bizonům odtáhnout na západ. Jeden oddíl za druhým ustával v pronásledování. Celé obrovské stádo bylo zahnáno do velké severní roviny a žádná moc světa nemohla už v příštích hodinách změnit směr této prérijní bouře.

Lov pro dnešek skončil.

Teď vyslali náčelníci posly k ženám a dívkám ve stanových vesnicích, pokud se už samy nedostavily se svými soumary. Bojovníci objížděli kolem a pokoušeli se podle šípů vězících v tělech zvířat poznat bizony, které sami zastřelili. Převalovali zvířata na břicho a bez prodlení začali se stahováním kůže. Dlouhým řezem od hlavy přes hřbet k ocasu rozdělili celou kůži na dvě části a pak ji začali stahovat. Maso nakrájeli na velké kusy, svázali je řemeny a zabalili do kůží. Tato poslední práce byla už povinností žen. Pečlivě posbírali i kosti, pokud v nich byl morek. Odřízli i kopyta zvířat; z nich vyráběli Indiáni klih, jímž si natírali štíty. Potom se ženy se soumary a s těmi ze psů, kteří se dali chytit, rozjely za muži do tábora. Na planině se rvaly smečky vlků se zbylými indiánskými psy o zbytky kořisti.

Tekumseh se vracel rovinou k severozápadu, šel za svým kmenem. V místech, kudy se přehnali bizoni, byla prérie tvrdá jako mlat.

Diplomat Cornstalk

Denní světlo shora a plameny ohně osvětlovaly právě jen střed síně, náčelníci seděli v pološeru a v pološeru seděl i anglický důstojník.

Denní světlo sem nevnikalo jen otvorem ve střeše nad ohništěm, ale i otevřenými dveřmi, u nichž stáli na stráži dva mladí muži.

Přesto bylo pozadí této místnosti ponořeno v hluboké tmě, a když vyšlehl plamen, ozářil přikrčené postavy, bílé bizoní pláště a hladce vyholené indiánské lebky, válečné sekyry a péřové chocholy na hlavách Miamiů.

Náčelníci byli rozesazeni podle přísného pořádku, každý kmen na určené straně místnosti. Bylo to slavné shromáždění, to musel přiznat i major Fitzpatrick, když se teď po skončení svého proslovu opřel dozadu a trochu se rozhlédl, zatímco Logan z kmene Kajugů překládal jeho poslední slova. A kouřem

zčernalé dřevěné pilíře, divoce vyzdobené bizoními lebkami, medvědími kožešinami a losím parožím, kouzelnické bubny, vycpaný medvěd posazený tam naproti vedle Cornstalka, to všechno vypadalo nádherně a příšerně, připomínalo to krvavá kouzla i strašidla, slavnosti i pověry, sotva se dalo věřit, že venku svítí slunce a usmívá se zářivě modré nebe. A osud bílých zajatců, které přišel vysvobodit a kteří teď už byli padesát dní v moci Šavanů, najednou majorovi už nepřipadal tak nadějný jako v posledních dnech.

Hrome, panu guvernérovi tam daleko ve Virginii se to snadno mluvilo o tom, jak má „osvobodit zajatce a nepopudit Cornstalka a pokud možno s ním uzavřít spojenectví“. Mazaný lord pěkně seděl za horami, v bezpečí uprostřed svých vojáků. Ale on, Fitzpatrick, tu trčel sám, kolem něho bylo třicet indiánských náčelníků, seděli tu jako mumie a ústa otvírali jen tehdy, když si chtěli odplivnout. „Ti chlapi tu dřepí,“ myslil si major mrzutě, „kouří, mlčí, uplivují a tváří se, jako by jim na ničem nezáleželo, a přitom třeba přemýšlejí o tom, jak by mě nejlíp mohli zabít. Hory jsou vysoké a ten prales tady — to by trvalo dlouho, než by sem dorazila armáda…

Ale ne, tohle nemají Indiáni ve zvyku.“ Byl tu přece jako mírový posel, pokračoval major v mudrování, a zaručí-li náčelník člověku bezpečnost, pak svůj slib jistě dodrží… Tihle rudoši přece nejsou hraničáři, ti se ještě nenaučili, že vůči lidem jiné rasy není třeba držet slovo.

Jen si zachovat chladnou krev, dodával si zmužilosti a pouštěl se do dalších úvah. Už toho hodně prožil a guvernér lord Dunmore dobře věděl, proč si vybral právě jeho. Věděl to i Fitzpatrick. A co víc: Byl důstojníkem anglické královské koruny a Anglie nenechala ještě nikdy žádného svého důstojníka na holičkách. „Three cheers for England! — Třikrát sláva Anglii!“ Pozdrav staré vlasti tam za mořem… Ne, bohudík, nebyl tu v pralese bez ochrany, jeho skalp seděl pevně.

Fitzpatrick dobře znal indiánské způsoby, byl energický, uvážlivý, a přece si nemohl pomoci: Pokaždé když měl něco vyjednávat s Indiány, zmocňovala se ho nejprve nedůvěra a zlost. Ale to, co mu dodávalo zvláštní způsobilost k vyjednávání, bylo, že jako urozený Ir neprojevoval takovou povýšenost jako jeho angličtí přátelé. Nemýlil se. Lord Dunmore, který tam ve Virginii spravoval za anglického krále americké kolonie, dobře věděl, proč vyslal ke Cornstalkovi právě tohoto roztomilého Ira.

Na dvoře světem protřelého lorda toho o Šavanech tenkrát ještě mnoho nevěděli, vědělo se jen, že jsou věrnými spojenci nesmiřitelných, bojovných Lenapů, a proslýchalo se ledacos i o jejich spojenectví s Miamii, kteří si svou mocí nikterak nezadali s Irokézi, a dokonce ani se vzdálenými Nadovesiouxi10*, a Cornstalk prý byl vůdcem tohoto kmenového svazu. Vyprávělo se, že dokonce i Vendati ho poslouchají, musel to být člověk, jehož přátelství už mělo nějakou cenu, uvažoval vznešený anglický lord…

Nic mu nemohlo přijít více vhod, než když mu Konrád Wulf vyřídil Cornstalkovo přání, aby poslal do Chillicothu vyslance. Vždyť kdopak ví, jak dlouho budou tihle zatracení kolonisté zachovávat Anglii věrnost. Měli tvrdé hlavy, tihle „Američané“, jak si říkali, jako by ani nebyli stejnými poddanými Jeho Veličenstva krále jako občané ve staré Anglii…

Cožpak si angličtí obchodníci založili kolonie v Americe proto, aby jim kolonie teď konkurovaly? Anglie potřebovala odbytiště pro své zboží, pro své tkalcovny, Anglie chtěla zisky, chtěla ze země vybírat daně, ale tihle paličatí Američané je nechtěli platit, chtěli si sami stavět továrny, a to ovšem nemohl král trpět. Parlamenty na sebe tvrdě narazily, vyhrožovala Anglie, hrozili Američané. Kdyby snad tihle ničemní kolonisté někdy pomysleli na vzpouru… (A cožpak na to už všude nepadaly temné narážky? Cožpak se s nadšením nečetly letáky vyzývající k odtržení?), kdyby to opravdu došlo tak daleko, bylo by takových mužů jako Cornstalk zapotřebí. Vždyť Cornstalk mohl jediným pokynem ruky postavit šest až osm tisíc bojovníků do pole, lépe řečeno do lesa… Lenapové, Vendati, Šavani, dokonce i mocní Miamiové, to by byli báječní spojenci, právě vhodní pro boj v daleké pustině.

Lord Dunmore si počínal obezřetně, Jeho Veličenstvo si rozhodně nebude moci na guvernéra stěžovat; na východě Irokézové, na západě tenhle Cornstalk, na jihu Čerokézové a v otevřeném poli oddíly Jeho Veličenstva… Však bychom kolonistům ukázali, zač je toho loket.

Takové myšlenky nemohl guvernér samozřejmě vyslovovat nahlas, musel zbrojit, uzavírat s Indiány smlouvy, ale nikdo nesměl mít ani tušení, co je ve hře. Měl však nádhernou výmluvu: Chtěl přece chránit kolonie před nájezdy rudochů… Cožpak to nebyla jeho povinnost jakožto guvernéra?…

Kdyby snad nějaký důstojník jako tenhle Fitzpatrick vytušil záměry pana hraběte…, kdyby si myslel, že je tuší…, kdyby podle toho jednal, all right — dobrá! Ale běda mu, kdyby někdy řekl víc, než co si mohl zodpovědět, to by ho neminul nejpřísnější trest.

Fitzpatrick tušil, jednal a mlčel. Uměl být tuze výmluvný… Věděl, jak se musí na Indiány, a byl spokojen se svým proslovem, který právě přednesl a v němž žhavými slovy hovořil o všem možném, jen ne o tom, co by byl chtěl.

Náčelníci stále ještě mlčeli… Nu dobrá. Aspoň bude mít čas na rozmyšlenou, co by měl říct, až na něho zase přijde řada. Také si mohl ty chlapíky aspoň prohlédnout.

Tak ještě jednou: Bylo to velkolepé shromáždění, to musel uznat, když se teď pohodlně opřel a zrakem přelétl celý kruh. Proti němu seděli Lenapové se svými hladce vyholenými hlavami a červeně zbarvenými jeleními ocasy ve skalpové kadeři, všichni byli téměř nazí, byli černě pomalováni na hrudi, na rukou i na nohou; všichni byli ozbrojeni: nůž, tomahavk v pěsti, luk a u pasu toulec… Hrdí, divocí chlapíci! Nejpyšnější z nich, ten, co stál za nimi, to byl Bukongahelas, jejich sagamore, nejvyšší náčelník, ze starého rodu, ze šlechtické krve. Toho člověka na Východě znali, jeho tvář byla stejně temná jako jeho pověst, při každém útoku stál v čele svých lidí jako vydrážděný medvěd; i sami Irokézové si třikrát rozmysleli, než si něco začali s Lenapy teď, když je vedl Bukongahelas.

Vedle Lenapů vypadali Vendati ve svých kožených krojích s bohatě zdobenými jelenicovými plášti, vyšívanými košilemi, legginami a mokasíny téměř neškodně. Ubohý zbytek jejich kdysi tak početného kmene sídlil na jih od jezer. Jak dlouho se mohli ještě udržet? Byl to tuze malý zbytek, když člověk pomyslel na jejich někdejší velikost, ale každý věděl, že tahle hrstka umí znamenitě bojovat. Stále ještě byli nejvznešenějším kmenem severu, byli strážci velkého poradního ohně a ostatní kmeny stále ještě rády dbaly na mínění Vendatů-Hurónů.

A tam, na východní straně místnosti, to byli Miamiové nebo Tvigtvíové, jak jim také říkali. Ti měli pověst výborných zemědělců. Piqua, jejich hlavní město, prý měla šest tisíc obyvatel. Vyprávělo se, že bydlí ve velkých domech a že mají přísné zákony. Celá jejich země byla jako zahrada, žila tam stáda bizonů a antilop, v povětří poletovala hejna ptáků… A Miamiové chovali koně. Měli mnoho koní, některé si nachytali sami, jiné získali výměnou od Nadovesiouxů, když právě s nimi žili v míru. Jak tu seděli s nádherně pestrými čelenkami z peří, v těžkých pláštích z vydělané a pomalované bizoní kůže, působili dojmem mocných knížat lesů… Major se jim obdivoval.

Jací to byli muži! Krásné, moudré tváře, nádherná těla. Jejich vůdcem byl mladý Mičikinikva, sotva pětatřicetiletý. Seděl tu pohodlně, s mile účastným obličejem; kožešinový plášť měl přehozen asi tak, jako kdysi Říman nosíval tógu. Pohrával si s nožem z obsidiánu, ze sopečného skla, byla to jistě vzácná, pečlivě opatrovaná zděděná zbraň. Náčelník se dokonce i trochu usmíval…

Ale nejzajímavější připadali irskému majorovi přece jen Šavani. Už jen to jméno! Vždyť znělo trochu španělsky. Angličané jim také říkali Šóníové (Shawnee). Vyprávělo se, že sídlili kdysi v Karolíně a že se podle nich jmenuje tamější velká řeka Savannah.

Jak toho ten malý nárůdek, schopný postavit do pole sotva patnáct set bojovníků, jak toho jen tihle Šavani dosáhli, že tu teď hráli prim? Že se k nim připojili Vendati, nu dobrá, ti byli vyřízeni a jejich nepatrný zbytek se musel snažit, aby se někde uchytil, aby si získal přátele. Ale Lenapové? Takový velký kmen, ti přece dosud stáli v čele každého boje proti bělochům od té doby, co zjistili, že všechny bledé tváře nemají tak mírumilovná, dobrá srdce, jako měl William Penn — jak to, že ti se podrobili Šavanům?

A dokonce i Miamiové, kteří se nebáli ani Irokézů, ani Siouxů a kteří byli mocnější než oba tyto kmeny, jak ti dospěli k tomu, že poslouchali rady Šavanů a dali se jimi vést, těmi kočovníky, kteří neměli ani vlastní půdu?…

Chillicothe, ta jejich vesnice — nu což. Čtyři dny měl čas na to, aby si ji prohlédl. (Tenhle Cornstalk si dal se svoláním rady pěkně načas. Jako by on, major, nebyl ani vyslancem anglické koruny, ale jen nějakým tulákem jako ten podezřelý Kanaďan, Jean Martin mu říkají, ne?) Polohu vesnice si vybrali geniálně, pro Indiány bylo její opevnění asi nedobytné, ale tyhle chaty, to přece nebylo nic zvláštního, domy ostatních šesti kmenů byly přece mnohem prostornější. Vendatské vesnice, to byly hotové pevnosti.

Nu, snad už bylo opravdu načase, aby se někdo ze vznešených pánů náčelníků pohnul. Ti rudí chlapíci se tvářili, jako by pro ně neexistovalo nic důležitějšího než sledovat kouř ze svých dýmek. Znal tenhle indiánský názor, že unáhlenost je vlastní jen ženám, kdežto muž že uvažuje… Ale buď jak buď, Logan už dávno domluvil a teď tu seděl a dýmal jako všichni ostatní. Vždyť to vypadalo téměř urážlivě. Měl snad vynést trumfy, zahrát si na divocha?

Ale co, Indiáni kouří, mohu si zakouřit také… Ostatně je to divná dýmka, co mi dal ten Kukuřičný klas. To je na Indiána vlastně bláznivé jméno. Cornstalk, Kukuřičný klas… Jak k němu asi přišel? Dýmka měří dobré tři stopy a těžká je, že by mohlo majora královské koruny až unavit, kdyby měl ten válec držet v ruce… A Cornstalkova dýmka je ještě dvakrát těžší.

Majorovi se počaly zvolna mást myšlenky; ani tabák, který tu musel kouřit, nebyl právě nejlepší. Náhle si všiml, že náčelníci v poradní síni pozorně vzhlédli. Podívejme se, tamhle někdo povstal. Cornstalk, to se ví. Důstojník se vzpřímil ze své pohodlné polohy. Ale hned se za to pokáral, vždyť přece nechtěl ukázat, jak napjatě vlastně čeká na to, co mu Indiáni povědí… Ale co, Indiáni dovedou ocenit zdvořilost, snad to příliš neuškodilo.

Otvorem ve střeše nad ohništěm a otevřenými dveřmi, před nimiž stáli na stráži dva Indiáni, se dralo do síně denní světlo. Uprostřed plápolal velký oheň v prohlubni, jaká bývá v každém indiánském domě; oheň opatrovalo několik bojovníků z družiny Psů.

Z pološera smíšeného z denního světla, záře ohně a temnoty šikmých výklenků prokmitl na světle Cornstalkův bílý plášť z bizoní kůže a náčelník vzápětí promluvil:

„Přišel bojovník od mocného náčelníka z jihu za slanou vodou. Přinesl černý vampum. Vendatští králové seděli kolem velkého poradního ohně a bojovník z jihu jim odevzdal černý vampum. Mocný náčelník k nim promlouval z černého vampumu:

BÍLÁ ZVÍŘATA VYSTOUPILA ZE SLANÉ VODY NA VELKÝCH KÁNOÍCH! MAJÍ JELENÍ TĚLA A MUŽSKÉ HLAVY. VYSÍLAJÍ HROMY A BLESKY. SHROMÁŽDĚTE VŠECHNY SVÉ BOJOVNÍKY, AŤ JSOU KDEKOLI, A POBIJTE TA CIZÍ BÍLÁ ZVÍŘATA. NEDOVOLTE JIM VSTOUPIT DO VAŠÍ ZEMĚ, A JESTLIŽE TAM UŽ VSTOUPILA, VYŽEŇTE JE, BUĎTE NEMILOSRDNÍ, NEBEZPEČÍ JE VELIKÉ!

Vendatští králové vyslali posly ke všem kmenům, až k severnímu ledu, až ke slanému moři na východě a až ke Skalnatým horám na západě. Sešli se náčelníci všech kmenů, uviděli černý vampum a čekali na ta cizí zvířata s jeleními těly a mužskými hlavami. Ale zvířata nepřišla.

Z moře vystoupili bílí muži, ale ti byli chudí, neměli ani obilí, ani maso, ani oděv.

Rudí muži jim poskytli jídlo, příbytek, dali jim svou vlastní půdu a chtěli se stát jejich přáteli.

Bílých lidí přicházelo stále víc, přiváželi s sebou zvířata, která rudí muži neznali, sedali si na ta zvířata a pak se z nich stávaly bytosti s jeleními těly a mužskými hlavami.

Ale to už se bílí lidé stali hosty rudých mužů a ti jim neubližovali.“

Mluvčí se odmlčel a major Fitzpatrick si všiml, že náčelníků se zmocnilo velké napětí, které se vlastně ani příliš nehodilo ke slovům, jejichž smyslu rozuměl jen zpola… Co to mělo znamenat… Obvyklý úvod k takovým proslovům, nářky nad uloupenou zemí, teď jistě přijdou i žaloby na bělošské násilnosti, stará, obehraná písnička. Od Cornstalka by byl čekal něco jiného.

Logan překládal, a když skončil, obrátil se Cornstalk k Vendatům; z jejich středu vystoupil mladý, nádherně urostlý Indián knížecího vzezření, doprovázený třemi dalšími bojovníky. V rukou držel něco černého… Náčelníci vyskočili s výkřikem údivu; Mičikinikva — Malá želva, náčelník Miamiů, běžel v čele své družiny okolo ohně k Hurónům11*. Indiáni zapomněli na zdrženlivost, která je při takových poradách obvyklá, a s výkřiky úžasu, obdivu a zvědavosti se tlačili kolem tří bojovníků obklopujících toho, který nesl vampum. Ano, teď poznal i Fitzpatrick, co to drží mladý Hurón v rukou. Byl to vampum, černý vampum.

„Damned son of a bitch — zatracený parchant!“ proklínal Ir a vztekle svíral pěsti. Černý vampum — to znamenalo válku! Válku se všemi těmito muži. For devils’ sake — u všech čertů, cožpak sem přijel jen proto, aby přijal vyhlášení války? Panečku, na to by se vzácný pan guvernér pěkně zatvářil.

Ale to už mluvil vůdce Vendatů, pozvedl korálkový pás a ukazoval jej ve světle vnikajícím sem otvorem ve střeše:

„Toto je černý vampum velkého náčelníka z jihu. Tanečárisu byl strážcem poradního ohně. Zasadil smrk na břehu Vendatského moře (Hurónského jezera), poslal vyslancovu hlavu zpátky do velkého města na jihu. Rada opatrovala vampum po mnoho, mnoho zim. Vendatský národ byl velký a mocný, teď je už starý, je z něj už jen zlomený starý strom a na něm roste jen pár zelených větví.

Smrk, který Tanečárisu zasadil, vyrůstal s Vendaty a s Vendaty se také zlomil, teď už je stejný jako vendatský národ.“

Fitzpatrick ovládal jazyk Hurónů, řečí i rodem příbuzných Irokézům, a rozuměl Hurónovi, který mluvil jazykem svého kmene, každé slovo. Major si s úlevou oddechl.

I on vyskočil, a tak se teď všichni ti ještě před chvílí zamlklí, klidně sedící posluchači nakupili kolem tří Hurónů, v jejichž středu držel čtvrtý ve vztyčené ruce černý vampum v záři ohně. Indiáni byli vzrušeni, tlačili se jeden přes druhého, vzájemně si vyprávěli historii tohoto pásu12*, upozorňovali se na různé podrobnosti. Když se anglickému důstojníkovi konečně podařilo prodrat se až ke třem Hurónům chránícím toho, který pás přinesl, podržel mladý bojovník vampum Fitzpatrickovi před očima. Byl to neobyčejně veliký, asi osm stop dlouhý pás.

Na černě zbarvené kůži byly rudou barvou namalovány podivné kresby, odlišné od znaků, kterých Indiáni obvykle užívali. Na pásu bylo znát jeho velké stáří. Několik červených korálků, jimiž byl pošit, se odtrhlo, ale vcelku byl pás dobře zachovalý.

Mluvil-li Hurón pravdu, musel být pás vyroben asi před dvěma sty padesáti lety. Majora se zmocnilo jakési tušení, že tenhle mladý Hurón má v rukou klíč k neznámým vztahům v dějinách minulých staletí. Už chtěl Indiána požádat, aby mu pás prodal, ale ještě včas si to rozmyslel.

Cornstalk byl jediný, kdo zůstal klidně na svém místě a vyčkával, až vzrušení přejde. Netrvalo to dlouho, Indiáni se brzy ovládli, ale Cornstalk pozoroval s uspokojením, že dosáhl svého cíle. Tím, že tu ukázal legendární pás, o němž kolovaly mezi všemi kmeny záhadné pověsti, ale který Huróni odnepaměti co nejpřísněji střežili, jim připomněl nešťastnou historii posledních desítiletí, získal si úctu a pozornost, a když tedy náčelníci znovu zaujali svá místa, pokračoval ve svém proslovu.

„Cornstalk byl mladý bojovník a Šavani bydleli u proudící vody, která má po nich jméno13*. Kmen Čerokézů, který bydlí v jižních horách14**, se vydal na válečnou stezku a Cornstalka vyslal jeho kmen jako zvěda do země nepřátel. Narazil na mnoho čerokézských zvědů. Pronásledovali ho, ale on jich sedm zabil. Když však usnul, nepřátelé ho překvapili, zajali a odvedli ho do své země. Po několika dnech dorazili do města Čerokézů, tam postavili na břehu řeky mučednický kůl, ale když nepřátelé chtěli Cornstalka přivázat ke kůlu, odrazil je a skočil ze skály dolů do vody. Plaval přes řeku jako vydra. Čerokézové ho pronásledovali, stříleli po něm šípy a házeli kopími, ale nezasáhli ho. Cornstalk vyskočil na druhý břeh a vyběhl na návrší. Tam se zastavil, otočil se a svým nepřátelům, kteří se mezitím také pokoušeli přeplavat řeku a vyběhnout za ním, poděkoval za to, že s ním tak dobře zacházeli, pak vyrazil velký válečný pokřik a utekl do lesa. Byl beze zbraně, ale když ho Čerokézové stíhali, zmocnil se zbraně jednoho z pronásledovatelů, zabil ho a zabil ještě čtyři další. Vzal jim skalpy a spěchal tam, kde zabil těch prvních sedm. Jejich bratři je mezitím pohřbili. Vyhrabal mrtvá těla, skalpoval je a vrátil se s dvanácti skalpy do země Šavanů. Velká rada mu udělila právo nosit na čelence bizoní rohy.“

Řečník se odmlčel, náčelníci, kteří mu pozorně naslouchali, kývali na souhlas a pochvalně mručeli, ale major poslouchal Loganův překlad se vzrůstajícím úžasem. Slyšel už o činu tohoto Indiána, ale nikdy tomu nevěřil. Dosud se o tom vyprávělo v celém pohraničí, přestože od té doby uplynulo už třicet let. Dokonce se o tom psalo i v knihách15*, ale nikdo tenkrát nevěděl, jak se jmenoval ten bojovník, který to dokázal. Tak to tedy byl Cornstalk. Fitzpatrick začal chápat, proč má tenhle Indián tak velký vliv i na ostatní kmeny.

Major se v organizaci rudých národů dobře vyznal. Věděl, že se dělí na kmeny a ty zas na rodové skupiny a rody, věděl, že každý rod má jméno podle zvířete, totemového zvířete, že toto zvíře je v příslušném rodu nedotknutelné, že se Indiáni nesmějí ženit uvnitř „totemu“, ale jen mezi totemy, věděl také, že rudoši mají své mírové náčelníky, jejichž úřad byl u některých kmenů dědičný v privilegovaných rodinách (u jiných kmenů se náčelník volil Velkou radou na doživotí). Naproti tomu váleční náčelníci měli moc nad příslušníky své bojové družiny jen po dobu války. Když se Indiáni rozhodli k válce, měl každý bojovník možnost shromáždit kolem sebe družinu a vytáhnout s ní proti nepříteli. Bylo přirozené, že ten, kdo měl nejslavnější pověst bojovníka, měl také největší družinu. Záviselo na síle jeho osobnosti i na jeho činech, jaké úcty požíval mezi ostatními bojovníky, a Fitzpatrick velmi dobře věděl, jak klamná byla všeobecně rozšířená domněnka, že Indiáni dobrovolně poslouchají své svobodně zvolené vůdce. Neschopného vůdce neposlouchá žádný svobodný člověk, avšak váleční náčelníci, pokud byli na válečné stezce, vyžadovali bezpodmínečnou poslušnost za všech okolností — a také jí dosahovali.

Ovšem Cornstalk patřil k rodině, z které pocházeli už po mnoho generací šavanští míroví náčelníci. Úcta, které se těšili jeho předkové, přešla i na něho, a byl-li tento nejvyšší mírový náčelník i tak slavným bojovníkem jako Cornstalk, pak ovšem musel mít obrovský vliv mezi těmito Indiány, kteří si váží moudrosti a statečnosti jako téměř žádný jiný národ na světě.

Cornstalk pokračoval a Fitzpatrick si nedal ujít už ani jediné jeho slovo.

„Šavani táhli od řeky Šesti národů16* až k Velkým jezerům, odtud pak k slanému moři a až do jižních hor. Šavani konečně získali vlast v Zemi zeleného rákosí a postavili své vigvamy u Sciota.

Šavani už nebudou kočovat.

Leni Lenapové jsou naši bratři a my jsme vnukové Vendatů. Miamiové a Piankešoové jsou naši přátelé… a Šavani ze své země neustoupí.“

Cornstalk pronesl tato poslední slova temným, hrozivým hlasem. Udělal krátkou přestávku a majorovi se zdálo, že v hlubokém mlčení náčelníků se projevuje veškerá rozhodnost tohoto národa odhodlaného ke všemu. Viděl, jak Indiánům planou zraky, ale muži se nehýbali.

„Rudí muži milují mír. Ale více než mír milují zemi, ve které bydlí a loví. Je Velký vladař ochoten uzavřít smlouvu? Náčelníci spojených kmenů chtějí, aby bílí lidé i rudí lidé zůstali tam, kde jsou.

Je-li posel Bílého otce ochoten uzavřít smlouvu, může si odvést své bílé bratry i všechny jejich koně. Nic zlého se jim nestalo, Šavani nejsou zloději.“

Cornstalk se posadil. Zavládlo ticho.

„Chytrý chlapík, tenhle Cornstalk,“ pomyslil si Fitzpatrick. „Tak to tedy má znamenat: Až sem, a dál ani krok, naše trpělivost je u konce. Už se nedáme honit z místa na místo.

O svých hrdinských kouscích mi ten chlapík nevyprávěl proto, aby se vychloubal, jak jsem si myslel. Mělo to znamenat: Teď víš, koho máš před sebou. Dej si pozor. Jsem Cornstalk, tenkrát jsem byl mladý, teď jsem starý a zkušený.

Ach ty můj starý náčelníku-sagamore, však já ti dobře rozumím.

Pozor, Fitzpatricku, buď opatrný, chlapče… To je lišák i medvěd… Chlapík, vyřídí najednou dvanáct Čerokézů, ať to někdo po něm zkusí.

A teď — to s těmi Němci — nemohu říct, že bych měl ten národ příliš v lásce. Ale Virgiňané mě snědí, když jim ty lidi nepřivedu…“

Jako kdyby uměl číst důstojníkovy myšlenky, Šavan ještě jednou povstal: „Cornstalk uloupil Žlutému vlasu koně, protože chtěl, aby ho bílí muži pronásledovali. Chtěl bělochy zajmout, protože Cornstalk chce mír.

Zajatci budou svobodní, vykouří-li s námi posel Bílého otce dýmku míru.

Nevyslyší-li však Velký vladař své rudé děti, všichni zajatci zemřou.“

Major si hvízdl mezi zuby. Náhle mu svitlo. Nešlo tedy o loupež, byla to předem připravená léčka. Cornstalk chtěl bělochy donutit, aby s ním uzavřeli mír. Proto ukradl koně, proto zajal farmáře a lovce. Chtěl získat rukojmí, ten lišák. Dobře věděl, jakou ztrátu znamená dvacet lidí pro pohraničí, věděl až moc dobře, že vláda nemůže nechat zajatce na holičkách.

Ještě že guvernérovy úmysly a plány anglické koruny byly v takovém souladu s Cornstalkovými záměry, nebo se aspoň zdálo, že v souladu jsou. I Anglie chtěla uzavřít s Indiány mír. Mír, smlouvy… To ovšem nemělo nikterak znamenat: mír s osadníky.

Jen jim pořádně pusťte žilou, těm zatraceným kolonistům, těm hulvátům, ať se přestanou handrkovat o daně a dávky…

To se ví, nejdřív musím vysvobodit zajatce…

Tak dobře, Cornstalku, dobře, chlapče. Nejdřív smlouvy, pevné smlouvy s anglickou korunou, ještě vám budeme platit i pravidelné roční podpory, budete-li chtít. — A jakpak byste nechtěli! Vždyť potřebujete pušky a prach, abyste mohli lovit… Nemusíte přece pořád honit jen bizony a jeleny, však přijde čas, kdy budete mít jinou zvěř, a pak budete potřebovat zbraně, dobré zbraně…

Dostanete smlouvu, smlouvu s anglickou korunou, to se rozumí, že ne s koloniemi.

Kdo by v tom tušil čertovinu? Anglie přece chrání jen své osadníky, koná jen svou povinnost, když jim drží rudochy kousek od těla.

Hrome, to se guvernér zaraduje — uzavřít smlouvu s jedním, dvěma, třemi, pěti — s pěti indiánskými kmeny najednou —, a k tomu ještě Lenapové vydají za dva jiné kmeny a samotných Miamiů je nejméně tolik, kolik hlav má šest irokézských kmenů… To budou pane spojenci… jen ať si osadníci raději moc nefoukají, tady se brousí tomahavky, však my vám už zahrajeme písničku, jen až přijde čas… To bude panečku mela.

Takhle uvažoval důstojník, poděšený i šťastný zároveň.

Cornstalk se posadil. Než mohl major odpovědět, stál v kruhu Mičikinikva z kmene Miamiů. Zdálo se, že ticho je ještě hlubší. Vždyť mluvil nejmocnější muž z celého území mezi jezery a Mississippi. Malé želvě mohlo být nanejvýš pětatřicet let. Stejně jako Cornstalk pocházel i on ze starého rodu, bylo známo, že má kolem sebe tělesnou stráž z vybraných bojovníků, že tam u nich v Pique vede dvůr jako mocný kníže. Měl i své ministry jako panovník nějakého malého evropského království. Když teď vkročil do kruhu, jeho čelenka, sahající mu až k patám, za ním vlála jako prapor; byl větší než Cornstalk, a když promluvil, vyzařovala z něho veškerá nádhera mládí.

„Leni Lenapové, Šavani i Vendati jsou naši bratři. Zrazovali je, pronásledovali a honili od Velkých jezer až k slanému moři.

Budou-li rudí lidé stále vyčkávat, budou lesy i hory zanedlouho plné bělochů.

Miamiové sousedí se Šavany, bouře se žene směrem k nim. Miamiové nechtějí, aby se jim vedlo podobně jako jejich bratrům. Poslyš, bílý muži, co ti říká nejvyšší náčelník všech Miamiů. Tomahavk Šavanů je i náš tomahavk, šavanská dýmka míru je také dýmkou míru Miamiů a Piankešoů. To říká Mičikinikva.“

Síní to zašumělo, když náčelník Miamiů prošel napříč místností a posadil se vedle Cornstalka, ale trochu níže než on. Indiáni věděli, co to znamená, a major to také pochopil.

„Moc řečí nenadělá tenhle Mičikinikva nebo jak mu to říkají. Velí šesti až osmi tisícům bojovníků, a podrobí se kmeni, který může postavit do pole nanejvýš patnáct set lidí! Uznává, že Cornstalk toho víc dokáže, víc ví a víc vidí než on sám.

Tohle by se mělo dělat i u nás… Představme si, že by nějaký

generál přijal rozkazy od nějakého majora. A tohle přece není nic jiného…,“ pomyslel si Fitzpatrick.

Projela jím náhlá vlna sympatie, vyskočil a se vztaženýma rukama zamířil k oběma náčelníkům. Hlasitě volal na celou síň: „Bílý otec má ze svých rudých dětí radost. Srdečně je zdraví. Chce uzavřít mír, uzavřít smlouvu. Těší ho, že jedná s muži, má rád náčelníky, kteří se starají o svůj lid, protože i on pečuje o svůj národ.“

Fitzpatrick potřásl silně rukou oběma náčelníkům, a zvláště Mičikinikvovi. Oba Indiáni povstali, a zatímco Cornstalk stál klidně a s očekáváním, dal náčelník Miamiů zjevně najevo své uspokojení nad důstojníkovým srdečným chováním. Neřekl nic, ale jeho temné oči se rozzářily mužnou příchylností, když opětoval stisk ruky. Přehrady padly. Upjaté chování Indiánů zmizelo a Cornstalk bez okolků vyslovil své požadavky. Rozprostřel na udusanou zem kus doběla vydělané kůže, vyhrábl z ohně uhlík a k majorovu ohromnému překvapení nakreslil na kůži několika čarami mapu své země:

Na východě řetěz Alleghan, na severu Velká jezera, Ohio s přítoky, Muskingum, Scioto, obě Miami, Wabash — — a teď se v důstojníkových očích bezděky objevilo napjaté očekávání, protože Cornstalk kreslil i jižní přítoky Ohia, které nezmapoval ještě žádný běloch a o nichž se přes hory donesly jen matné zprávy. Velkou řeku Kanawhu ještě znal a tady dále na západ — to mohla být snad Licking River, kde prý jsou velká soliska; ale tyhle tři velké řeky neznal ani podle jména, pamatoval si jen jejich indiánské názvy: Kentucky, Tennessee — a tu třetí, co tekla mezi nimi, pojmenoval náčelník anglicky: Cumberland River. Cornstalk se chtěl dohodnout o hranici mezi bělochy a Indiány tak, aby za ni žádná ze smluvních stran nepronikala se svými sídlišti. S radostí se major na první pohled přesvědčil, že náčelníkovy požadavky může beze všeho přijmout, protože Cornstalk navrhoval vlastně smlouvu o hranicích tak, jak už prakticky existovaly. Na východě řetěz Alleghan až k prameni Monongahely, odtud měla hranice vést podél této řeky až k jejímu soutoku s Alleghanou, dále měla pokračovat proti proudu až k říčce na ohybu Alleghany a odtud přímo k severu až k jezeru Erie. Na západ od této hranice a na jih od jezer neměl mít žádný běloch právo vstoupit na indiánské území bez povolení rudochů. A na jihu měly tvořit hranici území Šavanů a řeka Cumberland.

Fitzpatrick věděl, že si vláda nepřeje další rozšiřování kolonií směrem na západ, a tak souhlasil, ovšem s podmínkou, že náčelníci uzavřou s Anglií pevné spojenectví. Obě strany byly navýsost spokojeny. Indiáni si zajistili hranice a major získal Anglii nové spojence. Fitzpatrick se pustil do protokolu, který měli náčelníci podepsat znakem svého totemu. Zatímco major sepisoval text, vydal Cornstalk rozkaz jednomu ze strážců u dveří. Indián odběhl a za chvíli byli do síně přivedeni zajatci, mezi nimiž se znovu octl i Konrád Wulf. Měli spoutané ruce a byli přísně střeženi několika mladšími bojovníky.

Ani na farmářích, ani na lovcích se neprojevovaly stopy nějakého strádání, Indiáni je nenechali hladovět — ale zajatci samozřejmě věděli, oč se tu vyjednává, a byli velmi vzrušeni.

„Řekněte svým přátelům, že za půl hodiny, nejdéle za hodinu budete všichni volní!“ volal major a obracel se na Konráda Wulfa.

Ozvaly se výkřiky radosti a vděčnosti, muži se tísnili kolem důstojníka a chtěli slyšet víc. Major se obrátil k Wagnerovi:

„Tak vy jste ten Žlutý vlas? Dostanete své koně zpátky; jestli vám vzali ještě něco, řekněte mi to. Mají vám vrátit všechno.“

„Co bude s puškami?“ zvolal hned jeden z lovců.

„Vrátí vám je, vrátí vám i ostatní zbraně, podívejte se, už je sem nesou!“

Bylo tomu tak. Cornstalk poručil rozložit zbraně zajatců na koženou přikrývku u ohně.

Tu však přistoupil k Fitzpatrickovi Konrád Wulf: „Majore, moji přátelé mi vyprávěli, že před deseti dny byl jeden z nás, Zrzavý Tom, předvolán ke Cornstalkovi a už se nevrátil. Chceme vědět, co se s ním stalo. Cornstalk nám slíbil, že nám to poví až při vyjednávání.“

Major se obrátil s otázkou na náčelníka, který stál vedle něho. Cornstalk ukázal ke dveřím. Tam právě přiváděli dva Indiáni Zrzavého Toma. Už zdálky volal na majora, stojícího v záři ohně:

„Vy jste důstojník anglické koruny, pane? Můžete mi říct, proč se mnou rudoši zacházejí jinak než s mými kamarády?“

Na Cornstalkův pokyn přivedli strážci Zrzavého Toma až těsně k ohni, přímo před majora. Všichni náčelníci povstali a vytvořili kolem skupiny kruh. V pozadí bylo znát nějaký pohyb. Několik mužů ustoupilo a úzkou uličkou mezi nimi přiváděli dva mladí muži starého Indiána, jeho postavu skláněla k zemi tíha mnoha prožitých zim. Postavil se proti Zrzavému Tomovi a dlouho se mu zkoumavě díval do tváře. Ir si ho prohlížel lhostejně, ale náhle sebou škubl a vytřeštil na starce oči. Ani se nesnažil zakrýt své strašné leknutí.

Nastalo ticho, plné očekávání. Stařec sklopil oči k zemi a začal tiše mluvit jasnou angličtinou:

„Jsou tomu čtyři zimy, co Se-kumne s muži a ženami svého totemu vytáhl na lov bizonů. Lenapové mu dovolili, aby si postavil chatu v údolí Alleghany, bylo to v září, v měsíci zralé kukuřice. Mladí muži jeho kmene se rozjeli daleko, zastřelili mnoho zvěře. Chytali bobry a lišky a získali mnoho kožešin. Lovili také losa. Jednoho dne se dostali na břeh velkého jezera, kterému bílí lidé říkají Erie, a tam našli raněného bílého lovce. Chtěl zastřelit losa, ale špatně ho zasáhl a los ho parohy téměř roztrhal.“

Starý Indián se na chvíli odmlčel. Během jeho vyprávění se Zrzavý Tom zcela zhroutil. Byl bledý jako mrtvola, i když byl tak opálený, a počal se tak třást, že ho oba strážci museli podpírat. Zděšený, s planoucíma očima se rozhlížel kolem dokola a jeho zoufalý pohled ulpěl na Cornstalkově tváři. Náčelník si ho prohlížel nemilosrdným, hrozivým pohledem jako nějakého vlka. Starý Indián pokračoval, stále ještě potichu, téměř šeptem, jako by si povídal jen sám pro sebe. Posluchači tajili dech a nehýbali se, aby jim ani slovo neušlo.

„Se-kuntha, můj syn, přinesl s dalšími mladými muži bílého lovce k nám do chaty. Přivedli i jeho koně z tábořiště. Postarali jsme se o něj, dali jsme mu najíst a napít. Dva měsíce byl bílý muž těžce nemocen, ale Se-kumne zná lesní byliny a zhojil rány bílého muže. Když se bílý muž uzdravil, vypravil se s námi na lov a byl téměř jako můj syn.

Zima byla velmi studená, v lesích leželo mnoho sněhu, kožešiny byly dobré a husté. V našich chatách bylo mnoho bohatství. Když nastal březen, měsíc bolavých očí, přišel čas, abychom se vrátili zpátky do Chillicothu. Jednoho dne byli všichni naši mladí muži na lovu, v obou našich chatách zůstali jen Se-kumne, Se-kuntha a Vištonviš, moje mladší dcera. I bílý muž se toho rána vydal na lov, Se-kumne byl v chatě s Vištonviš. Tu náhle třeskla rána, slyšel jsem, jak Se-kuntha křičí, ale nekřičel dlouho, Vištonviš vyběhla ke dveřím a volala: ,Bílý muž zabil Se-kunthu!‘ Běloch přišel do naší chaty a zabil Vištonviš. Chtěl zabít i mě, ale byl jsem příliš slabý, abych se mohl bránit, a tak mě jen spoutal. Pak sebral naše kůže i kožešiny, úlovek za šest měsíců, naložil si je na koně a ujel.

Večer se vrátili naši mladí muži, osvobodili mě a pronásledovali bílého vraha, ale nedohonili ho, protože jsme neměli koně.“

Starý Indián se náhle vzpřímil, pozvedl ruku a ukázal na Zrzavého Toma, který, zcela zhroucený, visel na pažích svých dvou strážců. Pak stařec zvolal pronikavým hlasem: „Slyšte mne, šavanští muži, tohle je ten bílý vrah!“ Pak se beze slova obrátil a nechal se vyvést ze síně.

Zrzavý Tom

Příštího dne opustil major Fitzpatrick s osvobozenými zajatci Chillicothe. Zápasil o Zrzavého Torna jako medvěd, ale Cornstalk zůstal neúprosný a trval na tom, aby byl irský lovec postaven před šavanský soud.

„Jak jste mohl zavraždit a oloupit lidi, kteří vám zachránili život? To bylo darebáctví, Tome!“ řekl Konrád Wulf.

Ir to i ve svém smrtelném strachu zaslechl a vykřikl naříkavě: „Vždyť já jsem nevraždil, to přece nebyla vražda! Když zabijete vlka, copak tomu říkáte vražda? Indiáni přece nejsou lidi —“

Nastalo mrazivé ticho, a sám Ir oněměl hrůzou nad vlastními slovy. Cornstalk stál v kruhu, zapomněl na všechen svůj chlad a klid, vztáhl ruku a zařval:

„Pryč s ním!“

Nikdo z bělochů se neodvážil odporovat; náčelníci většinou slovům Zrzavého Toma rozuměli, ostatním je přeložili. Spadla z nich všechna srdečnost, náhle vypadali jako jaguáři krčící se ke skoku.

Zvlášť Lenapové se zatvářili hrozivě. Ze všech zde zastoupených kmenů právě oni přicházeli nejčastěji do styku s bělochy, znali ten názor, který zazníval ze slov Zrzavého Toma, dost často zažili, jak málo znamenal pro bělocha Indiánův život. Věděli, že dokonce i mezi bělošskými kazateli jsou takoví, kteří veřejně prohlašovali, že ten, kdo zabije Indiána, a třeba i bez důvodu, vykoná dobrý skutek, protože Indiáni jsou pohani, nepřátelé Boha, že jsou to Amálékovci17* a že je třeba hubit je jako dravou zvěř. Lenapové věděli — bolestně to pocítili na vlastním těle, na tělech svých žen a dětí —, že křesťanští kazatelé nejen doporučovali vypsat peněžitou odměnu za každý indiánský skalp, ale že někteří z nich i sami, vlastní rukou skalpovali indiánské muže, ženy i děti.

K bolestné hanbě každého protestanta je třeba přiznat, že se na těchto krutostech podíleli jen protestantští, a to puritánští duchovní.18**

Jen protestantští kvakeři a jejich duchovní se těchto zločinů vystříhali a Indiáni jim za to byli vděční a nikdy na ně neútočili. I v době nejzuřivějších indiánských válek mohl každý kvaker klidně a bezstarostně spát ve své chýši, před Indiány byl v bezpečí. Ovšem nezřídka se musel bránit proti bílým tulákům.

Skutečně hrdinsky však vystupovali na obranu Indiánů katoličtí kněží. Jednali s nimi jako s lidmi, obraceli celé jejich kmeny na křesťanství, učili je lépe obdělávat půdu, dokonce někdy obětovali za své „indiánské děti“ i život. Vzpomínka na tyto „otce“ je mezi kanadskými Indiány dosud živá, i když oblíbený kmen těchto misionářů, ušlechtilí Huróni nebo Vendati, už dávno vymřeli.

Na to tedy mysleli Lenapové, když zaslechli slova Zrzavého Toma. V očích jim zajiskřilo a jejich pěsti pevněji sevřely válečné kyje.

Všichni zajatci, uzavřená smlouva, a snad i sám guvernérův vyslanec se náhle octli ve vážném nebezpečí. Bukongahelas, vůdce stokrát oklamaných, podvedených Lenapů, který se před chvílí s opovržením odtáhl od Zrzavého Toma do pozadí, stanul náhle s obličejem plným zuřivého vzteku vedle Cornstalka… Ale major zachránil situaci. Kvůli takovému zloději a vrahovi přece neohrozí své velké dílo, svou smlouvu s Indiány. Hlasitě a rozhořčeně vyslovil své pohrdání, doporučil dokonce, aby jeho krajana přísně potrestali, a zalitoval, že za něho vůbec ztratil slovo.

To rozčilené Indiány poněkud uklidnilo, a tak po dlouhém domlouvání, po nekonečných proslovech a mnoha slavnostních větách byla nakonec smlouva zpečetěna. Vykouřili dýmku míru a napili se ohnivé vody, které major s sebou přivezl dostatečnou zásobu. Bedřich Wagner a jeho přátelé opustili šavanskou vesnici jako svobodní muži. Při odjezdu se seběhlo plno Indiánů a všichni tiskli bílým mužům srdečně ruce. Wagner dostal zpátky všechny své koně, a tak vyjížděli farmáři, Jean Martin a ostatní lovci sice v zamyšlení, ale bez zášti ven z hradeb. Zrzavého Toma museli ponechat osudu, který si sám připravil.

Logan, irokézský náčelník kmene Kajugů, jel s nimi. Nechtěl se dívat na usmrcení bílého muže, ale ani on sám ho už nemohl zachránit.

Mohli být na cestě sotva dvě hodiny, když potkali několik Šavanů přijíždějících do Chillicothu. Byl to předvoj oddílu vracejícího se z lovu bizonů. Za chvíli se objevil i bohatě naložený průvod s kořistí. Samozřejmě bylo mnoho údivu a vyptávání. Bedřicha Wagnera upřímně potěšilo, že ještě jednou mohl uvidět Tekumseha a že mohl stisknout ruku svému šlechetnému nepříteli, který mu před několika týdny tam venku v prérii nad propastí daroval život.

Ale Tekumseh se ptal po Zrzavém Tomovi. Hned si všiml, že mezi nimi chybí. Wagner odpověděl vyhýbavě, zeptal se tedy Logana, a i ten uhnul s odpovědí. To vzbudilo Tekumsehovo podezření. Zeptal se jednoho ze šavanských průvodců a ten mu ochotně sdělil, že Zrzavý Tom už pravděpodobně visí u mučednického kůlu za to, že kdysi zavraždil Se-kunthu a Vištonviš.

Tekumseh, až dosud klidný a veselý, se změnil v podrážděného tygra. Pohledem plným nevýslovného opovržení si změřil bělochy, kteří zřejmě svého druha nechali tak zbaběle na holičkách, a se vzrušenými slovy se obrátil na Logana, který se ho snažil uklidnit. Ale čím déle mluvil a vyprávěl mu o všem, co se událo v poradní síni, tím byl Tekumseh netrpělivější.

Takřka bezděčně švihl bičíkem, který mu visel na zápěstí, svého popásajícího se koně po hřbetě, kůň sebou škubl, divoce vyrazil a uháněl stezkou vyšlapanou na břehu řeky.

Logan se za ním starostlivě díval, pak se krátce rozloučil s bělochy, přikázal své ženě, aby ho i se synkem pomalu následovala, a rozjel se za Tekumsehem.

Toho však nebylo možno dohonit. Ujížděl jako ďábel po břehu řeky, s hlavou skloněnou ke hřívě svého koně, s očima upřenýma kupředu, aby se včas vyhnul visícím větvím a aby mohl přeskakovat padlé stromy. Mustang, kterého Tekumseh chytil teprve před několika týdny, nebyl na takový hon v lese zvyklý, ale Šavan ho nemilosrdně štval kupředu. Cornstalk mu nedal nadarmo jméno Letící šíp.

V Tekumsehově hlavě se rojily myšlenky. Vzpomněl si na svou první válečnou výpravu. Bylo to před čtyřmi zimami a jemu bylo tenkrát šestnáct. Vytáhli tehdy proti Čerokézům dolů do Kentucky, zajali dva jejich vyzvědače a on pak musel přihlížet, jak je oba k smrti umučili. Čerokézové byli stateční bojovníci a na každé nové mučení odpovídali pohrdáním, posměchem a válečnými zpěvy. Zajatci to vydrželi — ale on,

Tekumseh, to nevydržel. S křikem se tenkrát rozběhl do lesa.

Když se vrátil, byli oba zajatci už mrtvi. A tenkrát své šavanské druhy, kteří byli všichni starší než on, napadl vášnivou řečí. Křičel jim do tváří, že je to zbabělé, člověka nedůstojné, strašné, takhle mučit zajatce, kteří se už nemohou bránit, že oba Čerokézové byli hrdinové, ale oni, Šavani, že jsou bídní šakali. Proč raději s vyzvědači nebojovali?

Ještě dnes, když na svém zpěněném mustangu ujížděl proti proudu Sciota, si vzpomínal na svá slova, která se mu tehdy drala z úst a která ani nemusel hledat. Jeho druhové, které vedl náčelník Modrý kabát, nebyli uchváceni ani tak jeho důvody, jako spíš strhujícím účinkem jeho řeči. Vždyť ještě více než válečných hrdinů si Indiáni cení řečníků. Stateční jsou všichni. Provést odvážný čin — to dokáže každý. Ale řečnit každý neumí! Tenhle proslov vynesl šestnáctiletému mládenci slavnostní slib dvaceti mužů, že už nikdy nebudou mučit zajatého nepřítele. A svůj slib také dodrželi.

Tekumseh se ještě dnes zachvíval zlostí a soucitem, když si vzpomněl na oba tak hanebně umučené muže, a chtěl udělat všechno, co bude v jeho silách, aby zabránil mučení Zrzavého Toma. Postaví se proti tomu, i kdyby Bukongahelas a všichni ostatní náčelníci, ba i kdyby sám velký Cornstalk desetkrát naléhal.

Nikdo mu nemohl zabránit, aby nevyzval Zrzavého Toma k boji. A když o to požádá on, Tekumseh, Horský lev chystající se ke skoku, nikdo mu nemůže takové přání odmítnout.

Prudkým tryskem dorazil Tekumseh do Chillicothu, seskočil z koně, prodral se zástupem, který obklopoval náves, a viděl, že přijel pozdě. To, čemu chtěl zabránit, se už stalo. Zrzavý Tom byl připoután ke kůlu, byl z něho už jen zmítající se uzel masa, v němž byl sice ještě život, ale ne už vědomí. Tekumseh si sáhl k srdci, zmocnil se ho vztek, ale i soucit s tou sténající bytostí, která kdysi byla člověkem. Hanba, bolest a hrůza se ho zmocnily tak silně, že se počal bezmocně chvět a hrozilo, že se zhroutí. Přece však se s nadlidským úsilím vzchopil, zamručel jako medvěd a dral se kruhem mladých bojovníků, kteří s výskáním tančili kolem oběti. Tekumseh je odrazil pěstmi, rozletěli se jako slaměné víchy. Pak vrazil Zrzavému Tomovi do srdce nůž. Raději rychlou smrt než další hodiny muk. Tekumseh planul hněvem a hnusem. Vytrhl z opasku svůj ohromný válečný kyj, čtyřmi divokými skoky přiskočil k Cornstalkovi, zvedl kyj vysoko nad hlavu a mrštil jím do křoví mezi nohy ustupujících náčelníků. Jeho hlas hřměl jako praskající ledy na velkých jezerech, řval jako raněný bizon chystající se k útoku.

„Co jsi to udělal ze šavanských mužů? Byli to stateční bojovníci — a teď jsou z nich vepři lízající krev bezbranného člověka. Hanba Šavanům, hanba Cornstalkovi!“

Jako vlna při přílivu zaplavilo celé okolí ledové ticho, když se teď Cornstalk zvolna a přikrčeně zvedl, s šedým, zsinalým obličejem a téměř zavřenýma očima, s takovým hněvem v tváři, že všichni, kdo stáli před ním, zděšeně ustupovali. Jeho svaly se napjaly, pomalu uchopil tomahavk z opasku, udělal krok, dva…

Ale Tekumseh se o něho nestaral; otočil se k němu zády a znovu začal řečnit: „Takhle se chovají muži? Zbabělci jsou Šavani. Ten zrzavý darebák zavraždil vaše bratry, a nikdo nenašel odvahu pustit se s ním do boje? Proč jste mu nevtiskli do ruky nůž, aby bránil svůj život? Zalezte do svých děr, kojoti, vždyť jste opravdu zbabělí jako kojoti. Čekáte, až vám Tekumseh skočí na hrdlo?“

Bojovníci, rozzuření a vrčící jako zpráskaní psi, ustupovali před mužem, který se tu náhle po několikatýdenní nepřítomnosti vynořil, někteří sahali po noži nebo po luku a srocovali se. Jeden z Miamiů přiskočil s varovným výkřikem k Tekumsehovi, ale byl by přišel pozdě, protože Cornstalk, rozzuřený až k nepříčetnosti, stál už za mladým rudochem. Vtom vklouzl mezi oba muže temný stín, na ramena Letícího šípu dopadl jelenicový plášť, Logan uchopil pravicí Tekumseha za ruku, levici mu přiložil na vlasy a promluvil nejen k Cornstalkovi, ale ke všem, kteří se zatím vzpamatovali z překvapení a chtěli se vrhnout na bojovníka tak oblíbeného u celého kmene.

„Tento bojovník stojí pod pláštěm Ta-ga-ju-tahovým a Ta-ga-ju-tah je hostem Šavanů.“

Jako jeden muž vyskočili i teď náčelníci Miamiů a Piankešoů a hlasitě projevovali svůj souhlas.

Souhlasili sice s potrestáním, ne však s mučením vraha, i když v tom svým spojencům nezabránili. Cornstalk mlčel, palčivým pohledem se díval na Logana, sevřel pevněji zbraň v pěsti, zahlédl Šavany stojící s vražednou touhou za náčelníkem Kajugů a za Tekumsehem, družina Psů, Tekumsehovi nejlepší přátelé, tu nebyli, stačilo by jeho jediné slovo a mohl by oba muže zničit. Mičikinikva, náčelník Miamiů, se rozběhl přes prostranství, aby Cornstalka poněkud uklidnil.

Cornstalk stále ještě mlčel, otočil se a viděl, že se blíží i ostatní Miamiové.

„Právo pohostinství je svaté — neštěstí stihne toho, kdo je poruší — Logan má v každém rudém kmeni stovky přátel, kteří by ho pomstili — Logan je náčelníkem šesti rodových skupin —“ Tohle všechno si Cornstalk uvědomoval a při poslední myšlence se otřásl, protože si vzpomněl na osud Hurónů. Cožpak měl kvůli jednomu bílému vrahovi a jednomu horkokrevnému mladému bojovníku vydat svůj lid pomstě Irokézů?

Obrátil se ke Kajugovi, podal mu ruku a pronesl pevným hlasem:

„Ta-ga-ju-tah je hostem Šavanů; buď proklet, kdo ublíží hostu.“

Tekumseha neuznal za hodna pohledu, zahalil se znovu do svého bizoního pláště a zamířil ke své chatě. Tekumseh, kterého odtud Logan téměř vlekl, viděl ve všech očích hořkou zášť; jen tam, u Cornstalkova domu, zářila mu z temných očí vstříc hrdost, láska a vděčnost. Stála tam Krystal, Cornstalkova nejmladší dcera.

RUDÁ BOUŘE

Stíny nad chatou

Hinnerk Wagner se posadil vedle svého bratra na hrubou lavici před srubem. Pozoroval staršího sourozence ustaraným pohledem. Co by se stalo, kdyby bratrův synek zemřel? Co se to stalo za poslední dva dny z tohoto vždycky tak veselého, silného muže?

„Bedřichu, už na tebe tak dlouho mluvím, a ty mi neodpovídáš. Slyšel jsi vůbec, co jsem ti říkal?“ Chytil ho za rameno a pořádně jím zatřásl: „Bedřichu, musíš mě přece vyslechnout! Musíme se nějak rozhodnout!“

Bedřich utrápeně vzhlédl, jako by chtěl říci: Co mi na tom záleží?

„Bedřichu, dole ve vsi byl Boon. Starý Danny Boon, co mu říkají Kožená punčocha. Povídal, abychom si dali pozor. Lenapové jsou neklidní…“

Když Hinnerk vyslovil jméno slavného lovce, zdálo se, že se do Bedřichových očí aspoň na chvíli vrátil lesk; zvedl hlavu. Jak často si přál poznat tohoto člověka a promluvit s ním! Ale jeho pohled zase pohasl, hlava mu znovu poklesla. Unaveně prohodil: „Tak už i z Boona se stal žvanil.“

„Bedřichu, co je s tebou? Víš přece, že to není pravda. Boon je nejklidnější člověk v celém pohraničí.“

„Lenapové poslouchají Cornstalka. A Cornstalk dodržuje smlouvy.“

Hinnerk Wagner si vjel oběma rukama do plavých vlasů. Pak uhodil pěstí do stolu.

„Bedřichu, člověče, ale my je nedodržujeme, víš to stejně dobře jako já. Copak jsi právě ty nevaroval, aby se nepodnikalo nic proti úmluvě s Cornstalkem, aby se neosídlovalo Ohio nebo aby se lidé nestěhovali dokonce až do Kentucky? A teď děláš, jako bys o ničem nevěděl. U Krásné řeky, u Ohia, stojí řada nových srubů. Někteří pronikli až do Kentucky, do Země zeleného rákosí. Vedl je Boon — vypráví o Kentucky báječné věci, Bedřichu. Ale tam jsou loviště Šavanů, ti jsou z toho kraje živi, víš to stejně dobře jako já. Ve smlouvě stojí, že tam nesmí vstoupit žádný běloch. A přece tam šli. Cornstalk se toho území nikdy nevzdá.“

„Boon prý tu půdu tam koupil,“ řekl malátně starší bratr, který tu seděl předkloněn, lokty se opíral o kolena a hlavu měl složenu v dlaních. Sotva pohyboval rty.

Hinnerk vyskočil.

„Tomu říkáš koupit? Pěkné darebáctví, to bych do Boona byl nikdy neřekl. Ale je to tak, Indián není nikdy v právu. Podvádějí ho, a když se pak brání, označují ho za útočníka.

Boon jde a koupí Kentucky od Čerokézů, kteří na tuhle zemi mají asi takové právo jako Irokézové na Kanadu. Od Čerokézů, kteří bydlí v horách a jen v letech velkých slavností podnikají do Kentucky výpravy za skalpy. A proč to udělal? Jen aby mohl říct, že to území koupil! Věděl až moc dobře, že by ho Šavani nikdy neprodali. To byla hanebnost a k Boonovi se to nehodí, ale takoví jsou všichni, i ti nejlepší z nich, když jde o Indiány. Teď už Cornstalk nezůstane klidný.“

„Máš pravdu,“ souhlasil unaveně Žlutý vlas, jak Bedřichu Wagnerovi už několik let říkali nejen Indiáni, ale i mnozí z bílých osadníků, „ale já s Indiány neválčím. Nikdy proti nim nebudu bojovat. Lenapové i Šavani jsou moji přátelé, protože jim za jejich kožešiny platím spravedlivé ceny a protože jsem jim nikdy neprodal špatné zboží. A Logan je můj bratr.“

Bedřich Wagner vypadal zničeně. V očích mu vězel strach, vlasy měl rozcuchané a šaty v nepořádku. Přestal uprostřed řeči a naslouchal, co se děje uvnitř malého srubu, před jehož dveřmi seděli. Ale nic se tam nepohnulo.

Bratři mlčeli. Hinnerk poznal, že jeho pokus bratra rozptýlit se nezdařil, že Bedřich zas myslí na svého nemocného chlapce, který tam uvnitř v zešeřelém domě zápasí se smrtí. Bedřich seděl bez pohnutí, jen chvílemi se zachvěl, jako by ho zamrazilo, a přece slunce na modré obloze nemilosrdně pálilo, bylo poledne a kolem vládlo ticho. Příroda byla vedrem ochromena. Horký vzduch se chvěl nad divokými, pestrými a velikými květy na pasece; nad nimi se líně pohupovali motýli, nedaleko zabzučel čmelák.

V ohradě ve stínu stromů zadupali občas koně, když je příliš trápily mouchy. V prohřátém písku spalo několik kuřat.

Bedřich Wagner náhle ucítil, jak se něco dotklo jeho kolena. Pozvedl oči: Stál před ním Tyras, mohutný pes. Měl v tlamě nějaký drobný předmět, tiše kňučel a moudrýma očima vzhlížel ke svému pánu. Když poznal, že si ho pán povšiml, složil to, co přinesl, pánovi k nohám, zdvihl hlavu a dlouho hlasitě a táhle vyl. Pak odběhl ke dveřím, lehl si tam na zem a díval se do domu.

Wagner zdvihl tu věcičku, kterou před něho položil pes. Pak si vzdychl. „Tohle mu přinesl Logan před deseti dny. Ty mokasíny mu sám ušil, sám je také pošil ostny. Tak hezké a tak maličké.“

Hinnerk vyskočil: „Já už to nevydržím, tohle čekání, tohle zoufalství. Bedřichu, vzchop se, buď přece muž! Všichni musíme jednou umřít.“

Bratr ho vůbec nevnímal. Skomírajícím hlasem šeptal: „Tak pěkně vyšité, Bedříšek z nich měl takovou radost…“

A potom, aniž zvedl hlavu, dodal snad ještě tišeji: „Hinnerku, prosím tě, vyprav se za ním ještě jednou. Přiveď ho sem, musíš ho najít. Vezmi si koně, jeď do lesa, jeď, prosím tě, Hinnerku…“

Jen těžce a pomalu mu vycházela slova z ochromených úst. Pak zdvihl hlavu a pohlédl na bratra s takovým zoufalstvím, jaké se zmocňuje právě silných a velikých mužů, když náhle nevědí, co si s veškerou svou silou počít.

Hinnerk sevřel rty. Pak se rozběhl. „Přivedu ho sem, nevrátím se, dokud ho nenajdu.“

Ale ještě jednou se obrátil.

„Bedřichu, dole ve vsi o tom vědí; pošlou ho sem, jakmile se jen ukáže. Nechal jsem zprávu i v jeho vigvamu. Ale bude umět pomoci? Budu ho hledat, Bedřichu, ale opravdu pomůže?“

„Může-li chlapce vůbec někdo zachránit, tak je to Logan,“ zašeptal Bedřich.

U dveří něco zašramotilo. Hinnerk se tam zadíval. Stála tam matka nemocného dítěte. Přidržovala se veřeje a tiskla k ní hlavu. Slzy jí stékaly po lících, byla bledá a mlčela. Hinnerk k ní přistoupil a odvedl ji k lavičce. Vysíleně se posadila a opřela se o svého muže.

„Už nemohu, Bedřichu…,“ šeptala.

A tak tu oba seděli ve slunečním žáru. Bratr odjel, aby vyhledal rudého přítele. Bedřich Wagner si pohrával s dětskou botičkou a na rtech mu ulpěl bolestný, chabý úsměv.

Čas jako by se zastavil. Oba rodiče si ve svém smutku nebyli schopni vyměnit ani slovo. Oba se ponořili do prázdné, mlčenlivé samoty. Nemocný chlapec uvnitř se pohnul. Zaslechla to jen matka; vešla do domu a poklekla u chudé postýlky.

Wagner její odchod ani nezpozoroval; držel v rukou malý mokasín a chvílemi šeptal: „Měl z nich takovou radost…“

Udělali všechno, co bylo v jejich silách, aby zachránili dítě, které bylo tak znenadání a bez znatelného důvodu zachváceno vysokými horečkami. Jak mohli vědět, že dělají pravý opak toho, co by bývalo správné! Copak se tenkrát vědělo o mokrých obkladech, o horkém čaji nebo o horkém mléce… Nedávali dítěti nic pít. Tak to tehdy předpisovala lékařská věda. Ale teplota stoupala a stoupala. Nejprve chlapec plakal a sténal, ale teď už ani to ne. Ležel vyčerpán, téměř se nehýbal, v očích mu pohasl všechen lesk a vyděšení rodiče pozorovali, jak z jeho tílka mizí schopnost obrany, a přece nemohli svému dítěti pomoci. Museli jen čekat a doufat.

Nejbližší osada byla vzdálena půldruhé hodiny, ale ani tam, ani na míle daleko nebyl žádný lékař. Kromě toho byli tenkrát lékaři v pohraničí většinou jen břídilové. Jen jediný člověk mohl pomoci. Ale právě ten, když ho teď bylo tolik zapotřebí, nebyl k nalezení.

Bezúčelné, marné čekání vzalo silnému, ráznému farmáři odvahu a vyčerpalo jej. A tak tu seděl, s lokty opřenými o kolena, a hleděl před sebe bezvýraznýma očima. Neodvažoval se už ani doufat.

Hlídací pes Tyras, který ležel u domovních dveří s hlavou položenou na předních tlapách a chvílemi tiše kňučel, však náhle nastražil uši, zdvihl čenich a zavětřil. Pak s krátkým štěknutím vyskočil a rozběhl se za roh domu.

Wagner tomu nevěnoval pozornost.

Po chvilce zaskřípal písek pod tichými, téměř neslyšitelnými kroky. Na zem před zamyšleného muže sedícího na lavici dopadl stín.

Nádherně urostlý, šest stop vysoký Indián s ručnicí opřenou pažbou o zem stál před bělochem a vážně na něho pohlížel. Měl nakrátko ostříhané vlasy, jen na temeni mu zůstala skalpová kadeř, kterou měl propletenu úzkým červeným koženým páskem, jinak byl bez ozdob. Horní část těla byla zcela obnažena, celý jeho oděv se ostatně skládal jen z leggin, opasku a mokasínů. Za opaskem mu trčely dva nože. Přes rameno nesl váček na kulky a růžek na prach.

Moudrý, vážný rudochův obličej nebyl zohyzděn žádnou malbou; klenuté čelo prozrazovalo vysokou inteligenci, velký, ostře zahnutý nos byl známkou vášnivé povahy, hranatá, vystouplá brada prozrazovala sílu vůle. Klidně a zkoumavě se rozhlížel svýma temnýma očima a podíval se na psa, který se s ním vrátil a stál tu, jako by ho chtěl zatáhnout do domu. Indián pohlédl dveřmi dovnitř, pozorně naslouchal a náhle sebou lehce škubl. Zaslechl z domu tiché dětské zasténání. Hlubokým hlasem se zeptal dobrou angličtinou:

„Copak se stalo, že jsi tak smutný, bratře?“

Z domu se ozval tichý ženský výkřik. Wagner vyskočil z lavičky. „Logane!“ zvolali muž i žena jakoby jedněmi ústy. Wagner uchopil Indiána za obě ramena. „Logane!“ zvolal ještě jednou, skoro křičel, přemožen bolestí, ale také znovu se vracející nadějí. Pak ho téměř dovlekl do domu k lůžku svého nemocného chlapce.

Náčelník se mu vymanil, sklonil se nad dítětem a položil mu ruku na čelo. Ulekl se. Rodiče to zpozorovali, i když bylo v místnosti šero. Farmář rozčileně vysvětloval:

„Už dva dny stůně. Pořád je tak horký. Nejdřív plakal a naříkal, teď už nevydá ani hlásek…“

Chtěl ještě něco dodat, ale spolkl to.

Logan měl stále ještě ruku položenu na čele dítěte. Přemýšlel. Potom se však náhle rozhodl a dal se do díla. Rozhlédl se po místnosti, chytil menší nádobu, podal ji ženě a přikázal: „Svařit vodu!“ Svému mladému průvodci, který vstoupil za ním, aniž to ostatní zpozorovali, řekl šeptem několik indiánských slov, odvedl ho ke dveřím a ukázal mu na určité místo v lese, dal mu ještě několik pokynů a mladý muž se rychle vzdálil.

Logan za ním vyšel ven, vzal s sebou Wagnera, sebral sekyru, rozštípal několik polen, pak se rozhlédl a na písku před lavicí, na slunci, začal upravovat velké ohniště.

To všechno dělal v horečném spěchu a německý farmář mu pomáhal, i když tomu zatím nerozuměl. „Kameny!“ poručil Logan, když navršili hranici dříví, a ukázal na několik velkých balvanů, které pak běloch hned přinášel a podle Indiánových pokynů je pokládal na hranici. Indián sem zatím přenesl z ohniště oheň a dříví zapálil.

To se však už vracel mladý Indián s hrstí čerstvých bylin z blízkého lesa. Podle Loganových slov rychle našel místo, kde rostly. Náčelník si pečlivě prohlédl list po listu a naházel je do vařící vody nad ohništěm ve světnici.

Pak začali všichni tři muži připravovat z tenkých syrových kmenů jakýsi rošt a upevnili jej těsně vedle hořící hranice na čtyři kůly, narychlo zaražené do země. Několik tenkých dlouhých tyčí postavili kolem roštu, zarazili je do země a horní konce přihnuli k sobě, svázali je řemenem a na takto vzniklou špičatou kostru upevnili několik bizoních kůží, které Wagner ve velkém množství nakupoval od Indiánů. Všechny mezery a otvory pečlivě ucpali, takže dovnitř tohoto stanu nemohl zvenčí vnikat vzduch.

Ačkoli Wagner stále ještě dobře netušil, co má Logan v úmyslu, naplnilo ho jeho cílevědomé jednání novou důvěrou. Očima plnýma naděje pozoroval náčelníka, který teď vešel do domu a zkoušel bylinný čaj. Trochu jej ochladil ve dvou hrnečcích a potom nalil dítěti, které bylo napolo v bezvědomí a které matka poněkud nadzvedla, s nekonečnou trpělivostí a opatrností plný hrneček čaje do úst.

Vyděšený Wagner i jeho paní mu v tom chtěli zabránit, vždyť dělal právě to nejnesprávnější, co bylo podle jejich mínění možno dělat. Kdopak kdy o tom slyšel, aby se dávalo nemocnému v horečkách něco pít… Ale Irokéz se obrátil k matce, vážně se na ni zadíval a uklidňoval ji hlubokým hlasem: „Ať moje sestra důvěřuje Ta-ga-ju-tahovi!“

Tón jeho řeči přesvědčoval, ale ještě více energie vyzařovalo z jeho očí, a tak se matka bez odmlouvání podvolila. Také Wagner, i když s úzkostným výrazem v tváři, nechal svého přítele jednat. Vyšel ven a pomáhal Loganovu druhu naplňovat několik velkých nádob vodou a stavět je vedle stanu.

Logan zabalil chlapce do přikrývek, vzal ho na ruku, odnesl ho do stanu a rychle pak za sebou zakryl vchod. Tam položil

dítě na dřevěný rošt. Tekumseh — to byl totiž Loganův průvodce — vyryl zatím v zemi asi půldruhé stopy hlubokou stružku od hořící hranice až pod rošt ve stanu. Pak svalil několik rozpálených kamenů z ohně do stružky, na jejímž dně ležely dva dlouhé zelené kmínky. Tyče uchopil na jednom konci, trochu je nadzvedl a kameny se po nich jako po skluzavce valily dovnitř pod stěny stanu. Logan na ně vylil vodu a ta se se sykotem měnila v páru. Horký vlhký dým brzy zaplnil celý stan, ale nemohl odtud unikat.

Znovu se rodičům chtělo zasáhnout, ale ovládli se. Irokézovo jisté, důvěru vzbuzující počínání a bezpodmínečná poslušnost mladého Tekumseha, který zřejmě se všemi těmito opatřeními mlčky souhlasil, jim dodávaly naději.

Náčelník se snažil dosáhnout toho, aby se nemocný chlapec horkým čajem a parní lázní zapotil a aby se zbavil horečky. Wagner i jeho žena, jako by tím chtěli přehlušit svůj strach a pochybnosti, nosili vodu z blízkého potoka, přikládali na oheň, valili horké kameny pod stan a odebírali vychladlé. Mezitím bylo zapotřebí naštípat další dříví a stále znovu utěsňovat otvory ve stanu. Tekumseh pomáhal ze všech sil, stále silněji se valila horká pára všemi škvírami.19* Logan přidržoval dítě na dřevěném roštu. Znovu a znovu přikazoval: „Ještě kameny! Ještě vodu!“

A tak zápasili ve slunečním žáru o mladý život.

Po chvíli zaslechli z koženého stanu temné melodie; Logan zpíval indiánská zaklínání; k tomu zaznívaly zvuky indiánského chřestidla, kterým náčelník stále potřásal. Logan byl příliš moudrý, než aby byl věřil, že taková zaklínání mají na nemoc nějaký vliv. Chtěl jen svým zpěvem a chřestivým zvukem uchlácholit nemocného chlapce. A jiný smysl nemají ani všechna ostatní zaklínání indiánských kouzelníků, která nezasvěcení lidé tak často prohlašují za podvod.

Téměř po půlhodině vydal Logan několik nových příkazů. Hned nato odhrnul přikrývku u vchodu do stanu a s dítětem v náručí pospíšil zpátky do domu. Tady chlapce chvíli třeli připravenými zahřátými houněmi, pak ho teple přikryli a uložili do postele. Dítě, které v posledních hodinách nevydalo ani hlásku, začalo v chatě naříkat, a dokonce i křičet, ale brzy usnulo. Po několika minutách mu znovu vyrazil pot, který se ovšem objevil už předtím v parní lázni ve stanu. Logan stál společně s rodiči a s Tekumsehem u chlapcova lůžka. Teď si oddechl a řekl srdečně:

„Dobrý duch se smiloval. Malé Modré oko musí teď spát, bratře. Až se vzbudí, bude nemoc od něho ustupovat. Jsem o tom přesvědčen. Zabalte ho do přikrývek a postarejte se, aby ho dobře hřály.“

Mladá matka se s pláčem vrhla k lůžku dítěte. Strašné napětí posledních úzkostných hodin se počalo uvolňovat, i ona už začala věřit. Wagner uchopil v návalu citu ruku svého rudého přítele a stiskl ji. I v jeho očích se leskly slzy.

„Děkuji ti, bratře.“

To bylo všechno, co dokázal říci. Podobně jako Logan si ani on nepotrpěl na dlouhé řeči.

Muži vyšli ven. Logan vykročil se vztyčenými pažemi vstříc slunci, které se už zvolna sklánělo k západu, zavřel oči a se slavnostní vážností pronášel slova díků Dobrému duchu rudých lidí. Modlil se za život nemocného chlapce. Jeho řeč přešla v monotónní tichou píseň, zpívanou hlubokým, temným hlasem. Wagner i Tekumseh setrvávali v mlčení. V očích mladého Tekumseha, který byl stejně veliký jako náčelník, nedosahoval sice jeho síly, ale předčil ho v obratnosti, zazářila prudká obdivná láska k Loganovi, ale k jeho zpěvu se neodvažoval připojit. Stál skromně několik kroků za ním, opíral se o svou dlouhou pušku a hlavu měl skloněnu, takže dlouhé černé vlasy mu splývaly vpředu přes ramena. Podle zvyku svého kmene měl přední polovinu hlavy vyholenou.

Wagner se znovu posadil na lavičku a opřel se zády o stěnu svého domu. Když náčelník skončil, posadil se na zem vedle svého bílého přítele, vytáhl dlouhou, umělecky vyřezávanou a zdobenou dýmku, kterou nosil na řemínku kolem krku, a mlčky začal kouřit. Tekumseh se posadil na zem nedaleko od něho. Nikdy by ho ani nenapadlo, aby v přítomnosti druhých porušil zvyk přikazující mladšímu podřízenost, skromnost a mlčení, když se nacházel ve společnosti staršího muže. Přísně vychovaní, ale přitom veselí indiánští mladí muži se od svých „civilizovaných“ vrstevníků mezi bílými hraničáři nelišili jen v tomto ohledu. Tekumseh nekouřil, i tohle se mu příčilo. A přece šlo tomuto Horskému lvu chystajícímu se ke skoku až na čtyřiadvacátý rok!

A tak seděli tři muži v klidném mlčení, které je možné jen mezi dlouholetými přáteli, a zabývali se svými myšlenkami. Němec se namáhavou prací v posledních hodinách zbavil své beznadějné těžkomyslnosti; po Loganových slovech u chlapcova lůžka se začal dívat na svět zase radostněji.

Uplynulo asi půl hodiny, když zaslechli mužské i ženské hlasy. Wagner vzhlédl a na kraji lesa spatřil několik lidí, kteří se zřejmě, pokud byli v lese, domlouvali jen potichu, ale teď, když se octli na dohled od srubu, neviděli už důvod k opatrnosti. Farmář poznal dva sousedy z blízké osady na Modré řece a jejich ženy. Byly mezi nimi dokonce i dvě děti asi ve stáří nemocného chlapce, byli to jeho kamarádi. Třetího muže neznal.

Bedřich Wagner vstal a šel příchozím naproti. Oba Indiáni se nepohnuli, i když seděli zády k návštěvníkům. Wagner srdečně pozdravil sousedy i jejich ženy, pohladil chlapce i děvče po vlasech a obrátil se k třetímu muži.

„To je Daniel Boon, Bedřichu,“ představil neznámého Wagnerův švagr Konrád Wulf.

Farmář udiveně vzhlédl: Takhle si slavného zálesáka, který se právě vrátil z několikaleté cesty po Kentucky, nepředstavoval, i když o něm často slyšel vyprávět. Muž stojící před ním byl menší než Bedřich Wagner a neobyčejně hubený. Zdálo se skoro, že je jen kost a kůže. Obličej i ruce měl tak opálené, že by ho bylo možno považovat za Indiána, kdyby nebyl oblečen v bělošských šatech. Ani na jeho oděvu nebylo nic zvláštního, stejně jako na výrazu jeho tváře. Čelo, nos, ústa, brada — všechno bylo normální, nic neprozrazovalo zvláštní moudrost, sílu vůle nebo statečnost. Zdálo se, že Boon je zvyklý na to, že si ho všichni takhle prohlížejí a že jeho noví známí mívají pocit zklamání. Když se na něho Wagner dost vynadíval, Boon konečně promluvil a v očích mu posměšně zablesklo:

„Slyšel jsem o vašem skoku, Žlutý vlase; chtěl jsem si prohlédnout vaše dlouhé nohy. Něco takového vidí Daniel Boon vždycky rád, že ano. Už je to dlouho, skoro čtyři roky, že ano, ale podívat se na dlouhé nohy, to vždycky stojí za to.“

Skok, o němž se Boon zmiňoval a kterým si Bedřich Wagner kdysi zachránil život, byl sice v pohraničí i teď, po tak dlouhé době, stále ještě proslulý, ovšem hlavně proto, že měl tak šťastné následky. Vždyť tenkrát byla uzavřena známá smlouva mezi lordem Dunmorem, guvernérem anglické koruny, a čtyřmi kmeny, Leni Lenapy, Vendaty, Miamii a Šavany. Všechny tyto kmeny mlčky uznávaly vůdcovství velkého šavanského náčelníka Cornstalka. Tato smlouva zajišťovala obyvatelům pohraničí už čtyři roky mír s Indiány — a co to znamenalo, to dovedli nejlépe ocenit právě hraničáři. Bedřich Wagner se tehdy stal nedobrovolným nástrojem chytře si počínajícího Cornstalka. Bylo přirozené, že Boon začal hned mluvit o těchto událostech, ale způsob, který zvolil, mohl vyvolat určitou nedůvěru k jeho slovům. A tak odpověděl Bedřich Wagner také poněkud zdrženlivěji, než měl ve zvyku:

„Inu, plukovníku, dlouhé nohy a dlouhá puška mohou prokázat vždycky dobré služby.“

„Vynechte toho plukovníka, pane. Moc si na tom nezakládám, že ano. Ale máte pravdu. Dlouhá puška, to je slovo. Dlouhá puška a dobré oko — to už je něco, Bedřichu Wagnere.“ Podal mu ruku a farmář, přemožen srdečným tónem jeho řeči, jí silně potřásl.

Rozmluva byla náhle přerušena poděšeným křikem dětí, které se rozběhly k chatě a teď se ustrašeně vracely, protože zahlédly oba Indiány. Krátké, tlusté nožičky se jim jen kmitaly, když se hnaly k matce a ve strachu se za ní schovávaly.

Logan také zaslechl křik, otočil se, a když uviděl děti, přelétl mu kolem úst úsměv, jeho vážná tvář se rozjasnila. Vyklepal dýmku, vstal, pověsil kalumet na opasek a vyšel za dětmi. Když přišel blíž, děti ho poznaly, nejspíš podle hladce vyholené irokézské hlavy, protože Irokézové se u Modré řeky objevovali zřídka. S rozevřenou náručí a s radostným výskáním se rozběhly k náčelníkovi a každé dítě objalo se smíchem a s poskakováním Indiánovi jednu nohu, a tak ho vlastně spoutaly.

Běloši se přiblížili a Daniel Boon pozoroval scénu se zřejmým úžasem. Indián si trapera pozorně prohlédl, už když sem Boon přicházel. Teď řekl zdrženlivě:

„Ta-ga-ju-taha těší, že vidí Dlouhou pušku.“

Wagner se podivil: „Logane, jak jsi poznal Daniela Boona?“

Logan se usmál: „Dlouhá puška je znám ve všech vesnicích rudých mužů. I mladý bojovník by ho poznal, i kdyby jeho oko dosud nikdy Dlouhou pušku nespatřilo. A Ta-ga-ju-tah je náčelník.“

„Vy jste Logan!“ zvolal radostně Boon a podal Indiánovi ruku. „Vždycky jsem si vás přál poznat. Pokud vím, jste jediný Indián, který umí zacházet s puškou. Těší mě, že si s vámi mohu promluvit, náčelníku.“

Logan, který tvořil mezi Indiány výjimku i v tom, že střílel stejně dobře jako nejlepší hraničářští střelci, vážně a přátelsky stisk ruky opětoval. Pak ukončil rozhovor tím, že se sklonil k dětem, které mu stále ještě objímaly nohy. Měl velmi rád všechny děti, ale zvlášť modrooké a plavovlasé děti bělochů miloval z celého svého velkého a věrného srdce. On, který se s aristokratickou zdrženlivostí vzdaloval jak od indiánských, tak od bělošských vesnic a bydlil se svými nejbližšími příbuznými ve dvou malých chatách u Ohia, v místech, kde leží dnešní Steubenville, přicházel na svých samotářských a dalekých výpravách k roztroušeným srubům hraničářů. A ačkoli se běloši vůči Indiánům chovali nedůvěřivě, Logana vítali všude. Muži mu svěřovali důležitá poselství a on je přesně vyřizoval, ženy ho žádaly o radu při onemocněních a téměř vždycky uměl pomoci, protože se v lesních léčivých bylinách vyznal tak jako nikdo jiný. Logan byl jistý, neohrožený vůdce a stopař, a i velcí páni, dokonce sám lord Dunmore, chodili rádi na lov s tímto chladnokrevným lovcem. Ještě nikdy nepozdvihl tomahavk proti bělochům, i když k tomu už kolikrát mohl mít dostatečný důvod. Naopak, už mnohého zajatého bělocha zachránil před mučednickým kůlem, protože měl na indiánské kmeny veliký vliv.

Dětem v pohraničí vyráběl luky, šípy a bubínky z kmene stromů, nosil jim flétny a chřestidla, panenky z kůže a pestré kamínky, učil je rozeznávat hlasy ptáků, starším ukazoval indiánský způsob plavání. A jestliže se tento krásný, silný a zasmušilý muž těšil úctě bílých mužů a příchylnosti jejich žen, patřila mu především všechna láska jejich dětí. Když teď běloši odešli k chatě, hrál si Indián Logan s malým Benjamínem a jeho sestrou. Vážný muž se změnil k nepoznání. Smál se a výskal, plížil se k dětem a děti se plížily k němu a často se nad rozkvetlou pasekou ozýval děsivý válečný pokřik Irokézů, vyrážený ovšem jen ze žertu. Daniel Boon, který se s ostatními muži usadil před chatou, zatímco Tekumseh poněkud poodešel, se velmi vzrušil, když Logan poprvé vyrazil irokézský pokřik. Boon měl ze všech tamějších bělochů největší zkušenosti s Indiány, jen on mohl posoudit, co by znamenala válka s Irokézi, a i když se teď přesvědčil, že je to opravdu jenom hra, co tam Logan tropí, potřásl několikrát hlavou.

Logan dobře zpozoroval, jaký účinek jeho pokřik vyvolal, a ani on, ačkoli byl mezi rudochy vzácným příkladem neochvějné mírumilovnosti, nemohl potlačit spokojený úsměv. Tak tedy i neohrožený Daniel Boon se bojí Irokézů.

Hned se však znovu pustil do hry s dětmi; měl je rád, i když to byly děti nepřátel jeho rasy.

Daniel Boon se usadil s Wagnerem i oběma dalšími muži na lavici před domem, zatímco ženy vešly dovnitř. Wagner vyprávěl, jakým způsobem léčil Logan jeho dítě, ostatně stan parní lázně dosud stál a na ohništi ještě doutnaly uhlíky. I Boon teď zašel do domu, aby si chlapce prohlédl. Když se po chvíli vrátil, prohlásil:

„Můžete být bez starosti, Wagnere. Chlapec je zachráněn, že ano. Když někdo spí tak klidně jako teď on, tak už je z nejhoršího venku.“

„Máte takové zkušenosti, abyste mohl říci, že se chlapec uzdraví?“

„Zkušenosti! Takový starý hunter, takový lovec jako já, ten už se musí vyznat, že ano. Byl jsem teď tři roky tam dole v Kentucky, řadu měsíců docela sám. To člověk musí vědět, jak se léčí nemoci, když se chce jmenovat Daniel Boon!“

Uklidňující zpráva zbavila farmáře i posledních pochyb. Oddechl si a řekl:

„Tak už jsem zase Loganovým dlužníkem…“

Jeho švagr Konrád Wulf, který se díval, jak si děti hrají s Irokézem, potřásl hlavou a zapochyboval:

„Já tomu nerozumím, Bedřichu. Tady se vykládá, že Indiáni jsou krvaví psi a vrahové, že jim není rovno. Když budeš mluvit s někým z Virginie, budeš si myslet, že všichni rudoši jsou darebáci, zabijáci a lupiči —“

Boon ho přerušil, varovně se ohlédl po mladém Šavanovi, který tu seděl s kamennou tváří několik kroků opodál a právě tak jako běloši pozoroval Logana.

Wulf však pokračoval:

„Ale jen se podívejte na Logana. Cožpak nestojí za víc než pět takových Virgiňanů? Namouduši se nerouhám, vždyť Logan je také křesťan.“

„To máte pravdu, Wulfe,“ přisvědčil Kožená punčocha, „nejméně tolik si cením Logana i já — jako přítele — a myslím i jako nepřítele.“

„O vás se povídá, že nejste právě přítel Indiánů, Boone,“ divil se Wagner, „a přece takhle mluvíte?“

Poprvé projevil Boon něco jako pohnutí; řekl trochu smutně: „Podívejte se, mám rád život v lesích. A k těmhle lesům patří Indián jako ryba k vodě. Jsem přítel rudochů, a přece proti nim bojuji.

Mám bílou kůži, a bílá s rudou — to nejde dohromady, že ano. Nemohu žít mezi Indiány, jako to dělají ti z nás, kterým život mezi bělochy nevyhovuje. Nedokážu to, není to pro mne. A tenhle Logan, to je snad nejlepší člověk, jakého znám. A přece z nás možná už za pár neděl budou nepřátelé.“

„Myslíte, že vypukne válka s Indiány, Boone?“

„Myslím. Viděl jsem Kentucky a chci tu zem získat pro bílé. Byl jsem tam skoro čtyři roky —“ Náhle s údivem umlkl, protože jeho slova přerušil zvučný hlas:

„Letící šíp viděl chatu v Zemi zeleného rákosí — a nosí na opasku dva skalpy. Dlouhá puška byl chytrý, jeho skalp jsme nemohli dostat. Ale Tekumseh Dlouhou pušku najde, až Cornstalk pozvedne válečnou sekyru. Wa — !“

Šavan, který mezitím tiše přistoupil k mužům, se otočil na patě a odcházel do lesa. Boon se nenechal hrozivým tónem jeho hlasu vyvést z míry, ale přece jen ho temné narážky trochu nahněvaly. Rozčileně se zeptal: „Co tím chtěl říct?“

Wulf chtěl začít vysvětlovat, ale Wagner ho umlčel pohledem. Díval se za odcházejícím Šavanem a řekl rozpačitě a velmi pomalu:

„Snad bych vám to mohl vysvětlit, plukovníku… Možná že vím, co tím myslí…“

„Mluvte, člověče, sem s tím… Mluvil o dvou skalpech a o tom, že mě nemohli najít… Co to znamená? Mluvte, člověče!“

Boon sáhl po pušce.

„Měl bych chuť zavolat, aby tamhleten chvíli počkal. Až zmizí v lese, ani čert ho nedohoní.“

Wagner řekl pomalu:

„Jste můj host, Danieli Boone, a Tekumseh je můj přítel. Jen ne tak zhurta… Vždyť přece chcete slyšet, co znamenají jeho slova.“

„Tak ven s tím, mluvte, hrome, proč s tím otálíte…“

„Před čtyřmi roky, když jsme uzavírali s Cornstalkem smlouvu, jezdívali Šavani každý podzim na lov bizonů do Kentucky. Víte, že Šavani tvrdí, že Kentucky je jejich, a já jsem přesvědčen, že Cornstalk se tohoto území nikdy nevzdá. Do té doby tam žádný běloch nelovil, žádný nevěděl o bohatství té země, nikdo netušil, že se tam potulují stovky jelenů, tisíce bizonů. A Šavani tam zakazují vstup komukoli, vždyť jsou z tamní zvěře živi…“

„Rychleji, člověče, pospěšte si, mluvte k věci — za chvíli bude v lese…“

„Máme teď mír, Boone, a nikomu bych nestrpěl, aby ho porušil v mém domě,“ řekl Wagner pevně a s důrazem. „Nedovolím to ani vám.“

Stopařovo vzrušení však stále vzrůstalo, když se díval za Tekumsehem, který klidným krokem došel už téměř na kraj lesa.

„Tak poslouchejte. Šavani objevili u Kentucky nějakou chatu, v níž bydleli běloši. Můžete si domyslet, co se stalo… Tak, a už je v lese… Tekumseh totiž vyslídil tu chatu, byl docela sám. Přišel tam a vyzval ty muže — byli to dva bílí lovci —, aby opustili to území a aby přísahali, že už se nikdy nevrátí a že nikomu jinému tam neukážou cestu. Ale oni se mu vysmáli. Tak jim rozkázal odejít; dovolil jim, aby si vzali s sebou kožešiny. Lovci se dopálili, došlo k boji, dva proti jednomu. Tekumseh — teď už ho nezasáhnete, Boone, už je v lese, tak poslouchejte — Tekumseh je oba zabil. Byl to poctivý boj.“

Boon, naslouchající s nesmírným napětím, zavrčel: „Je to tak, že ano, viděl jsem jen jedinou stopu…“

„Tak vy jste tam byl, plukovníku?“ podivil se Wagner.

„Přišel jsem o dvě hodiny pozdě, člověče… Pár dní předtím jsme se rozdělili. Objevil jsem indiánské stopy a odešel jsem do lesa. Ale oni si umínili, že zůstanou na kopci. Nevěřili mi, nevěřili starému Dannymu. Ještě jednou jsem je chtěl varovat, ale už to nešlo. Uviděl jsem tlupu asi osmdesáti Šavanů, ale přišel jsem s výstrahou pozdě. O dvě hodiny pozdě.

To byly ošklivé hodiny, člověče… Finley byl vždycky tak neopatrný… Tak to tedy bylo… A tenhle Tekumseh —“

„Bylo mu tenkrát dvacet let. A byl to poctivý boj, Boone, vzpomeňte si na to, až se s ním někdy setkáte.“

„Mne tedy nenašli. To se ví, já nejsem Finley, že ano. Chudák John. Byl to dobrý chlap, jen trochu neopatrný v činech i v řeči… Inu ano, starého Dannyho nenajdete jen tak snadno. Byl jsem tenkrát docela sám, člověče, docela sám — kolem dokola samí Indiáni. Nejen Šavani, i Čerokézové vytáhli tenkrát na nějakou výpravu. Později mě chytili, ale zase jsem jim utekl. Jsou to přece jen hlupáci, chytit Dannyho Boona není tak snadné…“

Logan viděl Tekumseha odcházet a přišel, aby se ještě jednou podíval na chlapce v chatě. Daniel Boon přerušil svůj monolog a otázal se:

„Náčelníku, vy jste přece přítel bílých mužů. Řekněte mi, vydají se Leni Lenapové na válečnou stezku?“

Irokéz se zastavil a řekl upjatě:

„Můj bratr to ví. Tak proč se ptá Ta-ga-ju-taha?“

Zaražen a trochu v rozpacích zamručel si Boon pro sebe:

„Ta rudá kůže má pravdu, ale jak může tušit, že už to vím…“

A nahlas dodal:

„Ano, Bukongahelas vykope válečnou sekyru, nebude-li potrestán vrah jeho dvou mladých lidí. Ale zachová Cornstalk mír?“

„Ta-ga-ju-tah je přítel bílých mužů, ale je také náčelníkem Kajugů. Proč ho chce Dlouhá puška pokoušet? Myslí si snad, že Ta-ga-ju-tah je zrádce?“

Po rozpačité pauze — protože Irokézova důstojná odpověď na zdánlivě nevinnou stopařovu otázku se neminula účinkem — dodal Logan zamyšleně:

„Dlouhou pušku poslouchají v radě bílých. Může zabránit mnohému zlu, bude-li chtít.

Ta-ga-ju-tah vyšel jako Cornstalkův posel, jako posel Šavanů, a jde k Bílému otci; chce mu připomenout smlouvu uzavřenou v Chillicothu před čtyřmi zimami.

Zboří-li běloši své nové domky na Ohiu, slíbí-li, že už nebudou pronikat do Země zeleného rákosí, bude-li potrestán vrah obou mladých příslušníků kmene Leni Lenapů, bude zachován mír. — Bude můj bratr radit k míru?“

Tato přímá otázka Boona zmátla. Jak by mohl on, který objevil Kentucky, našel, prozkoumal a zažil jeho krásu, samotu a obrovské bohatství na toulkách trvajících celé měsíce, jak by mohl slíbit, že do té země už nikdy nevstoupí, on, který se vrátil na Východ přece jen proto, aby svou rodinu i všechny, kteří o to budou stát, odvedl do tohoto nově nalezeného ráje? Ovšem, jak by mohl také říct, že nechce mír?

Zdálo se, že Logan čte bělochovy myšlenky, protože když se dlouho nemohl dočkat odpovědi, řekl smutně:

„Stížnosti rudých lidí jsou stále stejné, od východu do západu slunce. Bílí lidé neustanou dříve, dokud nezaberou všechnu půdu mých rudých bratrů.“

Položil ruku na světlovlasou hlavu malého Benjamína, který sem přišel za ním a teď opřen o otce pozoroval dospělé, obrátil se vážně na Konráda Wulfa a pokračoval:

„Ať můj bratr poslouchá, co říká náčelník Kajugů: Odveďte své ženy a děti za dlouhé, silné kůly. Hrozí jim velké nebezpečí, protože rudí muži jsou velmi rozhořčeni. Po čtyři zimy vás Cornstalk a Logan chránili, ale Cornstalk se rozhněval, poněvadž ho běloši chtějí podvést, a Logan sám nemůže udržet mír, vždyť Šavani nepatří k jeho kmeni.“

Vešel do domu k lůžku nemocného. Muži venku mlčeli. Za chvíli se náčelník vrátil a podal Bedřichu Wagnerovi ruku:

„Bratře, Modré oko bude už zítra zase zdráv. Ty se však neboj, rudí muži tě mají rádi, tobě se nic nestane. Cornstalk je tvůj přítel, a dokonce i Bukongahelas, náčelník Leni Lenapů, si tě oblíbil.“

Pokynul jim na rozloučenou a chtěl odejít, ale ještě jednou se zastavil před Konrádem Wulfem:

„Ať můj bratr udělá, co jsem mu řekl, odveďte odtud ženy a děti. A povězte to i ostatním bílým lidem. Ta-ga-ju-tah zachová mír, ať už jeho rudí bratři podniknou cokoli, protože jeho srdce miluje bělochy. Ale Šavani jsou velmi rozhněvaní.“

Náčelník se chopil pušky, kterou Tekumseh opřel o stěnu, a odcházel. Brzy se však zarazil. Neušel ani sto kroků, zastavil se, zůstal stát, pozorně se zahleděl k lesu a pak si sedl na zem.

Po dlouhé přestávce se rozhovořil Wagnerův třetí návštěvník, obrovitý, sotva dvacetiletý mladík se zamračeným, skoro temným obličejem. Až dosud se držel stranou. Teď mluvil přitlumeným hlasem, aby ho Irokéz nezaslechl.

„Nemohu si pomoct, hoši, mně se ten Logan nelíbí. Všichni hraničáři mu důvěřují a vpouštějí si ho do chat. Věříte, že snad není ani jeden domek, který by neznal, o němž by nevěděl, kolik je tam pušek? Však on dobře ví, proč tady kolem slídí.“

„Co vy můžete vědět o Loganovi,“ vybuchl jindy tak klidný Wagner. „V jeho ústech není faleš, co slíbí, to dodrží. Není takový jako někteří lidé tady dole u řeky.

Kdo volá na pomoc Logana, nevolá nadarmo.“

„Ale jděte,“ posmíval se Simon Butler. „Jen ho škrábněte, a uvidíte, jak se pod jeho kůží ukáže darebák.“

„Mladý muži, dejte si pozor na řeč,“ rozkřikl se Wagner. Ale dál se nedostal: všiml si, že mezi dveřmi stojí jeho žena a že na něho kývá. Rozběhl se k ní, uviděl její radostí zářící obličej a vběhl do domu. Spatřil svého chlapce sedět na lůžku; plakal, ale byl při vědomí, volal, že chce jíst. Měl zase hlad… Tu vytryskly tomuto velkému a silnému muži slzy z očí, vzal synáčka do náručí a nestyděl se za svůj pláč. Teď už věděl, že chlapec je zachráněn. Boon stál už za ním a radil ženě, aby dala dítěti trochu teplého mléka a pak aby ho nechala zase spát. Matka se posadila s oběma druhými ženami k chlapcově postýlce a muži znovu vyšli na zápraží. Butler zůstal s Konrádem Wulfem venku a teď na ně volal:

„Vy jste mi nějaký přítel Indiánů, Wagnere. Tamhle vzadu už zase přicházejí tři rudoši, zdá se, že jsou to Delavaři, ti jsou z celé té bandy nejhorší. Logan a Tekumseh se vracejí s nimi. To je v téhle době podezřelé, Wagnere. Doufám, že nehrajete falešnými kartami.“

„Mladý muži, jste můj host, i když jste dosud nevkročil do mého domu. Ale dejte si pozor na řeč. Mám pořádné svaly…“

Konrád Wulf se do toho vmísil: „Butlere, nepřivedl jsem vás sem, abyste mi tu urážel švagra. Myslím, že víte, kdo jsem — a Bedřich není jen můj švagr, ale také můj přítel. To snad stačí.“

Butler se zamračil, ale mlčel — a na mnoho řečí už ani nezbýval čas. Indiáni, o nichž mluvil, už došli. Delavaři kráčeli vedle sebe, všichni měli rozhalené kožené košile, splývající jim přes opasek, a jelenicové pláště měli přehozeny přes ramena. Prostřední měl ve skalpové kadeři zastrčena tři orlí pera, na tvářích měl zelenou barvou namalovány široké pruhy a na čele dva úzké červené příčné pruhy. Logan s Tekumsehem šli za nimi. Delavaři kráčeli strnule přímo k Wagnerovi a podle bělošského mravu mu podali ruku. Zdálo se, že Logan je nějak radostně dojat, Tekumseh však se přiblížil, jako by před chvílí ani nebyl Danielu Boonovi tak vyhrožoval. Pohledy obou mužů se ostře střetly, Boon však mlčel. Odložil svou pomstu na pozdější dobu. Delavaři pozdravili i ostatní bělochy a teď se podle indiánského zvyku rozpředla rozmluva o lovu, o počasí, o rybách, o tom a onom — jenom ne o důvodu, proč ti tři vlastně přišli. Zeny přinesly pečené maso a chleba, kolovala i ohnivá voda. Už se počínalo stmívat, a Wagner stále ještě nevěděl, co mají noví hosté vlastně za lubem.

Simon Butler se vztekal, znovu a znovu šeptal Konrádu Wulfovi různé poznámky, že se obává léčky. Cožpak Daniel Boon prve nevyprávěl, že viděl u Lenapů mladé stromky oloupané válečnou sekyrou? Kdopak může těm rudochům věřit? Neleželi snad už někde v záloze? Mohl jich být plný les, rychle se stmívalo a tenhle prostoduchý Wagner…!

Nebo snad — proklatě — že by se jen tak tvářil? Pročpak se tak skrytě pod přivřenými víčky zadíval k lesu? Vypukla snad už válka, a Simon, holobrádek, to ani nezpozoroval? Čert aby se v těchhle hraničářích vyznal! I Boon byl však klidný — a tomu se přece dalo věřit. Ale cožpak se už často nedali obelstít i staří zkušení lovci? Nu, pušku měl nabitou, ostrý nůž — stačí skok — a byl by v domě. Pak ať si jen rudoši přijdou. Nebyla by to jeho první potyčka s nimi…

Teď dokonce vytáhl starší z Delavarů dýmku, nacpal si ji a začal kouřit. Copak tu chtějí zůstat přes noc? Nebo čekají, až se ti jejich povedení bratříčkové budou moci za tmy plížit pasekou? Nu, mohlo to trvat ještě dvě tři hodiny, než bude úplná tma. Zachovejme tedy klid, i když je nám teprve devatenáct…

Teď vstává ten Šavan, to musí být nebezpečný chlapík, když přemohl oba Boonovy kamarády. Jak starého Dannyho znal, s nějakými zelenáči by se do Kentucky nevydal. Co jen může ten rudoch chtít?

Butler to už nevydržel, chtěl vyskočit, ale Wagner mu položil ruku na rameno a i Boon mu naznačoval, aby zůstal sedět. Poslechl tedy. Ostatně Tekumseh se stejně už vracel. Nesl v ruce dva kožené pásy a jeden z nich podal Loganovi.

Ještě jedna krátká přestávka, kterou Indiáni vyplnili kouřením a mlčením, pak se zvedl jeden z Delavarů, vyňal zpod pláště pás bohatě pošitý bílými dikobrazími ostny a řekl:

„Tento vampum posílá Žlutému vlasu Bukongahelas, náčelník Leni Lenapů. Leni Lenapové a Žlutý vlas jsou bratři, žijí spolu v míru, Leni Lenapové i Žlutý vlas chodí přímou cestou. Ústy Ih-tau-o-kaumovými mluví náčelník; sám Bukongahelas promluvil Ih-tau-o-kaumovými ústy, mluvil jménem všech mužů kmene Leni Lenapů.“

Položil pás na zem před Bedřicha Wagnera a znovu se posadil.

Teď povstal Logan, rozvázal kožený pás, který mu podal Tekumseh, a promluvil vážně, ale přece jen nedokázal zcela potlačit radostný lesk svých očí:

„Ta-ga-ju-tah, Kajuga z kmene Irokézů, je poslem Mičikinikvy, náčelníka Miamiů. Tento vampum míru posílají Miamiové Žlutému vlasu; jsou jeho přátelé. Nikdy nevstoupí na nečistou cestu války proti němu.“

I on předal Wagnerovi pás.

Nyní povstal Tekumseh, jako nejmladší musel mluvit poslední, i když byl poslem nejmocnějšího náčelníka; i on položil před Wagnera pás míru:

„Toto posílá Cornstalk, nejvyšší náčelník Šavanů, kterého poslouchají Miamiové, Leni Lenapové i Vendati. Šavani jsou přátelé Žlutého vlasu. Cornstalk vzkazuje: ,Můj majetek je tvým majetkem, má krev je tvou krví. Běda tomu, kdo proti tobě pozvedne ruku.‘“

Na několik okamžiků zavládlo ticho, Wulf byl zaražen a Simon Butler byl slavnostní vážností rudochů až vyděšen. Sám si

to sotva dovedl vysvětlit. On — a vyděšen. Takoví rudoši se přece ještě nenarodili, kteří by ho mohli poděsit! Ale proč tedy nemohl mluvit, láteřit — jak by si přece přál?

Teď vyklepali všichni Indiáni dýmky, zdvihli se a po krátkém pozdravu odcházeli. Jen Logan vstoupil ještě jednou do domu, aby si prohlédl nemocného. Zdálo se, že je spokojen, a když teď vyšel ven, pověsily se mu zleva i zprava na ruce obě děti Konráda Wulfa: „Zůstaň tu, strýčku, prosím tě, zůstaň tu.“

Náčelník se zastavil, zadíval se na obě malé kučeravé hlavy a potřetí se obrátil na Konráda Wulfa s výstrahou: „Ať můj bratr myslí na to, co řekl Ta-ga-ju-tah.“

Irokéz se vydal za ostatními a Bedřich Wagner šel s ním, aby vyslechl ještě několik rad, jak pečovat o nemocné dítě.

Konrád Wulf stál se zkříženými pažemi opřen o stěnu srubu, díval se před sebe a nehýbal se z místa, ale mladý Hitler vztekle pobíhal dlouhými kroky sem a tam. Potřásal dlouhou puškou a cedil skrze zuby:

„U všech čertů, tohle je pěkné nadělení. Co by mi teď pomohlo, kdybych za nimi poslal kulku? Tamhle si jdou, páni rudoši, mohl bych jich všech pět rozsekat na kaši a nikdo by mi nemusel pomáhat, vždyť žádný z těch chlapů nemá pořádné svaly. Z čeho by je také měli, vždyť nikdy v životě nepracovali. Ale strach taky nemají, jak si klidně vykračujou…

Tomu se říká vyhlášení války, bratře Němče…,“ vyjel si na Konráda Wulfa.

Ten se ani nepohnul a odpověděl:

„To bylo vyhlášení míru…“

„Tak, tak, to je moudrá řeč, škoda že je vám pětatřicet. Ty pásy neležely před vámi. Snad si nemyslíte, že i vás rudoši nechají na pokoji?“

„Ne, to platilo jen mému švagrovi…“

„Moc chytrého švagra máte, to vám povím. Ten ví, jak si chránit kůži. Snad by chtěl sklízet tam, kde jiní zaseli… Snad si nemyslí, že až nás zaplaví ta rudá povodeň, až se bude kouřit z domů i z polí, že se tu usadí sám. Máte to pěkného švagra.“

„Držte jazyk za zuby, mladíku!“

„Mladíku, mladíku! Co tím chcete říct?“ vybuchl teď Hitler v bezmezném vzteku. „Moje kulka zasáhne stejně rychle jako vaše, strom porazím právě tak dobře jako vy, a kam dopadne má pěst — jen se na ni podívejte —, tam tráva neporoste. Ať si dá váš švagr pozor… Kdo žije v míru s nepřítelem, je zrádce. To si myslím já, to si myslí každý pořádný člověk…“

„Myslím, že nebude žít v míru.“ Konrád Wulf byl pořád ještě klidný.

„Myslím… Aha, tu to máme. Ale jistě to nevíte. Krev všech bílých lidí, všech žen i dětí padne na toho, kdo nejde s námi.“

Butlerova poslední slova zněla téměř slavnostně. Vracející se Wagner je ještě zaslechl. Prohlásil chvějícím se hlasem:

„Nepůjdu s vámi. Indiáni jsou moji přátelé.“

Butler zbrunátněl v obličeji, vypadal, jako by se chtěl na Wagnera vrhnout, odhodil pušku a zaťal pěsti, jen s námahou se ovládal. Boon si Wagnera prohlížel, potřásal hlavou, ale pořád ještě nic neříkal.

„Tak ty chceš, Bedřichu, zachovávat mír, i když nám budou krást dobytek, zapalovat pole a vraždit naše přátele?“ zeptal se Konrád Wulf hlasem chvějícím se bolestí, pohrdáním a pobouřením.

Tři ženy, polekané Butlerovými hlasitými slovy, stanuly ve dveřích s vytřeštěnýma očima, vždyť to vypadalo, jako by se muži, až dosud dobří, věrní přátelé, chtěli do sebe pustit.

Bedřich Wagner se oběma rukama opřel o stůl a pohlížel na Simona Butlera. Skoro až sípal:

„Všechna krev, která poteče, padne na ty, kteří uzavřeli smlouvy a porušili je, kteří si vyžebrali půdu a pak z ní vyhnali její pravé majitele, kteří od rudochů vyčachrovali kožešiny za kořalku, kteří vyhnali zvěř, takže Indiáni teď musí hladovět, kteří si čtou v bibli, ale s Indiánem jednají hůř než se zvířetem.

Rudoši jsou čestní, hrdí a věrní… Tahle země je veliká, je v ní dost místa, ale vaše touha po majetku a po půdě, vaše závist, vaše zloba je nenasytná. Chcete pořád víc a víc…

Za bobří kůži dáváte Indiánům groš, a zatím má cenu pěti tolarů. Starou houni vyměňujete za celý les, a ještě si myslíte, že dáváte až moc. Za duši dáváte kulku — a i to je vám drahé.

Jděte si svou cestou a já si půjdu svou. Zradili jste Boha sami v sobě — já půjdu svou cestou a vy se starejte, abyste našli tu svou.“

Simon Butler se vysmíval Bedřichovi do očí:

„Kolik je vám let, že tu kážete jako pastor na kazatelně? Moje kůže je bílá a bílá bude i tahle země. Není tu místo pro jiné barvy.“ Položil svou hrubou, mohutnou pěst na stůl před Wagnera: „Co může tahle ruka udělat, to udělá. Až mě jednou položí do hrobu, ať už není ani jediná rudá kůže až k Ohiu a odtud dál až k Mississippi a k Minišoši. Když nám nechtějí sloužit, není pro ně na zemi místo. Pod zemí mají místa dost.“ Domluvil, sebral pušku a odešel.

I Wulf se cítil hluboce uražen. „Bedřichu, nevíš, co mluvíš. A počítej s tím, že ti nikdo nepomůže, když nechceš pomoct ty nám.“

„Nepotřebuji vaši pomoc. A přeji vám, abyste nepotřebovali pomoc ode mne.“

V hlubokém rozladění odcházel i Wulf; ženy s dětmi šly za ním. Jen Boon, starý, zkušený zálesák, se stále ještě nehýbal.

„Co mi povíte vy, plukovníku? Nemáte pro mě podobné požehnání? Že mě proklíná Virgiňan, tomu se nedivím.“

„Ale že vás opouští i váš švagr, to je zlé, viďte?“ zeptal se konečně zálesák. Vážně potřásl hlavou a vstal.

„Jdete zatracenou cestou, Žlutý vlase. Rozumím vám. Jednali s vámi dobře a vy nechcete být horší než oni.“

Boon se na chvíli odmlčel. Pak smutně pokrčil rameny:

„Šťastný člověk, který nemusí prolévat krev. I mně by vlastně příslušelo zachovávat mír. Ale bílý patří k bílému a rudý k rudému, že ano. Nemám ve zvyku být zticha, když v domech mých krajanů křičí nouze.“

Pečlivě přezkoušel náboj ve své dlouhé pušce, podle níž dostal od Indiánů jméno, chtěl odejít, ale v zamyšlení se ještě jednou zastavil a zahleděl se lehce přivřenýma očima k nebi na severovýchodě:

„Brzy nebe zrudne požáry srubů, že ano, protože vláda neustoupí, a Cornstalk, jak vidíte, už nepočítá s udržením klidu, i když vyslal poselství k hraběti. Jinak by vám neposlal pás míru. Bude to ošklivé léto, že ano. Radil bych vám, abyste se vydal do indiánského území, protože Virgiňané vás na pokoji nenechají. Miči malsové jsou ve svém vzteku horší než rudoši. Rozmyslete si tuhle radu dobře, Žlutý vlase! To by bylo zatracené, kdyby vás Indiáni ušetřili, a běloši zabili.

Mám o vás strach, Wagnere. Jste pořádný člověk. Bojím se, že to špatně skončí. Moc se bojím. Danny Boon se v lidech vyzná. Poslechněte mé rady a odejděte odtud.“

A s posledním, silným stiskem ruky odešel i starý traper. V chůzi si povídal sám pro sebe a znovu potřásal hlavou. Když došel na kraj lesa, ještě jednou se ohlédl, jako by si chtěl důkladně vtisknout do paměti obraz pokojné paseky. Pak zmizel mezi stromy.

Bedřich Wagner s ženou a dítětem osaměli.

Večer se skláněl nad vrcholky stromů. Lehký vítr ohýbal vysokou trávu a nahoře v nebeské modři zazářila večernice. Dobytek v ohradě řval hlady. Tyras, velký pes, si položil hlavu na koleno svého pána, který se znovu posadil na lavici, a díval se na něj moudrýma, velkýma očima.

Po chvíli mladý farmář těžkopádně vstal a šel po své práci, vždyť ji dnes tolik zanedbal.

Tuláci

Jednoho odpoledne, asi patnáct dní po těchto událostech, stál Bedřich Wagner u svých koní.

Zamyšleně se díval směrem k chatě, trápily ho starosti. Měl poslechnout rady starého Boona a odstěhovat se k Indiánům? Daniel Boon byl zkušený člověk, byl starý a moudrý, vyznal se v lidech a myslel to s ním dobře. O tom nemohl Žlutý vlas pochybovat.

Wagner však byl sedlák a nehodil se dobře mezi tyhle virginské hraničáře; ti byli spíše lovci a trapeři než sedláci. S lehkým srdcem se vzdali země, která je živila, jakmile jen proskočila zpráva, že někde jinde je více zvěře, více bizonů a bobrů, více kožešin.

Farmář si prohlížel svůj dům. Byl to jen prostý srub, jaký zkušený hraničář postaví za tři až čtyři dny. Z kmenů se sloupla kůra, přitesaly se a seřízly na stejnou délku, asi stopu od obou konců se vydlabal zářez. Dva takto otesané kmeny se položily rovnoběžně na urovnanou zem v takové vzdálenosti, jak měla být široká chata, která se měla stavět. Pak se do zářezů zapustily napříč další dva kmeny, tak se ze čtyř kmenů vytvořil pravoúhlý základ a na něj se pak kladly další vrstvy. Když si někdo zvlášť potrpěl na bezpečnost stavby, zarazil ve všech čtyřech rozích zvnějšku i zevnitř do země silné kůly. Když se pak kmeny navrstvily do požadované výšky, položila se na ně střecha. Většinou to byla plochá střecha a na ni se navršila silná vrstva hlíny nebo jílu. Spáry se ucpaly mechem nebo jílem, uvnitř se na stěny zavěsily bizoní nebo medvědí kůže, aby nikudy netáhlo, pak se místnost vybavila několika kusy hrubého, vlastní rukou vyrobeného nábytku — a dům byl zhruba hotov. Takové chaty se podstatně lišily od toho, co se u nás rozumí pod pojmem „srub“. Byla to nuzná, malá stavení a „dlouhé domy“ Irokézů nebo prostorné hliněné chaty severních Indiánů byly mnohem pohodlnější než tyhle bělošské domy z klád, log-houses, jak se těm chýším v pohraničí tenkrát říkalo.

Na chatě Wagnerovi příliš nezáleželo, mohl ji zbořit stejně rychle, jak ji postavil, i takovou paseku by si snadno vymýtil, ale byl usedlý člověk a potulovat se sem a tam mu bylo z duše protivné. Byl sedlák a lpěl na své hroudě. Takové povahy, jakou měl věčný tulák Boon nebo Francouz Jean Martin, vzbouzely sice jeho sympatii a úctu, ale nikdy by to nedělal po nich. Potrpěl si na čistotu a pořádek; základním rysem jeho životní filozofie byla poněkud samolibá hrdost na výsledky soustavné práce. Snad právě tohle byl důvod, proč to Logana a Tekumseha k Wagnerovi tak táhlo. Oni sami nic takového neznali. Byli

to lovci, tuláci, s královskou pýchou pohrdali jakoukoli prací a veškerou fyzickou námahu, pokud nešlo právě o lov nebo rybolov, přenechávali ženám a bledým tvářím. A od jiných příslušníků svého kmene se odlišovali snad jen tím, že oba pociťovali, že tahle ohromná pracovitost bělochů by se mohla stát příčinou zániku indiánského národa. U Wagnera nacházeli všechno, co sami postrádali, a jeho lpění na půdě, kterou jednou obdělal, připadalo oběma těmto Indiánům snad nejméně pochopitelné, ale zato nejnebezpečnější. Často vysedávali zamyšleně na kraji lesa a celé hodiny ho pozorovali při práči, než se mu ukázali.

Bedřich Wagner se nemohl rozhodnout. Indiánů se nemusel bát, ale kdyby se mezi Virgiňany rozneslo, že ho Indiáni šetří, zatímco na všechny ostatní bělochy útočí, jistě by to vzbudilo podezření.

A kdyby dokonce odmítl proti Šavanům bojovat, mohl si být jist, že s ním Miči malsové, Dlouhé nože, budou jednat jako se zrádcem.

Cožpak právě nedávno málem nedošlo k válce mezi Virginií a Pensylvánií, protože kvakeři dobře vycházeli s Indiány a prodávali jim zboží i zbraně, a protože tedy Indiáni nechávali obyvatelstvo Pensylvánie na pokoji? Zatímco Virgiňan si na indiánském území nemohl být ani na okamžik jist životem, kvaker se tam mohl vždycky cítit v bezpečí.

Celé pohraničí si uvědomovalo, že hrozí válka s Indiány, a proto Virgiňané žádali, aby kvakeři přestali Indiánům dodávat zbraně. Kvakeři si však nechtěli nechat tak dobrý obchod ujít, a v skrytu duše těm virginským rváčům pořádnou válku s rudochy dokonce přáli.

A tak Virginie zbrojila, ovšem ne proti rudochům, ale proti zbožným obyvatelům sousední kolonie; i kvakeři se samozřejmě chystali k obraně.

Anglický guvernér lord Dunmore urychleně vyslal kapitána Conollyho v čele silného vojenského oddílu na hranici mezi oběma koloniemi, aby zabránil nejhoršímu.

Bedřich Wagner uvažoval: Necouvnou-li Virgiňané před válkou proti kvakerské kolonii, proti Pensylvánii, jak by ušetřili jeho, osamoceného člověka, který se v jejich očích provinil stejným zločinem jako kvakeři? Vždyť právě kvakeři ve všech minulých válkách s Indiány a ve všech pohraničních šarvátkách odmítali Virgiňany vojensky podporovat — a to byl vlastní důvod nenávisti proti Pensylvánii.

Konečně — pár starých bouchaček by rudochům docela rádi prodali i Virgiňané, kdyby za ně dostali zaplaceno dobrými kožešinami… Ale Indiáni se raději obraceli na pensylvánské kvakery, od nichž jim nehrozilo žádné nebezpečí.

Virginští puritáni podváděli a okrádali Indiány, jak jen to šlo, a tak rudoši prodávali kožešiny raději pensylvánským kvakerům. A protože kvakeři s nimi uzavírali výborné obchody, Virgiňané je na smrt nenáviděli.

Wagner se trpce usmál: opravdu by snad bylo nejlepší odejít mezi „divochy“… Byl si jist, že tam by ho nikdo nenutil prolévat lidskou krev. Tam nechávali na pokoji každého, kdo nechtěl bojovat. Někdy jím snad i pohrdali — ale rozhodně nebyl nikdo nucen sáhnout po zbrani.20*

Ze zamyšlení ho vyrušil Hinnerk. Vypravil se do osady na Modré řece a přinesl odtud vzrušující zprávy. Konečně se tedy Wagner dověděl, proč Leni Lenapové pohrozili válkou. Jednomu z virginských hraničářů se zaběhl kůň a dostal se na území Lenapů. Ti ho chytili a podle rozkazu náčelníka Bukongahelase vyslali tři bojovníky, aby koně vrátili majiteli. Když však hraničář uviděl svého koně v rukou tří Indiánů, vběhl do chaty, nabil si dvě pušky, počkal, až se rudoši přiblíží, a pak bez výstrahy dva z nich zastřelil.

Třetí nechal koně stát a utekl do lesa, dřív než se surovému střelci podařilo znovu nabít. Bukongahelas žádal, aby byl vrah potrestán, a skutečně ho uvrhli do vězení. Běloch tvrdil, že ho Indiáni chtěli napadnout. Ovšem Bukongahelas prohlašoval — a všichni Lenapové věděli, že mluvil pravdu —, že úmyslně vyslal své tři bojovníky beze zbraně, aby nemohlo dojít ke střetnutí. Vláda se neodvažovala hraničáře potrestat, protože by to vyvolalo ve Virginii povstání, a tak ho před několika dny zase propustila. Bukongahelas na to odpověděl tím, že v noci a v mlze přepadl na hranici dva sruby a všechny jejich obyvatele povraždil. Válka tedy už vypukla.

Hinnerk však věděl ještě o něčem. Kapitán Conolly už před čtrnácti dny vyhlásil oběžníkem, že válka s Indiány je nevyhnutelná a že nikdo nemá rudochy šetřit, ať na ně narazí kdekoli.

„Tohle je, Bedřichu, voda na mlýn Dlouhých nožů! Ti přece nikdy nedávali Indiánům milost — a teď to mají povoleno písemně, a dokonce od královského důstojníka! Teď smějí vraždit, jak chtějí. Takhle si vykládají kapitánův oběžník.

Kapitán Cresap, který táboří s oddílem dobrovolníků u Alleghany, hned zastřelil bez jakéhokoli důvodu dva Delavary. Vraceli se z Pittsburgu, prodávali tam kožešiny. A minulý týden potkali vojáci šest lovců, také z kmene Leni Lenapů. I ty postříleli, jen jednomu se podařilo uprchnout. Ale přepadení se bránili a čtyři z Cresapových mužů už nikdy nenamíří pušku na Indiána.“

„Hinnerku, teď ať je Bůh milostiv všem srubům na hranici. Bukongahelas si pomaluje tvář černou barvou.“

„Boon si myslí, že to Conolly udělal proto, aby přivedl Virgiňany na jiné myšlenky. Jinak by snad přece jen vytáhli proti kvakerům. A když teď budou mít na krku válku s Indiány, na kvakery zapomenou.“

„Možná, Hinnerku, možná. A rudoši se mají stát obětním beránkem. Teď už ani Cornstalk nemůže dlouho otálet.“

Už chvíli se farmáři zdálo, jako by slyšel z lesa hlasy blížící se od severovýchodu. Opravdu, zaslechl hluk, drsný smích, teď se dokonce ozvala i písnička, hrubá hraničářská odrhovačka. Ten člověk v lese musel být opilý, takhle se přece nechová nikdo, kdo je aspoň trochu při smyslech. Ostatní, místo aby ho umlčeli, se mu hlasitě smáli, překřikovali se navzájem — a přitom mohl za každým stromem číhat rudý zvěd.

„Něco se mi tu nelíbí,“ řekl chmurně Žlutý vlas a pozorně přezkoušel náboj v pušce.

„Bedřichu, já se na to nedívám tak klidně jako ty,“ přerušil ho mladší bratr, stále ještě nadmíru vzrušený. „Tenhle Conolly nás má bránit před rudochy, a první, co udělá, je takovýhle rozkaz! Teď začnou zabíjet všechny Indiány, kteří jim přijdou do cesty. Zrovna tak, jako to už udělal Cresap. Každý den se to může stát Tekumsehovi, dokonce i Loganovi. Copak se ta zdejší pakáž ještě někoho bojí? Budou tvrdit, že konají dobrý skutek, když zabijí rudocha. Však já je znám! Ve městech za horami na východě, tam snad jsou ještě poctiví lidé, tam snad musí být ještě poctiví lidé! Jinak by se každý takový poběhlík, který tam něco provedl, někoho okradl, oloupil nebo zavraždil, neukrýval tady u nás v lesích. Kdopak by ho tu taky našel? Kdo mu co může dokázat? A pak tu střílí po všem, co má jinou kůži než on, ať je to zvíře nebo člověk, kleje a pije, a až přijdou Indiáni, vezme nohy na ramena. A pak máme my, poctiví a mírumilovní lidé, my farmáři máme pykat za to, co tihle lumpové natropili.

Panebože, postřílet sedm Indiánů, jen tak, bez důvodu, jen proto, že mají rudou kůži, to je do nebe volající! Jak o tom jen může Boon tam dole ve vsi tak klidně vyprávět, jako kdyby zašlápli pár much! A to má být slavný stopař Kožená punčocha!“

„Boon hodně viděl a hodně zažil, ten nechodí se svými city na trh. Je to opravdový muž, Hinnerku…!“

Skupina mužů mezitím vyšla z lesa a přerušila rozhovor obou bratrů; Bedřich si je stačil spočítat, když se k nim s hlasitým pokřikem přibližovali. Bylo jich sedm, všichni značně otrhaní. Byli to trapeři, lovci kožešin. Všichni se zdáli uhřátí a rozčilení, všichni byli více nebo méně opilí a šaty měli ještě zchátralejší a špinavější, než bylo u těchto tuláků obvyklé. Většina z nich měla soukenné kabáty a kalhoty, ale někteří byli oblečeni i po indiánském způsobu. Ale jedna věc Wagnera poděsila: Skoro všem visely u opasků čerstvé indiánské skalpy a nádherný jelenicový plášť, indiánsky pomalovaný a pošitý, který měl jeden z lovců na sobě, jistě někomu ukradli nebo uloupili.

„Tak tu ho máme, the friend of the Indians — bratříčka rudých kůží,“ hulákal jeden z tuláků. Nestál dost pevně na nohou a musel se opírat o pušku.

„Yes, to je on,“ vrávoravě se dral kupředu jiný. „Dejte si — hup — dejte si pozor, kamaráde, kamarádíčku! Jestli přijdou Lenapové, a vy — hup — nepůjdete s námi!“

Mluvčí se opíral o svého souseda: „Jestli budete držet s nimi — hup —, tak vám zakokrhá na střeše — červený kohout!“

„Správně!“ — „Jen mu to pověz, Bene!“ — „Ty jsi můj člověk, bratříčku!“ — „To se ví, červený kohout!“ křičeli jeden přes druhého.

Ten, kterému říkali Ben, potměšile zamžoural: „Máte prý v té své boudě krásné kožešiny. Počkejte — podíváme se dovnitř — když jich — hup — pár dáte, snad bychom nemuseli —“

Ale to už Bena odstrčil obrovitý černovlasý chlap. „Drž hubu, Bene! Co tu žvaníš za nesmysly, jsi opilý!“ Ben by byl pod

tím nárazem upadl, kdyby ho nezachytili dva z jeho kamarádů. Bručeli, ale zdálo se, že mlčky uznávají autoritu černovlasého. Ten se svým opáleným a zjizveným obličejem opravdu vypadal velmi divoce.

„Říkají mi Bob Leighton, Černý Bob, abyste věděl, muži. Vypukla válka mezi rudými a bílými a říkali nám, že nechcete jít s námi. Slyšeli jsme, že rudoši vám slíbili ochranu, muži. Přišli jsme vám říct, že kdo nejde s námi, je zrádce. A že každý zrádce dostane to, co si zaslouží.“

„To se ví!“ křičel jiný, který se obezřetně držel vzadu. „Všichni zrádci patří na šibenici. Dejte si pozor, abyste se brzy nehoupal…“

„Buď zticha, ty zatracený blázne!“ okřikl Leighton svého společníka. Byl patrně za všech nejstřízlivější. A pak hned pokračoval:

„Vyřídili jsme dneska dvanáct rudých a hned si taky poradíme s vámi, kdybyste snad zapomněl, že máte bílou kůži.“

Farmář se až dosud ovládal, vždyť měl před sebou opilce. Ale teď vyskočil, nebyl o nic menší než Leighton, a zařval na černovlasého:

„Koho že jste to zabili? Dvanáct rudochů? Ven s tím, kde se to stalo?“

Bob Leighton se ani nepohnul, ale jeho druhové bezděčně několik kroků couvli, když se před nimi náhle vztyčila Wagnerova mohutná postava. Sráželi se do houfu a vrčeli. Bob Leighton zřejmě odhadl, že by v tomto stavu jeho tlupa na oba bratry nestačila, a tak se ji pokoušel rázným gestem utišit. Ale dřív než tomu mohl zabránit, zaječel Ben chraplavým hlasem:

„To bylo u hospodského Greathouse. Dvanáct Indiánů! Mysleli jsme, že bude nejlíp, když zmizíme, jen co jsme je vyřídili. Ale Greathouse, to je, panečku, chlapík. Naházel je všechny do řeky a zůstal doma. Ten se odtamtud nehne. Ty ženský ale křičely…,“ smál se.

A teď se dala do křiku a do smíchu celá tlupa: „To byla bitva, hoši…“ — „Pomstili jsme Cresapovy lidi!“ — „Takhle to dopadne se všemi těmi psy…“

Bedřicha Wagnera se na chvíli zmocnilo strašné podezření, ale teď se zas uklidnil: Greathouse byl přece vždycky Loganův přítel, nemohl to tedy být Logan a jeho rodina. Ostatně Logan s Tekumsehem by byli s touhle čeládkou brzy hotovi. Už celý den ho tísnilo nejasné, chmurné tušení, ale když teď poznal, že se obával zbytečně, ulevilo se mu tak, že ani smrt dvanácti Indiánů už ho příliš netrápila.

Ale docela se svých starostí nezbavil; zdálo se mu, že ani tomu černovlasému chlapíkovi nebylo při smíchu jeho přátel právě dobře. Začal je odhánět, skoro jako by se bál, že mohou něco prozradit. Přísně je okřikl, jednoho, který se vzpíral, srazil pěstí — a to pomohlo. S bručením a hulákáním se celá banda vydala směrem k osadě na Modré řece.

Ale než zmizel ten černý chlap mezi stromy, zahrozil zdviženou pěstí a zakřičel: „Varovali jsme vás, muži, dejte si pozor!“

Pod stromy se objevili tři z jeho vrávorajících přátel a vykřikli několik nadávek. Pak si všichni ještě přihnuli z láhve whisky a s hlasitým smíchem se vydali za ostatními.

Sotva těch sedm mužů zmizelo z dohledu, zvedl se Hinnerk, který tu až dosud tiše seděl se zaťatými pěstmi, a řekl zasmušile: „Půjdu za nimi.“ Vstoupil do lesa v místech asi dvě stě metrů na jih a uvnitř lesa šel při kraji opatrně až tam, kde tlupa zmizela.

Jeho bratr se však vydal opačným směrem, ven z paseky. Když došel až ke kraji lesa, vyšli mu vstříc Logan s Tekumsehem.

Zatímco tuláci rámusili před farmářovým domem, seděli oba Indiáni za pokáceným kmenem ukryti v křoví a mlčky všechno pozorovali. Kdyby bývalo došlo k boji, dostalo by se bratrům neočekávaně vydatné pomoci.

Vražda

Teď se však Logan chtěl dovědět, co se u Wagnerova domu zběhlo, a Bedřich se dal do vyprávění. Nejprve pověděl o všem, co Hinnerk přinesl z vesnice. Oba rudoši poslouchali s těžko potlačovaným vzrušením.

Wagner vyprávěl velmi rozvláčně, jakási obava mu bránila, aby vyrukoval se zprávou o Indiánech zabitých v domě hostinského Greathouse.

Právě s tím chtěl začít, ale zarazil se a ukázal rukou k pasece. Odtud přibíhal Indián, vyřítil se z lesa a běžel ve velkých klopýtavých skocích směrem k domu, jako by tam hledal záchranu. Zdálo se, že ho někdo pronásleduje, že je celý bez sebe strachem, že prchá před nějakým nepřítelem, který je mu v patách. Vypadal, jako by byl u konce svých sil, protože se sem jen taktak dopotácel, hlavu měl skoro u země a byl blízko zhroucení.

Muži strnuli překvapením, podívali se na sebe, Tekumsehova ruka sevřela pušku, Wagner sáhl mimoděk k opasku, jako by hledal nůž. Jen Logan zůstal pánem situace. Pronásleduje-li někdo toho rudého bojovníka, musí se všichni hned uchýlit do srubu a současně musí varovat Hinnerka, vždyť ten je ještě v lese. V domě se mohli bránit, byla tam také žena a dítě. Chytil oba přátele za ramena a pobídl je k prudkému trysku.

V běhu vyrazil táhlý, pronikavý výkřik; dlaní si přitom rychle zakrýval ústa, znělo to jako silný trylkový zvuk píšťaly. Tenhle výkřik je sice mohl prozradit případným nepřátelům, ale mnohem důležitější teď bylo varovat Hinnerka. Tekumseh s bystrostí indiánského lovce rychle pochopil Loganův záměr a ihned se přidal. A tak všichni tři běželi ze všech sil zeleným polem. Tekumseh, výborný běžec, který pěšky honil a dohonil bizona, dokázal oprávněnost svého přízviska Letící šíp, pod nímž byl známější než pod svým totemovým jménem. Brzy daleko předhonil oba své druhy.

Jejich signály musel samozřejmě zaslechnout i prchající Indián, ale ten byl tak vyděšen a zmaten, že chvíli trvalo, než si to uvědomil. Pak se však zarazil jako zasažen kulkou, rozhlédl se, a když spatřil přibíhající postavy, polekal se tak, že se div nezhroutil. Chtěl odtud utéci, ale nohy ho sotva nesly, musel být úplně vyčerpán. Vtom Tekumseh vykřikl: „Ten-skva-ta-vo! Ten-skva-ta-vo!“

Šavan poznal v uprchlíkovi svého mladšího, sotva sedmnáctiletého bratra. I ten konečně rozeznal, kdo jsou oba Indiáni. Mohl si tedy domyslit, že ani běloch není jeho nepřítel. Ale zdálo se téměř, že teď se teprve ulekl, protože s výkřikem zvedl obě ruce a s výrazem strašné hrůzy v obličeji se potácel vstříc přibíhajícím mužům.

Tekumseh se zděšeně zastavil, Logan jediným pohledem přelétl celou paseku, nikde nebylo ani stopy po pronásledovatelích. A tak i Logan zůstal stát, podobně jako Wagner, kterého se zmocnila předtucha strašného neštěstí.

Jak to jen Ten-skva-ta-va vypadal! Ten mládenec nebyl příliš bojovný, v Chillicothu patřil k vesnickým švihákům, takoví byli i tenkrát ve všech indiánských sídlištích. Oblek mu obyčejně jen svítil čistotou, vlasy měl vždycky pomazány tukem, na patách nosíval dlouhé pruhy bobří kůže a jeho zbraně — to byly hotové umělecké kousky, spíš pro ozdobu než k zabíjení. Jako by si toho byl vědom, držel Ten-skva-ta-va v pravé ruce silnou hůl, musel ji najít někde v lese; opíral se o ni, když se teď s chvěním blížil k přátelům. Wagnerovi připadalo, jako by chlapce opustily síly, jakmile poznal Logana. Klopýtal, upadl, vstal, s nadlidským úsilím uběhl pár kroků a osmahlý obličej mu zpopelavěl, znovu upadl, a když se chtěl ještě jednou zvednout, vypověděly mu nohy službu nadobro. Chtěl lézt po čtyřech, ale ani toho nebyl schopen. Zvedl jen hlavu a sténal sotva srozumitelné zvuky: „Bratře, Tekumsehu, Tekumse-hu — oh — bratře — bratře —“

Jeho jindy tak upravené vlasy mu v rozcuchaných pramenech padaly přes ramena a do obličeje, byl pokryt lopuším a úlomky větviček, koženou košili měl roztrženou, rozedranou, krvácel z mnoha šrámů na hlavě, na rukou i na nohou, legginy na levé straně byly rozpárány odshora až dolů. A jak tak s pootočenou hlavou jako kňučící raněné zvíře vzhlížel k mužům, kteří se pár kroků od něho zastavili jako přimrazeni jeho strašným křikem a sténáním a skláněli se k němu, řinuly se mu z vytřeštěných očí proudy slz. V těch očích seděla hrůza, bezmezný strach, obracely se v důlcích, jako by se snažily skrýt před jedním pohledem, který nedokázaly snést. Ale přece se stále znovu vracely k Loganovi a pak zas od něho prchaly, zachváceny novým strachem. A přitom chlapec sténal, naříkal a vzlykal stále znovu a znovu stejnými slovy:

„Oh — bratře — oh — oh — Tekumsehu — bratře!“

První se vzpamatoval Logan. Hrůzné tušení se mu zařízlo do mozku. Ten-skva-ta-va ho s Tekumsehem provázel k lordu Dunmorovi a pak ho Logan sám poslal ke Žlutému potoku, aby tam donesl zprávu, že válka je nevyhnutelná.

Ten-skva-ta-va se tedy teď musel vracet od Žlutého potoka. Stalo se snad něco Loganově rodině? Co se stalo u Žlutého potoka?

Přistoupil k vzlykajícímu chlapci, sklonil se k němu, položil mu ruku na hlavu a mluvil na něho tichým, uklidňujícím hlasem.

Ten-skva-ta-va přestal plakat, zvedl hlavu, ale pak se náhle vrhl na zem, ukryl si obličej v dlaních a roztřásl se. Chvíli tak ležel, až se Tekumseh nahlas zeptal:

„Jaké neštěstí se stalo, Ten-skva-ta-vo? Povídej. Jsme muži a posloucháme.“

Ten-skva-ta-va se s nesmírným vypětím sil vzepřel na levý loket a napůl vleže vypravoval:

„Přišel jsem — k tvému vigvamu — u Žlutého potoka — ale nikdo tam nebyl — jen zpráva ležela u chaty — že tvůj bratr šel ke Greathousovi — k tomu — hostinskému u Černé řeky21*. Greathouse je pozval — na nějakou slavnost. Tvůj bratr tam šel — s oběma svými squaws — a se svými třemi dětmi. Vzal s sebou také — tvého syna— a tvou dceru — Zvučící hlas — a její bratr — a tvá matka — a její sestra, oh Ta-ga-ju-tahu! — Všichni tam odešli.

Běžel jsem k domu bílého muže — chtěl jsem — chtěl jsem jim říct — že se Ta-ga-ju-tah vrátil.

Šel jsem k domku — hostinského — je před ním takové velké prostranství — a když jsem se blížil — slyšel jsem střelbu! Běžel jsem — rychleji — a zaslechl jsem někoho křičet — strachem a hrůzou — ale bílí muži — oni — oni zpívali.

A já — jsem se díval mezi stromy — viděl jsem — všechno jsem viděl. Dali jim najíst — a mnoho ohnivé vody — a když je opili — posadili je do kánoe — a pustili je — po vodě. Greathouse — a mnoho dalších — bílých mužů — oni stáli na břehu — a stříleli — jako do velkých terčů. To byla ta velká slavnost…“

Indián až dosud vyprávěl trhaně, ale teď dokončoval s takovým chvatem, že mu sotva stačil dech:

„Když některý z nich zasáhl, ostatní se smáli a křičeli. A velký černý lovec střílel a křičel: ,Nechte je mně!’ Říkali mu Bob. Jeho jméno jsem si dobře zapamatoval. A zpívali a popíjeli ohnivou vodu a křičeli a poplácávali se po ramenou a po stehnech — a smáli se.

Syn tvé matky povstal v člunu, zvedl ruce a zpíval zpěv k Nanabozhovi. Pak ho zasáhl velký černý lovec do hlavy a on se skácel do člunu.

A — a — Malé slunce, oh Ta-ga-ju-tahu — tvůj synek — plakal — a slunce mu svítilo do žlutých vlasů. Černý lovec znovu vystřelil a Malé slunce spadl do řeky.

A Ten-skva-ta-va vběhl do lesa a běžel lesem, přes stromy, přes řeku, přes kamení.

Nikdo nezůstal naživu, všichni jsou mrtvi.“

Poslední slova mládenec vykřikl, pak vzlykl a zahryzl se do paže, jako když se postřelené zvíře zahryzne do své rány, a v pláči zůstal ležet.

Logan všechno slyšel a pochopil. Pozvedl ruce, jako by se chtěl modlit nebo proklínat, ale zhroutil se k zemi jako podťatý strom a z úst mu už nevyšlo ani slovo.

Tekumseh stál dva kroky před svým bratrem, vytrhl z opasku válečný kyj:

„Ty zbabělý pse, ty roztřesená ropucho, copak jsi neměl nůž, nebo jen pěsti… Nemohl jsi je napadnout…?“

V prudkém rozhořčení nad chováním svého bratra pozvedl zbraň k smrtícímu úderu, ale opanoval se. Jako bouře se ho zmocnila myšlenka na pomstu.

Nevyprávěl mu snad právě před chvílí Žlutý vlas o černém lovci, který se jmenuje Bob Leighton?

Sklonil se nad Loganem a pak sáhl po zbraních. Byly tu všechny: puška, luk i nůž. Bezděky se přikrčil jako kočka, pak se obrátil a spěchal k lesu, tam, kde sotva před půlhodinou zmizelo těch sedm vrahů. Jakmile se dostal na bizoní stezku vedoucí k osadě na Modré řece, dal se instinktivně do pomalého indiánského loveckého klusu. Ten umožňuje rychlý postup, a přitom šetří síly. Vydal se jako ohař po čerstvé stopě a jistě ji už neztratí.

Běžel s hlavou vysunutou dopředu, v levici svíral pušku a luk, toulec měl na zádech. Hinnerk Wagner se právě vracel z lesa; zděsil se, když spatřil Tekumsehův popelavý obličej. Tekumseh ho minul beze slova, jen se po něm podíval bezvýrazným pohledem.

Kdo by mohl odhadnout, co se v těchto několika okamžicích dělo v mladém Šavanovi? Až dosud to byl rytířský a statečný bojovník, odvážný a rychlý lovec, věrný a upřímný přítel, a tím se poněkud lišil od ostatních příslušníků své rasy. Před několika lety i on bojoval s bělochy, ale až dosud se jim spíše obdivoval, než aby je nenáviděl.

Když teď však běžel po stopě vrahů, kdy ho vedl spíš instinkt než stopy, ty byly na široké cestě sotva znatelné, vrývala se mu stále hlouběji do duše černá, nemilosrdná nenávist jako rozžhavená ocel. A s divokou radostí cítil, jak se stoupající nenávistí vzrůstají i síly, jak se mu zjasňuje rozum, a teď už věděl, že nepodlehne v tomto boji se sedmi bílými lovci, v boji, do něhož se chtěl prve vrhnout se slepou pomstychtivostí. Prastaré dědictví indiánské rasy, strašná, ničivá, jakýmkoli nebezpečím pohrdající krvežíznivost četných válečnických generací, kterou pocítil už Cortez, vybuchla tohoto dne jako sopka i v tomto nejgeniálnějším ze všech Indiánů, co jich kdy bylo na světě.

Stále ještě šlo o obyčejnou krevní mstu, o zcela osobní boj, do něhož se pouštěl, ale svému osudu už nemohl uniknout. Vtělili se do něho staří indiánští bohové a jistě ho neopustí dřív, dokud nesplní své poslání nebo dokud při jeho plnění neztroskotá.

Tělesná námaha — běh po hrbolaté stezce porostlé množstvím plazivých rostlin — mu přinesla duševní uvolnění i jeho tělo zpružnělo jako mladý vrbový prut.

Ta-ga-ju-tah, nejšlechetnější, nejstatečnější člověk, přítel bělochů, ochránce i zachránce jejich dětí, který po celý svůj život usiloval o to, aby bledé tváře ochránil před neštěstím, který nesčetné bílé zajatce zachránil před umučením, který právě v těchto dnech svedl s rozhořčeným Cornstalkem poslední zápas o zachování míru, dostal od bílé rasy takovéhle poděkování. Zbabělí lotři nejprve opili jeho rodiče, jeho děti, všechny jeho příbuzné, a pak je povraždili.

A Greathouse vždycky prohlašoval, že je Loganův přítel!

Tekumseh běžel jako horský lev, jehož jméno nosil, pružně, tiše a krvežíznivě lesním šerem za kořistí, v očích mu hořel rudý vztek. Překračoval padlé stromy, prodíral se výhonky popínavých rostlin, přeskakoval jámy, brodil se potůčkem. V pravé pěsti svíral nůž, na zápěstí mu visel na smyčce těžký válečný kyj. Puška, luk, šípy — byl ozbrojen po zuby. A se zbraněmi uměl zacházet mistrně, především lukem a vrhacím nožem vládl tak jako nikdo jiný. Jako všichni rudoši i on dával přednost nehlučným zbraním.

Stopa na klikaté stezce se stále rozšiřovala a nabývala na zřetelnosti, podnapilí tuláci se neobávali žádného nebezpečí, to poznal. V duchu si představoval jejich úzkostné výkřiky, jejich zděšení — ani na okamžik nepomyslel na nebezpečí, které hrozilo jemu samotnému. Ovládala ho jen touha po pomstě, po strašné, nezkrotné pomstě.

Brzy dohonil tlupu stíhaných. Nijak zvlášť nepospíchali, dokonce si v lese chvíli odpočali.

Teď už ovšem nekřičeli a nezpívali, ale zato si hlasitě a vychloubačně znovu a znovu vyprávěli o svých zážitcích. Přitom se chvílemi hlasitě smáli.

I Tekumseh se zasmál, ale zaskřípal přitom zuby. Opatrně se plížil blíž a blíž, pronásledování mu usnadňovaly četné zatáčky a hustý podrost, v němž se mohl dobře krýt. Na rovném úseku cesty se pokusil muže spočítat. Ano, bylo jich sedm. Nešli těsně za sebou a to jeho úmyslům vyhovovalo.

Docela vpředu sel černovlasý Bob Leighton, těsně za ním pak další lovec. Ti oba vypadali poměrně střízlivě a zdálo se, že jsou vůdci celé tlupy.

Dosti daleko za nimi spíš vrávorali než kráčeli tři opilí muži, zavěšeni do sebe, a těsně za nimi šel čtvrtý, který se pokoušel o ně opírat. A zase o kus dál za těmito čtyřmi, nejblíže k Tekumsehovi, se ubíral velký, statný lovec, na němž nebyly zřejmé žádné známky opilosti. Zdálo se, že jde úmyslně až na konci, aby chránil své povykující společníky.

Indián se rychle rozhodl. Využíval každého úkrytu a neslyšně se po špičkách stále přibližoval. Vypadal jako jaguár plížící se ke kořisti. A jako se jaguár neprozradí jelenu, když jelen stojí u potoka a pije, právě tak nepozorovaně se objevil Tekumseh u nejbližšího ze svých nepřátel. Ostatní právě zmizeli za jedním ze záhybů stezky. Jediným úderem svého válečného kyje mu roztříštil lebku. Běloch se svalil jako žok, jen jednou krátce zaúpěl, ale kamarádi to nezaslechli. Byli příliš zabráni do svého hlasitého vychloubání — a Bob Leighton se svým druhem byli daleko vpředu. Stačil lehký řez nožem přes hrdlo, jako když smyčec přejede po strunách — a raněný už nezasténal.

Tekumseh znovu vyrazil. Tenhle skalp mu neujde.

Teď měl před sebou čtveřici mužů. Nejprve musí vyřídit ty tři do sebe zavěšené a pak jistě dostane i toho čtvrtého. Zasunul nůž za opasek, ale tak, aby jej měl okamžitě po ruce, pušku si zavěsil řemenem na levé rameno, do zubů sevřel dva šípy, třetí přiložil k tětivě, připlížil se o několik kroků blíž, pozvedl luk, zůstal stát, zamířil, šíp zasvištěl a vnikl pravému z trojice mužů zezadu do srdce. Konec šípu, zdobený rudým peřím, vyčníval z kožené košile jako ohnivá květina. Zasažený strnul a zastavil se, ostatní pokračovali v chůzi. Tekumseh však už přiložil druhý šíp, vystřelil, a zatímco i tento posel smrti tiše letěl vzduchem, první běloch, úplně opilý a s výsměchem a vychloubáním na rtech, poklesl v kolenou a vůbec si neuvědomil, co se to vlastně stalo.

Zasáhl druhý šíp. Byl vyslán takovou silou, že hladce pronikl tělem muže vlevo a zkrvavělý dopadl zvolna do listí před udiveným, nechápavým zrakem sice ještě žijícího, ale vlastně už zabitého muže.

Ti čtyři stále ještě nepochopili, co se děje. Dva umírající muži se váleli na travnaté stezce, chroptěli ve smrtelném zápase a nebylo jim pomoci.

„Člověče, Bene, co je s tebou… kamaráde… počkej… chlapče. Vstávej! Vstaň, krucinál! Moc jsi toho vypil… moc jsi se napil… Bene!“

Dosud nezraněný lovec na levé straně se pokoušel zhrouceného kamaráda zvednout. Náhle spatřil proudící krev, otočil se, vykřikl — ale vtom už i jeho zasáhl mstitelův šíp. Tekumseh mířil na hrdlo, aby muži zabránil křičet — a výkřik se změnil v chroptění. Ještě jednou se pokusil vykřiknout, ale už nemohl, divoce rozhodil rukama do vzduchu — a vymrštěný tomahavk ukončil i tento život.

Tři muži, kteří si ještě před chvílí vychloubačně vyprávěli, jak zabili Loganovu starou matku Malou nohu dvěma výstřely a jak potom vytáhli kánoi na břeh, aby se zmocnili skalpů zavražděných lidí, byli tedy mrtvi.

Čtvrtý, Joshua Stamp, surový chlap, z této čtveřice nejstřízlivější, držel v ruce krvavý skalp Malé nohy a právě ho ukazoval svým druhům:

„Bene, Johny, takový irokézský náčelník, to něco vynese, chlapci, za toho se platí víc než za bobří kožešinu. To jsme udělali obchod, moc dobrý obchod, to nám Greathouse moc dobře poradil…“

Užasle se zadíval na tři kamarády ležící na zemi před ním, ale pochopil. Tak rychle, jak mu to jeho stav dovoloval, se otočil, pohlédl do lesa, pak zpátky na cestu, kudy sem právě přišli. Vykřikl ze všech sil: „Pomoc! Pomoc!“ Za nízkým keřem, sotva pět kroků odtud, zahlédl přikrčeného číhajícího Indiána, pár planoucích pomstychtivých očí, ale nezahlédl nůž, který Tekumseh už hodil. Joshua Stamp chtěl sáhnout po pušce, ale tu se před ním ve světle šikmo sem dopadajících slunečních paprsků zablesklo a silný úder do prsou ho porazil. Podíval se na hruď a uviděl rukojeť skalpovacího tesáku trčet ze své lovecké košile. „Tak takhle člověk umírá,“ pomyslil si s údivem, tu se před ním zatmělo a slyšel už jen nesmírné šumění v korunách stromů…

Tekumseh jako zuřící bůh pomsty v temných lesích jeho vlasti přeskočil tělo padlého, vytrhl mu nůž ze srdce a čtyřmi šesti skoky doběhl k další zatáčce, za níž před chvílí zmizel Bob Leighton s posledním ze svých druhů.

Tam se přikrčil a díval se mezi větvemi. S divokým zadostiučiněním cítil, že tihle bílí muži se aspoň nebojí. Viděl je přibíhat, černý Leighton běžel asi třicet až čtyřicet kroků za svým kamarádem. První zasténání, první výkřiky jim patrně nebyly nápadné, teprve Stampovo volání o pomoc je přesvědčilo o tom, že jejich druhové už nenapodobují sténání svých rudých obětí, ale že sami padli za oběť.

Když chtěl první z mužů zahnout do zatáčky, Tekumseh se vyřítil a vyrazil přibíhajícímu muži přímo do tváře válečný pokřik Šavanů. Běloch by málem do Indiána vrazil, pokusil se zastavit, ale běžel příliš rychle, zakymácel se, rozmáchl se rukama do prázdna, vytřeštěnýma očima zahlédl, jak vzduchem prolétla Indiánova pěst, a zhroutil se pod úderem nepřítelova nože. Tekumseh se přitom vrhl k zemi — právě včas. Okolo uší mu zasvištělo, jako když práskne bičem, pak teprve zaslechl výstřel. Bob Leighton slyšel, viděl a vystřelil. V této bleskové reakci na Tekumsehovo přepadení se ukázalo, jak může být zkušený bílý hraničář nebezpečný.

Tekumseh pocítil prudkou radost: konečně důstojný protivník. Odkulil se do křoví a tichým skokem se přehoupl přes mech. Zakrvácený nůž svíral přitom stále v pěsti. Znovu zahřměla rána. Leighton stačil podruhé nabít. Kulka dopadla právě tam, kde se ještě zachvívaly na keři větvičky rozhoupané Indiánovým pohybem.

Šavan se nehýbal a napjatě poslouchal, pak to v něm zlobně vzkypělo. Dopustil se první chyby. Měl přece vykřiknout, jako by byl zasažen, to by patrně protivníka uklidnilo a možná že by ho to svedlo k nepředloženosti. Tohle si chtěl zapamatovat.

Ale tím, že mlčel, upozornil Boba Leightona na to, že nebyl zraněn a že je ve střehu.

„Tekumseh zabil šest bílých vrahů; kdyby ho ten černý teď usmrtil, přece jen se bude jméno Letícího šípu vyslovovat ve všech vesnicích rudých i bílých lidí.“

Tento typicky indiánský způsob myšlení mu dodal novou sílu. Přemýšlel a pokoušel se vpravit do situace svého bílého protivníka, který teď ležel stejně jako Indián bez hnutí a vyčkával. Nikdo z nich nevěděl, kde by měl svého nepřítele hledat.

Tekumseh měl nejprve v úmyslu chovat se úplně tiše a čekat, až se běloch pohne. Nebyl od něho příliš daleko, to poznal podle obou výstřelů. Indiánovi se dokonce zdálo, že zaslechl šramot způsobený velmi opatrnými pohyby, jako by hraničář nabíjel pušku. Ale nebyl si tím úplně jist, tak obratně a tiše si lovec počínal. Indián dobře věděl, že trpělivost bělochů není veliká, že se nepřítel nakonec přece jen pohne. Leighton by se k němu musel buď připlížit, nebo by mohl uprchnout.

Tekumseh sebou škubl. Věděl ten černovlasý vůbec, že má proti sobě jen jediného nepřítele? Nepomyslil si spíše, že jeho přátelé byli napadeni celou tlupou rudochů? Opilí muži nebývají klidní. Běloch snad tušil, že teď, kdy se chovají tak tiše, jsou jistě mrtvi. A takový čin by stěží mohl očekávat od jediného rudého bojovníka, musel být tedy přesvědčen, že má proti sobě přesilu. Pokud ten černovlasý dospěl k tomuto názoru, musel se dát ihned na útěk. Zbývala mu jediná cesta: do osady u Modré řeky. Napravo i nalevo podél stezky byl téměř neproniknutelný prales, a pokud jde o les vpředu, musel běloch předpokládat, že je plný Indiánů. A Leighton jistě dobře věděl, že takového nepřítele, kterého by zepředu mohli napadnout jen se ztrátami, rudoši ihned obcházejí, aby se ho mohli zmocnit zezadu.

Tekumseh se zvolna plazil zpátky a dával přitom stále pozor, aby nezpůsobil ani nejmenší hluk a aby byl ze všech stran kryt. V hustém porostu to nebylo těžké, ale bylo téměř nemožné zůstat potichu. Snažil se počítat i s tím, že jakmile se nad ním podezřele rozhoupají větvičky křoví, zasáhne ho kulka.

Musel se odplazit hezký kus podle bizoní stezky, protože nikde neměl možnost uhnout doprava. A kdyby se pokusil stezku přeběhnout, to by ho pravděpodobně prozradilo. Tenhle kus cesty ho stál celou půlhodinu, musel se plazit pozpátku, směrem kupředu se krýt, a přitom nebylo ani vyloučeno, Ke některý ze zasažených nepřátel je ještě naživu, i když se Tekumseh na svou pěst mohl spolehnout. Musel se doplazit téměř až k nim. Konečně objevil v houštině mezeru a vklouzl do ní.

Už podruhé svraštil hněvivě čelo. Proč se na Leightona nevrhl hned po prvním výstřelu? Vždyť lovec s prázdnou puškou by musel sáhnout po noži a po sekyře a při tomto způsobu boje by mladý Šavan stačil na každého bělocha. Mrzutě si uvědomoval své mládí a nedostatek zkušenosti. Bojovník jako Cornstalk, velký náčelník jeho kmene, by se jistě takové chyby nedopustil. Znovu si pomyslel: „Tohle si musí Letící šíp zapsat hluboko do paměti.“ Zlost jím zalomcovala. Cožpak má vrah Malého slunce uniknout? Ten-skva-ta-va přece řekl, že Malé slunce, Loganova plavovlasého sedmiletého chlapce, zastřelil černovlasý lovec. Tekumsehovy myšlenky, rozptýlené namáhavým plížením, se znovu soustředily na strašnou pomstu, na nemilosrdnou nenávist vůči tomuto bílému vrahu, který tak chladnokrevně zabil malé dítě, synka bílé ženy, příslušnice jeho vlastní rasy. A když si představil velkou lásku svého milovaného učitele Logana k dítěti, toho Logana, který byl nejmírumilovnějším člověkem v celém pohraničí, zatmělo se mu v očích zlobou.

V lese bylo ticho. Teplé a vlhké jaro tohoto roku poselo všechny větve bohatě rozrostlého, spleteného a rozbujelého mlází listím, na zemi se rozprostíral zelený, vlhký a hebký mech, v podvečerním šeru zářily bohaté květy, tu a tam, mezi mohutnými, tři až čtyři stopy silnými kmeny, se zvedaly vlhké ostrovy hustého rákosí, vzrostlého do výše člověka a hustě propleteného tuhými šlahouny popínavých rostlin; ani větřík jimi nepohnul. Venku na planině tohle jarní vedro asi vysoušelo půdu, ale tady, v hustém stínu, bylo vlhko a chladno. Po posledním dešti tu zůstaly černé, smutné kaluže, velké skoro jako rybníčky. Mohutné kmeny stromů ovinutých břečťanem nepropouštěly v těchto výběžcích alleghanského pralesa na zem téměř ani jediný sluneční paprsek.

Jen v místech, kde některého z těchto lesních velikánů zasáhl blesk nebo kde stářím ztrouchnivělý velikán sám padl a strhl s sebou jiné, menší stromy a pohřbil je pod sebou, jen tam pronikalo shora od modré oblohy v širokých pruzích denní světlo. A tam vyrážely z úrodné, lidskou rukou dosud nezneužité půdy nové kmeny jako nádherná zelená kopí mířící vzhůru k nebi. Trvalo to vždycky jen několik let, než se taková průrva zase uzavřela.

I tady byla nablízku v širší proláklině taková paseka. Mladý Šavan k ní zamířil. Za chvíli se dostal od bizoní stezky tak daleko, že mohl postupovat odvážněji. Kroky ho vedly stále hloub do lesa. Opatrně obešel paseku, v níž se vytvořilo přírodní jezírko, takže na jejím konci musela vzniknout v houští dost velká mezera. Do jezírka vtékal malý potok. Jeho korytem pospíšil teď rychle proti proudu a nemusel se už vyhýbat větvím keřů. Oba nože zastrčil opět za opasek, luk vsunul do toulce k šípům a nabitou pušku držel v ruce. „Běloch mi ne smí ujít,“ procedil mezi zuby. Po chvíli prudkého běhu vystoupil z koryta potoka a odbočil znovu na bizoní stezku. Šplhal se těsně pod hřebenem vyvýšeniny porostlé mechem, plazil se rychle a vytrvale. Poblíž stezky zůstal chvíli potichu ležet, naslouchal se zatajeným dechem, ale nic se nehýbalo. Pak se obratnými pohyby doplazil posledních deset stop kupředu. Našel si velmi příhodné místo, stezka se tu zatáčela v tupém úhlu. Indián ležel na jeho vnějším okraji, a měl tedy dobrý výhled na obě strany. Po Bobu Leightonovi nebylo ani stopy. Spokojeně si oddechl. Ani ten poslední mu tedy neujde. Musí projít kolem něho, chce-li se dostat do osady.

Indián pozoroval stezku; náhle sebou škubl. Nebyly to…? Podíval se pozorněji, přelétl očima trávu na cestě, pak se vzteklým výkřikem vyskočil a sklonil se nad stopami nohou: ještě před malou chvílí utíkal po téhle cestě dlouhými skoky nějaký člověk.

Tekumseh se vzpřímil a divoce sevřel v pěsti hlaveň pušky. Ještě jednou se shýbl. Bylo to tak, černovlasý lovec mu unikl. Zatímco se tak namáhavě prodíral houštím, Bob Leighton uprchl bizoní stezkou. Teď už musel být nedaleko osady.

Má se pustit za ním, nebo se vrátit k Loganovi? Nerozhodně tak chvíli postával, pak se vrátil zpátky na bojiště.

„Já toho vraha Malého slunce najdu, i kdyby se zahrabal do země. Přijde den, kdy za svůj zločin zaplatí.“

Indiáni nepřísahají; ale tato slova, která si Tekumseh říkal sám pro sebe, ho zavazovala víc, než kdyby pronesl tu nejslavnostnější přísahu.

Za chvíli dorazil Šavan k zabitým mužům. Odebral jim růžky s prachem, váčky s kulkami i zbraně a řemenem je svázal do velkého rance. Srdce se mu divoce chvělo radostí z vítězství, když se zmocňoval skalpů poražených nepřátel.

Byl ještě příliš v zajetí krvavých představ pohraničních válek, než aby neviděl své přirozené právo v tom, že vezme zabitým nepřátelům skalpy. Než odtud odešel, uřízl šlahoun popínavé rostliny a zavěsil jeden ze zakrvácených šípů nad hlavy mrtvých. Ať bílí muži poznají, kdo zabil jejich bratry.

Když pak Tekumseh po chvíli znovu dorazil k Wagnerovu domu, poručil Ten-skva-ta-vovi, aby zhotovil nosítka. Položili na ně Logana, který byl stále ještě v bezvědomí, a chtěli odejít od obou farmářů bez pozdravu a bez rozloučení. Wagner se rozhořčeně ptal, přičítají-li mu také vinu na neštěstí, které Logana potkalo. Tekumseh odpověděl:

„Cornstalk rozhodne, můžeme-li odedneška ještě někoho z bílých mužů nazývat přítelem rudochů.“

Potom odešli. Po několikahodinové cestě dorazili k řece; zanedlouho našel Letící šíp kánoi, na níž se spolu s Pohanem už tak často plavil přes Ohio. Uložili tam náčelníka a druhého dne ještě před setměním vpluli z Monongahely do Ohia.

Za několik dní pak Logan zasmušile a lhostejně hlásil šavanskému náčelníku, že anglický guvernér všechny požadavky Indiánů odmítl.

Pak kráčel vzpřímený až k chatě, která mu byla vykázána. Uvnitř se podruhé zhroutil. Zachvátily ho prudké horečky a přes tři neděle ležel téměř stále v bezvědomí. Trvalo to ještě dlouho, než se mu podařilo sebrat své bývalé síly.

Ti, kteří kráčejí kouřem

Zpráva o vraždě Loganovy rodiny se rychle roznesla po celém kraji, protože Greathouse byl tak drzý (a ovšem také tak opatrný), že dovezl mrtvoly na člunech k vigvamům Irokézů, kteří sídlili několik hodin cesty odtud, tam je složil a tam je také našli.

Bělošskými osadami proběhla vlna rozhořčení. I když hraničářům na nějakém Indiánovi pranic nezáleželo, Logan byl přece jen výjimkou. Zvlášť ženy se dožadovaly, aby vrahové byli potrestáni, a každý, kdo měl jen trochu cti v těle, s nimi souhlasil. Kapitán Cresap zuřil jako posedlý, i když jeho špatný příklad dal vlastně k tomuto zločinu první popud. Conolly, vrchní velitel této oblasti, posílal Cresapovi jednu důtku za druhou a přísahal, že všechny ty poběhlíky dá pověsit. A guvernérovi, lordu Dunmorovi, se v těchto dnech jeho podřízení vyhýbali, protože setkat se s ním bylo nebezpečné.

Vrahy však nevypátrali. Bob Leighton i Greathouse se svými kumpány mlčeli a mlčelo i těch šest mrtvých na bizoní stezce k německé osadě u Modré řeky.

Ale v lesích na sever od Ohia byl teď nebezpečný život. V indiánských vesnicích zvučely kouzelnické bubínky, rachotila chřestidla medicinmanů, za večerů se ozývaly nad temnými vlnami řek tlumené zpěvy, všude tančily ženy velký skalpový tanec a bojovníci si brousili nože a tomahavky. I v nejmenších vesnicích zasedaly rady starců a náčelníci pronášeli bojovné proslovy. Od vesnice k vesnici táhli věštci a hlásali válku.

Cornstalk vyslechl Tekumsehovu zprávu s planoucíma očima, ale když mu Letící šíp ukázal šest čerstvých skalpů, zmizela i poslední zášť, kterou proti mladému Šavanovi ještě pociťoval od té doby, kdy mu Tekumseh jednou — před čtyřmi roky — vmetl do tváře své opovržení za to, že Cornstalk dal u kůlu umučit bílého zajatce. Bělovlasý stařec rozestřel své sítě. Po jeleních stezkách běhali jeho poslové od vigvamu k vigvamu, lehké čluny z kůry, vezoucí náčelníkovy vyslance, klouzaly za jasných nocí tajemně po řekách a jezerech severní Berně, pronikaly až do Muskingumu a do Alleghany, pluly po Sciotu a po Miami nahoru a dolů a dostaly se až na řeku Wabash. Mičikinikva, náčelník Miamiů, obnovil jménem svého lidu spojenectví se Šavany, Vendati i Lenapové vykopali válečnou sekyru a k nim se připojili i bojovníci z kmene Potavatomiů, Saxů a Lišek, a dokonce i Čipevajů, kteří sídlili na sever od Velkých jezer.

Ale spokojen byl vládce Šavanů teprve tehdy, když se vrátili dva zvědové s hlášením, že povstali i Senekové a Kajugové. Irokézové se sice na Logana kvůli jeho „zženštilé povaze“ — jak tomu říkali — dívali poněkud svrchu, ale nemohli přece nechat vyvraždění jeho rodiny, vraždu příslušníků jejich kmene, bez trestu. Gieng-vatha, Ten, který kráčí kouřem, vůdce Seneků, se chystal dokázat oprávněnost svého jména.

Cornstalk poslal do země bělochů napřed vyzvědače; tiše se plížili kolem osad a srubů, takže občas zahlédl někdo z hraničářů v křoví pár divokých očí. Dříve však, než stačil vypálit, oči zmizely. Tu a tam našli v houští skalpovaného lovce nebo trapera a nezřídka se nad mrtvolou pohupoval zakrvácený šíp přivázaný šlahounem. Tekumseh, hnaný šílenou nenávistí, znovu a znovu nasazoval život. Řádil mezi bělochy jako vlk ve stádu ovcí. U Ohia a u Monongahely už vzplály první dva sruby, a to ještě bouře nepropukla.

Šedý lišák vysílal od Sciota stále nové zprávy rudému lidu, stále novými slovy vybičovávali Indiány věštci, a když Cornstalk dal znamení krvavou sekyrou, shromáždilo se veškeré bojeschopné šavanské mužstvo před Chillicothem. Přesně v poledne určeného dne se dostavili Indiáni k vesnici, shromážděný dav pomalovaných a ozbrojených mužů hučel jako včely v úlu. Přicházely zprávy, šířily se jako vítr a zvyšovaly rozhořčení. Byly to zprávy o nových bělošských násilnostech, o guvernérově úmyslu zatlačit všechny Indiány až za řeku Wabash. Nikdo nevěděl, odkud se ty zprávy berou, nikdo kromě Cornstalka. A když se pozdě odpoledně objevili náčelníci, když se sešla rada starců, obklopilo je bojechtivé mužstvo a dychtivě poslouchalo jejich vzrušující proslovy.

Poslední povstal Cornstalk, skoro nahý, jen s šedou vlčí kožešinou opásanou kolem beder, po celém těle černě pomalovaný, s krvavě rudými pruhy na hrudi a na nohou a s bizoními rohy na čelence.

Zavládlo hluboké ticho, když starý náčelník — a on znal své lidi — přitlumeným hlasem spíše zpíval než promlouval svůj krátký proslov. Zakončil jej zvoláním: „Pomstu za Ta-ga-ju-taha! Pomstu za loupež naší půdy!“

A když se tanečními kroky přiblížil k mladému černému dubu, okolo něhož tábořili, a když jeho tomahavk odštípl ze stromu dlouhý kus kůry, vyskočil za ním Kata-he-kasa, kterému Angličané říkali Black Hoof, Černé kopyto, až do tohoto okamžiku Cornstalkův největší soupeř. Zasekl po Cornstalkovi svůj tomahavk do stromu — všichni věděli, co to znamená. Podrobuje se Cornstalkovým příkazům. Prchlivec Modrý kabát, Lelašikah (Ten, který kráčí proti proudu) i Černá ryba ho následovali a pak to vypadalo, jako když se obrovský roj včel chystá vzlétnout. Bojovník za bojovníkem přitančil ke kmeni a jeden po druhém odsekávali větve, haluze, kousky kůry.

Bubny z kmenů duněly, chřestidla rachotila, zaklínání kouzelníků nebralo konce, a když nastal večer, postavilo se pod Cornstalkovo velení téměř patnáct set bojovníků a z černého dubu zbyly jen třísky.

Teď už nebyl čas na nějaké porady, teď platila vůle vrchního náčelníka. Tlupa za tlupou mizela ještě této noci v lese a každá měla přesný cíl a rozkaz. Většina byla pěších, protože Šavani byli převážně lesní kmen. Ale na jih, do Kentucky, vyslal Cornstalk jízdní houfy. V každé vesnici zůstal jen určitý počet lovců, ti se měli starat o výživu žen a opatřit zásobu masa.

Když nastalo ráno, seděl Cornstalk stále ještě na své rohoži a počítal: Dvaapůl tisíce bojovníků vyšlou Lenapové, necelých dvě stě Vendati, nejméně čtyři tisíce Miamiové. K tomu ještě dobrovolníci ze severních kmenů, sotva dvě stě jich je, ale ne právě ti nejhorší. Ty přiřadili k Šavanům. Kolik se vypraví Irokézů, to se neodvažoval odhadnout. Ale Gieng-vatha sám vydá za celý kmen. Ten se mu nepodrobí, ale stačilo by, kdyby vázal bílé oddíly na východě, pak by se nemohly přesunout sem na západ.

Běloši už začali doufat, že vražda Loganovy rodiny jim projde bez vážnějších následků, protože od osudného 30. dubna už uplynulo přes šest neděl. Tu náhle za jediný den vzplálo na Ohiu šest srubů nad skalpovanými mrtvolami jejich obyvatel a během jediného týdne se proměnily chaty bělochů v údolí Krásné řeky v kouřící hromady trosek. Cornstalk sice vydal rozkaz, aby pobili všechny dospělé, kdežto děti aby brali do zajetí, ale krví opilí a vlastními ztrátami rozběsnění Šavani se často nezastavili ani před dětmi. Posádku malé pevnosti u ohijských peřejí vylákal malý rudošský houf k výpadu, ale sotva se určených dvacet mužů octlo venku, ožil před nimi každý strom a každý keř a horkokrevní běloši, nazývaní Dlouhé nože, kteří tak pyšně pohrdali indiánským válečným uměním, teď s hrůzou poznávali, že padli do léčky. S vlasy naježenými hrůzou prchali zpátky do pevnůstky, ale současně s nimi tam vnikl i Kata-he-kasa se svými lidmi. Nikdo z šestatřiceti obránců nezůstal naživu.

Jen jediná chata v celém poříčí Ohia zůstala ušetřena; ležela

na severním břehu veletoku v jednom z postranních údolí. A i když ji přes padesát rudochů obléhalo celý týden, odrazili její dva obránci — byli to dva Němci, jeden z nich byl synem proslulého Netherlanda — všechny pokusy dobýt dům ztečí. Se ztrátou asi deseti mrtvých a s mnoha raněnými museli Indiáni nakonec odtáhnout.

Ale vběhli do cesty starému Cornstalkovi, který táhl lesem sám, jen se svými oběma syny. Vyslechl jejich hlášení, vztekle poslal bojovníky zpátky do vesnic, vsedl do kánoe a druhého dne připlul k chatě. Ležel před ní týden a neukazoval se. Oba Němci se už pohybovali bezstarostněji. Nechtěli dům opustit, protože tam měli mnoho kožešin, a čekali na soumary, pro něž si poslali. A tak jednoho dne byli ti dva, kteří se ubránili padesáti rudokožcům, přemoženi třemi Indiány. Z chaty vyšel nejdříve Netherland, opatrně se rozhlédl a šel k potoku. Shýbl se a nabíral vodu. I když bylo koryto potoka mělké, přece jen se tam Indián mohl skrýt. Cornstalk číhal za nejbližší zátočinou. Na pasece okolo domu nebyla možnost úkrytu. Netherlandův společník vyšel za svým kamarádem, protože viděl, že nehrozí žádné nebezpečí. Ale padl zasažen Cornstalkovou kulkou. Netherland zaslechl výstřel, uviděl, že kamarád padl, a spěchal k němu. Zdvihl raněného a odnášel ho k chatě. Za ním se tiše rozběhli Cornstalkovi synové. Tři kroky ode dveří Němce dohonili. Dvěma šípy ho zbavili života.

Ukořistěné kožešiny poslal Cornstalk po svých synech Čipevajům, kteří žili na sever od jezer, aby je tam u jednoho z bílých obchodníků vyměnili za prach a olovo.

Ve srubu hostinského Greathouse bylo plno hluku a zpěvu, zkrátka rušno. Několik lovců, kteří patřili ode dne zločinu na Loganově rodině ke Greathousovým stálým hostům, vypátralo přede dvěma dny na hlídce indiánského zvěda. Rudoch, zahnaný do úzkých, stačil ještě zabít jednoho z bělochů, než byl usmrcen ranou do hlavy. Rozzuření zálesáci rozsekali Indiánovo tělo doslova na kusy. Vrátili se přede dvěma hodinami a teď oslavovali „vítězství“. Nastala noc, velikou světnici ve srubu osvětloval jen matný plamínek čadící olejové lampy. Třináct mužů sedělo dílem u dvou dlouhých, nahrubo stesaných stolů, dílem na trámech podél stěn a kouř z jejich dýmek zahaloval primitivní výčep. Očazené stěny, ověšené puškami, noži a domácím nářadím, dodávaly obydlí divoký, ponurý vzhled. Dveře i okenice byly otevřeny dokořán, muži se tu cítili v bezpečí, vždyť už šest neděl se tu Indián neukázal, a i toho rudého zvěda vyčenichali až u Ohia. Kromě toho hlídkovali venku dva strážní.

S vychloubáním si lovci vyprávěli o starých i nových hrdinských kouscích, v koutě se hrály karty a ohnivá voda jen přispívala k povznášení nálady a ke zvyšování hluku.

Hovor se samozřejmě točil hlavně kolem hrozící války s Indiány; jenže se ještě nevědělo, že už vypukla.

Jimmy Cockney, nepokojný malý ničema s drzýma očima a velkými ústy, vyslovil vlastně obecné mínění, když se vmísil do debaty výkřikem:

„I co, jen ať si přijdou, u všech hromů, já mám kulí dost!“

„Bravo, Jimmy, ty jsi můj člověk! A když to bude na kulku moc blízko, k čemu máš nůž?“ volal na něho od druhého stolu vyzáblý osmahlý člověk a zdvihal sklenici.

„No, no, chlapci, jen ne tak zhurta. I Senekové prý se hýbají,“ ozval se z rohu u dveří kdosi rozvážně. Ale ukřičeli ho:

„Hallo, Jocku, odkdypak ti drkotají zuby? Senekové? Co ti nám mohou udělat?“

„To se ví, sem to mají daleko.“

Ale korunu tomu nasadil zase Jim Cockney:

„Už jsem chtěl dávno Seneky poznat,“ křičel do té vřavy.

Jeho soused mu se smíchem plácl na rameno: „Ty jsi chlapík, Jimmy, ty se snad napiješ indiánské krve radši než whisky!“

Greathouse se zdvihl v celé své nemotorné tloušťce, udeřil hlučně prázdnou sklenicí o stůl a chraplavý hlas mu skoro přeskočil, když volal s ošklivým úšklebkem:

„To se ví, Jimmy, jen ať přijdou. Už jsme si poradili s Irokézi…“

Přerušil ho smích, rámus, divoký křik: „I tentokrát to bude bez milosti.“ A Greathouse dokončil ječivým hlasem:

„Každý Indián je špatný Indián, jenom mrtvý Indián je dobrý Indián.“

Na chvíli zavládlo ticho. Venku za oknem se ozval tichý šramot, jako když někdo zaskřípěl zuby, jako když se chvěje tětiva napínaného luku, ale nikdo si toho nevšiml. Potom však propukl bouřlivý pochvalný jásot. To nejhanebnější heslo, jakého se kdy v nějaké zemi užilo, zapůsobilo tu hned při prvním vyslovení na všechny nízké pudy duševně zchátralých lidí takovým účinkem, jaký později vyvolávalo v celém pohraničí.

„To je slovo!“ — „Řekni to ještě jednou!“ — „Zatraceně, takový hostinský, ten se vyzná!“ — „Bravo, Georgi, promluvils mi z duše!“ — „Smrt všem Indiánům!“

Jimmy Cockney vyskočil na stůl: „Ať žije Greathouse!“ A snažil se opakovat výrok hospodského: „Každý Indián je špatný Indián… lidi, já to nedokážu. Jak to bylo? Řekni to ještě jednou… Každý Indián…“

I ostatní to chtěli slyšet znovu. A hostinský, tlusťoch se zarudlým obličejem, polichocen úspěchem svých slov, opřel se oběma rukama o stůl a do napjatého ticha mlaskavým hlasem, jako by pleskalo něco měkkého, odříkával zvolna a s důrazem na každé slabice:

„Každý Indián je špatný Indián, jenom mrtvý In — — —“

Hlas se mu změnil v chroptění, ruce mu vylétly ke krku. „Po — po — pomoc —“ zasípěl, z hrdla mu vytryskl proud krve a Greathouse se zhroutil na lavici.

Muži vyděšeně vyskočili, ti, kteří seděli naproti, zahlédli, jak se v ráně na hrdle hostinského chvěje opeřený konec indiánského šípu. A vedle Greathouse padl s výkřikem i další muž rovněž zasažený šípem. Nastal nepopsatelný zmatek. Kácely se stoly, sklenice, džbány, kostky, všechno se válelo po zemi, muži se hrnuli ke zbraním, sahali po nožích a tomahavcích za opasky, Cockney skočil pardálím skokem ze stolu až do temného kouta světnice.

Vtom zazněl zvenčí hluboký hlas:

„Revenge for Logan!— Pomsta za Logana!“

A dva další lovci vykřikli, dva nové šípy prolétly otevřeným oknem. Jeden ze zasažených se chytil za srdce a padl, druhého zachránil rychlý pohyb, takže byl zasažen jen do ramene.

Znovu se ozval hluboký hlas a bylo v něm plno strašné nenávisti:

„Pomsta za Logana!“

Dlouhý černovlasý chlapík vyskočil a jediným máchnutím srazil pažbou lampu k zemi. Naráz se místnost ponořila do tmy. Vtom však za okny vykřikl, ba zařval indiánský hlas a byla v něm hrůza i divoký triumf: „Nogsaha, magkatevekingeh atathia! — Otče, černý bojovník!“

„Na ně, na ty psy!“ zařval Jimmy Cockney. S nadávkami a kletbami se muži hnali ven ze dveří.

Ale oběma prvním roztříštily lebku dva válečné kyje. Muži padli jako podťaté stromy. Bělochům zahřměl do uší příšerný indiánský pokřik, zděšeně couvli, třeskl výstřel — a pak se ozval hluboký hlas: „Zpátky do domu! Zabarikádujte dveře!“

Byl to Jock, ten, kterému se prve smáli, že se bojí Seneků. Poslechli ho. Dveře se zavřely, zapadly závory, přibouchly se i obě okenice.

Nastalo hrobové ticho.

Venku přede dveřmi se ozval strašný, naříkavý křik, křik umírajícího člověka:

„Pomoc, pomoc, pro smilování — pomoc!“ A hlas náhle umlkl. Znovu se rozhostilo děsivé ticho. Muži v domě těžce oddychovali. Potom promluvil Jock, ale nemohl zakrýt, jak se mu třese hlas:

„Postavte se ke stěnám a hlaste se jmény!“

Pomalu přicházely odpovědi:

„Jonny Swamp.“ — „Jeden,“ počítal Jock.

„Tim Rollie.“ — „Dva.“

„Jimmy Cockney.“ — „Tři.“

„Dan Ridge.“ — „Čtyři.“

„Tom O’Neil, lehce raněn na rameni.“ — „Pět.“

Pauza — „Dál!“ pobízel Jock Lawn.

Mlčení.

„Už tu není nikdo?“ ptal se vyděšeně.

Zas žádná odpověď. Po dlouhém a těžkém mlčení řekl Jock tiše: „Tak schází Greathouse, Harry Bowman a tvůj bratr, Danny. Ti leží tady v chatě — to jsou tři. Pak chybí Jonny Todd. To máme čtyři. Potom ještě Bob Leighton a Bob Sandy. A kdo to tam prve venku křičel?“

„Joe Temple,“ šeptal stísněně Jonny Swamp.

„Tak jsme ztratili sedm mužů,“ řekl Jock Lawn a nutil se ke klidu. „Chlapci, to byl útok Irokézů. — Kdo to střílel?“

„Já — Jimmy Cockney,“ ozvala se téměř vzlykavá odpověď.

„Jonny a Time, vystřelte ještě jednou. Musíme varovat stráže. Jen jestli jsou ještě naživu. Vystřelte okny, jeden po druhém.“

Nastala mučivá noc, a i když se ostřílení hraničáři po chvíli zase vzpamatovali, přece jen hrobové ticho tam venku bylo tak děsivé, že dokázalo pocuchat i ocelové nervy.

Vždyť ani nevěděli, kolik Irokézů mají proti sobě. Deset, sto, nebo ještě víc? Věděli jen jedno: Že jsou to Irokézové. Ale pokřik se ozval jen z jediných úst. Proč nekřičeli i ostatní rudoši? To přece zcela odporovalo jejich zvyku.

Muži nevěděli, co v téhle situaci počít. To je zneklidňovalo a tísnilo, všichni si oddechli, když se začalo rozednívat a skulinami mezi trámy sem dopadly první netrpělivě očekávané sluneční paprsky. Opatrně rozšířili na několika místech škvíry mezi kmeny.

Venku se stále ještě nic nehýbalo.

Chata stála na nejvyšším místě mýtiny na břehu Monongahely, jejíž vody se temně a těžce valily asi šedesát kroků od srubu. V okruhu šesti set kroků nebyl ani pahorek, ani příkop, ani pahýl stromu, za nímž by se někdo z Indiánů mohl ukrýt. Podle hraničářského zvyku tu zarovnali každý pahorek a na tak velkou vzdálenost by nezasáhl cíl ani Daniel Boon; proč by se tedy měli bát pušky nějakého rudocha?

Jako většina hraničářských domků byl i tento srub asi dvanáct stop vysoký a měl plochou střechu. Postavit střechy se štítem, na to by bylo zapotřebí hřebíků, a železný hřebík byl tady v lesích hříšně drahý.

Pátrající oči vabkiloketů — bledých tváří — nezjistily na pasece ani jednoho Indiána, ať se sebelíp rozhlížely na všechny strany.

Přišlo ráno.

Bílí muži se spoléhali na stráže. Ale nové zděšení se jich zmocnilo, když v ranním světle dohlédli na břeh řeky. Leželo tam lidské tělo. Podle obleku poznali, že je to Fischer. A na druhé straně, co dřív stávala střemcha, uviděli ležet druhého strážce.

„Tohle je práce Irokézů, Jime. Včera ses chtěl s nimi seznámit,“ prohodil zasmušile Jock Lawn.

„Tak i se strážemi jsme ztratili devět mužů,“ počítal roztržitě Jim Cockney. Pak se vztekle rozkřikl: „Ale kde jsou ti ďábli?“

„Pomalu, chlapče, pomalu. Tohle je práce Irokézů, už jsem vám to povídal. Vsadím se, že jsou už dávno za horami. Devět mužů! A oni přitom neztratili ani kapku krve. Otevřte okna i dveře. Je po nebezpečí. A vyřízněte do stěn ještě pár děr, abychom mohli střílet, kdyby se snad vrátili. Nemůžeme si dovolit žádnou neprozřetelnost.“

Otevřeli tedy okna i dveře a opatrně vyšli ven.

„Musíme se podívat, jestli snad není v našich třech kamarádech ještě kousek života. Ale ať se nikdo nevzdaluje víc než dvacet kroků od chaty. Dost možná, že Indiáni ještě číhají na kraji lesa!“

Klidná rozvaha a rozumné, bez nadutosti pronášené rady povýšily Jocka Lawna na mlčky uznávaného vůdce skupiny.

Ráno bylo jasné a slunečné, zdálo se, že bude krásný letní den. Lovci si s úlevou oddechli, že mohou vyjít z chaty, kde leželi tři mrtví.

Podle pokynu Jocka Lawna obhlédli dva z mužů okolí srubu, zatímco ostatní je zajišťovali s puškami připravenými k výstřelu, kdyby snad přece jen někde v úkrytu ležel Indián. Když si stoupli před chatu, mohli přehlédnout celou mýtinu. Potvrdilo se jen to, co už věděli předtím: po rudoších nebylo v celém okolí ani stopy. Jenom — na střechu nebylo odtud vidět. A tam, nad jejich hlavami, leželi bez hnutí dva lidé — Tekumseh a Logan. Logan se z nemoci vykřesal; ale z dobrosrdečného, laskavého člověka se stalo dravé zvíře. Indiánská krev zvítězila nad jeho bílým srdcem a žil teď jen jedinou myšlenkou, sledoval jediný cíl — pomstu. Sotva načerpal nových sil, vydal se ke srubu hostinského, který o sobě vždycky tvrdil, že je Loganův přítel. Vody Ohia se pěnily pod údery jeho vesla a o jeho divoké plavbě po proudu Sciota a proti proudu Monongahely se ještě po letech vyprávělo ve všech indiánských vesnicích. Tekumseh věděl, že Irokéz jednou přijde, a tak už řadu dní číhal před srubem, a jakmile se Logan objevil, ihned ho zpozoroval. Mladý Šavan měl už promyšlený plán. Logan však jeho návrhy odmítal a chtěl se bez okolků vrhnout mezi bělochy a před zraky přátel Greathouse zabít. Tekumseh něco podobného očekával a měl připravenu odpověď: „Otče, pak ale ostatní vrahové uniknou bez trestu.“

Náčelník se zarazil, váhal — a konečně svolil. Po setmění přepadli dva strážce, jejichž obchůzku Tekumseh dávno podrobně vypozoroval, a zabili je. Jeden z nich stačil zavolat o pomoc — Logan si ve své pomstychtivosti počínal neopatrně —, ale muži ve srubu dělali takový hluk, že jeho výkřik přeslechli. Při přepadu chaty dali přednost šípům, protože jimi uměli střílet rychleji. Tehdejší pušky se nabíjely opravdu velmi obtížně. Než lovci ve světnici zhasili lampu, poznal Šavan v dlouhém černovlasém chlapíkovi Boba Leightona. Až dosud ho nezahlédl, protože Bob seděl těsně u stěny, a ani v předešlých dnech ho nebylo před chatou vidět. Možná také, že dorazil ke Greathousovi až dnes. Nečekané shledání naplnilo Indiána vztekem i radostí, a tak se nocí do daleka rozlehl jeho vítězný výkřik: „Otče, černý bojovník!“

Teď leželi oba rudoši nataženi na střeše a čekali na ráno. Byli pevně přesvědčeni o tom, že jim nikdo z bělochů neunikne. Ale oba také dobře věděli, že jim nastává poslední boj. A zatímco bez hnutí čekali na východ slunce, naplňovala se jejich srdce stále větší odhodlaností. Uvažovali, jak by měli nejlépe postupovat, a jejich rozhořčení hodinu za hodinou vzrůstalo. Hromadil se v nich odkaz nesčetných válečnických pokolení a jeho výbuch bude jistě strašný a ničivý. Tekumseh však číhal jen na jediného muže — na černého Leightona. Jeho dny byly sečteny.

Když běloši prohlédli těla tří druhů přede dveřmi, zjistili, že jejich smrt nastala okamžitě. Ale náhle mezi lovci zavládlo vzrušení. Teprve teď si totiž uvědomili, že mezi mrtvými jeden z jejich pohřešovaných kamarádů chybí. Padl snad v lese do rukou Indiánům, nebo — nebo se mu podařilo uniknout a běžel pro posilu? Byl to lstivý a obratný chlapík. Muži si oddechli. Podaří-li se mu to, mohla za tři dny přijít pomoc. Teď, když už byli varováni, by snad dokázali tak dlouho vydržet. Naděje, že kamarád unikl, nebyla ovšem příliš veliká a to strašné přepadení je tak skličovalo, že mluvili jen tichými, stísněnými hlasy. Snad se i báli, že je někdo poslouchá.

Časné ranní hodiny se vlekly pomalu a těžce. Konečně se první vzchopil zase Jock Lawn. Navrhl, aby pohřbili mrtvé u pahýlu střemchy. Nebylo to daleko od chaty, ale daleko od lesa. Ostatní po krátkém váhání svolili. Byl to smutný úkol. Ještě včera večer se všichni společně smáli a hlučeli…

Swamp a Cockney se vydali pro Fischerovo tělo, ležící dole u řeky. Jock se na ně zlostně osopil: „Vezměte si s sebou bouchačky, zatracení chlapi!“ Rozmrzele se vrátili a vzali si pušky.

Ostatní vynášeli z chaty další mrtvé.

Dan Ridge a Tom O’Neil jako poslední pár neušli se svým němým nákladem od chaty ani deset kroků, když Logan usoudil, že přišla vhodná chvíle. Indiáni zdvihli opatrně hlavy nad trám, který měl za deště zadržovat vrstvu hlíny na střeše, napjali tětivy — každý z nich držel v zubech připravený druhý šíp —, tětiva zadrnčela…

Jock Lawn i O’Neil se s divokou kletbou zhroutili. Ale to už byl k luku přiložen druhý šíp. Dan Ridge byl těžce raněn. Ale Tim Rollie, který společně s Jockem Lawnem nesl tělo hostinského, byl výkřikem svého druha varován. Na okamžik strnul, ale dlouho se nerozmýšlel, uskočil — a Loganův šíp letěl do prázdna. Jediným hmatem strhl Ir z ramene pušku a zalícil.

Irokéz rychle sklouzl ze střechy dolů do prostoru za chatou. Tekumseh se však přitiskl ke střeše. Od řeky třeskly dva výstřely, dvě kulky mu přelétly sotva na šířku dlaně nad hlavou. Swamp a Cockney se vrhli za nízký násep na břehu řeky a vypálili. Rollie využil příležitosti a chtěl se ukrýt za pahýlem střemchy. Byl od ní už jen několik kroků, když ho Tekumsehova kulka srazila do trávy.

Loganovy smysly byly nastraženy jako smysly lesního zvířete. Jakmile třeskly výstřely, vyrazil s přitlumeným výkřikem od chaty a řítil se s nožem v levé ruce a s tomahavkem v pravé ruce po krátkém úseku cesty, který ho dělil od řeky.

Zděšení trapeři ho viděli přibíhat, třesoucíma se rukama nabili pušky, ale to už seskočil Indián z náspu mezi ně. Cockney chtěl uskočit, ale naběhl na náčelníkův nůž. Došlo ještě ke krátkému zoufalému boji se Swampem, ale hrůza bělocha ochromila. Mezitím se zraněnému Cockneymu podařilo nabít pušku. Rozzuřený Kajuga mu ji jediným úderem válečného kyje vyrazil z rukou, avšak ani na okamžik nespustil z očí druhého protivníka. Boj pak už dlouho netrval. Logan se vrátil k chatě, pečlivě a lhostejně skalpoval všechny, které zabil, pak shrnul v chatě hromadu roští a zapálil špetku prachu. Posadil se na zem a díval se, jak srub začíná hořet. Našel v chatě whisky a teď pil, dívaje se před sebe skelnýma očima, pil doušek za douškem. Cítil v duši pusto a prázdno. Doufal, že v boji padne, a i když bojoval s veškerou indiánskou chytrostí, bylo to spíše z touhy po pomstě než ze snahy zachovat si život. Tupě se díval do ohně a hrozil se sám sebe. Tušil, že od této chvíle se vydává na dlouhou, krvavou a neslavnou cestu.

Ani si nevšiml Tekumseha, který tu v chatě horečnatě, ale marně pátral mezi mrtvými po černém Leightonovi. Tekumseh chtěl náčelníka přimět k pronásledování, připomínal mu, že Leighton zabil Malé slunce… Ale Ta-ga-ju-tah popíjel ohnivou vodu, lhostejně na něj pohlédl kalícíma se očima a znovu se zhluboka napil. Za chvíli ležel na zemi do němoty opilý s otevřenými ústy a chrápal. Tekumseh si ho bezradně prohlížel. Neviděl sice žádnou hanbu v tom, že Indián pije, ale náčelník to přece dříve nedělal. Mladý Šavan si teprve teď uvědomil, jaká změna se to stala s tím sebevědomým, hrdým, a přece přitom skromným mužem. A s úžasem také viděl, jak špinavě vypadá ten Irokéz, kterého přece až dosud znal jako jednoho z nejčistších, úzkostlivě čistotných lidí. Tekumseh se bezradně a roztrpčeně rozhlédl. Nemohl tu přece Ta-ga-ju-taha nechat samotného. Bob Leighton mu tedy unikl podruhé. Černý lovec se hned po druhém výkřiku „Pomsta za Logana“ v bezhlavé hrůze vyřítil z chaty, vyděsila ho vzpomínka na tichou smrt jeho šesti kamarádů na bizoní stezce u Wagnerova domu. A pak ho jeho brutální odvaha opustila.

Šavan odnesl náčelníka na břeh řeky, vyhledal a přivlekl kánoi, v níž sem Irokéz minulého dne přijel, posbíral všechny bělošské zbraně, váčky s kulkami a růžky s prachem i všechen střelný prach, který už předtím vynesl z hořící chaty, a vyplul po proudu Monongahely.

Zvěst o činu obou přátel, kteří sami dva přemohli čtrnáct bělochů, se rychle rozlétla podél řek i lesních cest a už za čtyři dny se kolem Logana a Tekumseha shromáždilo třicet Indiánů. Jakmile dostal kapitán Cresap od Leightona zprávu o přepadení, s proklínáním vyslal proti Loganovi oddíl zkušených mužů. Ale náčelník se svými druhy je úplně rozprášil. Pak vytáhl proti Irokézům sám Cresap se šedesáti střelci — a to byl v pohraničí už náramně velký počet —, avšak nevedlo se mu o nic lépe. Každý den se k Loganovi přidávali další a další Indiáni, a když došlo k boji s Cresapem, který Logana hledal v lesích jako rozzuřený býk, ale nemohl ho najít, i když ho Ta-ga-ju-tahovi zvědové pozorovali ve dne v noci, vyvázl Cresap z bitvy jen s dvanácti lehce nebo těžce raněnými vojáky. Ostatní zahynuli pod indiánskými tomahavky. Irokéz nebral nikoho do zajetí.

A teď se potuloval se svou hordou tichými postranními údolími, osamělými lesními svahy a rozkvetlými palouky sem a tam. Za sebou zanechával jen hořící sruby a zpustošená pole, mrtvoly mužů, žen i dětí.

On, který měl dříve bělošské děti tak rád, nosil jim dárky a hrával si s nimi, se teď nezdráhal připínat si k opasku jejich skalpy. Jeho duše se stále více propadala do bahna, jeho jedinou útěchou byla láhev whisky, a alkohol za několik měsíců zcela zničil jeho tělo. Myšlenky se mu stále točily kolem pomsty a pití a palčivé výčitky svědomí se snažil utopit v nových a nových masakrech a ve stále větším množství pálenky. Jeho bezuzdé řádění k němu lákalo všechny temné živly mezi Indiány, a tak se divoká horda, které stál v čele, zakrátko stala největším postrachem celé indiánské války. Ani Bukongahelas, ani Cornstalk, a dokonce ani Gieng-vatha nedosáhli tak hrůzné, ničemné proslulosti. Jeho divokost ho činila nepřemožitelným; jakmile padl první výstřel, jakmile zazněl první válečný pokřik, spadla z něho veškerá malátnost a opilost, dovedl se bleskově rozhodovat, jeho chytrost vítězila nad všemi úskoky protivníků, a čím silnější oddíly proti němu běloši vysílali, tím strašnější byly jejich porážky.

Tekumseh se od něho už dávno odloučil. Rytířský mladý Indián, jehož přirozené šlechetné založení Ta-ga-ju-tah dříve posiloval, který po čtyři roky vzhlížel k Irokézovi jako ke svému nedostižitelnému ušlechtilému ideálu, třásl se opovržením a hněvem, když Logan zabil čtyřleté děvčátko a jeho skalp si zavěsil na opasek. Tekumseh přišel tenkrát pozdě — as výkřikem hrůzy uprchl od Logana do lesa. Bloudil tam celé dny a stále viděl před sebou strašlivý obraz zabitého dítěte a mravní zbídačení svého učitele. Pak se na několik týdnů vrátil zpátky do Chillicothu. Všechny skalpy, které až dosud jako téměř všichni příslušníci jeho kmene bral přemoženým nepřátelům, hodil do ohně a už nikdy pak žádného nepřítele neskalpoval.

V chmurném zamyšlení vysedával v chatě svého otce, a když se někdy vydal na krátkou procházku po vesnici, pak těch pár domýšlivých, vyšňořených hejsků, kteří se dokázali vyhnout bojům a raději snášeli tady v Chillicothu výsměch dívek a dětí, uhýbalo před zasmušilým výrazem v jeho tváři. Tihle mladí šviháci, kteří si natírali denně vlasy medvědím sádlem a přivazovali si k mokasínům dlouhé pruhy bobří kůže, mladíci, jejichž největší pýchou bylo nosit klobouk, pestrý šátek nebo korálkový řetízek koupený od některého bílého kramáře, ti se nejprve bláhově domnívali, že se Tekumseh stane jedním z nich, když se tak náhle objevil v rodné vesnici, zatímco válka stále ještě naplno zuřila.

Brzy však zjistili, že se před ním musí mít na pozoru. Ale čím déle se mezi nimi zdržoval, tím více si na něho zvykali. Jednou — bylo to v září — seděl Tekumseh ponořen v teskných myšlenkách na okraji srázného břehu nad řekou. Nedaleko něho se potulovala tlupa těch vyšňořených hejsků a jeden z nich, zvlášť drzý chlapík, se opovážil posadit se vedle Letícího šípu, i když mu přitom nebylo příliš volno. Tekumseh si ho nevšímal, a tak mladík začal vyprávět o svých hrdinských kouscích z poslední války.

Nakonec se mu svým žvaněním přece jen podařilo vyrušit Tekumseha ze zamyšlení. Překvapeně vzhlédl a chvíli poslouchal toho tlachala, který se náhle zakoktal. Tekumseh vstal, zdvihl poděšeného vyprávěče vymyšlených historek do výšky, chytil ho jednou rukou v zátylku a druhou pod kolenem a hodil ječícího mládence dolů do Sciota. Ten křičel, prskal, vyplivoval vodu a s námahou se škrábal na břeh. Tekumseh se hlučně zasmál a smál se i pak, když se vrátil do vesnice.

Teprve když Cornstalk, starý lev kmene Šavanů, ho povolal do bitvy u Velké Kanawhy, připojil se k boji za společnou věc všech rudých lidí. Chtěl bojovat proti mužům a válečníkům, ale ženy a děti byl odhodlán chránit.

Bitva u Velké Kanawhy

Pod sklánějícími se vrbami bylo tady na břehu stejné ticho jako na vodě velké zátoky, lesknoucí se temně a matně pod nízko plujícími oblaky. O kousek dál se valily vlny Ohia, rychle, a přece sotva slyšitelně. Byla teplá říjnová noc, jaké bývají v této zeměpisné šířce často, a v lese na obou březích bylo ticho, jen tu a tam se třepetavě snášel k zemi padající list.

Byla taková tma, že by se někdo cizí musel opravdu velmi důkladně rozhlížet, kdyby chtěl zahlédnout osamělého muže, který se krčil v písku u vody a v zamyšlení se díval k zemi.

Velmi dlouho tu seděl bez pohnutí, náhle však zvedl hlavu a naslouchal. Přece jen zaslechl tiché plesknutí. Byla to snad ryba, která se pokusila vymrštit a uniknout tak ze svého živlu?… A opět ticho… Pak se z břehu ozval klidný, tichý hlas a současně se objevil na temné hladině dlouhý stín.

„Zastihl Letící šíp Černého hada?“

Z připlouvajícího člunu zazněla odpověď:

„Nesu ti poselství, bratře Cornstalku. Letící šíp z kmene Šavanů mě našel na smluveném místě.“

Muž na břehu se zvedl. Člun přirazil a z něho vystoupily dvě štíhlé postavy. Jeden z příchozích vytáhl lehký člun z kůry na písek, druhý přistoupil ke Cornstalkovi. To on čekal u vody. Teď pokračoval v otázkách:

„Co mi vzkazuje náčelník Lenapů?“

„Za tři dny tu bude se čtyřmi sty bojovníků. Ale to už bude pozdě.“

Cornstalk hleděl zamyšleně k zemi, už nic neříkal, stejně dal až příliš najevo svou netrpělivost. Nepotřeboval se ptát, proč ten zamračený lenapský náčelník nemohl přijít dřív. Bukongahelas byl věrný a více než kdo jiný nenáviděl bělochy. Nenáviděl je tak, jak jen může rudoch nenávidět lidi, kteří mu kradou půdu. Jestliže Bukongahelas nepřišel, pak jistě dříve přijít nemohl. Pravděpodobně se vydal za anglickým hrabětem, lordem Dunmorem, který byl se svou armádou na pochodu na Chillicothe. Pravděpodobně se Bukongahelasovi nepodařilo dříve svolat své bojovníky.

Na okamžik se Cornstalk divoce zaradoval. Angličan nezpozoroval, že nemá před sebou žádné nepřátele, že hlavní šavanské síly kolem něho proklouzly ve stínu pralesů a teď jsou v jeho týlu… Ale tahle radost ho brzy přešla. Nejtěžší úkol stál dosud před nimi. Blížila se rozhodující bitva celé války… a Lenapové tu nebyli.

Tekumseh se skromně držel v pozadí, ale Černý had přerušil mlčení:

„Přijde pozdě. Můj bratr, který je ve službách velkého Bílého otce, přinesl rozkaz bílým mužům tábořícím na druhé straně. Mají vyrazit a táhnout na Chillicothe. Před tvou vesnicí se mají obě armády spojit. Pak by zašlo slunce Šavanů navždy.“

Náčelník se zeptal jen jedním slovem: „Kdy?“

„Mají vyrazit zítra ráno. Už si postavili čluny.“

Cornstalk poodešel několik kroků po břehu a posadil se v místech, odkud bylo dobře vidět na řeku. Odtud mohl pozorovat slabou zář strážních ohňů bělošské armády, odtud mohl občas zahlédnout i prchavý záblesk nad vodou, když vyšlehly plameny.

Tam, na druhém břehu, tedy tábořili: patnáct set bílých mužů, vojáků a hraničářů. Zítra mají vyrazit proti Chillicothu a spojit se s lordem Dunmorem a jeho oddíly. Podaří-li se jim to, je každý další odpor marný.

Seděl na břehu a díval se na záři před sebou. Mlčel a nehýbal se. Oba jeho druhové zůstali stát; i oni mlčeli. Náčelník zíral do prázdna… Bukongahelas se svými čtyřmi sty Lenapy dorazí teprve za tři dny. Pak už bude pozdě.

Po chvíli se zvedl, poodešel k lesu a tiše zavolal: „Kata-he-kaso!“

Uplynulo několik okamžiků a ten, jejž zavolal, vystoupil z lesa spolu s dalším Indiánem. Cornstalk jim sdělil, jakou zprávu přinesl Černý had. Jakmile skončil, odpověděl Kata-he-kasa: „Musíme bojovat.“

„Ano, přišla naše chvíle. Vzbuďte své lidi a přineste čluny. Vraťte se ke svým oddílům. Budeme bojovat tak, jak jsme se rozhodli v radě; Černý had vpravo, Tekumseh uprostřed, Modrý kabát vlevo. Kata-he-kasa pojede proti proudu řeky Šavanů a napadne je zezadu.“

Cornstalk obešel po břehu zátoku a vydal se k řece, ostatní čtyři pospíšili do lesa. Vrchní náčelník čekal, v pěsti svíral válečný kyj a hruď se mu zdvihala, jak zhluboka dýchal: Hodina udeřila. Teď už se nebojovalo proti jednotlivým srubům a osamělým bílým lovcům, začínal veliký boj, který měl přinést válečné rozhodnutí. A ti tam naproti byli o dvě stě až tři sta mužů silnější než on.

Nedalo se nic dělat. Musil se o to pokusit… a věřil ve vítězství. Nejdřív je nutno zničit ty naproti a pak bude guvernér Dunmore i s hlavní bělošskou silou ztracen. Odvážil se se svou těžkopádnou armádou příliš hluboko do lesů.

Nejprve porazit ty naproti — pak se k Šavanům připojí všechny kmeny, i ty, jež dosud váhají, Čipevajové, Otové, Saxové a Lišky… pak povstanou i všichni Irokézové… Hodina udeřila. Křečovitě sevřel Šavan v pěsti válečný kyj.

V lese nastal pohyb. Tu zapraskala větvička pod nohou bojovníka, tam o sebe třeskly pažby pušek… Nedaleko odtud se u Ohia shromažďovaly temné stíny, jen těžko rozeznatelné v tak temné noci, ale jeho ostrý zrak je přece jen spatřil. V zátoce přinesli už čluny k vodě, loďky zlehka klouzaly po hladině a zastavily se na hranici zátoky, před vjezdem do proudu. Byli to bojovníci Černého hada a mladí lidé z tajné družiny Psů, jejichž vůdcem byl Tekumseh. Teď vstoupili do člunů i bojovníci z oddílů, jimž veleli Kata-he-kasa a Modrý kabát, i oni se dosud tiše zdržovali při břehu a byli ukryti ve stínu převislých stromů.

Čtyři vůdcové se ještě jednou dostavili ke Cornstalkovi, za nímž se shromáždilo několik starších Šavanů a třicet Vendatů, které chtěl starý lišák vést sám. Jiného než vrchního náčelníka by pyšní Huróni stejně neposlechli.

Cornstalkovi se zdálo, že přímo cítí žhavé nadšení, které sálá z tisíce bojovníků. Už čtyři dny tu vyčkávali, každý den na něho nejméně desetkrát naléhali, aby dal rozkaz k útoku, zdálo se jim, že už déle neovládnou svou pomstychtivost, bojovnost a touhu po nových skalpech. Nikdo jiný než on by je nezadržel, každého jiného by dávno obvinili ze zbabělosti — ale vůči němu by si to nedovolil ani ten nejhorkokrevnější z nich. I v tomto chladnokrevném šedivém starci se zvolna slévala železná rozhodnost s divokými krvežíznivými pocity. Dost dlouho ovládal svou vášeň, ale tichá slova, oddechování mužů za ním a chvění tětiv ho přivádělo do varu. Podíval se na východ: Noc brzy uplyne, zanedlouho začne svítat, první mlhavý závoj už padal na řeku.

Hodina udeřila.

Mluvil polohlasně, ale přece ho v nočním tichu všichni slyšeli a užasli nad divokostí jeho mumlavých, sípavých slov:

„Buďte tiší, bratři moji, jako plížící se puma, dokud vám Cornstalk nedá znamení. Buďte silní, bojujte dobře, pro každého z vás je tam naproti připraven skalp! Pomstu za porušení smluv, pomstu za Ta-ga-ju-taha a za všechny zavražděné děti rudého národa, pomstu za uloupení Země zeleného rákosí!“

Zdvihl válečnou sekyru a zasekl její ostrou špičku do pahýlu stromu. To byl signál. Náčelník zaslechl vzdech z úst tisíce bojovníků, kteří na toto znamení čekali, osvobozující vydechnutí, pak vpluly kánoe do proudu. I Cornstalk vsedl do jedné a vydal se za nimi.

Deset, dvacet, třicet, padesát, sto člunů, a další vplouvaly do proudu, stále další. Široká, rozčeřená hladina byla plná lehkých člunů z kůry, v každém klečelo pět až šest Indiánů, rychle a nehlučně ponořovali vesla do řeky a mlčky se pohybovali za svými vůdci. Vůdcové byli čtyři a čtyři klíny směřovaly k druhému břehu, ale stále ještě odrážely od břehu další a další čluny.

Cornstalk poručil, aby se jeho člun držel vedle člunu Tekumsehova. Tekumseh klečel předkloněn na přídi a napjatě vyhlížel do tmy. Občas, aniž se obrátil, pouze zvedl pravou nebo levou ruku, pak jeho veslaři změnili směr plavby a podle nich se řídili i veslaři všech dalších člunů. Objeli několik písčin, proklouzli těsně vedle člunů Černého hada podél malého stromy porostlého ostrova a pak se zas od bojovníků Černého hada oddělili.

A teď zamířili navzdory silnému proudu přímo na druhý břeh; letěli jako střela a přistáli právě na špičce říčního ostrohu. Vlevo od nich pluly čluny, jimž veleli Modrý kabát a Kata-he-kasa, dále proti proudu Ohia; vpravo nad ústím Kanawhy přistál o chvíli později Černý had.

Jako první vstoupil na břeh Cornstalk a Tekumseh, z pobřežního křoví se vynořil Logan, který odtud se skupinou padesáti mužů pozoroval bledé tváře.

Oba náčelníci si vyměnili několik slov. Logan zavolal, přistoupili k němu tři muži, dostali stručný rozkaz, vrátili se, z křoví vytáhli kánoi, spustili ji na vodu a vypluli proti proudu Ohia za Kata-he-kasou a jeho bojovníky, aby je dovedli k místu přistání nad tábořištěm nepřátel. Kata-he-kasa měl ve stínu podél břehu doplout nad bělošský tábor a podle možnosti vpadnout bělochům do zad.

Dva čluny vyslali za Modrým kabátem a Černým hadem a pak se Cornstalk s Tekumsehem vydal na pochod.

Nejprve museli projít plochým pobřežním pásem, širokým na této straně pět až sedm kilometrů a hustě porostlým vrbovím, houštím a mlázím. Pochod byl obtížný a už se začalo rozednívat; to sice urychlovalo postup, ale byl už také nejvyšší čas.

Nad nízkými vrbami se táhl mlhavý opar, větve visely zplihle a střásaly kapky rosy na nahá záda kupředu se prodírajících mužů. Tekumseh šel v čele dlouhého zástupu bojovníků, který se za ním klikatě vinul jako obrovský had. Přelézali padlé kmeny, podlézali pod nízkými větvemi, přeskakovali potok, šli po stezkách, kudy chodí zvěř, znovu se prodírali houštím… docela bez hluku se to neobešlo, ale až dosud to příliš nevadilo.

Náhle výstřel, ještě dva, ještě jeden, čtyři muži vyskočili a utíkali do roviny. Bílí lovci se vydali opatřit čerstvé maso a narazili tu na nebezpečnou „zvěř“. Tekumseh za nimi vyrazil jako jaguár, vrhl se na posledního, strhl ho k zemi, klopýtl, běloch ho chytil za hrdlo a stiskl, Tekumseh ho odrazil, odkulil se, ale nepřítele nepustil, společně s ním se svalil přes hlavu dozadu, běloch narazil páteří na nízký pahýl stromu, zasténal a na okamžik ztratil vědomí, Tekumseh mu klekl na prsa, řez nožem přes hrdlo, hotovo.

Vyskočil, chtěl se pustit za ostatními, ale několik jeho lidí mu zatarasovalo cestu. Beze slova dva z nich odstrčil a tlumeně varovně vykřikl. Všichni se otočili, v tom šeru ho hned nepoznali, vrhli se na něho a srazili ho k zemi. Zavolal na ně pár slov, pustili ho, obrátili se, nový zmatek, a někdo — byl to Cornstalk — vykřikl: „Dolů, k zemi!“ Poslechli, jen Tekumseh zůstává stát, skáče přes bojovníky vpředu, křičí: „Kiš-kalvo! Peta-kuto!“ Oba vyskakují za ním, vtom třesknou zleva dva výstřely. Tekumseh se obrací, přeskakuje keř, slyší, jak Cornstalk volá dvě jména, dopadne nohama na něco měkkého, sahá po tom, je to běloch, blýskne nůž, výkřik, zachroptění, rány kolem sebe, hotovo. Peta-kuta a Kiš-kalva se vrhli na dalšího, ten se zoufale brání, ale marně, tomahavk se mihne a udeří.

Tekumseh se přikrčí, dívá se kupředu, pušku má připravenu k výstřelu, vidí běžet tři muže, mají klobouky… běloši; zalící, váhá, výstřel by je mohl prozradit, ale stejně už je všechno prozrazeno, tedy pal! — Je pozdě, už zmizeli. Za ním přibíhají ostatní. Je tu i Cornstalk, vidí mrtvé, ptá se Tekumseha, Tekumseh hlásí: „Tři uprchli!“ — „Kupředu!“ křičí náčelník. Běží, oddychují, snad je ještě dostihnou.

Je to daleko, houští jim překáží, ale kupředu, přelézt nebo podlézt, houští se ohýbá a praská, všude se míhají temné postavy.

Cornstalk poslal Modrému kabátu a Černému hadu po dvou poslech zprávu, rozkázal jim zaútočit, to znamená, že bělochy napadnou zprava i zleva. Kupředu, zatnout zuby:

„Musíme být první!“

Planina končí. Díky, veliký bože Nanabozho! Šplhají se na okrajové výšiny, vzájemně se podpírají, ve chvilce se vydrápou na osmimetrový sráz tvořící vlastní břeh, teď to půjde rychleji, tady už rostou stromy, pořádné stromy, podrost už není tak hustý. Rozvíjejí se do šířky, vlevo Tekumseh, uprostřed Cornstalk, vpravo Logan.

Tady nahoře je větší šero. Koruny stromů vrhají temné stíny, je tu ještě tmavá noc. Teď už vytvořili střeleckou linii, kupředu, kupředu, nedopřát bělochům čas.

Mýtina, tady je jasněji, a na druhé straně? Ticho, ani slovo, kupředu!

Co je to tamhle? Vrhají se na zem, vyšlehne ohnivý pás, sotva sto metrů před nimi pod stromy zahřmělo jako za bouře. Stojí tam sešikovaná setnina vojáků, kterou proti nim vyslali ze vzburcovaného tábora. „Pomsta za Logana,“ ozývá se pokřik.

Húú — hup, húú — hup… vyskakují, řítí se vpřed, druhá řada setniny pálí, tentokrát mířili dobře, někteří z Indiánů padají, ostatní se ženou dál, húú — hup, húú — hup, ale běloši stojí, zaznívají povely, nabíjejí, zalící, ale Indiáni jako by zmizeli, jako by se do země propadli. Vtom zarachotí zleva salva, přímo do setniny padá déšť šípů, výkřiky, sténání, zmatek.

Indiáni útočí z boku, je tu Modrý kabát, útočí, setnina ustupuje. „Kupředu!“ křičí Cornstalk, šípy se rojí, Tekumsehova družina Psů střílí salvu. „Kupředu!“ volá i Tekumseh. „Pomstěte Logana!“ ozývá se vpravo, teď přišla řada na ně, boj zblízka, nože, tomahavky, válečné kyje pracují, oba důstojníci jsou mrtvi, vojáci bezhlavě prchají, húú — hup, húú — hup, rudí jsou jim v patách.

Modrý kabát se vyřítil proti bělochům zleva, ale byl uvítán svištícím deštěm kulek, virginští střelci, bojující na pravém křídle, se stále rychleji přibližují, ukrývají se v houští, prodírají se kupředu, přískoky přebíhají přes volné prostranství. Vrhají se za stromy i za hromady hlíny, doplňují prořídlou první linii, míří klidně a střílejí dobře, ale v takové tmě se těžko zasahuje. A přece Modrý kabát nemůže kupředu, Tekumseh to vidí, odvolává družinu Psů z pronásledování. „Nechte je Loganovi a Cornstalkovi!“ vykřikne. Rozdělí svým lidem úkoly, sevře Virgiňany z boku a zezadu, dojde na nože, šípy, tomahavky a pažby pušek, linie se rozvíjí doleva, Virgiňané se dávají na útěk, tamhle jeden, tamhle druhý, Modrý kabát se sem doplížil trávou jako divoká kočka, teď vyskakuje jeho tři sta bojovníků, húú — hup, húú — hup, zní to příšerně ze všech stran, teď prokážou nože a kyje daleko platnější službu než nejlepší puška… Kdopak by dokázal ve tmě mířit, kdo umí tak rychle nabíjet? Virgiňané utíkají a vlasy jim vstávají hrůzou, rudoši běží za nimi opojeni krví a vítězstvím, húú — hup, húú — hup, vrhají se jim na záda, napadají je z boku, padají prchajícím pod nohy, běloši klopýtnou — a už jim sedí Indián v týlu…

Ale všichni neztrácejí hlavu, tamhle jsou dva, tamhle čtyři, srazili se dohromady, střídavě nabíjejí, střídavě střílejí a nakonec sáhnou po nožích.

To jsou ojedinělé případy, ty Indiány nezadrží. Nechávají vzadu několik bojovníků, aby si s těmi zarputilci poradili, ostatní pokračují v útoku.

Střed i pravé křídlo bílých jsou na bezhlavém útěku, generál Lewis jim posílá na pomoc dvě setniny, kterým velí jeho bratr Charles. Cornstalk, ukrytý za stromem, pozná velitele, zalící, dlouho a klidně míří, vystřelí, Charles Lewis se hroutí, odnášejí ho do tábora. Velení přejímá plukovník Flemming, ale toho zastřelí Logan. Kapitána Watsona stihne stejný osud. Kdykoli vystoupí z úkrytu některý důstojník, aby převzal velení, vždycky padne.

Logan ani Tekumseh se nikdy neminou cíle, mohou se měřit s kterýmkoli bílým střelcem. Ale postup se zastavuje, běloši mají velké ztráty, poraženi však nejsou.

Logan a Tekumseh leží v záloze, Logan vpravo, Tekumseh vlevo, oba střílejí, už se dávno rozednilo, za Tekumsehem leží věrný Kiš-kalva a po jeho levém boku Peta-kuta, nabíjejí a nabíjejí, podávají svému vůdci pušku, Tekumseh střílí a zasahuje.

Další z důstojníků se staví do čela bílých, vojáci i Virgiňané se řadí za ním, Tekumseh křičí: „Nestřílet!“, nechává bělochy přijít blíž, pak velí: „Palte!“ Důstojník klesá v dešti kulí, vždyť téměř polovina rudochů má dnes pušky. Mnohem víc bělochů je však zasaženo šípy, protože střelbu z luků ovládají Indiáni mistrovsky. Běloši skřípou zuby, ale musí ustupovat.

Už je jasný den. Kde zůstal Cornstalk? Nikdo o něm neví. Proč je tam vpravo takové ticho, kde vězí Černý had? Není tu ještě nikdo z jeho bojovníků, a běloši dotírají stále silněji. Všude, za každým keřem, za každým stromem, za každým pahrbkem číhají virginští střelci, už je světlo, mohou dobře rozeznat hledí i mušku a běda každému Indiánovi, který ukáže třeba jen kousek kštice.

Tlak bělochů stále sílí. Generál Lewis si uvědomuje, jaká možnost se mu nabízí, veškeré zálohy, které má ještě k dispozici, vrhá na pravé křídlo, Indiáni střílejí a střílejí, ale míří mnohem hůř než Virgiňané. Nejhůře jsou na tom angličtí královští vojáci ve svých nápadných uniformách, mají strašlivé ztráty.

Nic naplat, Tekumseh, Modrý kabát i Logan musí ustoupit. A kde je Cornstalk, kde zůstal Černý had?

Snáší se prška šípů a bělošské řady řídnou, ale puškami vládnou Indiáni špatně, Tekumseh s Loganem nemohou sami svými přesně střílejícími puškami bělošský postup zadržet.

Generál Lewis posílá do boje další vojáky, zálohy, které stáhl z levého křídla. Snad až příliš mnoho, protože indiánské kulky mají teď lepší zásahy, není tu tolik úkrytů, kolik by jich běloši potřebovali. A přece jdou vpřed. Bílí rozhořčeně dotírají, na některých místech jsou Indiáni na ústupu.

Kde je Cornstalk? Nikde není slyšet jeho hlas, všude, všude ho postrádají… Kde zůstal náčelník?

Ale Cornstalk číhá, je dobře ukryt za malou vyvýšeninou, nejdále na pravém křídle. Jakmile zjistil obrat v průběhu bitvy, pospíšil k Černému hadovi a přišel právě včas, aby zadržel jeho útok. Zadní voj Černého hada, asi sto dvacet mužů, ztratil při rychlém postupu pobřežním houštím spojení s náčelníkem. Konečně se udýchaní bojovníci zase našli, ale přišli na bojiště skoro o tři čtvrtě hodiny později než ostatní. Černý had otálel s útokem, i když na něho jeho lidé naléhali, čekal na vhodnou příležitost. Kromě toho poznal, že má proti sobě virginské hraničáře, a věděl, že jsou to nebezpeční protivníci.

Nakonec chtěl už vyrazit, ale vtom přišel Cornstalk a zadržel ho. Teď čeká Černý had na okamžik, až střed jeho lidí ustoupí. Po poslovi jim vzkázal, aby se stáhli, ale současně nařídil, aby vůdcové sledovali jeho útok z pravého boku.

Se škodolibou radostí pozoruje, jak se Virgiňané před ním stahují a spěchají na bojiště, myslí si, že tam jich bude spíš zapotřebí než tady, když se tu nikdo z Indiánů neukázal; stále více jich odchází za těmi prvními, generál Lewis vrhá všechny síly na levé křídlo, a přece stále ještě přikazuje Cornstalk bojovníkům Černého hada prostřednictvím poslů i vlastními gesty, aby nestříleli, aby setrvávali v úkrytu, aby nevyráželi. Až dosud tu nepadla ani rána. Generál Lewis musí být přesvědčen, že útok směřuje jen na levé křídlo.

Náhle se Cornstalk vztyčí, zleva se ozývá zmatený křik, střed ustupuje, Tekumseh a Logan přijali náčelníkův rozkaz a uposlechli, rachot pušek sílí, anglické setniny se přeskupují k pronásledování nepřítele a přecházejí do útoku, Cornstalk zdvihá pravici, pohled doleva, pohled kupředu, několik nepřátel před ním se napolo zdvihlo a vzrušeně sledují nástup svých oddílů, náčelník vyčkává, ale cítí, jak se za ním bojovníci Černého hada chystají vyrazit. Bitevní vřava, křik a sténání bojujících je nesmírně vzrušují, každý výkřik radosti nad ukořistěným skalpem vybičovává jejich touhu po krvi, třesou se rozčilením… Konečně — konečně mávne Cornstalk rukou, vyrazí a řítí se kupředu. Bez jediného výkřiku ho následuje tři sta mužů v čele s Černým hadem. Většina Virgiňanů zpozoruje nepřátele, až když se vynoří těsně před nimi s napřaženými tomahavky.

Úžas, volání, několik výstřelů, téměř všichni Virgiňané padají, zbytek prchá, rudoši se řítí za nimi jako dravci, boj muže proti muži, křik, sténání, ale to všechno zaniká ve vítězném jásotu bělošského středu.

Několik velitelských gest, Cornstalk vede oddíl oklikou doleva, několik poslů volá zpátky bojovníky, kteří pronikli příliš daleko, nastává útok proti středu, húú — hup, húú — hup zní v týlu nepřátel, ti se užasle obracejí, Logan a Tekumseh vykřiknou: „Kupředu!“ — „Pomsta za Logana!“, na všech stranách to hřmí, křičí, burácí. „Palte! Buďte silní!“ vyzývá Cornstalkův lví hlas a mocně přerušuje vřavu. „Bojujte! Buďte silní!“ hřímá nepřetržitě.

Modrý kabát si udržel pozici a zaměřuje palbu zleva na anglické setniny, které pronikly příliš hluboko. Běloši se v nejvyšší tísni srážejí dohromady, pálí a krok za krokem ustupují směrem k táboru, nejdéle se drží pravé křídlo, tam střílí Daniel Boon společně se svým synem a s padesáti houževnatými, vybranými bojovníky. Modrý kabát, útočící proti nim, má nejtěžší ztráty. Bělošské kulky jsou vedeny bystrým okem, klidnou paží a chladnou rozvahou, ale i Boonův oddíl musí ustoupit, aby se nedostal do obklíčení.

Ztráty na obou stranách, ztráty, ztráty… Generál Lewis dal hned na začátku bitvy zbudovat ochranný val napříč poloostrovem. Za tuto předprseň stahuje teď všechny své oddíly. Val ještě není hotov. Virgiňané, zkušení dřevorubci, pracují jako diví, kácejí stromy, osekávají větve a ratolesti, vedle nich leží střelci a pokoušejí se pracující muže krýt palbou, ale rudoši střílejí a střílejí. Ztráty v řadách bílých, ztráty, ztráty, a Šavani se stále přibližují, přebíhají paseky, krčí se za keře, jako hadi se plíží vysokou trávou.

„Buďte silní! Bojujte!“ burácí hlas starého rudého lva. „Buďte silní! Nebojte se umřít!“ řve jako bizon. „Buďte silní! Kupředu!“

Cornstalk je všude, hned tu, hned tam, sežene deset mužů, vrhá je kupředu, čtyři padnou, posílá místo nich dvacet dalších, prorážejí linií bílých, křik, řev, výstřely, neudrží se tam, vrací se jich jen dvacet, ale téměř všichni svírají v rukou skalpy.

„Buďte silní! Palte!“ ozývá se lví hlas už zase na jiném místě. Pronikají stále blíže, nepřátelé už rozeznávají bělmo v jejich očích, húú — hup, húú — hup, zní to pod stromy, na mýtinách, v křoví. Pach střelného prachu, sténání raněných, suchý praskot výstřelů, drnčení tětiv, svištění šípů…

Generál Lewis stojí nad mrtvolou svého bratra a pomýšlí na ústup. Nejde to, Virgiňané by mu utekli, jsou tak tvrdohlaví, vzdorovití. Se svými vojáky je však ztracen, ti nejsou vycvičeni pro lesní bitvy, jako je tahle.

Křik, divoký řev. Indiáni se dostali až k valu, už zuří boj zblízka. Generál svolává i všechny raněné v táboře. „Na valy!“ křičí. I těžce ranění se plazí k předprsni, teď jde jen o jedno: střílet. A přece generál ještě netuší, co na něho v příštích minutách čeká.

Tekumseh změnil stanoviště, leží v korytě malého potoka, hlavou směrem po proudu. Zdá se mu, že zahlédl známý obličej, číhá a vyhlíží mezi trávou, podívejme se, černé vlasy, teď spatřil i tvář, zná ji dobře, viděl ji tenkrát na bizoní stezce a ve srubu hostinského… Bob Leighton, vrah Malého slunce. Dívá se pozorněji, opravdu je to Černý bojovník! Tekumseh skřípe zuby: Konečně! Tentokrát neujde. Zmocňuje se ho prudká, nezkrotná zášť, celý se chvěje touhou po pomstě…, ale nutí se ke klidu. Teď se nesmí dopustit žádné nepředloženosti, žádné takové chyby jako tenkrát na bizoní stezce. Klid, jen klid! Sevře rukama pušku, jeho vzrušení skutečně opadává, je zkušený lovec a daří se mu dosáhnout chladnokrevné a jasné rozvahy. Je přece Horský lev chystající se ke skoku. Dokáže oprávněnost svého jména. Peta-kuta musí zpátky, musí vyřídit družině Psů vůdcův rozkaz: „Shromážděte se a sledujte Tekumseha!“ Věrný Kiš-kalva se plíží kupředu po Tekumsehově boku a spolu s ním pět dalších bojovníků. Černovlasá hlava se pátravě vysunula z křoví, dívá se vlevo, vysunuje se i trup, lovec nasazuje pušku k ráně, míří, ale pak sklání zbraň, cíl zatím zmizel.

Tekumseh se k němu plíží jako had, šípy má v ústech, v pravici válečný kyj, zvedá zelenou větev, zamává jí, déšť kulí s praskotem dopadá na ochranný val, družina Psů spatřila signál, rojí se množství šípů.

Bob Leighton znovu zdvihá hlavu, zasviští Tekumsehův šíp, zarývá se Leightonovi do krku. Leighton vykřikne, válí se po zemi, jediným skokem se Tekumseh vyšvihne nahoru na val, oběma nohama skáče černému lovci na záda, húú — hup, příšerně zní válečný pokřik, Malé slunce je pomstěn. Běloši sem běží, chtějí se vrhnout na Šavana, levicí vrhá nůž, jeden z Virgiňanů se kácí, už je tu také Kiš-kalva s pěti dalšími druhy, tři vlevo, dva s Tekumsehem doprava, chroptění, sténání, řev, húú — hup, húú — hup, družina Psů probíhá posledních dvacet metrů, téměř nikdo na ně nevypálí, všichni hraničáři se zděšeně ohlížejí na Tekumseha a jeho druhy, ti jsou už v prostoru za ochranným valem, už tam vniklo padesát rudochů, řádí nože a válečné kyje, rudoši se hrnou doprava — —

A pak to začalo…

Kata-he-kasa až dosud zdržoval svých tři sta mužů; byli to zkušení, vybraní bojovníci. Číhá v týlu bělošské linie, planoucí oči slídí v křoví, vidí Tekumsehův průlom, teď přišla jeho chvíle. Svým podnáčelníkům dal už předtím pokyny a přísný rozkaz postupovat co nejtišeji. A zatímco hraničáři na nejzaz

ším pravém křídle bojovali proti oddílu, kterému velel Modrý kabát, a přitom se znepokojením sledovali průběh boje ve středním úseku, zatímco se zraky všech bělochů znovu a znovu s úzkostí obracely směrem ke středu fronty, připlížil se jim tichými dlouhými skoky do týlu… Sto mužů posílá Kata-he-kasa vpadnout bělochům do zad, sto mužů vrhá mezi násep a tábor a se stovkou mužů spěchá podél bělošské fronty směrem ke středu, k průlomu, který prorazil Tekumseh s mladými bojovníky.

Zuřivý boj muže proti muži, Modrý kabát se všemi ostatními se žene na násep, hraničáři padají po desítkách, zoufale se brání, zarytě bojují pažbami, noži, pěstmi…

Tu vyskakuje Daniel Boon, klidný Boon, který nikdy neztrácí rozvahu, a křičí: „Zpátky, utíkejte, zpátky do tábora!“

Jeho syn ho okamžitě uposlechne, přidávají se i ostatní, sevřený houf prchá dlouhými skoky k táboru, přibývá jich, bijí kolem sebe vpravo, vlevo, raněné berou pod paží, rudoši střílejí z luků, z pušek, vrhají do bělošských řad nože i kamení, sto mužů, které vede Kata-he-kasa, se Virgiňanům staví do cesty, ale běloši prorazí; to, co z levého křídla bělochů zůstalo ještě naživu, se žene zpátky a za nimi se řítí Indiáni jako andělé pomsty, v čele běží Tekumseh, za nimi, za nimi!

Z tábora třeskne Indiánům do boku salva. Chytrý Boon se nevrhl přímo do tábora, ale vylákal pronásledovatele za sebou podél táborové fronty. Sám generál se vrhl k náspu, všichni důstojníci, kurýři, těžce ranění… Prchající odbočí, a sotva se octnou v táboře, otočí se, pušky nabili už v běhu, vrhnou se k náspu, správně zalícit — hledí — muška — klidně mířit, klid-ně… Prásk! Prásk! Prásk!

Pronásledovatelé couvnou, místo aby pokračovali v útoku a vzali tábor ztečí. Vždyť dále vpravo je jich více zapotřebí, i Tekumseh takhle uvažuje, a pak — mají přece už vítězství na dosah ruky. Cornstalk tu není, Cornstalk křičí a bojuje na středním úseku. Cornstalk by jistě vnikl za pronásledovanými do tábora, ten by si jistě počínal mnohem důrazněji.

Příčinou neúspěchu byl dávný zvyk brát zabitému nepříteli hned skalp. Bylo přece nutno nechat mrtvé ležet a pronásledovat prchající. Ale dopřáli bělochům příliš velký náskok. Každý Indián, který zabil nepřítele, ho chtěl také hned skalpovat. A teď se běloši opevnili v táboře.

Ve středním úseku zuří ještě boj, ale plukovník Field odhadl situaci, vyklízí pole, a protože i za sebou zahlédl Indiány, stahuje se k levému křídlu, které se po útoku Černého hada znovu zformovalo za valem. S horečným spěchem posiluje svými vojáky posádku u záseků, změní linii virginských střelců, soustředí je na úzkém prostoru, a když Černý had a Cornstalk zaútočí, jsou odraženi, i když se jim na několika místech podařilo val překročit. Plukovník Field padne, ale postup rudých se zastavil.

Velení se ujímá po Fieldovi Isaac Shelby. To, co předtím bělochy ohrožovalo, mělo je teď zachránit. Rudoši se dostali do křížové palby z tábora a ze skupiny Shelbyho, a tak museli chtě nechtě získaný prostor mezi oběma oddíly zase vyklidit.

Bitva pokračuje a Cornstalkův hlas zaznívá hned tu, hned tam: „Buďte silní! Bojujte! Buďte silní, umírejte! Buďte muži, střílejte…“

Modrý kabát a Kata-he-kasa se probojovávají blíž a blíž k táboru, Loganova puška suše práská, Tekumseh střílí a střílí, Černý had zaútočí ještě jednou, teď se to daří, obchází po pravé straně hraničáře, už je jim téměř v zádech. Shelby se už před chvílí rozhodl k ústupu do tábora, a tak couvá, rudoši na něj dotírají, je dobyt poslední úsek valu. Ale hraničáři příliš dobře vědí, co je tu v sázce. Ti nejtvrdší z nich se ještě ani nedostali do tábora, když z něho po pravé straně pomalu vyráží John Sevier se silným oddílem. Nedat se obklíčit, jen se nedat obklíčit.

Proč jen nedobyl Kata-he-kasa tábor dřív, dokud byl téměř neobsazen, dokud byla většina bojovníků venku? — Teď už je pozdě, náčelníku!

Poledne už dávno minulo, Indiáni pronikají stále blíž k táboru, slunce se sklání nad obzor, bojovníky trápí hlad a žízeň, ale kdo by na to pomyslel! Cornstalk žene kupředu oddíl za oddílem, plazí se jako úhoři. Indiánské salvy způsobují bělochům těžké ztráty.

Už to nemůže dlouho trvat, každý to uznává, nastupují k poslednímu útoku, obě strany věří, že se to podaří, že se to musí podařit.

Kouzelník, ten je přece nezranitelný, tomu věří všichni Šavani, přichází až do předních řad, zpívá své zaklínání, slyšte, Šavani, děkuje bohu Nanabozhovi za vítězství, tak je si tím jist. Hraničáři slyší zpěv, ale zpěváka není vidět, tuší, o čem zpívá, a chmurně se chápou nožů za opasky. Zakrátko zazní nad pasekou ten strašlivý pokřik húú — hup, húú — hup… Nevidí rudochy, vidí jen, jak se pohybují haluze a jak se kývají stébla trávy, Indiáni se přibližují. I nejstatečnější bělochy obejde hrůza. Nastává poslední boj, boj o vlastní skalp.

Náhle třesknou od Ohia výstřely, salva jako úder hromu. V trávě se ozvou bolestné výkřiky, podivná zakuklená postava se zdvihá ze země uprostřed paseky, na hlavě má rozšklebenou medvědí lebku, kolem těla ovinutou medvědí kůži, medvěd to ovšem není, vždyť na hrudi mu visí stužky, dikobrazí ostny, pera a šátky — ano, je to kouzelník.

Výstřely zleva vyvolaly mezi Indiány zmatek, ale nejvíce překvapily kouzelníka, proto se tak náhle zjevuje nepřátelům… Je nezranitelný? Hned se to ukáže. Zemře-li, potká kmen neštěstí, vždyť to sám před chvílí prorokoval… Chce rudé bojovníky povzbudit k útoku, k poslednímu náporu, ale Šavani se na něj strnule dívají, čekají… Je opravdu nezranitelný?

Cornstalk nenávidí pověry, zděsí se možných následků medicinmanova gesta, přes své stáří běží mohutnými skoky, aby kouzelníka strhl k zemi… Pozdě. Daniel Boon ani v nejhorší tísni v táboře neztratil rozvahu, vzal osud do vlastních rukou, s početným oddílem opustil frontu a obešel Indiány. Vidí kouzelníka, chápe význam jeho činu, zalící, klidně míří, vystřelí… Medicinman strašlivě zařve a klesá.

Indiáni křičí, od Ohia práskají výstřely, dobře mířené rány decimují řady rudochů, které nikdo zleva nekryje, medicinmanova smrt je naplňuje zděšením. Naneštěstí na levém křídle velí Modrý kabát, prchlivý, ale pověrčivý, v bezhlavé panice se dává na útěk, za ním jeho lidé, pušky Daniela Boona a skupiny hraničářů je kosí; i střed už ustupuje, generál pochopí situaci, dává rozkaz k výpadu, nepotřebuje ani rozkazovat, všichni to pochopili, teď — nebo nikdy, vyrážejí z tábora.

Indiáni utíkají, přestože Tekumseh, Kata-he-kasa i Logan zuří, Cornstalk sráží dva z prchajících rudochů tomahavkem, ale to je nezastaví.

Je to ústup, ústup, kulky Daniela Boona nacházejí nové a nové oběti. Virgiňané jsou vynikající střelci, každá jejich rána sedí, Boon pronikl ruďochům do týlu hlouběji, než předpokládali, a tak se teď tlačí na břeh Kanawhy.

Cornstalk přibíhá k Tekumsehovi. Ten za sebou strhává Kiš-kalvu a několik jiných, za ním se rozbíhá i Logan, Kata-he-kasa a další věrní, předbíhají ostatní. Cožpak i oni utíkají? Běží pasekou, dál, stále dál, za nimi doznívá bitevní vřava. Pak se obracejí, zachycují přední uprchlíky, křičí na ně, hrozí jim, ještě jednou se rozléhá Cornstalkův lví hlas, vůdce už shromáždil kolem sebe dvacet, třicet bojovníků, znovu zní válečný pokřik, postupují, zadržují prchající, nutí je k návratu, pomáhají bojujícím, vždyť jsou i takoví, kteří ustupují jen krok za krokem…

Dokázali to, útok byl odražen, znovu postupují kupředu, suše práskají pušky, sviští šípy, drnčí tětivy luků. Mnohý hraničář, který ve vítězném opojení pronikl příliš daleko kupředu, ztrácí život i skalp.

Fronta se zastavila, stmívá se rychle, je první říjen 1774, palba ustává, pronikavé húú — hup umlká. To, co Indiáni za celý den získali, je ztraceno, ztraceno za necelou půlhodinu, jsou ještě plni zděšení, kouzelník padl, bůh Nanabozho se rozhněval, jistě zahalí měsíc…

Cornstalk se posadil na povalený kmen, hlavu si zahalil přikrývkou. Zná své lidi… je po všem.

Běloši se stáhli do tábora. A zatímco jejich stráže s úzkostí hledí do noci, kdy zase uslyší pokřik húú — hup, zatímco se připravují na poslední boj a generál Lewis ve stanu plánuje ústup, zápasí vůdce Šavanů proti pověře, proti ubohé nevědomosti svých bojovníků — a prohrává. Přichází k němu poselstvo za poselstvem, žádají ústup. A přece by stačil jediný útok, a nepřátelé by byli poraženi. Ale k tomu by ovšem bylo zapotřebí mužů pohrdajících smrtí, takových, jakými se dnes zdáli být všichni až do chvíle, kdy padl kouzelník, a ne těch třesoucích se dětí, které jsou z nich teď. Nejvíce se domáhá ústupu Modrý kabát, Logan stojí pohrdavě stranou, i Kata-he-kasa kolísá.

Černý had a Tekumseh zuří, družina Psů chce podniknout útok sama, povede-li ji Tekumseh. Cornstalk je musí držet zpátky přísným rozkazem. Cornstalk se vzdává. Šavani vidí v noci všude před sebou krvavé démony, zdá se jim, že slyší ve větru jejich výsměšný šepot. Slavných válečníků se zmocňuje bázeň… Připadá jim, jako by se už ocitali v moci krvavých duchů, a jistě by se už dali na útěk k člunům, kdyby se nebáli hanby. Ale útočit? Nikdy! A tak se Cornstalk vzdává, musí se vzdát. Na nehlučných člunech se indiánská armáda přeplaví přes řeku, přistává u protějšího břehu, na prahu lesů své domoviny. Berou s sebou všechny raněné a většinu mrtvých. Je to tichá plavba po proudu Ohia, flotila pluje celou noc a teprve pozdě zaznějí zpěvy za mrtvé.

Ohromen stojí ráno bílý generál uprostřed ztichlého lesa, stále ještě se mu zdá, že slyší hrozivý válečný pokřik, tiché plíživé kroky zvědů, lehký praskot větví… Teprve k polednímu vysílá vojáky na průzkum. Dlouho se nevracejí, že by zas nějaká nová čertovina?

Ne, konečně přinášejí zprávu: Indiáni odtáhli.

Třetina jeho armády o síle patnácti set mužů je mrtva nebo těžce raněna, každý druhý z bojovníků utržil šrámy, téměř všichni důstojníci padli. Ale generála Lewise budou odedneška pokládat za vítěze v bitvě u Point Pleasantu, zatímco pravými vítězi byli Daniel Boon a pověrčivá nevědomost ubohých rudých synů přírody.

Ztráty Indiánů nebyly tak těžké, nepadlo jich ani zpoloviny tolik co bělochů.

Toto je tedy historie lesní bitvy u Velké Kanawhy, u Point Pleasantu — u Rozkošného zákoutí, jak to místo později pojmenovali pro jeho přírodní krásu.

Ta-ga-ju-tah a Šedý vlas

Když Šavani po skončení bitvy u Kanawhy spouštěli své čluny na Ohio, Logan jen tiše, chmurně přihlížel, ale nehnul ani prstem. A stál bez hnutí ve stínu vrby sklánějící větve hluboko do vody, když už i poslední kánoe sklouzla do řeky, když už se celá flotila vzdalovala po rychle plynoucím proudu a když i poslední opozdilec zmizel v temné noci.

Zůstal sám, nikdo ho nepostrádal. Všichni si naložili do člunů své raněné a mrtvé, každý se ujal svého bratra, otce, syna, jen on už neměl nikoho, o koho by se mohl starat nebo kdo by se staral o něho. Celá jeho rodina ležela u Žlutého potoka.

I vrahové byli mrtvi, posledního z nich zabil dnes Tekumseh a i v bitevním zmatku si našel čas, aby to Loganovi ohlásil. Byl pomstěn. Co by si tedy měl ještě přát? Co měl on, Irokéz, společného se Šavany?

Tekumseha, jehož miloval jako vlastního syna, už ztratil. Tekumseh jím pohrdal a Logan to až příliš dobře cítil.

Teď tu stál sám nad hučící řekou, kolem něho se rozprostíraly obrovské lesy jeho vlasti, šuměly a kolébaly se v nočním větru a za ním ležela armáda bílých. Teď by ho mohli začít pronásledovat… Pokrčil nad tím pomyšlením rameny. Jen ať si přijdou, aspoň bude brzy konec.

Stál a díval se strnule před sebe, před očima se mu zjevovaly ženy a děti, které ve své šílené touze po pomstě zabil vlastní rukou a jimž odebral skalpy. Znovu slyšel jejich úpěnlivý nářek, viděl zděšení v očích svých obětí a hrůza ho přemohla. Chtěl sáhnout po láhvi whisky, ale pak ji s divokým pohledem hodil do vody.

Za čas si ani nemohl vzpomenout, jak doplul do Monongahely. Ale posel vyslaný virginskou vládou k lordu Dunmorovi vyprávěl o několik dní později hraběti, že při své plavbě dolů po Ohiu za ranního šera 2. října potkal osamělého Indiána, který plul v kánoi proti proudu a zpíval přitom nějakou píseň. Indián zpíval irokézsky, proto mu posel dobře nerozuměl. Ale přece jen pochopil, že se v písni mluvilo o tom, že kajužský náčelník Ta-ga-ju-tah zemřel, že umřela jeho duše, že velký

náčelník Irokézů je mrtev a jeho tělo že teď bloudí sem a tam po vodách a nenachází nikde klid.

V té písni se znovu a znovu opakovalo, že Ta-ga-ju-tah je mrtev, že zemřel, a i když posel proplul těsně kolem Indiánovy kánoe, rudoch ho ani nezpozoroval. Běloch usoudil, že Indián je šílený, proto ho nechal volně proplout, přiznal se dokonce, že mu nebylo příliš volno u srdce. I když nebyl žádný strašpytel, raději prý rychle pádloval pryč, protože ten člověk vypadal, jako by byl sám ten mrtvý, o němž v písni zpíval.

Patrně tehdy ten bílý kurýr opravdu potkal Logana. Logan se totiž octl jednoho dne hladový a vyčerpaný na břehu při ústí Modré řeky do Monongahely a dlouho mu trvalo, než poznal, kam se to dostal. Nalovil si pár ryb, upekl je nad ohněm a v chmurném zamyšlení proseděl u řeky celý den.

Nevnímal, co se děje kolem. Uplynul den, a on to ani nezpozoroval, a když nastal večer, nezahlédl stíny, které se mihly po písku u jeho nohou, neslyšel zapraskání větviček za sebou, neuvědomil si tichý šelest plíživých kroků za svými zády, byl obklíčen, a nevěděl o tom, až se těsně vedle něho ozvalo několik hlasitých slov:

„Ten člověk nemá ani uši, ani oči, ani nos; nestojí za námahu, bratři.“

To bylo irokézsky; slyšel to jako z velké dálky, vzhlédl a uviděl kolem sebe asi čtyřicet Indiánů, díval se na ně netečně i pak, když poznal, že jsou to Irokézové, příslušníci jeho vlastního národa. Indiáni, kteří se k němu přiblížili s posměchem, oněměli před jeho skelným pohledem. Jemným instinktem dětí přírody poznali, že mají před sebou neštěstím zlomeného člověka. A jejich výchova je naučila ctít neštěstí druhých. Mlčky ho obstoupili, až na jednom místě nastal ruch a dovnitř se prodral starý náčelník. Sotva spatřil Logana, který stále ještě lhostejně seděl na zemi, zvolal:

„Co dělá náčelník Kajugů tady u Modré řeky? Šavani jsou daleko odtud. Chce se snad Ta-ga-ju-tah vrátit ke svému lidu?“

Kolemstojící vykřikli úžasem, ale do jejich hlasů se mísily i tóny úcty a obdivu: „Wa! Tohle je Ta-ga-ju-tah, Kajuga.“

Logan odpověděl na náčelníkovu otázku:

„Mladí Senekové z národa Konošionů22* už neznají Ta-ga-ju-tahovu tvář, viď, Gieng-vatho. A Ta-ga-ju-tah už nezná ani Seneky, ani Kajugy, ani Konošiony. Ta-ga-ju-tah je na cestě k Orendovi23**. Nechte ho o samotě.“

Gieng-vatha, Ten, který kráčí kouřem, si dlouho a zamyšleně Kajugu prohlížel, ale neodpovídal. Pak se obrátil ke své družině:

„Velký bojovník našeho národa touží po klidu. Podívejte se na něj, mužové kmene Seneků, před nimiž se třesou všechny kmeny v celém okolí.

Prohlédněte si Ta-ga-ju-taha a buďte jako on: odvážní, lstiví, čestní a nemilosrdní.“

Po krátké přestávce Gieng-vatha pokračoval obrácen k Loganovi:

„Odcházíme, Ta-ga-ju-tahu. Nedaleko odtud bydlel běloch se svou rodinou. Ať poslouží tvé duši ve věčných lovištích. Přijmi dar, který dává Gieng-vatha velkému náčelníku svého národa. Pohleď, pokládám ti k nohám jeho skalp.“

Gieng-vatha vykonal, co slíbil. Každý z Indiánů se dotkl pravicí čela, hluboko se uklonil a pak mlčky odešel. Brzy se zavřelo křoví i za posledním z nich. Ta-ga-ju-tah si však s vytřeštěnýma očima prohlížel kštici, jejíž světle žluté vlasy zářily do zlatova a do ruda v paprscích zapadajícího slunce.

Po dlouhé době vstal, překročil zkrvavený kus kůže u svých nohou, poodešel k řece, svlékl si šaty a vstoupil až po pás do vody. Několikrát se ponořil, pak si pečlivě omyl hruď, hlavu, ruce, nohy a chtěl se vrátit na břeh.

Chladná voda ho osvěžila, napřímil se a pohlédl ke břehu. Pohledem zavadil o skalp a náhle vykřikl… Co to jen říkal Gieng-vatha? „Nedaleko odtud bydlel běloch se svou rodinou…“

Jediný běloch, který tu u Modré řeky bydlel sám se svou rodinou… Náčelník se zapotácel. Gieng-vatha nemluvil o žádné osadě, mluvil o jediném muži… Žlutý vlas! Mohl tím mínit jen Wagnera, Bedřicha Wagnera, jeho bílého přítele… A jeho žena? A jeho synáček, maličký Bedříšek, Modré oko?

Logan se vrhl ke břehu, sklonil se v úzkostech nad skalpem, mimoděk si sáhl na nahé boky, třesoucíma se rukama hledal válečný kyj. Divoce se rozhlížel, viděl, že kyj leží u jeho šatů, zdvihl jej a zdálo se, že se chce vyřítit směrem, kudy odešel Gieng-vatha. Ale zastavil se. „Později,“ zašeptal. „Později — snad ještě mohu pomoci.“

Pomoci! Náhle to byla jeho první myšlenka, jako za starých časů. Pomoci jedinému příteli, který mu ještě zůstal! Rychle se oblékl, sebral pušku i všechny ostatní zbraně, spustil kánoi na vodu, vskočil do ní a pádloval proti proudu. Na známém místě vystoupil, byla už noc, ale znal cestu dobře. Za svítání stál na pasece, kde před mnoha měsíci spolu s Tekumsehem a vyslanci Leni Lenapů přislíbil Bedřichu Wagnerovi mír a ochranu jménem rudých kmenů. Na Irokéze tenkrát nepomyslili, neposlali jim o tom zprávu, takže oni nevěděli nic o Žlutém vlasu a o jeho přátelství s rudými lidmi. Cožpak se někdy Irokézové dostali na svých válečných výpravách až sem? Sídlili přece u Šoharie, daleko na východě, v údolí Třešní! Co tu pohledávali? Kdo by mohl tušit, že je jejich touha po kořisti zavede až sem?

Logan stál v lese na kraji paseky, padala mlha, bylo ještě husté šero… Ale proč nebylo vidět chatu? Tady kdysi zabil dva medvědy, tenkrát, dokud byl ještě šťasten. Odtud bývala chata vidět, věděl to jistě, a přece ji neviděl.

Spíše se vlekl, než šel pasekou, věděl, co na něho čeká. Cožpak on sám tak často nezapaloval sruby nad mrtvolami jejich obyvatel a což se tím v opilosti ještě nechlubil? Proč dnes se neradoval? Z trámů se ještě kouřilo, na dřevě lpěla ještě krev. Logan prohraboval popel.

Našel, co hledal: muž, žena, dítě; všichni mrtvi.

Muž? Jen jeden muž! Kde byly kosti druhého? Kdo byl ten mrtvý? Hinnerk, nebo Bedřich? Musel to vědět. Únava a hrůza z něho spadly, znovu pocítil sílu ve svalech, pátral po stopách, ještě jednou se probudila lovecká krev. Brzy se přesvědčil, že Irokézové přišli směrem od osady.

A tam? Co tam se stalo?

Vzal nůž do levé, kyj do pravé ruky, pušku si zavěsil na rameno a dal se do běhu. Na smutek bylo času dost.

Tiše jako rys, když se plíží za kořistí, rychle a odvážně jako jaguár, který se nebojí nikoho, postupoval kupředu; pohled na zem, pohled kupředu, pohled do stran a dovnitř do lesa.

Pak se octl před osadou, oddechl si: byla nedotčena. Ale její brány byly zavřeny, snadno rozeznal stráže v nárožních domech, dobytek nebyl na polích.

Plížil se kolem vesnice, celou ji obešel a brzy věděl dost: Gieng-vatha tu zaútočil, ale byl s těžkými ztrátami odražen. Znal náčelníka Seneků, věděl, co to znamenalo… A četl také stopy. Když Gieng-vatha poznal, že tu nic nesvede, odtáhl, objevil Wagnerovu chatu, přepadl ji a všechny její obyvatele povraždil.

Všechny? Ne — jeden přece scházel. Kdo ví, kde ten leží! Nebo snad ještě žije?

Musel to vědět. Ulomil ze stromu zelenou ratolest, mával jí nad hlavou a vystoupil z úkrytu. Ihned ho zpozorovali a zavolali na něho. Počkal, až se shromáždí větší skupina bělochů, odložil všechny zbraně na kraji lesa, tak, aby to všichni mohli vidět, a pak vstoupil na volné prostranství.

Byl však opatrný. Nechtěl teď umřít, teď ještě ne, chtěl jenom vědět. Až ho poznají, nebudou po něm střílet?

Ano, vystřelili, jakmile vyslovil své jméno. Jen proto, že je přemohla zlost a že jim roztřásla ručnice, unikl jejich kulkám; neunikl však nadávkám, kterými ho zahrnuli. Špión a vrah dětí, to byla ještě ta nejmírnější slova, která zaslechl.

Zachmuřeně seděl dvě hodiny na kraji lesa, pak se odplížil k Wagnerovu domku. Došel tam odpoledne, od včerejška nic nejedl, ale ani o tom nevěděl.

Když vstoupil do stále ještě dýmajících trosek, zarazil se. Opřen o ohořelé zbytky stěny srubu, otočen zády k němu, tam seděl nějaký muž. Seděl schoulený, klobouk mu spadl z hlavy, civěl na malý předmět, který držel v rukou. Byla to dětská botička, kožený mokasínek, jaký kdysi Logan, přítel dětí, přinášíval jako dárek svým malým přátelům. Ale ten muž byl šedovlasý a jeho obličej byl stejně popelavý jako jeho vlasy.

Logan stál bez hnutí. Tak tohle byl Bedřich Wagner, jemuž kdysi říkali Žlutý vlas. Seděl u zuhelnatělých mrtvol členů své rodiny.

Kde jen mohl být, když Logan ráno prohledával spáleniště? U Wagnerových nohou spatřil ležet skalp, irokézský skalp. Wagner, ten mírný Wagner že by bral skalpy?

Irokéz tiše vytáhl nůž, vzal ho do levé ruky, sevřel rukojeť tak, aby poněkud vyčnívala z pěsti, a ukryl nůž po straně. Pak přikročil blíže, zhluboka se nadechl, velmi zhluboka, a řekl smutně:

„Bratře, tvá bolest je veliká — “

Dále se nedostal, Wagner vyskočil, uviděl Indiána, zařval, puška mu vylétla k rameni, třeskl výstřel, pak se mu zatmělo před očima.

Logan se sklonil nad tělem bývalého přítele. Wagner stál prve příliš blízko u Indiána. Ten mu pravicí srazil pušku stranou a levicí ho udeřil rukojetí tesáku do spánku. Farmář se se zasténáním zhroutil.

Kajuga spoutal přemoženému nohy tětivou z luku, svázal mu ruce za zády, pak naslouchal na Wagnerově hrudi a čekal.

Musel čekat dlouho. Seděl na zemi, zamyšlený, ruce mu klesly a hlava mu padala na prsa. Čas od času hrábl do popela a nasypal si ho hrst na hlavu a na ramena.

Stále více se Indián poddával svému rozjímání. Vzpomínal snad na radostné dny, které tu prožíval, když chata ještě stála? Vzpomínal na to, jak vyléčil synka německého farmáře z horeček, jak zachránil chlapce i jeho otce před medvědy? Vzpomínal na své první setkání s Bedřichem Wagnerem, když Wagner pobýval jako Cornstalkův zajatec v Chillicothu? Vzpomínal na své vlastní mrtvé dítě, zavražděné právě tak jako synek tohoto muže?

Nebo myslel na všechny mrtvé v této ničivé bouři, která se přehnala touto krásnou, širokou zemí a pokosila víc lidí, než stačí vichřice vyvrátit stromů? Proč si jen vzájemně nedopřáli volný vzduch v horách, osamělé toulky v temně zelených lesích, plavby po modrých řekách? Proč museli střílet, loupit a vraždit? Nejprve udeřil jeden, zasažený zabíjel jiné, krev zabitých se mstila na nevinných, nevinní se stávali vrahy, vrahové nevinnými.

Indián nevzdychal ani neplakal, díval se strnule před sebe a seděl bez hnutí, jako by na bělocha před sebou zapomněl. Ale Wagner se pohnul, probral se z mrákot. Náčelník přinesl z potoka vodu a vylil ji spoutanému na hlavu. Teď byli oba při vědomí.

Němec lomcoval pouty, ale ta nepovolila. Začal rudocha zasypávat divokými kletbami a vyhrůžkami. Indián se nehýbal a němě pozoroval bělochovy marné pokusy o uvolnění pout, dokud se Wagner neunavil.

Pak začal Logan mluvit. Wagner ho přerušil, ale Logan se nedal odradit, mluvil ztlumeným, smutným hlasem a vyprávěl bývalému příteli o tom, co zažil od chvíle, kdy tenkrát Tekumsehův bratr přinesl zprávu, že všichni Loganovi příbuzní byli povražděni.

Nic nezamlčoval, nic nepřikrašloval, vyprávěl podrobně, koho zabil, kolik žen, kolik dětí. Wagner už ho nepřerušoval, ale jeho vztek vzrůstal minutu za minutou. Logan se díval do dálky a nevšímal si toho.

Když skončil, řekl ještě:

„Podívej se, bratře, bylo to šílenství a Logan chce své šílenství odpykat. Logan byl křesťan, ale zapomněl na slova dobrého Boha. Logan chce dělat pokání. Ale nejdříve tě prosí, bratře: Nepoddávej se šílenství, buď muž, bratře, a neškoď své duši. Buď křesťan a nemsti se.“

Náčelník povstal a promlouval slavnostně ke spoutanému muži: „Hleď, bratře, tvá duše je spoutána právě tak jako tvoje tělo. Vzdej se myšlenky na pomstu, vzdej se touhy po krvi. Bylo ti souzeno neštěstí, ale nepřinášej neštěstí nevinným a temnotu své duši.“

Wagner to déle nevydržel, bolest byla ještě příliš čerstvá, zmocnil se ho vztek, přemohla ho zloba, svíjel se v poutech, vykřikoval kletby, nadávky a hrozby, přísahal, že zabije každého rudocha, který mu přijde do rány, křičel a zuřil, až už jen chroptěl. Ale chroptění přešlo ve vzlykot, v křečovitý pláč, který otřásal velkým tělem tohoto silného muže tak, jako třese jaguár mladou laní, když ji nese v tlamě.

Logan se skláněl nad rozrušeným mužem, znovu a znovu se pokoušel ho uchlácholit, zůstal u něho celou noc a celý příští den. Ale Wagner se pohroužil do temného, zasmušilého mlčení, v očích mu plála bolest a pomstychtivost, skřípal zuby a hrozil, že Logana zabije, jakmile jen bude volný, jen ať mu Logan sejme pouta. Logan prý je pes, stejně jako všichni ostatní rudoši, dřív prý nebude mír ani pokoj, dokud nebudou všichni Indiáni vyhlazeni ze země. Nesmírná bolest Bedřicha Wagnera se stále více a více proměňovala v jedno jediné přání: pomstu, pomstu na všem, co je indiánské… Odmítal jakoukoli potravu a Loganovi nezbylo než zůstat u bývalého přítele i další noc. Stále ještě doufal, že se mu podaří Wagnera utišit.

Té noci zaslechl Indián, když právě Wagner na chvíli usnul, na pasece lehký šramot. Zkušený lovec naslouchal a hned poznal, co to je. To běloši se sem chtějí připlížit, Indiáni by si počínali opatrněji. Teď dokonce tiše volali Wagnerovo křestní jméno. Náčelník vyběhl na opačné straně z vypálených trosek chaty, dřív než běloši přišli až sem. Bylo jich osm, mohl je spočítat, tak blízko byl od nich. Poznal hlas Konráda Wulfa, slyšel, jak vykřikl hrůzou — zřejmě objevili tělo spícího a

pokládali ho za mrtvého. Ale Wagner je brzy zbavil všech obav.

Irokéz se odplížil. Právě včas, protože Wagner se hned ptal po Loganovi, a když běloši uslyšeli, že tu ještě před chvilkou musel být, vystřelili dva z nich naslepo do tmy. Konrád Wulf ihned takové plýtvání prachem zakázal, ovšem ne z přátelství k Loganovi, ale z opatrnosti. V tichu rozuměl Logan každému slovu, které promluvili.

Náhle zmlkli, když ze tmy zaslechli Indiána mluvit, hlasitě a zřetelně, dobrou angličtinou:

„Bílí lidé jsou děti. Lesy mohou být plné Irokézů, a oni tu křičí jako štěňata.“

Indián se odmlčel. Po chvíli ho zaslechli znovu, ale teď už mluvil z větší dálky:

„Žlutý vlase, ty, který jsi nyní Šedým vlasem, slyš mě, bratře! Ať už uděláš co uděláš, Ta-ga-ju-tah proti tobě nikdy nepozvedne zbraň.

Buď muž, neposlouchej žár ve svých očích, neposlouchej žízeň ve svém srdci. Buď silný a buď člověk. Ta-ga-ju-tah byl divoké zvíře. Buď muž, bratře, zůstaň člověkem!“

Potom už běloši nic nezaslechli.

Bedřich Wagner ještě téže noci zmizel z osady na Modré řece. Už o něm nikdy neslyšeli. Ale po mnoha letech přivedl jakýsi kramář ve vesnické hospodě nenápadně řeč na jednoho člověka, který se stal postrachem Irokézů. Každého z nich, který mu vstoupí do cesty, prý střílí bez výstrahy, nikomu nedopřeje čas, aby se mohl bránit. Ten běloch prý bere každému zabitému Indiánovi skalp, a když někdy zajde do vesnice nakoupit prach, visí prý mu za opaskem vždycky pár čerstvých skalpů. Ten muž prý je samotář a plachý jako lesní zvěř, nemá prý ani chatu, žádné stálé obydlí, spí na stromech nebo někde v křoví a jeho jediný životní cíl prý je honit Irokéze. Jak se jmenuje, nikdo neví, ale všude se mu říká Krvavý Němec, protože Němec to je. A jednou prý vyprávěl, že zabil Gieng-vathu, náčelníka Seneků. Ale to přece nemůže být pravda, vždyť tenhle Seneka musel padnout tady, u Modré řeky, nevrátil prý se tenkrát z výpravy proti téhle osadě.

Následující noc a v mnoha dalších nocích se Konrád Wulf modlil, ačkoli si myslel, že se už dávno modlit zapomněl. Modlil se dlouho a vroucně za spásu duše svého švagra Bedřicha Wagnera.

Lord Dunmore před Chillicothem

„Tak, tak, teď tedy chce to rudé panstvo uzavřít mír. Že už by měli tak brzy dost, že by se zalekli mé armády?“

„Zalekli, mylorde? Opravdu nevím, spíš si myslím, že už mají dost skalpů, dost čestných šrámů, dost povídaček ke krbu v zimě…

„A starý Cornstalk že zuří, říkáte?“

Lord Dunmore přecházel dlouhými kroky po svém srubu sem a tam. (Virgiňané, zkušení dřevorubci, jej postavili za dva dny.)

„Řve jako nemocný lev, mylorde. Kata-he-kasa není o nic mírnější. Ještě štěstí, že Logan sedí v lese a nehýbá se. Ale to se může změnit. A jestli Logan jednou povstane…“

„Může se to změnit, říkáte, Girty? Jak to myslíte?“

„Tak, mylorde, že Logan má rád Tekumseha, mladého Šavana. A ten je teď u Leni Lenapů, u Bukongahelase. Ale Cornstalk pro něj poslal, prosil ho, aby se pokusil přimět Pohana k válce. Vysloví-li se Logan pro válku, pak válka bude, mylorde…“

„Koho poslal Cornstalk za Tekumsehem?“

„Černého hada, mylorde…“

„To je váš bratr, Simone Girty?“ ptal se hrabě číhavě.

„Můj bratr, mylorde,“ odpověděl klidně obchodník. „Pokládá rudochy za lepší lidi než bělochy — a já mu dávám za pravdu.“

Hrabě se zastavil.

„Tak, tak, dáváte mu za pravdu. Chcete snad i vy přejít k Indiánům?“ zeptal se ironicky.

„I to se může stát, mylorde,“ odpověděl Girty a pokrčil rameny.

„Člověče, a to říkáte mně, guvernéru anglické koruny, mně, jemuž sloužíte jako zvěd? A to snad ještě chcete, abych vám věřil?“ vybuchl lord.

„I to se může stát,“ opakoval obchodník lhostejně. „Pravda, zabili mi rodiče, ale to už je čtyřicet let, nám tenkrát byly tři roky, Jamesovi i mně. Copak už o tom víme, co o tom můžeme vědět, řekněte sám, mylorde. A ti vrazi, to byli Senekové… My jen víme, že nás Indiáni vychovali, mě Oneidové, jeho Šavani. Živili nás, šatili, vychovávali. Ano, vychovávali, mylorde. Neumím číst ani psát, ale najít zvěř v lese, nepřítele v divočině, přítele v houští, v tom se vyznám, mylorde. A tak dobře, mylorde, že si nikterak nezadám s tím, co stojí tady venku, s tím vaším chráněncem Danielem Boonem. James se teď jmenuje Černý had a já — inu — já se také nějak jmenuju tam u nich. To snad je jedno.“

Obchodník se zasmál.

„Skoro bych měl říct, že se Černý had teď občas jmenuje James Girty, protože jméno Had dostal dřív. Že máme také nějaké jiné, bělošské jméno, o tom jsme se dověděli až později.

Lord se zastavil a zamyslil se.

„Nechte si jméno, jaké chcete, Simone Girty. Ale řekněte sám, proč bych vám měl věřit. Jakpak poznám, že mluvíte pravdu?“

„Nevím, mylorde, jak byste to mohl poznat. Ale myslíte-li to tak, že jsem přítel rudochů, tak máte pravdu. Chcete-li válku, počkejte, až Tekumseh půjde za Loganem. Protože když nějaký starý člověk jako Cornstalk prosí někoho mladšího, tak mladší musí poslechnout. Tak si to žádá indiánská výchova, víte to stejně dobře jako já. A jestli to nevíte, tak vám to může Daniel Boon kdykoli potvrdit.

A když Logana poprosí Tekumseh, jediný člověk, kterého má Ta-ga-ju-tah — promiňte, Logan — ještě rád, tak Logan bude vyzývat k válce. Stejně si myslím, že hledá smrt. Kde by ji našel rychleji než ve válce?“

Zvěd mlčel a lord Dunmore se zkoumavě díval do silně opálené, chytré tváře svého podřízeného. Po krátké přestávce Girty pokračoval:

„Přejete si mír, mylorde. Dobrá, i já ho chci. Proč ho chcete vy, to nevím,“ při těchto slovech se usmál, ale zdálo se, že hrabě si toho nevšiml, „já si přeju mír, protože vím, že by Šavani museli prohrát. Irokézů jste se zbavil od té doby, co padl Gieng-vatha. Miamiům, kteří starému Cornstalkovi slíbili pomoc, jste pověsil na krk Siouxe…“

Vtom ho guvernér přerušil: „To není pravda, Girty. Se Siouxi nemám nic společného, oni sami vytáhli na válečnou stezku…“

Girty se znovu usmál: „Se Siouxi nemáte nic společného. Možná, mylorde. Přece byste mi nelhal. Ale je tu plukovník Fitzpatrick (před čtyřmi roky byl ještě majorem, když uzavíral v Chillicothu smlouvu se Šavany), ten teď žije — a právě teď — mezi Vinebago-Siouxi. Potřebuje si odpočinout, pan plukovník Fitzpatrick, a nejlépe si odpočine mezi Siouxi, to se ví, vždyť jsou to věční nepřátelé Miamiů.“

„Nemohu mu to zakazovat, když chce jet na dovolenou k Vinebagům. Fitzpatrick si na rudochy potrpí, Miamie už zná, tak asi chtěl tentokrát poznat Siouxe.“

„Ať je to jak chce, mylorde, opravdu je u Siouxů. A právě tohle léto a právě teď vpadnou Siouxové k Miamiům, teď, když by Šavani potřebovali od Miamiů pomoc. Všechny své bojovníky museli Miamiové vyslat proti Siouxům, aby ubránili své vigvamy, Cornstalkovi nemohli poslat na pomoc ani jediného muže, A proto teď musí Šavani prosit o mír. Je to opravdu schopný člověk, tenhle plukovník Fitzpatrick.“

Lord nemohl zakrýt svůj spokojený úsměv.

„Ale i když Miamiové Cornstalkovi nepomohli, byli byste s celou svou velkou armádou prohráli, kdyby Šavanům nepadl medicinman… Scházelo jen půl hodiny, a tábor u Kanawhy by padl Cornstalkovi do rukou a bylo by po generálu Lewisovi. Zachránila vás kouzelníkova hloupost a indiánská pověrčivost, mylorde.

Teď stojíte před Chillicothem, ale v zádech máte Lenapy, před sebou Šavany, kolem sebe prales. Byli by vás postříleli jednoho po druhém…

Teď už je ovšem pozdě. Generál Lewis měl u Velké Kanawhy štěstí, jeho oddíly se spojily s vašimi, Indiáni ztratili odvahu a Cornstalk už nemůže zvítězit. Ví to stejně dobře jako vy. Chce však bojovat a zemřít. Ale k čemu vám bude mrtvý Cornstalk?“ Poslední slova pronesl Girty nechtěně číhavým tónem.

„Jak to myslíte, člověče?“ vybuchl lord znovu.

„Víte dobře, jak to myslím, mylorde. Cornstalk je velký náčelník. U Kanawhy vedl své oddíly líp než váš slavný generál, to tvrdí všichni, kdo tomu rozumějí, i Daniel Boon to říká. Mohl byste v něm získat dobrého spojence, až jednou tihle Miči malsové, ti virginští rabiáti budou chtít odpadnout od Anglie…“

„Nežvaňte nesmysly, Girty.“ Lord se opatrně ohlédl ke dveřím. „A především nežvaňte tak nahlas.“

V zamyšlení přecházel znovu sem a tam, nakonec se postavil k jednomu z oken a díval se na ruch v táboře. Šel kolem důstojník a uctivě smekl před guvernérem klobouk, ale lord Dunmore si toho ani nevšiml, tak byl zabrán v myšlenkách.

Zvěd a obchodník Girty trpělivě čekal.

Konečně se hrabě obrátil.

„Tak dobře, Girty, jděte k Šavanům a řekněte jim, že nabízím mír. Ať mi pošlou vyjednávače; do tří dnů chci mít odpověď. Nedostanu-li ji, zaútočím.“

Traper odpověděl radostně:

„Doufal jsem, že to takhle dopadne, mylorde. A děkuji vám. Uvidíme, jestli Cornstalk dostal rozum.“

Lord dal traperovi ještě několik pokynů, pak se s ním rozloučil a posadil se k hrubě otesanému stolu v chatě.

Jako už často, i dnes se znovu sklonil nad mapou, kterou sám nakreslil a která teď ležela na stole: V myšlenkách znovu probíral události posledních dnů. V celém jeho okolí nikdo nevěděl, v jakém byl hrabě se svou armádou nebezpečí. Jen on sám tušil a nakonec i poznal, co to znamenalo, když zvědové ohlásili, že Indiáni před nimi náhle zmizeli a že všichni bojovníci opustili Chillicothe. Jen on poznal, co má Cornstalk v úmyslu: Nejprve chtěl porazit generála Lewise u Kanawhy a pak by měl v hrsti i lorda, který se odvážil příliš hluboko do indiánského území. A lord Dunmore věděl, jak byl ten výpočet správný. Kdyby Cornstalk opravdu porazil generála Lewise, přivedla by porážka anglických zbraní i poslední ještě kolísající kmeny na Cornstalkovu stranu, pak by do boje proti Dunmorovi s ještě větší důvěrou vytáhli Leni Lenapové, kteří stejně toužili po pomstě a po skalpech a jako bojovníci vynikali i nad Šavany. Už teď se krvežíznivě rojili v týlu jeho armády. Když posoudil situaci, dal urychleně vybudovat opevněný tábor tady na výšině před Chillicothem, aby tu počkal na zprávu z jihu.

Zprávy nepřicházely, zato k němu před třemi dny dorazil se svými oddíly generál Lewis. On sám i jeho lidé byli na vítězství nesmírně hrdí. A tři dny už se Virgiňané domáhali útoku na Chillicothe a vyhubení Šavanů. Byl si jist jen anglickými oddíly, to byli vojáci a poslouchali na slovo. Ti se nepotřebovali ani mstít, ani bránit vlast. Guvernérovi Virgiňané zuřili, protože ještě nezasáhli do boje, zatímco ostatní už dobyli vítězství. Generálovi lidé toužili pomstít své padlé z bitvy u Kanawhy. Sami se při vyklízení bojiště přesvědčili, že jejich vlastní ztráty byly daleko těžší než ztráty rudochů.

Ale cožpak neměl Girty pravdu? Mrtvý Cornstalk mu nebyl k ničemu. Jak dlouho to ještě může trvat, že tihle kolonisté budou zachovávat Anglii věrnost? Už za pár let může vypuknout povstání, a pak by ovšem spojenectví s Cornstalkem nebylo k zahození, vždyť ho poslouchali všichni Indiáni od Lenapů až k Miamiům. A kdyby jim pak poslali dobré pušky, dobrý prach, a ne tenhle brak, kterým je teď obchodníci napalovali, pak ať se mají osadníci na pozoru. Nestává se vždycky, že ve vhodnou chvíli padne nějaký medicinman…

Hrabě vstal. Byl rozhodnut. Ano, nabídne Cornstalkovi čestný mír. Potřeboval náčelníka, a ušetří-li ho teď, byl si jist jeho vděčností.

A tenhle Simon Girty byl bratrem vlivného šavanského náčelníka a sám hrál prim mezi Oneidy, toho si musí také držet v záloze. Virgiňany neměl v lásce, toho si dobře všiml. To bude vhodný prostředník mezi guvernérem, Cornstalkem a celou tou indiánskou cháskou.

O tři dny později stál Girty znovu před guvernérem. Přinesl zprávu, že Cornstalk je ochoten zahájit jednání o míru. A podrobnosti, které traper vylíčil, přiměly hraběte k rychlému rozhodnutí.

Obchodník vyprávěl, že Cornstalk využil příchodu bílých poslů k tomu, aby svolal velké shromáždění všech bojeschopných mužů. Nejprve mluvil obchodník, a i když byla jeho slova přijata se souhlasem, přece jen zpozoroval, že touha po míru není mezi Šavany už tak veliká jako ještě před osmi dny. Za padlého medicinmana se našel nástupce a ten dělal, co mohl, aby rudochům vysvětlil, že prorokované neštěstí je už potkalo, když prohráli bitvu u Kanawhy. Neštěstí mají tedy prý už za sebou a teď zas nadchází období úspěchů.

V tomto smyslu také mluvil k Indiánům hned po projevu Girtyho a Šavani přijali jeho slova s bouřlivým souhlasem.

Potom vstal Kata-he-kasa a nadšenými slovy vylíčil bitvu u Kanawhy. Připomínal účastníkům všechny jejich velké úspěchy, podrobně vyprávěl o hrdinských činech jednotlivých bojovníků a bojovnost Indiánů vystoupila na bod varu, když jim líčil to, co nemohli v průběhu bitvy sami sledovat, totiž jak Cornstalk chytře řídil útoky.

Girty soudil, že Cornstalkovi by už jen stačilo zanotovat válečný zpěv a že by se všichni vydali za ním. Vždyť i Modrý kabát, nevypočitatelný jako vždycky, se znovu vyjádřil pro válku. Tu však povstal Cornstalk, celé tělo měl pomalované černě popelem, kolem beder vlčí kožešinu. Jeho řeč naplnila Šavany zděšením.

V hořké a dlouhé řeči jim vysvětlil, jim, kteří už zase snili o úplném vítězství nad bělochy, že toto vítězství není možné. „Můžeme už jen umřít. Zabili bychom naše ženy, děti a starce a pak bychom sami šli na smrt v boji s nepřáteli našeho národa.“ Šavani hrůzou oněměli, ale Cornstalk byl neúprosný, a když nepřijali jeho požadavky, zdvihl svůj válečný kyj a velkým rozmachem jím mrštil do Sciota.

„Navždy, na věčné časy pohřbívá Cornstalk válku. Cornstalk půjde sám a bude prosit o mír.“

A na tom zůstalo. Naději ve vítězství jim vzal, na smrt se jim jít nechtělo, a tak zbýval jen mír.

Simon Girty končil svou zprávu: „A Cornstalk se mým prostřednictvím ptá, kdy začnou mírová jednání.“

Uplynulo deset dní. Hrabě seděl na židli na volném prostranství před chatou a měl kolem sebe své důstojníky i důstojníky Virgiňanů. Všude vládl ruch a hřmot a Dunmore se skrytě usmíval.

Za pár minut se před ním naposledy objeví Cornstalk, Kata-he-kasa a Bukongahelas a zpečetí mírovou smlouvu znaky svých totemů. Dalo to hodně práce. Virgiňané zpočátku otevřeně reptali, když se dověděli o jeho mírových plánech. Shlukli se před chatou, zuřili a láteřili, protestovali proti guvernérově nepochopitelné slabosti, a s křikem se dokonce dožadovali, aby svou mírovou nabídku Indiánům odvolal.

Ale právě oni, kteří od svých vlastních velitelů přijímali rozkazy jen tehdy, když jim to bylo vhod, couvli před chladným anglickým aristokratem; dav se rychle utišil, a když se jich s ledovým klidem zeptal, má-li to být vzpoura, se skřípěním zubů ustoupili. Na položené otázky jim neodpověděl, ale druhého dne ráno poslal Corstnalkovi naproti půl setniny vojáků.

A Virgiňané, snadno vznětliví, ale stejně snadno přecházející v nadšení, provolali hraběti slávu. Jeho chování udělalo na drsné muže veliký dojem. Jsou to sice umínění, bezohlední a tvrdí, ale v podstatě čestní a přímí lidé a vždycky si váží odvahy a síly vůle.

S Cornstalkem byly větší potíže. Šedovlasý stařec nepřišel prosit, pohrdal květnatými proslovy, jaké měli zpravidla v oblibě indiánští vyjednávači, odmítl nabídnutou židli a posadil se na zem, odmítl dokonce i pálenku, zahalil se do svého bizoního pláště, seděl a kladl si požadavky.

Hraběti nakonec došla trpělivost, vyskočil a pronesl několik rozčilených vět. Ale Cornstalk jeho zlostná slova chladně vyslechl, a když hrabě skončil, obrátil se náčelník klidně na Simona Girtyho a požádal ho, aby mu slova „bílého muže“ přeložil. Ano, to udělal, přestože při dosavadních jednáních mluvil plynně anglicky. Dokonce mu odepřel i titul Bílý otec, jak guvernéra až dosud oslovovali všichni Indiáni, a nazval ho docela prostě, obyčejně — bílý muž.

Ale teď už se dohodli, teď už byl ochoten podepsat. Tamhle už přicházel asi s osmi průvodci, mezi nimiž byli oba náčelníci z tábora, co vyrostl ze země v posledních dnech tam vzadu pod třemi obrovskými platany.

V určitém odstupu ho následovala skupina Šavanů, kteří se měli zúčastnit uzavření míru jako svědkové. Bylo jich asi osmdesát. Ale ti se zastavili vzadu, na okraji prostranství.

I když hrabě Indiány šetřil, byly mírové podmínky pro ně dost tvrdé. Cornstalk a Šavani se museli vzdát celého území na jih od Ohia, Země zeleného rákosí nebo, jak říkali, Země temných a krvavých údolí; museli opustit svá loviště, zemi, kterou si vybojovali v mnoha krvavých bojích s Čerokézi a Kríi, museli se zříci slunného, teplého a úrodného údolí Kentucky, plného lesů a zvěře. Nepomohl ani vzdor, ani zoufalství. Hrabě chápal, že těm třem náčelníkům bude zatěžko předstoupit před jeho křeslo, ale na jejich nehybných, téměř lhostejných tvářích nebylo vidět, jaké myšlenky víří přicházejícím Indiánům v hlavách.

Zazněl signál polnice, prostranství ztichlo. Napochodovaly dvě setniny. Současně s nimi vstoupili i náčelníci. Kráčeli odměřeně ke guvernérovi, nedívali se vlevo ani vpravo, pozdravili a posadili se před ním na zem.

Mlčení. Pak se ujal slova hrabě; pozdravil náčelníky, vyjádřil své potěšení nad tím, že jednání dospěla k dobrému konci, prohlásil, že doufá, že už bude tomu zbytečnému prolévání krve jednou provždy konec, varoval před porušením míru, protože takové porušení by musel potrestat všemi prostředky.

Pak zvýšil hlas, že ho bylo slyšet po celém prostranství, a Virgiňané, důstojníci i přihlížející angličtí vojáci, kteří se až dosud spolu tiše bavili, zmlkli. Lord Dunmore řekl, že mezi těmi, kteří prosí o mír, postrádá náčelníka Johna Logana, kterého Indiáni nazývají Ta-ga-ju-tah. Několikrát za ním vypravil posly, ale ani jednou je k sobě nepustil, natožpak aby je vyslechl. Lord hrozil přísným trestem, ale Logan se ani nehnul z chatrče, konečně až dnes přinesl Loganův přítel, bílý lovec jménem Gibson, guvernérovi tento dopis.

Dunmore zdvihl do výšky arch špinavého papíru, běloši se tlačili blíž, i Kata-he-kasa a Bukongahelas zvedli hlavu, jen Cornstalk se díval před sebe a upíral oči k zemi. Hrabě rozevřel dopis a řekl:

„Traperovi, který ho mým jménem vyhledal, prohlásil náčelník Kajugů:

Jestliže někdo z bílých mužů někdy vstoupil hladový do Loganovy chaty, a Logan mu nedal najíst, jestliže přišel promrzlý a nahý, a Logan mu neposkytl oděv, vyzývám takového bílého muže, aby to veřejně dosvědčil. Za vaší poslední dlouhé a krvavé války s Pontiakem zůstal Logan nečinně sedět ve své chatě a pokoušel se sjednat mír. Moje láska k bílým byla tak veliká, že lidé z mého kmene si na mě ukazovali prstem, když jsem šel kolem, a říkali: ,Logan je přítel našich nepřátel.‘ Věřil jsem, že budu moci žít s vámi až do smrti v míru, ale surovost jednoho člověka tomu zabránila. Na pokyn plukovníka Cresapa zavraždil ten člověk letos na jaře chladnokrevně a bez jakéhokoli důvodu všechny Loganovy příbuzné, neušetřil ani ženy a děti. Už ani krůpěj mé krve neproudí v žilách lidské bytosti. To volalo o pomstu. Hledal jsem ji, mnoho lidí jsem zabil, mohl bych tedy být spokojen. Těším se z plodů míru jen proto, že prospívají mé vlasti. Ale ať si nikdo nemyslí, že moje radost z míru pramení ze strachu. Logan nikdy nevěděl, co je strach, neuhne ze své cesty jen proto, aby si zachránil život. Proč by měl také žít? Cožpak je ještě někdo na světě, kdo by pro Logana truchlil? Takový člověk už není.“24*

Dunmore četl hlasitě, slavnostně. V závěru zněla jeho slova tak, jako by byl hluboce dojat. Když skončil, zavládlo hrobové ticho.

Kožená punčocha, starý Daniel Boon, se zamyšleně opíral o ručnici a pomalu potřásal hlavou; ale slova uraženého náčelníka, strašná bolest i šlechetná hrdost, která z nich promlouvala, se tak mocně nedotkla jen jeho. I mnozí další Virgiňané, střelci, trapeři, lovci bizonů pochopili, že tohle není jen žaloba jediného Indiána, že tu Loganovými slovy žaluje celá indiánská rasa, celý ten podváděný, udupávaný, uprostřed vlastní země ohrožovaný rudý národ.

Ale ticho netrvalo dlouho. Z houfu otrhaných, divoce vyhlížejících hraničářů stojících na pravé straně prostranství na kraji lesa zazněl náhle do hlubokého, dojatého mlčení brutální hlučný smích z úst jediného člověka. Zněl krákoravě a chraptivě a působil dojmem, jako by se ten člověk sám chtěl osvobodit od strachu, vzteku, zášti a lítosti, znělo to výsměšně i stísněně — a všech mužů na prostranství se zmocnila hrůza. Mnozí z nich věděli, čeho se ten smějící se muž na kraji lesa touží zbavit, mnozí znali, co ho tížilo.

Lord Dunmore se rozezleně, ba vztekle podíval po tom muži. Byl dlouhý, silný, s mohutným hrudníkem, měl ruce jako cepy a husté, střapaté černé vlasy. Byl pobledlý, zřejmě byl teprve nedávno raněn, protože kolem krku měl tlustý špinavý bílý obvaz.

I ostatní běloši se všichni ohlédli po tom dlouhém chlapíkovi. Skoro se zdálo, že je mu to nepříjemné, protože se přestal smát. Jen Indiáni před Dunmorem se nepohnuli, dokonce ani hlavy neotočili. Při předčítání Loganových slov se všichni hluboce zamysleli, tři náčelníci i těch několik svědků, kteří seděli za nimi.

Nevšimli si — a nevšiml si toho ani žádný z bělochů —, že se ze skupiny Indiánů stojících na druhé straně prostranství, nedaleko smějícího se muže, opatrně odplížila nepatrná, drobná postava, oblečená jinak než ostatní Indiáni, tak trochu titěrně. Indián vběhl do lesa a tam hned za prvními kmeny spěchal k místu, odkud se právě ozval smích. Nemohli ani zpozorovat, jak se malý Indián zděsil, když zahlédl tvář smějícího se muže. Znal ho. Ten-skva-ta-va toho muže znal, nikdy na jeho obličej nezapomene… Vždyť ten člověk kdysi střílel na ženy a děti jako na figury na střelnici. Bylo to před chalupou hostinského… u jedné široké řeky… Tenkrát tomu jen přihlížel, tenkrát s křikem utekl a jeho bratr mu to tolikrát vyčetl… Dnes nechtěl utíkat… ne, dneska ne… Oči se mu horečně leskly, srdce mu divoce bušilo, když se teď plížil lesem… Dnes tedy, dnes se pomstí… za vraždu Ta-ga-ju-tahova synka… pomstí se za všechny výčitky, které musel od Tekumseha vyslechnout…

Lord mezitím pokračoval:

„Dorazil sem i Loganův druhý posel. Věřím, že náčelník Kajugů nám po něm vzkazuje, že chce uzavřít mír. Protože toho, kdo se nezaváže k míru, budu pronásledovat až na hranice ledové země. Jestliže však si žádá mír a slíbí ho zachovávat, pak chci jeho slovu věřit i bez podpisu.

Kdepak je ten mladý šavanský bojovník?“

Za zády tří náčelníků povstal ve skupině svědků Tekumseh a předstoupil před hraběte. Daniel Boon, stojící vedle Dunmora, vytřeštil oči. Není to ten mladý chlapík, co tenkrát v Kentucky zabil oba jeho společníky? Vždyť mu o něm vyprávěl Bedřich Wagner, říkal mu tenkrát Tekumseh, to jméno si Boon dobře zapamatoval. O Tekumsehovi se přece povídalo, že on byl ten rudoch, co společně s Loganem povraždil ty lotrovské kumpány hostinského Greathouse. A podle zakrváceného šípu zavěšeného nad mrtvolami na bizoní stezce u Modré řeky poznali někteří osadníci, co se vyznali v šavanských zvycích, že Tekumseh se vypořádal i s touhle cháskou. Vždyť mu také říkali Letící šíp. Bedřich Wagner ostatně nikdy nepopřel, že se Tekumseh tenkrát pustil té bandě po stopě, a Wagner to přece musel nejlíp vědět… Daniel Boon potřásl hlavou. Tak už podruhé mu stál Tekumseh před ústím pušky, a podruhé se mu nemohl Boon pomstít. „Ten mládenec je pod ochranou uzavíraného míru,“ mručel si pro sebe, „a já jsem docela rád. Už vyteklo dost krve…“

Starý traper nebyl rozhodně změkčilý, ale byl spravedlivý a také dost moudrý, aby poznal, že mladý Šavan měl pro všechny své činy dost důvodů; především však byl pravý muž, a tak se Indiánově bezmezné odvaze dokonce v duchu obdivoval.

Tekumseh si Koženou punčochu chmurně prohlížel; i on ho poznal. Ale sebemenším pohybem neprozradil, co si myslí, když teď tak náhle stojí tváří v tvář muži, který objevil bělochům tajuplnou, úrodnou, na zvěř bohatou zemi Kentucky a který měl touto mírovou smlouvou získat právo, aby ji obsadil. Ani jediný sval v Tekumsehově obličeji neprozrazoval smutek, který mladý bojovník pociťoval při pomyšlení na kraj, kde v mladých letech lovil, na kraj, který teď uchvátí tento muž.

Tekumseh předstoupil před hraběte a řekl:

„Náčelník Ta-ga-ju-tah z národa Konošionů mluví ústy toho, koho měl rád, dokud žil:

Ta-ga-ju-tah je mrtev, jeho duše zemřela, i když jeho tělo ještě žije. Běloši zavraždili ty, které miloval, a Ta-ga-ju-tah se pomstil. Ale činy vykonané ze msty zavraždily Ta-ga-ju-tahovu duši a ona se rozplynula, jako když v paprscích jarního slunce roztaje sníh.

Už nikdy nepozvedne Ta-ga-ju-tah zbraň ani proti rudochovi, ani proti bílým lidem, kteří si počínají hůř než zvěř.

Toto jsou jeho poslední slova určená bílým lidem, když se tak bojí Ta-ga-ju-taha: Ta-ga-ju-tah zachová mír, nechte ho tedy v míru umřít.“

Znovu nastalo hluboké ticho po těchto slovech, pronesených temným, mohutným hlasem. Tekumseh mluvil anglicky a běloši mu rozuměli každé slovo.

Vtom se ještě jednou ozval od lesa pronikavý, brutální výsměch. Krákoravě přecházel až v ječení, ale náhle bylo slyšet temný úder, smích rázem přestal a vzápětí zazněl nad ztichlým prostranstvím strašný výkřik, zvířecí řev, přecházející v děsivé, táhlé skučení. Křik náhle ustal… Zmatek, rozčilení, výstřel, ještě jeden, prchající postava se ztrácí v lese, několik hraničářů se rozbíhá za ní, práskají výstřely, ale pak přehluší všechen shon Dunmorův hlas:

„Wilkinsi, obkličte rudochy, ať se nikdo z nich nehne z místa. Ručíte mi za životy té skupiny vzadu.“

Ozývají se povely, údery pažeb, vrzání kůže, jedna anglická setnina se poklusem šikuje kolem Cornstalka a jeho průvodců, druhá obklíčila zbylý indiánský houf, který se už chystal k obraně. Ale už je u nich také Daniel Boon a Simon Girty, stačí pár slov a Indiáni se upokojili, i když se tváří rozčileně.

To však už Virgiňané přinesli mrtvého muže a položili jeho tělo na zem před lorda Dunmora. Křičeli a lomozili, naléhali na potrestání všech Indiánů. Naráz se v jejich tvářích objevila smrtelná nenávist vůči všemu rudému. Hrabě se sklonil nad strašlivě zohavenou hlavou zabitého, jemuž válečný kyj roztříštil zátylek. Obličej mrtvého však zůstal nepoškozen. Hrabě poznal, že je to muž, který se předtím tak smál, ale nevěděl, kdo to je. Jeho bezmocný hněv vzrůstal. Vždyť už stál takřka před uzavřením mírové smlouvy, a teď mu všechny jeho plány, celé jeho úsilí zmaří tahle vražda, celé jeho dílo se vrahovou rukou rozmetá v trosky.

Vždyť teď se už nemůže opovážit mluvit Virgiňanům o míru. Znal přece hraničáře. Teď budou chtít válku až na nůž a jistě bude obtížné prosadit volný odchod Indiánů z místa vyjednávání. Tušil, že hraničáři budou požadovat, aby dal Cornstalka i jeho průvodce na místě zastřelit… Lord znal své lidi.

Ještě dobře, že tu byli vojáci. Dunmore neměl v úmyslu dát se přinutit k porušení slova. Mírové poselstvo bylo nedotknutelné, i když to byli jen Indiáni… Zvlášť když je chránilo slovo anglického lorda. Obrátil se:

„Kdo to udělal?“ ptal se jednoho z běsnících Virgiňanů.

„Rudoch, kdo jiný?!“ odpovídá dvacet řvoucích hlasů.

„Kde je?“

„Kde je? To je otázka! V lese! Zmizel, utekl, práskl do bot…“

„Pustil se někdo za ním?“

„To se ví, skoro sto mužů…“

„Jistě ho chytí…“

„Jestli ho chytí, nebo ne, to je jedno. Tady to máte, proč ty rudochy šetříte? Postřílejte tu bandu, a už se to nemůže stát. Copak jsme to hned neříkali? Copak Indiáni někdy dodržují smlouvy? Kdopak kdy slyšel o nějakém čestném Indiánu! Tady se vyjednává mír, a sotva sto kroků odtud nám zabíjejí lidi.“

Řev stále sílil, lord se nehýbal, vojáci uzavřeli kruh okolo náčelníků, důstojníci stáli v čele svých setnin a hleděli na hraběte, jejich oddíly byly ostrovem klidu uprostřed rozbouřeného moře zuřících hraničářů. Konečně se Dunmore vzchopil: „Velitelé se dostaví k válečné poradě,“ zavolal do davu a vykročil ke svému srubu. Provázelo ho souhlasné volání a jeho rozkaz se rychle rozšířil po celém prostranství. Oba velitelé se vydali do chaty za ním.

Venku se stále výše vzdouvaly vlny rozhořčení, ale vojáci s puškami u nohou stáli s železným klidem kolem Indiánů.

Porada netrvala dlouho, hrabě se už vracel v čele svého průvodu z chaty a naráz se všechno utišilo. Na čem se dohodli?

Dunmore kráčel k vojákům, jeho průvodci za ním. Vojáci jim uvolnili místo a vpustili hraběte k náčelníkům. Bylo to s podivem, ale rudoši seděli právě tak jako předtím ve dvou skupinách na zemi, zdálo se, že se ani nepohnuli z místa, jen si všichni přetáhli své jelenicové nebo bizoní pláště přes hlavu a seděli klidně, jako by stoicky vyčkávali svůj další osud. I Tekumseh se znovu posadil za tři náčelníky; ti teď při generálově příchodu zvedli hlavy, ale zůstali sedět.

Protože se neměli k tomu, aby povstali, dal si Dunmore přinést židli, aby před nimi nemusel stát. Hraběti chvíli trvalo, než se ovládl. Takový vzdor neočekával. Zatímco ostatní naléhali, aby jednání bylo přerušeno, on sám se rozhodl udělat poslední pokus o záchranu míru. Chtěl přimět Šavany k tomu, aby sami potrestali vraha.

Po chvíli hlubokého mlčení na obou stranách začal Dunmore:

„Byl zabit jeden muž.“

Cornstalk klidně odpověděl:

„I já jsem o tom slyšel.“

„Vrah je příslušník vašeho kmene.“

„Viděl ho bílý muž?“ zeptal se suše náčelník.

Hrabě vybuchl: „Chceš snad tvrdit…“

„Náčelník Šavanů říká jen to, co viděl na vlastní oči. Jeho oči nic neviděly. Viděl snad něco bílý muž?“

Hrabě se přestal ovládat a rozkřikl se na Indiána:

,Já jsem to neviděl, ale vidělo to sto bílých mužů a…“

Šavan ho znovu přerušil, oči se mu chladně, ocelově leskly:

„Sto bílých mužů napovídá tisíc bílých lží. Ať popíšou, jak vrah vypadal. Jeli to Šavan, vyloučím ho ze svého národa protože by to byla hanba pro celý národ, kdyby někdo z nás porušil mír.

Cornstalk nařídil klid zbraní, dokud s ním bude bílý muž jednat o míru. Cornstalk drží slovo, má jen jeden jazyk, a ne tisíc jazyků jako bledé tváře. A náčelník Šavanů nestrpí, aby některý z jeho bojovníků porušil mír, který Cornstalk slíbil. Ale Cornstalk je starý a slyšel už mnoho lží. Kde je ten mrtvý?“

Dunmore se vzpamatoval. Cožpak Cornstalk právě neslíbil, že vraha potrestá, byl-li to Šavan? Snad se přece jen najde východisko, snad se mu přece jen ještě podaří udržet mír. Ostatně — nemá snad Cornstalk pravdu? Cožpak ho bílí lidé už tak často nepodvedli? Dunmore musel uzavřít mír. Do dvaceti dnů tu mohlo být tři tisíce Miamiů, Cornstalk o tom zřejmě ještě neví. Lord k němu poslal nastrčené posly, ti mu napovídali cosi o úplné porážce Miamiů, a Cornstalk tomu ve svém pesimismu uvěřil. Ale každý den se mohl tenhle domeček z karet zřítit, každý den mohl ke Cornstalkovi dorazit pravý posel. Dnes, právě dnes potřeboval uzavřít mírovou smlouvu. Zítra by už mohlo být pozdě.

Stejně to hrabě nemohl dobře pochopit, proč miamijský náčelník Mičikinikva dosud nepodal Šavanům zprávu o svých vítězstvích. Nemohl vědět, že náčelník Miamiů vře zlostí, že musel porušit dané slovo, že nemohl splnit svůj slib a přijít se svými třemi tisíci bojovníky Šavanům na pomoc. Uvědomil sice Cornstalka o útoku Vinebagů, ale pak už mu neposlal žádnou další zprávu. Ale teď, po vítězství nad Siouxi, které proti němu poštvali Angličané, chtěl jako bouře zasáhnout do války a přijít svému příteli na pomoc. Jeho posel měl dorazit tři dny před výpravou. Náčelník Miamiů nevěděl nic o mírovém vyjednávání, protože i Cornstalk byl příliš hrdý, než aby se ucházel o pomoc spojence, který nedodržel slovo a nedal o sobě nic vědět.

A tak všechno viselo na vlásku. Hrabě neznal souvislosti, nerozuměl té nesmírné vzdorovité pýše, jakou se vyznačovali všichni tihle indiánští vládci. Takovou hrdost by očekával nanejvýš ještě tak od nějakého Angličana. Dunmore nevěděl nic, ale ledacos tušil, a proto teď musel Cornstalkovi vyjít vstříc. Odvedl ho k mrtvému, který ležel v trávě a byl přikryt špinavou vlněnou houní. Virgiňané zasypávali Šavana kletbami a nadávkami, ale on šel klidně kolem hrozících pěstí, jako by to byly jen květiny houpající se ve větru.

Sotva Cornstalk spatřil mrtvého, obrátil se a zavolal sem Tekumseha. Ten přistoupil, poněkud překvapen, pohlédl na zabitého a náhle se nad ním ulekaně a nevěřícně sklonil. Prohlížel si ho pozorně a důkladně. Pak se vztyčil a stál, rovný a vzpřímený jako sloup, a upíral oči k oblakům na obzoru. Cítil, jak se s ním točí svět. To přece… to přece nebylo možné. Vždyť tohoto muže sám zabil… tenkrát u Kanawhy… černého bojovníka… A teď tu ležel najednou před ním. Kdo, kdo to jen udělal?… Kdo ho znal?… Logan tu nebyl… Kdo ho tedy znal? Kdo porušil mír? Kdo způsobil Šavanům tuhle strašnou hanbu?… Po chvíli se vzchopil, ohlédl se, jako by hledal někoho, komu se dá důvěřovat, přistoupil k Danielu Boonovi, který tu stál opodál, a oslovil ho téměř pokorně, hlasem, který tak podivně kontrastoval s jeho dosavadním hrdým chováním:

„Může mi Dlouhá puška říct, jak se ten mrtvý jmenuje?“

Boon ihned odpověděl:

„Jmenuje se Bob Leighton a říkali mu Černý Bob.“

Dunmore tu stál a nic nechápal, ale zbystřil sluch. Tekumseh se vyptával dál:

„Má na hrdle starou ránu. Kde k ní přišel?“

„Ve velké bitvě u Kanawhy…“

„Je to… je to ten muž, co zastřelil Loganova synka?“

„Nevím. Byl tenkrát skutečně u toho a byl to kamarád hostinského.“

Tekumseh zmlkl, hlava mu klesla. Ale lord se ptal Boona rozčileně: „Tak to je jeden z těch chlapů, co vyvraždili Loganovu rodinu a co vlastně mají celou tuhle válku na svědomí?“

Kožená punčocha odpověděl zarytě: „Je — vlastně byl poslední z nich, mylorde. Tenhle, ten mladík, všechny ostatní pobil. Tak teď zasáhla pomsta i Černého Boba a věru — nikdo si ji nezasloužil víc. Byl to darebák, mylorde. A ten, kdo ho zabil, dobře udělal. Já nevím, mylorde, ale kdybych byl Šavan, asi bych nejednal jinak.“

Tekumseh se stále ještě nehýbal z místa, v hlavě mu vířily divoké myšlenky. Tak ten černý přece jen nebyl tam u Kanawhy smrtelně raněn. Ale kdo kromě Tekumseha ho mohl znát? Ještě jednou si položil otázku: Kdo porušil mír a kdo způsobil Šavanům takovou potupu?

Zvedl hlavu a podíval se na Cornstalka. Starý náčelník přes všechnu svou chytrost stále ještě neuhádl všechny souvislosti. Pak pronesl jediné slovo:

„Ten-skva-ta-va!“

Cornstalk užasl:

„Tvůj bratr?“

„Můj bratr!“ odpověděl Tekumseh sklesle. Pak se ohlédl a prošel kruhem Virgiňanů, kteří se před ním bezděky rozestupovali. Mladý Indián se odebral k větší skupině Šavanů a Lenapů, kteří byli stále ještě obklíčeni vojáky na druhém konci prostranství. Když ho vojáci k nim nechtěli vpustit, zavolal řečí svého kmene na Kiš-kalvu. Ten mu potvrdil, co Tekumseh už sám věděl: Ten-skva-ta-va, jeho bratr, opustil nepozorovaně skupinu asi před půl hodinou a dosud se neobjevil. Tekumseh se vrátil ke Cornstalkovi, oznámil mu, co se dověděl, a náčelník požádal lorda, aby se směl poradit s Kata-he-kasou a s Bukongahelasem, Hraběti byla Cornstalkova a Tekumsehova hluboká skleslost nápadná, a tak prosbě vyhověl. Když se oba chtěli vrátit do kruhu vojáků, kde zatím ostatní seděli nehybně jako předtím, dva vojáci přivedli mladého Indiána. Prošli s ním davem Virgiňanů, kteří se nahrnuli na prostranství a jejichž zuřivý vztek zatím vystřídala tichá zvědavost. Cornstalk s nadějí vzhlédl. Přichází snad rušitel míru, aby se sám postavil před soud? Ale jeho zrak se hned zase zasmušil. Byl to Kiš-kalva. Prosil vojáky tak naléhavě, že ho propustili, a on teď přispěchal k Tekumsehovi, uchopil ho za ruku a společně s ním se vydal za Cornstalkem.

Kiš-kalva byl hluboce otřesem. Ten-skva-ta-vovo porušení míru byl podle indiánských názorů zbabělý čin, který si žádal okamžitý trest. Vždyť účastníci mírových jednání byli ještě posvátnější než hosté v domě. Toto porušení míru padalo na celou pachatelovu rodinu. A protože Tekumsehův a Ten-skva-ta-vův otec u Kanawhy padl, měl trest na sebe vzít Tekumseh. Tekumseh — Cornstalkova naděje i naděje všech Šavanů. Znali ho přece dobře.

Kiš-kalva se rozhodl setrvat mu po boku, ať se stane cokoli. A tušil, co přijde.

Dunmore, Daniel Boon i ostatní se tvářili udiveně. Co se to tu odehrávalo? Hluboká skleslost Indiánů, která se rozhodně nehodila k jejich dřívějšímu vzdoru, byla tak nápadná, že i ti méně inteligentní mezi Virgiňany zpozorovali tento rozdíl a napjatě očekávali, co se teď bude dít. Mezi náčelníky, obklo

penými kruhem vojáků, bylo ticho, i na prostranství všechno ztichlo. Muži rozmlouvali jen šeptem, někteří si nabíjeli pušky nebo aspoň zkoušeli náboje. Kdopak by se v těch rudoších vyznal, možná že se pokusí probít se. Jiní se nad těmi přípravami usmívali, ale i oni byli nesmírně vzrušeni. A teď se ozval uvnitř kruhu vojáků dokonce zpěv, temný, jednotvárný zpěv, znějící jako zaklínání.

Znovu nastalo ticho, pak se vojáci rozestoupili a z kruhu vykročili Cornstalk a Kata-he-kasa a oba drželi v ruce zapálenou dlouhou dýmku. Odložili všechny ozdoby, všechny válečné trofeje, i orlí pera. Cornstalk sňal z čelenky dokonce i bizoní rohy. Uprostřed mezi nimi šli dva bojovníci, drželi se za ruce a bizoní pláště měli přehozeny přes hlavu. Zleva i zprava je vedli za ruku oba náčelníci. Za nimi kráčel Bukongahelas a za ním pak přicházeli podnáčelníci.

Skupina došla před guvernéra, všichni se hluboce poklonili a v pořadí, jak přišli, se posadili na zem. Hrabě byl podivně dojat jejich slavnostní ceremonií i hlubokým smutkem vyzařujícím z tváří všech Indiánů; dal si přinést židli a také se posadil. Za ním stál generál Lewis, Daniel Boon a ostatní velitelé. Virgiňané se shlukli okolo celé skupiny.

Cornstalk několikrát zatáhl z dýmky, právě tak Kata-he-kasa, pak si oba dýmky vyměnili, udělali ještě několik tahů a pak podali dýmky Bukongahelasovi a ostatním. Když všichni Indiáni pokouřili z obou dýmek a když se dýmky znovu vrátily k náčelníkům, Cornstalk zvolna povstal. Totéž udělal Kata-he-kasa a oba zakuklení bojovníci, postoupili o několik kroků kupředu a Cornstalk řekl pomalu a ztěžka, avšak přece jen tak hlasitě a zřetelně, že mu všichni museli rozumět:

„Potkalo nás neštěstí a velká potupa stihla celý šavanský národ. Rudý muž, jehož jméno budiž navždy vymazáno z paměti jeho kmene, porušil mír náčelníků. Cornstalk a jeho národ nedodrželi slovo. Kdo by v budoucnu věřil Šavanům, když mluvili o míru, a zatím spáchali vraždu.

Vrah budiž vyvržen z národa, zničeno budiž jeho jméno v ústech jeho otce i matky, je to bezectný člověk a zrádce. Bude-li hledat klid, nechť se mu dostane pronásledování, bude-li hledat útočiště, nechť je mu odepřeno, bude-li hledat potravu, nechť mu zhořkne na jazyku.“

Náčelník se odmlčel, a když po dlouhé přestávce začal znovu mluvit, zněl jeho hlas, dříve vážný a smutný, zoufale a naříkavě:

„Smrt bílého muže, i když to byl vrah a zbabělec a přinášel rudým mužům i bílým mužům neštěstí, musí být potrestána, protože byl zabit, zatímco šavanští náčelníci kouřili s bílým mužem dýmku míru. Hanba Šavanů musí být smyta.“

Uchopil pravicí levou ruku vedle něho stojícího zakuklence a stáhl mu plášť z hlavy. Kate-he-kasa udělal totéž s druhým: Tekumseh a Kiš-kalva stáli mezi náčelníky se sklopenými hlavami, nazí až na úzký kožešinový pás. Náčelníci přivedli oba mladé muže až těsně před hraběte, Cornstalk se obrátil k Dunmorovi a řekl drsně:

„Oba tito mladí lidé chtějí smýt potupu svého kmene vlastní krví. Přivádíme ti je, nabídli se, že chtějí umřít, aby čest Šavanů mohla žít. Poruč svým bojovníkům, aby je zabili!“

Oba náčelníci se vrátili zpátky na své místo, usedli a zahalili si hlavy do plášťů. Oba mladí bojovníci stáli v záři podzimního slunce vedle sebe před bílým mužem. V jejich snědých tvářích, které skláněli k zemi, bylo možno číst stoickou odevzdanost, ale z jejich urostlých těl vyzařovala krása mládí.

Lord Dunmore se snažil pochopit, co má tento výjev znamenat. Cornstalk mluvil zřetelnou angličtinou, o opravdovosti jeho slov se nedalo pochybovat, to ostatně jasně ukazovala i jeho tvář, přesvědčoval o tom i temný smutek zrcadlící se v očích všech Indiánů sedících za oběma náčelníky.

Hrabě se ohlédl. V obličejích Virgiňanů mohl číst jen tupý úžas, zčásti zřejmé pohrdání, jen v několika málo tvářích se zračilo opravdové dojetí. Ale lord také viděl, že nikdo z těchto mužů nepochybuje o tom, že Cornstalkova slova byla míněna naprosto vážně.

Potom přemohl chladného diplomata zvláštní cit, jaký už dlouho nepoznal, cit, o němž se domníval, že ho už dávno pohřbil. A hrdý, rozvážný anglický aristokrat vyskočil, uchopil oba dosud před ním stojící muže za ruce, přitáhl je k sobě a hlasem, v němž se projevovalo s námahou potlačované dojetí, a se zvlhlýma očima promlouval rozpačitá, zajíkavá, odmítavá slova. Znovu a znovu jim potřásal rukama, ano, všichni to mohli vidět, přejel si pravicí přes oči, ale pak vstoupil mezi oba mladé muže, položil jim ruce na ramena a tak je odvedl, téměř vrávoraje mocným dojetím, zpátky k náčelníkovi a řekl:

„Vracím ti tyto mládence, sacheme Šavanů! Ať žijí ke slávě tvého kmene. Vaše provinění bylo činem jedince z vašich řad a nesmí být pomstěno na nejšlechetnější krvi tvého národa. Byl zabit vrah a ničema, nikdo tu jeho smrti nelituje, každý poctivý člověk se ho štítil. Nestojí za to, abyste za něho obětovali tyto dva mladé muže, a nestojí za to, aby kvůli němu znovu vypuklo nepřátelství mezi rudými a bílými lidmi.

Vezmi si tyto mládence, Cornstalku! Je vymazáno provinění jedince, je smyta i potupa tvého kmene.

Uzavřeme mír, náčelníku, a všichni se zase vrátíme ke své práci.“

Nezbývá už mnoho dodat. Mír byl uzavřen, i když mnozí Virgiňané zuřili, ale Dunmore zůstal neoblomný. Přemohla ho obětavost a ušlechtilost obou mladých lidí. Nechtěl se dát Indiány zahanbit. Lord šetřil Indiány, jak jen mohl. Povolil jim dokonce pravidelnou roční finanční podporu, mohli si ponechat svá obydlí (pro tohle povolení měl ovšem hrabě své pádné důvody), ale Kentucky, Země temných a krvavých údolí, nebo jak se také v šavanské řeči říkalo, Země zeleného rákosí, se musel Cornstalk vzdát.

Dědic Tekumseh

Musím ještě vyprávět o tom, jak skončili Ta-ga-ju-tah a Cornstalk.

Logan žil v následujících letech zcela v ústraní. Strašný osud Wagnerovy rodiny podlomil jeho síly tak, že ani sám nedokázal skoncovat se svým zmarněným životem. Jeho kdysi tak hrdá duše se zlomila pod tíhou výčitek svědomí, tělo mu zničila pálenka, protože se stále častěji jen opojením zachraňoval před strašnými vidinami, které se znovu a znovu vynořovaly v jeho vzpomínkách.

Jen když se některý běloch octl v nebezpečí, když byl některý běloch zajat rudochy a Logan se o tom doslechl, pak neustal, dokud ho domluvami, hrozbami nebo výkupným nezachránil před mučednickým kůlem. Jednou zachránil před jistou smrtí i Simona Butlera, o němž jsme už vyprávěli. A tak vyvážil mnohé zločiny, kterých se ve své zuřivé touze po pomstě kdysi dopustil.

Nakonec byl Logan proboden v hádce s nějakým opilcem. Neví se, ani kdo byl jeho vrah, ani kde leží Loganovo tělo. Američané postavili později mnoha svým velkým indiánským protivníkům pomníky, ale dlouho se neměli k tomu, aby dali aspoň toto pozdní zadostiučinění nejušlechtilejšímu ze všech Indiánů. Že by výčitky svědomí byly tak silné?

Dnes však stojí jeho pomník v miliónovém městě Chicagu, nedaleko míst, která si vybral za domov ještě v dobách, kdy lesní ticho se vznášelo nad zasněnými pasekami a kdy jen plachá noha zvěře nebo drnčení tětivy luku rušilo šťastné mlčení.

Cornstalk zemřel tak, jak žil, jako hrdina svého lidu a jako člověk, který pohrdal smrtí. Poslechněme si, co se o tom vypráví v jedné staré kronice:

„Zjara tohoto roku se v pohraničí proslechlo, že četné kmeny uzavřely spojenectví a že Indiáni čekali jen na účast a na vydatnou pomoc Šavanů, aby mohli zahájit válku proti bělochům. V tomto nebezpečném období přišel Cornstalk v doprovodu Rudého sokola na přátelskou návštěvu do pevnosti Point Pleasant. Vyprávěl tam o úmyslech spojených kmenů a netajil se

obavou, že nepřátelská nálada proti kolonistům by mohla vzrůst do té míry, že by mohl být i proti své vůli donucen, aby se této války zúčastnil.

Když velitel posádky vyslechl tuto zprávu, která rozhodně svědčila o náčelníkově poctivém jednání i v případě nepřátelství, zajal Cornstalka a jeho průvodce jako rukojmí. Chtěl tím donutit jeho kmen k míru. To tedy měl být dík za výhodu, kterou mu náčelníkova zpráva přinesla. Během svého zajetí Cornstalk často rozmlouval s důstojníky a velmi ochotně jim podával přesné zprávy o poměrech na Západě, o nichž se tehdy mnoho nevědělo. Když jednoho odpoledne právě kreslil na podlaze mapu povodí Missouri se všemi řekami a pohořími, ozvalo se náhle z lesa hlasité volání. Náčelník poznal hlas svého syna Elinipsika, mladého bojovníka, který se svou odvahou a obratností proslavil téměř stejně jako sám Cornstalk. Elinipsiko vstoupil do pevnosti a s radostí objal svého otce, protože byl už jeho dlouhou nepřítomností znepokojen, a vydal se tedy do Point Pleasantu, aby otce vyhledal.

Druhého dne po jeho příchodu si vyšel jeden voják z posádky do lesa na lov a tam ho zastřelili Indiáni. Jeho rozhořčení druhové ihned naléhali, aby byl za to potrestán Cornstalk i jeho syn. Obvinili Elinipsika, že útočník přišel do tohoto kraje spolu s ním. Elinipsiko dal své slovo, že přišel sám, a jen proto, aby se shledal s otcem.

Když rozzuření vojáci vnikli do domu, kde byli Indiáni ubytováni, a když už byli na doslech, mladý bojovník zneklidněl a vzrušil se.

Cornstalk mu dodával odvahu, poručil mu, aby se klidně odevzdal svému osudu, a řekl mu: ,Můj synu, Velký duch tě sem poslal, abychom mohli zemřít společně.‘ Pak vyšel přibíhajícím vrahům odhodlaně vstříc a se sedmi kulkami v těle bez jediného zasténání zemřel.

Když Cornstalk padl, zůstal Elinipsiko (jeho druhé jméno bylo Dva orlové) s neotřesitelným klidem sedět, ani se nepohnul z místa, dokonce ani hlavu neotočil. Zemřel úplně klidný. Očitý svědek vypráví, že ostatní rukojmí pak rozsekali doslova na kusy s tak hrůznou krutostí, jaké snad nejsou schopni ani Indiáni.

Tato sprostá vražda byla brzy pomstěna. Šavani, daleko nejstatečnější a nejbojovnější kmen Západu, se od toho dne stali zapřisáhlými, nesmiřitelnými a nemilosrdnými nepřáteli bělochů.“

Až potud stará kronika. Jméno slabošského zbabělce, který tenkrát velel pevnosti Point Pleasant a neodvážil se vystoupit proti rozvášněné soldatesce a surové pohraniční chátře a ochránit šavanského sachema, který svým varováním před hrozící válkou prokázal právě tomuto veliteli neocenitelnou službu, to jméno známe. A nechceme jméno posledního Cornstalkova zrádce zamlčet. Byl to kapitán Arbuele. Dal Cornstalkovi důstojnické čestné slovo, že jeho život nebude v kapitánově přítomnosti nikdy ohrožen, a tohle své čestné slovo nedodržel.

Byl to poslední člověk, který zradil Cornstalka, ale nebyl to poslední zrádce Indiánů.

Tekumseh lovil s několika svými přáteli na březích obrovského Michiganského jezera, když mu Kiš-kalva přinesl dvojí smutnou zprávu o Loganově a Cornstalkově smrti.

Zatímco Tekumsehovi druhové propukli v pláč a hlasitý nářek, mladý Šavan stál na příkrém srázu nad jezerem a díval se do dálky po obrovské jezerní hladině, která mu ležela u nohou, šedá a mrtvá, pod temným, zamračeným nebem. Toho dne učinil rozhodnutí, které pak určilo celý další běh jeho osudu, rozhodnutí, kterému od této chvíle věnoval každou myšlenku, každý čin, každý den svého života. Rozhodl se k boji, k boji proti bělošské záplavě, ale ne k boji jednotlivých oddílů, jednotlivých kmenů, jednotlivých menších svazů! O takový boj nestál. Šlo mu o boj rudé rasy, od kanadských jezer až k Ohiu, k Missouri, k Mississippi, až na Floridu, o boj všech Indiánů proti bledým tvářím. Ale neměl na mysli improvizovaný boj nevycvičených tlup proti disciplinovaným vojákům. Toho dne si poprvé nejasně uvědomil, že když i tak velcí náčelníci jako

Cornstalk a Logan byli poraženi, že tedy bude nutno lépe se na válku připravovat, lépe cvičit vojáky…

Tekumseh sestoupil ze strmého břehu a společně se svými druhy zažehl velký oheň na památku hrdinů, kteří tak potupně zahynuli. A zatímco jeho přátelé seděli kolem dohořelého ohně a zpívali písně za mrtvé, písně s tak dávnými slovy, že zpívající už sotva chápali jejich smysl, Horský lev chystající se ke skoku povstal, strhal ze svého oděvu všechny ozdoby a naházel je do hasnoucích plamenů.

Nechtěl mít na sobě ani jediný šperk tak dlouho, dokud nebude jeho vlast v bezpečí před bělochy nebo dokud jeho tělo nespočine na pohřebním lešení.