Fritz Steuben

Tekumseh 02.

HORSKÝ LEV

V pevnosti Fort Pitt

Co nejtišeji a přikrčen vstoupil mladý Indián do místnosti. Zdálo se, že se bojí, a přece postupoval plíživým krokem rovnou až k výčepnímu pultu. Muselo tam být něco, co vychrtlého Indiána přinutilo strach překonat. Opatrně položil pravou ruku na okraj pultu, zastavil se a čekal, předkloněn a s vysunutými rameny, jen tmavýma očima se ohlížel po hostinském.

Ten si ovšem Delavara hned všiml, ale nedbal o něho. Raději věnoval pozornost tomu, co si povídají jeho hosté.

Mister Tonn byl dnes v dobré náladě, vždyť v jeho „hostinci“ byla téměř hlava na hlavě. Kolem malého stolku totiž seděli tři muži, a víc míst k sezení tu už nebylo. Ti muži sem však nepřišli koupit jen střelný prach, pili i jeho pivo, které sám vařil, zdálo se dokonce, že jim i chutná. A k tomu jeden z hostů byl proslulý Daniel Boon, kterému se v celém pohraničí neřeklo jinak než Old Danny nebo Kožená punčocha. Objevil Kentucky a vybojoval je pro bílé, to on rozhodl o vítězství bílých v bitvě u Velké Kanawhy, když už to vypadalo, že si Šavani odnesou skalpy všech hraničářů a vojáků, kteří se bitvy zúčastnili.

Od té doby uplynul už nějaký čas, ale pořád se ještě nadšeně vyprávělo o tom boji, pořád ještě sem, do Fort Pittu1*, přicházeli lidé, kteří vyrazili do dalekého Kentucky, do země luk a lesů na Divokém západě. Nemohli si dost vynachválit krásu, úrodnost a bohatství zvěře v té velké zemi daleko na západě, za holými, větrem ošlehanými hřbety a za temnými příčnými údolími ve stínu lesů velkého pohoří. Daniel Boon — to nemohl popřít nikdo, ani ten největší závistivec — byl člověk, kterému běloši musí být za tuto zemi vděční. A i když trvaly nelítostné boje proti Šavanům, kteří Kentucky stále ještě pokládali za svou pravou vlast, i když se rok co rok prolilo mnoho krve v těch temných a krvavých dolinách a Indiáni stále znovu pronikali za řeku Ohio, toto území už zůstalo pevně v rukou bílých hraničářů. A ve všech těchto bojích býval Daniel Boon první i poslední. Od té doby, co byl zavražděn velký šavanský náčelník Cornstalk a co zemřel i šlechetný Irokéz Ta-ga-ju-tah, zbyl už jen jediný člověk, který by mohl úspěšně soupeřit se starým Dannym o slávu být prvním mezi hrdiny pohraničí. Tento muž měl však rudou kůži.

Hostinský, mister Tonn, chtěl samozřejmě slyšet všechno, co vypráví muž jako Daniel Boon. Třeba poví o některém svém novém kousku. A o válečných dobrodružstvích a o krvavých nájezdech slýchal tlustý hostinský tuze rád. Tady ve Fort Pittu bylo bezpečno, člověk tu byl daleko z dostřelu… Indiánské doby této staré pevnosti v lese u řeky už byly tytam, celá léta už nezazněl válečný pokřik rudochů před palisádami… Území kolem Fort Pittu se už počítalo ke „starým státům“, k východnímu Kentucky, a Šavani byli na míle daleko.

„Proto se tak dobře poslouchá, když tihle zálesáci ze Západu vyprávějí o loupežích a vraždách a o lovech,“ pomyslel si hostinský a připadalo mu, že je vysoko povznesen nad „oba ty neotesané chlapy“.

Ztěžka a zeširoka se opíral o výčepní pult, zarostlou masitou bradu si podpíral oběma pěstmi, a nejen ušima, i očima, nosem a ústy hltal, co hosté vyprávějí. Daniel Boon toho příliš nenamluvil. Vlastně jen s tichou, vážnou tváří, které však jeho jasné hnědé oči dodávaly přátelský výraz, poslouchal, co ze sebe chrlil jeden z jeho společníků. Ten byl zato až příliš živý.

„Poržád tak sám v lesích, vy víte, poržád tout seul… pas bon ça… nic dobrže… oh oui, nic dobrže. Poržád s ty rudé Indiáni… dobré lidi, n’pas?, móc dobré lidi… mais móc dloucho, rozumíte?… rok, dva roky, trži roky… dlouchá chvíle, móc dlouchá chvíle. Tak já jel do té forteresse, pevnosti, do té Fort Duquesne, aby si já vypil jeden koňak, dva koňak, trži… oh-la-la, pane Boon, nedělejte taková obličej… já už né bude pít žádný koňak. Vy jste tady, vous etes la, já už nejsem sám, je ne suis pas seul, můj pržítel, mon grand ami, já už nic sám, já budu jít s vámi…“

Boon odpověděl s úsměvem: „Však já jsem taky rád, že vás vidím, Jeane Martine. Moc mě to těší. A u nás v Kentucky je takových lidí jako vy tuze zapotřebí.“

„Ale já, m’sieur mon ami, m’sieur Boon, já jsem nadšený od radosti. Bon Dieu, božíčku, que je suis enchanté… já se radostí zblázním. Rudý Manitou ať si odnese tu… tu… nom d’une pipe, jak se tomu ržiká anglicky… tu samotu… Oui, c’est ça, samotu…

Eh bien alors… tak vy budete jít zpátky do Kentucky? Na kánoi? En suivant la belle riviere — po téchle krásné ržece? Dobrže, dobrže, já mám moc dobrou kánoe ici, tady, moc dobrou, my můžeme spolu, n’pas?“

Černovlasý a černooký chlapík hořel vzrušením. Malou bobří čapku měl nasazenu šikmo nad levým uchem a ohromný černý knír se mu samou radostí zvolna počínal ježit. Dlouhou pušku držel před sebou mezi koleny, pažbu opíral o zem, oběma rukama uchopil Boonovu pravici. Starý Danny málem zrozpačitěl. Takový výbuch radosti nebyl u zdrženlivých, uzavřených anglických hraničářů obvyklý, a kdyby to nebyl právě Boon, jistě by se byl bránil nebo by si z rozpaků pomohl hloupým vtipem. Ale ani Boon nevěděl, co počít, má-li horujícímu Francouzi svou pravici vyškubnout, nebo ne. Pomohl mu jeden z jeho hlavních povahových rysů, jeho rozvážnost. A pak si ještě vzpomněl na ty šťastné měsíce — kdepak už je jim konec —, na chvíle, kdy se svým bratrem a právě s tímhle Jeanem Martinem, který tu teď seděl u stolu, docela sami lovili a toulali se v Kentucky. A tak jen řekl:

„Pořád jste ještě tak čilý, Jeane, jako když jste nám ukazoval, jak se rozráží stádo bizonů. Ale pořádně jste zhnědl, vypadáte jako Indián… Prožil jste toho za poslední léta hodně?“

Francouzský traper odpovídal. A když líčil svá nová dobrodružství, uklidnil se a zase nacházel anglická slovíčka, o nichž si prve už myslel, že mu zcela vymizela z paměti.

Indián, který stále ještě skromně a beze slova čekal na konci výčepního pultu, tiše a nesměle zakašlal. Hostinský se otočil a pak k němu přistoupil.

„Co chceš?“ zeptal se ho.

„Whisky,“ odpověděl Delavar.

„Máš peníze?“

Rudoch zdvihl ruku a ukázal stříbrňák.

„Dej to sem,“ řekl hostinský hrubě, sebral peníz a strčil ho do kapsy. Pak přešel k druhému konci pultu a zaujal stejnou pozici jako předtím. Když zdvihl oči, všiml si, že se Francouz otočil a pozoroval Indiána. „Jestlipak to viděl, že mi ten rudoch dal dolar?“ bručel si hostinský pro sebe. „Ale co, ať to třeba i viděl!“

Znovu se opřel o pult. Jeho hosté ho velmi zajímali. Tady ve Fort Pittu sice dost často vídal cizí tváře, vždyť jeho zákazníci byli převážně jen hraničáři a vojáci; občas se tu zastavil i některý traper jako právě Jean Martin, jeden z francouzských potulných lovců z Kanady a z té pověstné Louisiany, kde spolu s Indiány, se svými psy, s jeleny, rybami a ptáky vedli volný život v nedostatku nebo v nadbytku — jak jim to právě dovolovala roční doba a jejich puška, čas od času sem zavítal i některý Indián, ale to jen zřídka. Mister Tonn, a ještě více jeho podomek John měli u té hrstky rudochů, kteří tu v okolí sídlili, protože se nedokázali odloučit od svých starých lovišť, prašpatnou pověst.

Ale že dva tak známí muži jako Boon a Jean Martin — vždyť i Francouzovo jméno tu mělo dobrý zvuk — zavítali do jeho chaty zároveň, to bylo ještě neobvyklejší. Tohle musel vychutnat.

Nepřišel si však příliš na své. Mister Dawson, třetí z hostů, důstojný, ctihodný kvaker z Fort Pittu, mlčel — a to, co si vyprávěli ti další dva, se mnoho nelišilo od historek, které hostinský slýchal každý den — až na jediný rozdíl, že všechno, co vypravoval Jean Martin, znělo nějak mnohem prostěji, nevinněji, mírněji, než jak na to byl mister Tonn zvyklý.

Hostinský se začínal nudit. Vtom si všiml Indiána, který tu pořád ještě pokorně a trpělivě stál a čekal. Tonn si rudocha změřil opovržlivým pohledem. Zdál se hubený a vyhladovělý. Na nahé hrudi se mu rýsovala všechna žebra a roztrhané jelenicové kalhoty mu sahaly sotva k lýtkům. Hostinskému zle blýsklo v očích. Přistoupil k rudochovi.

„Co chceš?“ zeptal se ho hrubě.

„Whisky,“ opakoval Indián.

„Máš peníze?“

„Daleký zrak přece už peníze bílému muži dal,“ namítl udiveně Delavar.

„Co to povídáš, mamlase? Ty žes mi už dal peníze?“ křičel hostinský a v očích měl zlobné plamínky.

„Ano, já dát ti dolar před malou chvílí.“ Rudoch se odmlčel a po chvilce žádostivě dodal: „Whisky!“ Řekl to s nepředstavitelnou chtivostí, whisky mu zřejmě byla vším.

Tlustý běloch se naklonil přes pult a uhodil mladého Delavara do obličeje tak prudce, že Indián až zavrávoral. „Johne, vyhoď toho holomka,“ zařval pak hostinský. Vzápětí se ze dveří vyvalila obrovská postava metrákového chlapíka, ten se rozhlédl po chatě, chytil Indiána bez dlouhých cavyků levicí za krk a pravicí za opasek, vyzdvihl jej, otočil se s ním, jako by to byl jen nafouknutý gumový panák, přitáhl ruce k tělu, pak předpažil — a Indián proletěl dveřmi ven. Když dopadl na zem, ani nevzdechl. Teprve po chvíli se zvedl a otočil. Mezi dveřmi stál podomek John s rukama v kapsách a díval se lhostejně a mlčky někam přes Indiánovu hlavu, dolů po ulici k řece. Delavar zdvihl ruce k žalujícímu gestu, chvíli tak postál, pak smutně a zbaběle svěsil hlavu a bez jediného slova se pomalu loudal pryč. Ani se nepokoušel někomu si postěžovat. Ostatně — komu by si také stěžoval?

Mezitím se hostinský, jako by se docela nic nestalo, znovu obrátil ke třem mužům.

Když volal na Johna, Francouz vyskočil, ale Boon mu položil ruku na rameno a řekl:

„Nechte to být, Jeane. Co je vám do Indiána!“

„Non, non, moc mi je do něcho…“

„Znáte ho snad?“

„Né, né, já jecho né znám… ale copak mám já pržihlížet na takovou věc… Aussi les Indiens sont hommes comme nous… Indiáni jsou pržece taky lidi jako my.“

„Myslel jsem si to. Jste Francouz. A když Francouz žije dlouho mezi Indiány, spřátelí se s nimi. To znám. Není divu, že něco takového Indiáni nezapomínají a že s vámi jednají jinak než s našinci…“

Malý traper se díval na svého slavného přítele a chtěl něco namítnout. Tu se do rozhovoru vmísil třetí muž u stolu.

„Sám to teď připouštíte, Danny, a přece jste ještě včera nechtěl uznat, že Indiáni jsou vděční, když se jim prokáže dobro.“

Ošlehaná vyzáblá tvář Kožené punčochy se trochu protáhla. Dawson mu připadal až příliš útlocitný. Boon si kvakera vážil, ale jeho kazatelský způsob řeči mu byl protivný. Proto odpověděl téměř podrážděně:

„Až příliš často jsem se u těch holomků setkal s věrolomností a zradou a sám to nechápu, proč jednají s vámi kvakery a s Francouzi jinak než s našinci…“

„Nechápete to?… Hm…,“ podivil se kvaker a zdálo se, že se chystá pokračovat.

„Ne, opravdu tomu nerozumím. Snad je to náhoda, nějaké dobré vnuknutí či co… ale to nic na věci nemění.“

Kožená punčocha se při tom tvářil tak zarytě a divoce, že kvaker zmlkl. Věděl, že Daniel Boon ztratil ve svých půtkách s Indiány syna a švagra a že žalostí nad těmito ztrátami slavný lovec zahořkl. Jako bezduchý hleděl teď do prázdna, jako by znovu spatřil před sebou ležet tělo mladého, urostlého syna a jako by znovu prýštila krev z rány způsobené šípem, který ze zálohy vystřelil Indián z kmene Čiroků tenkrát, když se Boon podruhé pokoušel překročit hranice Kentucky.

Ale záhy se Kožená punčocha vytrhl ze zadumání. Co byly platné vzpomínky. Obrátil se k hostinskému a přeměřil si ho očima od hlavy k patě. Pak ho pokojně oslovil německy:

„Cítíte se tu ve Fort Pittu úplně v bezpečí, Mr Tonne?“

„Vy umíte německy, Danieli Boone?“ podivil se hostinský. „Snad nejste dokonce krajan?“

„Krajan zrovna ne,“ usmál se hraničář. „Ale můj dědeček byl Němec. Jmenoval se Buhn.“

„Ó, to mě těší,“ vykřikl hostinský a s napřaženýma rukama se rozběhl kolem pultu k Boonovi.

„Jste první Němec, kterého ve Fort Pittu potkávám. Podejte mi ruku!“

Boon si ho prohlížel s chladným úsměvem. Pak sáhl po váčku ležícím na stole, u něhož dosud se svými druhy seděl, a položil kožený váček s prachem do rukou, které se mu tak žádostivě nabízely.

„Zvažte nám to, Mr Tonne, vezmeme si celou zásobu,“ řekl zas anglicky. Hostinský pochopil, že byl odmítnut, a zrudl zlostí. Chtěl odpovědět něco peprného, ale pak si to rozmyslel. S Danielem Boonem nebylo radno pouštět se do sporu. Otočil se, přešel k váze, stojící v pozadí prostorné místnosti, a začal vybírat závaží.

„Buďte tak laskav, pane hostinský, a přeneste tu váhu sem na stůl,“ řekl Daniel Boon klidně, avšak znělo to přece jen poněkud ostřeji než předtím. Jean Martin byl stále ještě pobouřen tou historkou s Indiánem, nechtěl však nic podnikat, protože ani Boon nezasáhl. Ale jen s přemáháním potlačoval zlost. Právě chtěl něco prohodit, když podomek John, který až dosud stál mezi dveřmi, ustoupil. Do místnosti vkročil další Indián.

Stejně jako ten mládenec před chvíli byl i nově příchozí polonahý, měl však široce vyklenutou hruď a svalnaté paže, byl téměř stejně vysoký jako John a dosahoval hlavou až ke stropu nízké místnosti. Jeho oděv — kožené nohavice a jelenicová zástěra kolem beder — byl čistý a pečlivě udržovaný. Na rozdíl od Delavara, který tu byl předtím, neměl hlavu vyholenou až ke skalpové kadeři, vlasy měl rozčísnuté do dvou pramenů, které mu visely vpředu přes ramena. Vyholenou měl jen přední část hlavy až k linii od ucha k uchu a to budilo dojem nadměrně vysokého čela. Až na dva vrhací nože zastrčené za opaskem nebyl ozbrojen.

Hostinský, který právě poslušně přenášel váhu i závaží z kouta místnosti dopředu, se na rudocha radostně zašklebil, zřejmě se těšil na novou oběť. Boonovo chování tlustého Tonna zřejmě nikterak nepokrotilo. Indiána si už nevšímal a obrátil se ke Kožené punčoše.

Indiánovi se na okamžik zablesklo v očích, když si všiml, že Boon se na něho dívá s překvapením a úctou. Ale rudoch se hned odvrátil. Zvědavě a útrpně se rozhlížel po chudé malé chatě, pravděpodobně ji srovnával s mnohem větším, rozlehlejším hliněným domem, který sám obýval na řece Sciotu. Tihle běloši neumějí stavět; jejich domy jsou všude stejně malé, tmavé a nízké.

Měl pravdu. Tenhle hostinec U jelena ve Fort Pittu byl obyčejný srub jako většina domků v malých pohraničních osadách. Byla v něm jen jediná místnost, rozdělená výčepním a zároveň prodejním pultem na dvě nestejné části. Nepatrný nízký dům měl také jen jedny dveře, a když se z „ulice“ vešlo do hostince U jelena, stačil jediný, ani ne příliš dlouhý krok, a už se návštěvník octl uprostřed „restaurační místnosti“. Takhle vznešeně nazýval zavalitý majitel tohoto „přepychového hotelu“ přední, menší část srubu. Tady stál u jednoho ze dvou oken nahrubo otesaný stůl, jehož tlustá horní deska spočívala na čtyřech silných kůlech zaražených jen tak do země, podlaha byla z holé udusané hlíny. Obě okna — to byly pouhé čtvercové otvory ve stěně srubu, samozřejmě nezasklené. Zavírala se jen okenicemi, sbitými ze silných neohoblovaných prken a zavěšenými právě tak jako dveře na kožených řemenech.

Za výčepním pultem se nacházela rozlehlejší část domu. Tam měl hostinský svůj sklad kožešin, pálenky, prachu, olověných tyčí a potravin. Tam také stála kamna, zbudovaná z kamení a utěsněná hlínou, a vedle nich dvě postele, prostá lůžka z kožešin a přikrývek spočívajících na nízkých pryčnách. Když měl hostinský ubytovat některého cizince přes noc, musil John — kuchař, podomek, číšník a obchodní příručí tohoto velkorysého podniku — přespat na zemi nebo na pultě.

Indián přelétl celé zařízení jediným pohledem. Potom se obrátil k hostinskému a právě tak jako před chvílí mladý Delavar položil i on dlaň na výčepní stůl. Pak řekl dobrou angličtinou:

„Rudý bojovník potřebuje prach do své pušky. Zaplatí těmito třemi kožešinami.“ Současně hodil na pult tři bobří kůže, které nesl v levé ruce. Jeho pohyb měl jednoznačně vyjádřit, kdo je v těchto místech vlastně pánem.

Jean Martin právě tak jako Daniel Boon Indiána poznal a pobaveně se šklíbil. Kožená punčocha stiskl rty a kolem očí se mu objevily radostné vějířky. Podíval se na Tonna, jako by napjatě čekal, co asi hostinský odpoví.

Ten si opřel pravici v místech, kde normální lidé mívají boky, levicí si pohladil špinavou zarostlou bradu a spustil nadutě, s posměšnou laskavostí:

„My little boy, pěkně počkáš, až se tě zeptám, co si přeješ.“

Indián sotva znatelně svraštil vyholené obočí, trochu sklopil víčka a jeho pohled strnul.

„Rudý bojovník není zvyklý na to, aby se s ním mluvilo jako s chlapcem. Ať tlustý bílý muž opatrněji vybírá svá slova.“

Při této odpovědi stál Indián stejně nedbale jako předtím, ani o chloupek se nepohnul. Ale Daniel Boon svým ostrým zrakem postřehl, že se Indián jaksi zmenšil, jako by se neznatelně přikrčil, jako se krčí dravec, když znenadání narazí na nepřítele. I Francouz si uvědomil nepatrnou změnu v Indiánově postoji a naklonil se nad stůl, aby mu z rozhovoru nic neušlo.

Tonn však nic nezpozoroval. Především ho to ohromilo. Takovouhle odpověď dosud od žádného z Indiánů, kteří přicházeli do jeho chaty kupovat whisky nebo střelný prach, nikdy neslyšel. Rudochy znal jenom jako zbabělé a opilé chlapíky, kteří dokázali nanejvýš někde ze zálohy zavraždit pár bělochů, ale okamžitě brali do zaječích, jakmile proti nim někdo odhodlaně vystoupil. Takhle se to aspoň líčilo ve všech vyprávěních, která dosud vyslechl. A tak si připadal jako kočka, když si hraje s myší. S úklonou, která mu kupodivu dobře slušela, tedy řekl:

„Ať velký rudý válečník promine, že jsem ho nesprávně oslovil. Neznám jeho slavné jméno, ale jistě ho znají dokonce i ve městech bílých mužů na východě.“

Indián nepochopil ironii a uvěřil, že se hostinský opravdu omlouvá. Vztáhl prudce ruku a přidržel ji hostinskému těsně před očima. Pak ji rychle přitiskl k vlastnímu čelu a znovu položil dlaň na pult. Pohyb proběhl tak rychle, že Tonn nabyl dojmu, že ho chce rudoch udeřit. Uskočil a celý rozpálený vztekem zalapal po vzduchu. Bonn se zdvihl a předstoupil. Pokládal teď za vhodné zakročit.

Vtom zahlédl hostinský Johna. Velký, silný a rozčilený chlapík stál za Indiánem a beze slov střídavě ukazoval na své čelo a na rudocha. Tonn se díval nechápavě, hleděl do rudochovy tváře a pak se zas zadíval na Johna — ničemu nerozuměl. Pak ho však zase napadlo, že ho chtěl rudoch uhodit, všiml si, že se blíží Boon, zřejmě aby tu zasáhl. Co je tomu tulákovi do jeho sporu s nějakým Indiánem? „Snad mi nechce pomáhat?“ pomyslil si zlostně. „Anebo snad tomu Indiánovi? Ať se má na pozoru!“

Hostinský postoupil o krok, až těsně k výčepnímu pultu, levicí se opřel o desku, kulaté oči se mu zle a potměšile leskly, předklonil se a napřáhl pravici k podobnému úderu, jaký prve uštědřil Delavarovi. Daniel Boon k němu přiskočil jako blesk a zachytil mu ruku; i Jean Martin vyskočil od stolu, aby zakročil. Indián však už svíral levicí rukojeť svého nože a číhavě se nakláněl nad pult. Vtom vykřikl John hlasitě a varovně:

„Podívejte se mu na čelo, Mr Tonne, podívejte se mu na čelo!“ Tonn se znovu v úžasu zarazil, podomek rychle obešel pult a Daniel Boon řekl důrazně: „Vždyť se vám jen představoval, nechtěl vás urazit!“ Ale to už stál John u hostinského a šeptal mu něco do ucha. Tonn zbledl, zadíval se na Indiánovu pravici, která stále ještě spočívala na pultě, pohlédl mu do obličeje a teprve teď, když mu to John vysvětlil, pochopil, co znamená kresba na Indiánově čele. Byla hrubá a primitivní, vypadala přibližně jako ležaté velké H, měla však představovat šíp na tenké šňůře zavěšený na větvi. A vysvětlení, které právě podal dlouhý John, hostinskému stačilo. Asi už o Indiánovi, který nosí toto znamení, slyšel a uznal, že s tímhle mužem musí zacházet jinak. Surovému a násilnickému chlapíkovi to však připadalo nesnadné, a tak se rozhlížel po místnosti, jako by hledal někde pomoc. Od Boona ji čekat nemohl a od toho Francouze, co se teď zvědavě přiblížil, teprve ne, ten přece byl přítelem Indiánů. Třetí z hostů, kvaker Dawson, ten v takových případech vůbec nepřicházel v úvahu. A John —? Dlouhý John měl strach, to poznal z tónu jeho hlasu a z toho, jak mu šeptem a horlivě radil zachovat klid.

V místnosti zavládlo skličující ticho. Kromě Johnova šepotu nebylo nic slyšet. Boon vyčkával, kvaker si asi myslel, že varovná slova by hostinského podráždila, proto raději také mlčel — a Indián se stále ještě nakláněl ve střehu nad pultem a čekal.

Tonn na něho pohlédl. Viděl, jak Indiánova levice svírá rukojeť nože, a vzpomněl si na všechna vyprávění o neuvěřitelné rychlosti a jistotě tohoto indiánského válečníka v soubojích na nože. Když tedy hostinský pohlížel svému mlčícímu protějšku do očí, spatřil za polosklopenými víčky chladnou, nemilosrdnou připravenost k úderu a zásahu, neochvějnou vůli k okamžitému trestu za každou další urážku. Tlustému hřmotnému muži se náhle roztřásla kolena. Smrtelně zbledl a s chvějícíma se rukama stál chvíli bezmocně a strnule jako malý pestrý ptáček, když v pralese hopká po stezce dravé zvěře a náhle se octne přímo před studenýma očima obrovského hada. To trvalo jen pár krátkých vteřin. Potom se najednou tomu hrubému, nevychovanému chlapíkovi podivuhodně rychle vrátila krev do žil. Vykoktal několik nesrozumitelných slov, neuvěřitelně rychle se otočil a odkvapil k zadní stěně chaty.

Na okamžik se zastavil u kožených váčků, jako by se rozmýšlel, který z nich má vzít. Jeho ruka váhavě spočinula na světlejším. V hostinském chvíli zápasily různé pocity: strach, hrubost, lakomství; zdálo se, že se v něm znovu probouzí drzost, naslouchal, co se děje za jeho zády — v místnosti bylo ticho, jako by žádný z mužů ani nedýchal. Tu se plaše a opatrně ohlédl po Indiánovi. Ten stál jako mohutný stín před pruhem světla z otevřených dveří, nůž teď svíral v pravici, držel jej vpředu u hrotu a rukojetí si zlehka poklepával do levé dlaně.

Tonn nachýlil hlavu kupředu a sledoval tuto hru vytřeštěnýma očima, rukama přitom šátral u stěny po váčcích s prachem, ale rudoch ani nevzhlédl, tvářil se, jako by mu na ostatních mužích v chatě pranic nezáleželo. Hostinský se zachvěl, pak se s námahou poněkud narovnal. Sáhl po tmavém koženém váčku a rezignovaně jej stáhl s dřevěného kolíku. Strach zvítězil; nabídl Indiánovi ten nejlepší druh, jaký měl na skladě.

Rudoch lhostejně zasunul svůj nůž za opasek. Z brašny zavěšené kolem krku vytáhl vyhlazený a do bělá vydělaný kousek kůže, rozprostřel jej na pult a vysypal do něho střelný prach. Hostinského, který ho přitom sledoval sehnutý a s bezvládně visícími pažemi, přelétl zkoumavým pohledem, pak se naklonil se sotva znatelným úsměvem nad stůl a stále zkoušel jakost prachu. Tonn spatřil před sebou, téměř pod sebou Indiánovu nekrytou hlavu. Stačilo by jen udeřit, rudoch by nic nepostřehl, zapomněl na opatrnost… V Tonnově tváři se znovu zračil boj mezi brutalitou a zbabělostí, tiše si povzdechl a stáhl se docela zpátky, až ke stěně, aby odolal pokušení.

To už se Indián znovu vzpřímil, vzal špetku prachu do dlaně a přistoupil až ke dveřím, aby si prohlédl zrnka v denním světle. Přitom prohodil hlasem, v němž spíše než politování zazníval krutý výsměch:

„Nohy tlustého muže toho prozrazují až příliš. Vyprávěly o strachu i o nepřátelství.“

Hostinskému vylétla ruka k hrdlu, jako by na něho šly mdloby, ale neodpověděl ani slovo. Pochopil, že chvění jeho nohou jej prozradilo, že Indián ho ani na okamžik nepřestal sledovat, i když se skláněl nad stolem. To, co Tonn pokládal za neopatrnost, znamenalo jen, že rudoch nepřestal být ani na chvíli pánem situace. Hostinský si setřel pot s čela.

Zdálo se, že Indián je spokojen; vrátil se k pultu a vysypal prach zpátky do váčku. Hostinský úslužně přiskočil a váček mu přidržel. Indián jej zašněroval a přivázal si jej k opasku. Pak s lehkým pokývnutím hlavy vyšel z místnosti.

Hostinský jej sledoval se zděšením, ale současně i s úlevou a upřeně zíral na dveře i pak, když už Indián dávno zmizel.

Z ohromení ho vyrušil teprve hlas Daniela Boona. Zněl stejně lhostejně jako obvykle, ale přece jen v něm bylo možno zaslechnout i výsměch:

„Jistě jste si už myslel, že přijdete o skalp, že, Tonne? Že přišla pomsta za ten pohlavek, co jste uštědřil Dalekému zraku?“

Hostinský se podíval na mluvčího zle, ale toho to neodradilo. Jeho bystré hnědé oči se pobaveně leskly, když pokračoval:

„To vám muselo srdce spadnout pěkně hluboko do těch vašich čistých kalhot, když jste se ani nepokusil toho Šavana napálit. A přitom je to ještě docela mladý chlapík!“

Hostinský stál pořád ještě jako bez ducha a tiskl si ruce k hrdlu. Měl pocit, že ho někdo škrtí. Pak si znovu setřel s čela pot.

„Damned,“ zakoktal tiše, „vám — vám se to že-žertuje. O-opravdu jsem se bál, že přišel kvůli tomu indiánskému klukovi, co — co tu byl před chvílí.“

„Tak si dejte poradit, člověče, zacházejte s těmi Indiány opatrněji. Daleký zrak je opilec a zbabělec, a jestli se Delavaři dovědí, co se tu stalo, myslím, že ho vyloučí z kmene. Ale přece jste si hned musel všimnout, že ten druhý není Delavar. Kde jste nechal oči? Copak jste neviděl jeho vlasy? Šavani od Sciota, to je jiné koření než těch pár Delavarů, které jste poznal tady na Východě. A tenhle? Ten teprv!“

Tonn už přestal poslouchat. Vypadalo to, jako by si teprve teď zcela uvědomil, v jakém vězel nebezpečí. Ztěžka se posadil na jednu z beden a náhle hlasitě vyjekl. Díval se strnule dopředu, ale mluvil jen sám k sobě: „Jaké měl ten darebák oči… Je mi, jako by mi trčel v těle nůž…“

Po chvíli pokračoval v samomluvě:

„Jako by mě smrt obcházela. Dobře že mě John varoval. Panečku, ještě že mě varoval.“

Teprve teď se z něho začal lít pot proudem. Zdvihl mastný hadr, který se tu povaloval na podlaze, a znovu a znovu si otíral čelo. Hadr byl špinavý a hostinský si umazal obličej i krk, ale ani si to neuvědomoval.

Boon a Jean Martin poobědvali u kvakera a teď už zas byli na cestě dolů k Ohiu. Kvakerův dům stál na rozdíl od hostince U jelena za palisádovým hrazením na vrcholku pahorku, na němž stála osada. Ani Boon, ani jeho francouzský přítel už několik let nebyli ve Fort Pittu, a tak se podivili, jak rychle se obec vzmáhá. Byly tu už opravdové ulice, dokonce tu stálo i několik kamenných stavení mezi sruby, prkennými kůlnami a dřevěnými domky. Byli tu puškaři a kováři, tkalci, člunaři, obchodníci s kožešinami; v trávou zarostlých ulicích mezi vozy s novými přistěhovalci a mezi stády hnaného dobytka vládl tak čilý ruch, že francouzský traper, zvyklý jen na tichý dech lesa, na zvuky prchající zvěře a na táhlé šumění vody, se tvářil vyjeveně a postával hned tu, hned tam, potřásal hlavou a vykřikoval údivem. Nakonec byl rád, když prošel bránou do volné přírody a mohl sestupovat s pahorku.

Náhle se oba muži zastavili. Dorazili k prudkému srázu a pod nimi se valil mocný proud. Právě tady, pod jejich nohama, bouřlivě vtékaly vody úzké a temné říčky Monongahely do jasné, široké a pokojně plynoucí Alleghany. Tady obě řeky ztrácely svá jména, odtud už měly společný název — Ohio.

Ale ještě hezký kus bylo možno oba toky ve společném řečišti rozlišit: vlevo tmavý, rychlý horský proud a vpravo světlá řeka ze severní roviny. Slunce stálo na jihovýchodě a vodní spousty Ohia se valily k severozápadu. Na míle daleko bylo odtud možno sledovat jeho proud. Bylo vidět daleko za řeku na severní břeh, na obrovské lesy, které se táhly v dlouhých modravých vlnách bez přerušení až ke kanadským jezerům. To všechno byla ještě panenská země; v zeleném stínu pod starými lesními velikány, jichž se ještě nedotkla lidská ruka, dýchalo šťastné mlčení divočiny. Tam se pásli jeleni a vapiti, hejna divokých ptáků kroužila nad korunami stromů, tam sice lovili Indiáni, rysové, kuguáři, ale ti všichni tvořili součást této přírody, a nemohli nikterak narušit její panování.

Na jih od řeky se táhl horský pás a za ním další; i tato pohoří byla pokryta nekonečnými lesy. Hory tu nebyly zvlášť vysoké, ale četná příčná údolí se tu zařezávala do země tak hluboko, že putovat tímto územím, kde nebyly cesty, bylo nesmírně vyčerpávající. Proto vznikaly osady téměř výhradně na břehu Ohia, a to jen na jižní straně. Severní břeh byl pro bělocha plný nebezpečí, protože rudoši byli žárliví a na každého, kdo překročil řeku, se dívali jako na vetřelce a nepřítele.

Jean Martin tiše stál a téměř nábožně vnímal obraz této nádherné krajiny. I Daniel Boon hleděl rozzářenýma očima směrem po proudu. Tam byla jeho vlast, po níž stále znovu toužila jeho lovecká krev: lesy, řeky, hory a bystřiny.

Oba muži se však dlouho tímto pohledem neopájeli. Podle dávného návyku přelétl jejich zrak přes údolí, přes lesy a svahy, jako by hledal podezřelá znamení. Ale všude vládl klid. Vždyť přece nebyli dosud ani v Kentucky, natožpak na indiánském území.

Znovu vyrazili. Když se dostali téměř až k řece, zrychlili krok. Zaslechli totiž hřmotný smích, křik a hluk. Tam na břehu si několik kvakerů, kteří získali trochu jmění nákupem kůží od Indiánů, postavilo pro své agenty pár srubů, aby byl vždycky někdo po ruce, když Indiáni přinesou kožešiny. Rudoši nechodili rádi až nahoru do pevnosti, a tak se obchod odbýval dole u řeky. To už se stalo skoro ustáleným zvykem.

Když Boon a Jean Martin zahnuli za roh malého srubu, uviděli zblízka tu vzrušující scénu, která jim dolehla k uším už před chvílí, když zaslechli ten divoký hřmot. Skupina asi třiceti mužů, lovců, sedláků, kupců a mezi nimi i několik zvědavých nových přistěhovalců, stála v kruhu kolem vchodu do srubu, který kvaker Dawson dal zbudovat pro svého agenta. Tento agent stál u otevřených dveří, se samolibým úsměvem ve vychytralé tváři, ruce měl zkřížené na prsou a zlehka se opíral o veřej.

Muži přistoupili blíže, prorazili si cestu a teprve ted uviděli, co zavdalo příčinu k povyku. U rohu srubu stál Indián, vyjeveně civěl do prázdna, nejistě se kymácel sem a tam, levicí se opíral o pušku, pravicí se přidržoval trámu. Tiše a se zadrháváním ze sebe vyrážel indiánská slova a vypadal, jako by ani nevnímal, co se kolem něho děje. U jeho nohou ležel bez známky života další Indián s široce rozhozenýma rukama i nohama, jako by byl právě teď zemřel. Na zemi, zády opřen o stěnu chaty, seděl třetí Indián. Měl nápadně pravidelnou, mužně krásnou tvář, ale jeho obličej byl nezvykle tmavý, jako by se mu všechna krev nahrnula do hlavy. Jen s námahou udržoval hlavu vztyčenou a chraptivým, silným hlasem zpíval jakousi nesrozumitelnou indiánskou píseň.

Těchto tří rudochů si však lovci ani osadníci příliš nevšímali. Hlučně se bavili počínáním čtvrtého Indiána, který nemotorně poskakoval v kruhu jako medvěd a s blaženě rozjasněnou tváří hmatal po něčem, čeho by se mohl přidržet. Ale běloši před ním uhýbali, kdykoli se k nim přiblížil. A když už se zdálo, že upadne, zachytil jej pokaždé někdo zezadu za opasek nebo za paži. Rudoch se přívětivě usmíval a snažil se najít pomocníka.

Boon se svými dvěma průvodci téhle zábavě chvíli přihlížel. Ostatní povykovali, chechtali se, zasypávali Indiána nejrůznějšími nadávkami, tahali ho za vlasy, chytali ho za ruce — ale rudoch jim to neměl za zlé, výskal, smál se a koktal indiánská slova. Nakonec se už neudržel na nohou a svalil se na zem.

Vtom vstoupil do kruhu vytáhlý chlapík, který sem zřejmě teprve před chvílí dorazil, a zvolal:

„Hrome, ten má pěkně nakoupeno!“

Jeho rozesmátý obličej se však změnil, sotva si Indiána pořádně prohlédl.

„Chlapci, vždyť je to ten zatracený Šavan! Zabte ho, teď je vhodná chvíle!“

„Podívejme, jak je John najednou statečný! Tohle přece nemáš ve zvyku!“ posmíval se podsaditý, ramenatý muž s rozježenými vousy.

„Drž pysk, Time. Copak jsi ještě nikdy o něm neslyšel? Ten má na svědomí víc pořádných lidí než deset rudokožců dohromady. Ted se můžeme pomstít.“

„Ty ho znáš, Johne? Tak pověz, jak se jmenuje!“ Muži se tísnili kolem dlouhého podomka z hospody Alfréda Tonna a nedočkavě se na něj dívali.

„Kdo to je? To je přece Letící šíp — podívejte se mu na čelo, je tam vidět znamení.“

„Tekumseh?“ To jméno zaznělo jako výkřik, ti, co stáli nejblíže, ustoupili bezděky o několik kroků. Ale podsaditý muž, kterého oslovovali před chvílí jako Tima, se jen smál.

„Tohle že má být Tekumseh? Ten mládeneček, co nesnese ani krapet kořalky? Tohle opilé jehně?“

„Ovšem. Je to ten krvavý Šavan. Prohlédněte si znamení na jeho čele! Ještě nikdy jsme neměli takovou příležitost jako teď, zabte ho, uškrťte toho chlapa!“ John trochu vykročil z kruhu směrem k Indiánovi a zdvihl své obrovské hnědé pěsti. Ale přes svůj vztek a přes svou nenávist se neodvážil urazit těch několik posledních kroků — zastavil se, jako by čekal posilu.

Tim se před něho postavil. „Měj rozum, člověče!“ okřikl ho hlasitě. Potom pokračoval šeptem: „Nemám nic proti tomu, jestli je to opravdu Tekumseh. Ale ne tady, před všema očima. Vždyť máme čas.“

„Dejte si pozor, vstává!“ vykřikl někdo. Tim se obrátil a zapotácel se. Těsně před ním stál Indián, předkloněný, s vytaseným nožem v pěsti a s divoce planoucími zraky.

„Kdo se tu ptá na Tekumseha?“ blábolil těžkým jazykem. „Kdo chce o něm slyšet? Šavan je připraven odpovídat.“

Tu vystoupil Boon.

Zatímco se před jeho očima odehrával hrubý a trapný výstup, vzpomněl si na den, kdy se uzavíral mír v Chillicothu. I tenkrát před ním stál tento Tekumseh, štíhlý, hrdý a uzavřený, a dobrovolně chtěl vlastní krví odpykat to, že jeden z příslušníků jeho kmene porušil podmínky příměří. Tenkrát se Tekumseh z vlastní vůle vydal do rukou nepřátel, aby ho zabili a aby tak byla smyta hanba, že jeho kmen nedodržel dané slovo.

Daniel Boon byl člověk tvrdý a bezohledný, když to muselo být, ale obětavost tohoto mladého Indiána se mu nesmazatelně vryla do paměti. Stále ještě viděl ty surové5 posměvačné a bezcitné tváře Virgiňanů, kteří tenkrát byli u toho a s nesmírnou radostí by bývali tohoto Šavana rozstříleli a rozbodali na kusy, vzpomínal si na hluboký zármutek starých náčelníků, kteří doprovázeli Tekumseha na jeho cestě k anglickému vrchnímu veliteli, vzpomněl si na dojetí ve tváři hraběte Dunmora — a musel teď zasáhnout. Probudil se v něm pocit chlapské solidarity, Daniel Boon pocítil, že před těmito obchodníky s kožešinami, kováři, člunaři a vinopalníky musí Tekumseha chránit, i když tam venku v lesích bude jeho nepřítelem.

A tak řekl teď snad i o něco teplejším hlasem, než původně zamýšlel:

„Pojďte, Tekumsehu, tohle není místo pro takové bojovníky, jako jste vy.“

Podával mu ruku. Naráz se v celém kruhu rozhostilo ticho, jen opilý Indián, který seděl opřený o zeď, pokračoval ve svém chraplavém zpěvu. Tekumseh pohlédl na podávanou ruku. Stál tu rozkročen, zvolna se kýval, posléze zasunul nejistě svůj tesák znovu za opasek a sáhl po ruce Kožené punčochy, aby se jí přidržel. Agent mimoděk o krok ustoupil, uvolnil místo u dveří a Boon odváděl rudocha do chaty.

Tekumseh klesl na velkou medvědí kůži rozprostřenou v malé místnosti, schoulil se do klubka jako dravec a za pár minut usnul.

Venku však se rozpoutala hlasitá hádka, a čím více muži křičeli a nadávali, tím hlasitěji ječel a zpíval opilý Indián sedící u stěny domu. Posléze vstoupil do chaty Jean Martin spolu s kvakerovým agentem.

„Mister Dawson — já znám pán Dawson. On nebude chtít, abyste vy dávali koržalku na ty Indiáni. Je to un bon homme, dobrý člověk, on né kupuje kůže od opilí Indiáni. Tochle je můj pržítel Boon, zeptejte se ho, voila, ptejte se. On bude ržikat to, co já! Aucun bon hommes žádný poržádný člověk neošiďuje Indiány koržalkou.“

„Vy jste Daniel Boon, pane?“ ptal se agent. „Zbavte mě tohohle muže. Nevím, co chce, nerozumím mu. Koupil jsem od těch Indiánů kožešiny, udělal jsem dobrý obchod. Jste-li přítelem pana Dawsona, řekněte tomuhle Francouzi, aby mě laskavě nechal na pokoji.“

Kožená punčocha ho však odbyl:

„To si musíte vyřídit s panem Dawsonem sám. Do vašich obchodů mi nic není. Ani na rudoších mi nezáleží. Ale nechtěl bych, aby se právě tenhle stal terčem posměchu těch mužů venku. Znám ho… Nechte ho u vás vyspat, dokud nevystřízliví.“

Agent chtěl odporovat, ale náhle se zděšeně otočil: Do dveří vstoupili oba Šavani, kteří se ještě mohli udržet na nohou. Zdálo se, že rychle vystřízlivěli, a jeden z nich, ten, který předtím zpíval, se rozkřikl na bělochy:

„Kam odvedli bílí muži Tekumthu?2* Kiš-kalva to chce vědět. Vydejte nám ho.“

Agent ustrašeně couvl před rudochovým hrozivým pohledem, ale Boon ukázal na spícího a řekl:

„Můj bratr Kiš-kalva udělá dobře, když se také trochu prospí.“

Z Indiánova obličeje zmizely strach a hrozba, teplý úsměv přelétl jeho tváří, když zahlédl toho, koho hledal, potom postoupil o několik kroků a položil se vedle Tekumseha na holou zem jako pes, který chce střežit svého pána; hlava mu padla na paže a za malou chvíli usnul jako Tekumseh. Boon s Jeanem Martinem zanesli dovnitř i čtvrtého Indiána, který dosud ležel venku na zemi jako mrtvý, a pak opustili chatu. Ať se Indiáni nejprve vyspí z opilosti. Agent se s tím smířil, ale odešel s nimi. Zřejmě se bál zůstat s Šavany sám.

Následujícího rána sešel Jean Martin s kvakerem Dawsonem dolů do srubu. Boon je doprovázel. Francouz požádal kvakera, aby podvodný obchod se čtyřmi Šavany zrušil, a Dawson, čestný, zbožný člověk, s tím bez dlouhého váhání souhlasil. Jeho rozhodnutí ovlivnila samozřejmě i obchodnická prozíravost. Indiáni mu přinesli celý výtěžek zimního lovu jejich kmene; kdyby je teď podvedl, nemohl by počítat s tím, že ještě někdy bude moci nakupovat od Šavanů kožešiny. A i když jim teď nabídne cenu v pohraničí obvyklou, vydělá na tom pořád ještě stonásobně.

Daniel Boon se rozhovoru mezi Jeanem Martinem a kvakerem nezúčastnil; zdálo se však, že se v duchu téměř baví zápalem, s jakým Francouz vystupoval ve prospěch Indiánů. Boon vyrostl v nelítostných bojích v pohraničí a ztvrdl při pohledu na krev, kterou dlouho viděl prolévat, proto mu Dawsonova čestnost připadala jako poněkud přepjatá. Necítil sice k Indiánům nenávist, vždyť ani lovec necítí nenávist k vlkovi, který mu napadá stádo, prostě jej zastřelí. Ale třebaže nemohl říci, zeje nenávidí, nepociťoval k rudochům ani žádný soucit.

Jen tento jediný, mladý Tekumseh, mu učaroval. Sám už ani nevěděl, jak k tomu došlo, že včera náhle pocítil, že musí tohoto muže chránit před posměchem a pohrdáním davu. Když včera pozoroval opilého, žvanícího a vrávorajícího Šavana, který přestal ovládat své tělo, když slyšel, jak mu vojáci a hraničáři spílají a jak se mu posmívají, Kožená punčocha si připadal, jako by uráželi jeho vlastní hrdost, čest Dannyho Boona.

Vstoupil za Dawsonem a Martinem do srubu. Na velké bedně seděl strnulý Tekumseh, lokty tiskl k tělu, ruce měl položeny na okraj bedny podél kolen. Upřeně hleděl kvakerovi do očí, ale nepromluvil ani slovo. Za ním stáli jeho tři průvodci. Hlavy měli skloněny a také mlčeli.

Zdálo se, že Tekumsehův pohled Dawsona zmátl, a když to Šavan zpozoroval, odvrátil oči a zadíval se na Daniela Boona. Jakmile ho poznal, sevřel rty. Pak tiše prohodil:

„Dlouhá puška viděl, jak si Letící šíp počíná jako žvatlavé dítě.“

Smutným, ale navzdory všemu zahanbení přece jen hrdým pohybem si Šavan položil pravou ruku na čelo.

„Letící šíp jsi viděl naposled.“ Indiánovy oči zaplály, ale pak znovu jeho zrak strnul. Povstal a obrátil se ke svým průvodcům:

„Ať mě moji bratři následují.“

Teprve teď se Dawson vzchopil k řeči:

„Stůjte! Tvé jméno, Flying Arrow, Letící šíp, se doneslo až ke mně, i když nejsem ani bojovník, ani lovec. Moje jméno asi neznáš, ale jsem čestný člověk. Nepodvádím své rudé bratry. Včerejší prodej kožešin je neplatný.

Včera jsi podlehl té vodě, která sládne na jazyku, ale pálí v hrdle a ohlupuje hlavu. Nestalo se to z mé vůle.

Teď se však znovu podíváme na kožešiny a já ti zaplatím spravedlivou cenu.“

Kiš-kalva vzrušeně vykřikl, druzí dva, kteří nerozuměli anglicky, se ho chvatně vyptávali a on jim všechno překotně vykládal, všichni tři pak rychle přikročili ke kvakerovi, ozvalo se několik zpola nedůvěřivých a zpola radostných výkřiků, oči se rozzářily… Jen Tekumseh zůstal němý. Zadíval se na Dawsona, pak zaletěl pohledem k Jeanu Martinovi, všiml si agenta, který se opíral o stěnu, tvářil se uraženě a krčil rameny, a posléze utkvěl jeho pohled na Danielu Boonovi.

„Tento bílý muž je vskutku Miquonův3* syn,“ řekl po krátkém odmlčení s úlevou jeden ze Šavanů — byl to Kiš-kalva — a přitom ukazoval na Dawsona.

„Ano, jsem Miquonův syn,“ potvrzoval kvaker. „A my víme, že i Indiáni jsou naši bratři.“ Kvaker to pronesl s velkou dávkou hrdosti, která se zračila v jeho poněkud nevýrazné tváři.

Tekumseh zaslechl poslední slova. Letmo pohlédl na Dawsona, potom se tiše otřásl a protáhl se. Odložil svou dosavadní nepřístupnost a strnulost.

Jaká to byla noc! On, Tekumseh, který se pokládal za prvního muže svého kmene, prodal celý výtěžek zimního lovu za pár lahví kořalky!

Uprostřed noci se probral ze spánku, téměř podobného smrtij posadil se a zjistil, že se nachází v cizí uzavřené místnosti. Jak jen si lámal svou bolavou a brnící hlavu, aby si vůbec vzpomněl, co se to včera udalo. V mozku mu hučelo, vířilo a cosi ho bodalo, ale zděšení z této dosud neznámé nemoci, která mu ohlušila hlavu a rozhoupala žaludek, mu v jeho zvláštním pocitu sebetrýzně přicházelo docela vhod… Pak se mu kousek po kousku začalo všechno v paměti vybavovat… Vzpomněl si, jak mu agent nabízel neznámou vodu, chutnající sladce a zároveň trpce a ohnivě pálící na jazyku i v hrdle, jak vypil sklenici a potom ještě jednu… a jak ho bílý muž přemlouval, aby se napil ještě víc. Tekumseh už dávno ztratil žízeň, ale ohnivá voda chutnala příjemně. „To je nápoj pro bojovníky,“ říkal agent; a Šavan ve své vesnici u Sciota, hluboko v lesích indiánského území, takovou vodu ještě nikdy nepil. Tu a tam sice vídal pít jiné, ale sám na své kůži účinek pálenky ještě nikdy nepoznal… Tak se to stalo. Tak padl šejdířskému bělochovi do pasti… Co se dělo dál, to už přesně nevěděl. Jen jedno mu bylo jasné, že všechny kožešiny, které mu jeho kmen svěřil, prodal za pár lahví pálivé vody… Už se mu nepodařilo usnout až do chvíle, kdy škvírami mezi trámy srubu zahlédl svítání. Potom se vrátil kvakerův agent a se skrývaným spokojeným úsměvem všechno potvrdil… Tekumsehovu slabost, hloupost, prodej všech kožešin, všech kožešin jeho kmene, za pár chatrných přikrývek a za tři láhve kořalky.

Myšlenka na sebevraždu se indiánskému způsobu myšlení nepříčí. Tekumseh však nepatřil k lidem, kteří jsou schopni sebevraždu spáchat. A tak ať hledal sebezoufaleji, nemohl najít východisko. Jak měl, obtížen touto hanbou, předstoupit znovu před svůj kmen, před ledově chladné zraky starců, před výsměšné, škodolibé úsměvy chlapců, před spílání žen, které se těšily na korále, na pestré šátky a ostatní tretky…?

A teď přišel tenhle běloch a řekl, že chce zaplatit poctivou cenu. Ještě jednou si kvakera prohlédl. Ano, to je muž, který si také skutečně myslí to, co říká.

Indiánovy oči se až nepřirozeně rozšířily, díval se na obchodníka pronikavým pohledem, jako by chtěl vniknout až do jeho duše. Rudoch instinktivně vycítil, že Dawson neodstoupil od původního obchodu jen tak pro nic za nic. S jemnou a hlubokou znalostí lidí, jakou se vyznačují děti přírody a lovci, rozpoznal, že tento průměrně hodný člověk se dal k svému spravedlivému jednání pohnout někým jiným, že jeho pohnutky nebyly tak docela nezištné.

Kdo to asi byl, kdo jej zachránil před hanbou? Podíval se na Daniela Boona. V hnědých očích Kožené punčochy byla jen lhostejná vážnost. Tekumseh však překypoval vášnivým pocitem vděčnosti, a tak uvěřil, že v Boonově pohledu čte něco víc. Rychle přikročil k proslulému hraničáři a stiskl mu ruku. To on se jistě přimluvil. Tekumseh to ví.

„Už nikdy nesmočí Tekumseh své rty v ohnivé vodě. Tekumseha vyslal jeho lid, aby prodal kožešiny. Vybrali Tekumseha, přestože je mladý. Náčelník mého lidu mi věřil.

Tekumtha byl mrtvý muž, vždyť byl jako dívka, která se drží máminy ruky a neví, co dělá. Tekumtha utopil kožešiny svého kmene i svou vlastní čest v ohnivé vodě.“

Odmlčel se, hlas měl drsný a chraptivý a zpočátku až zadrhával, jak byl vzrušen. A s podivem si Boon všiml něčeho, co dosud nikdy neviděl: velký a slavný válečník, jehož velké a zářící oči na něho teď pohlížely, se třásl obrovským dojetím, chvěly se mu rty i ruce, zachvívala se mu i ramena.

S nesmírným úsilím se Tekumseh ovládl. A náhle promluvil — i když stále ještě zastřeným hlasem — volně a sebejistě a jeho obličej zazářil důstojnou krásou.

„Dlouhá puška zachránil mou čest. Promluvil sis s Miquonovým synem, vím to, řekls mu, aby nám vrátil kůže, a on tě poslechl.

Letící šíp je tady, v osadě bílých lidí, šípem bez luku a bez tětivy. Tam za řekou, v lesích rudého národa, jsem náčelníkem. Letící šíp nezapomíná.“

Boon se chtěl bránit, chtěl vysvětlovat, chtěl prozradit, že díky platí vlastně Jeanu Martinovi, ale Šavan ho nepustil ke slovu. Znovu položil ruku hřbetem na čelo, pak se odvrátil od Boona ke kvakerovi a řekl mírně, přátelsky, až trochu blahovolně:

„Bratře, Tekumseha těší, že poznal dobrého člověka. V šavanských vesnicích lháři pohrdáme a podvodníky trestáme. Budeš vždy vítán v Chillicothu a na všech místech mého lidu, ať přijdeš kdykoli. Protože půjdeš čistou stezkou. Tekumseh tě prosí, abys od něho přijal jako dar všechno to, co on sám ulovil. Ale kořist mého kmene mi nepatří.“

Znovu chtěl Boon něco namítnout a omyl vysvětlit, ale nedošlo k tomu. Jean Martin, který jediný z bělochů dokázal správně pochopit, co se odehrává v mysli Indiána, kterému tak nenadále vrátili život, čest a důstojnost, sáhl si pravicí ke krku, jako by ho škrtil límec, a řekl drsným stísněným hlasem:

„Pojďte se mnou, Old Danny, pojďte, mou vieux. Ať se tu sami dochodnou o ty svoje kožešiny!“

Uchopil přítele za ruku, rychle jej vytáhl z chaty a začal se s ním domlouvat o daleké cestě do Kentucky.

O čtyři měsíce později a o tři sta mil západněji

„Danny, Danny, help—help—ach—pomoc, muži, Danny, pomoz mi… Děti, pomoc, proboha, pomoc, děti, Indiáni, Indiáni — ach Danny…“

Daniel Boon se zhrozil, naklonil se daleko přes pluh, na kterém právě něco opravoval, a naslouchal. Pronikavé volání zaznívalo od brány. Boon zbledl, ani se nedokázal vztyčit, jako by celé jeho tělo změklo a zmalátnělo, podobně jako to zažil u svého švagra Stewarta, který byl střelen do srdce a zemřel v Boonově náručí.

„Pomoc, muži, Danny, oh Betsy, Betsy, dítě moje…,“ tohle přece nebyl ženin hlas, ten jasný, klidný, hluboký hlas jeho ženy — tohle vysoké, vzlykavé, chraplavé zaječení…?

Betsy? Jeho dcera? Plavá Betsy? Cožpak nevolala Betsy? Krev se mu znovu rozkolotala v žilách. Pluh temně zaduněl o zem, stůl se překotil, už v běhu strhl se stěny váček s prachem, prostovlasý vyrazil ven, v ruce svíral pušku a ani nevěděl, jak se mu dostala pod prsty, utíkal kolem křičících žen, tamhle se ze své chaty vyřítil Thornton a za ním jeho starý otec, Boon zabočil kolem dřevěného špalku, v němž vězela velká sekyra, kterou používali všichni v Boonsburgu, jediným škubnutím ji vytrhl a ubíhal směrem k bráně. Spatřil tam stát svou ženu, obě ruce si tiskla k srdci, měla otevřená ústa a uslzené oči a dívala se k řece.

Ještě je stačil zahlédnout. Se zuřivou rychlostí počítal: čtyři, pět, šest… Šest Indiánů unášelo dvě děvčátka, ta se s křikem bránila a tloukla kolem sebe, teď seskočili rudoši dolů z příkrého břehu. Ještě jeden dva pronikavé výkřiky o pomoc — a všichni zmizeli. To všechno za bílého dne, za pokojného letního ticha, před hradbami osady…

Boon zalícil pušku, ale vzápětí ji zase sklonil. Bylo to příliš daleko, měl tu vzdálenost v oku. Ale to už kolem něho stálo deset, dvacet mužů. Obrátil se ke starému Thorntonovi: „Pošlete do polí pro ostatní. Hlídejte bránu. Střílejte na poplach. Všechny ženy ke střílnám, chlapci ať přiženou dobytek!“

Slova ho uklidnila, byl to zas starý Danny, Kožená punčocha.

„Thorntone, běžte k brodu, vezměte s sebou deset mužů, kupředu, rychle! Ostatní za mnou!“ A už se vějířovitě rozbíhali k řece, zatímco starý Thornton zůstal u brány a odtud udílel rozkazy. Ženy obsadily domy a skladiště na všech čtyřech rozích a dvanáctiletí až čtrnáctiletí chlapci na koních i pěšky spěchali k dobytku, který se pásl venku na mýtině. To už se k osadě hnalo první stádo a za ním běželi dva pastevci, křičeli a práskali biči. Zvířata proběhla bránou a zamířila do svých ohrad a za chvíli zavládl ve všech třech částech osady velký shon. Krávy funěly a dupaly, ovce ustrašeně bečely, býci a hřebci ze severní stáje se hlasitým bučením a ržáním zlostně domáhali volnosti a toužili po svých kamarádech na dvoře v ohradách.

Ať byla zvířata sebevzrušenější, lidé znovu ztichli a našli svou obvyklou tuhou kázeň. Všichni muži se vrátili z polí, z rohových skladišť, která sloužila zároveň jako hlídkové věže, vyhlížely střílnami na všechny strany tvrdé pátravé zraky, slídily po pomalovaných hlavách a po záblesku hrotů na šípech a hlavních pušek. Ale nic se neukazovalo, a i na straně směrem ke Kentucky bylo vidět jen dva strážné, které postavili ze svých oddílů Boon a Thornton na nejvyšším srázu nad řekou. Oba muži se upřeně dívali dolů do údolí, kde jejich druzi pátrali po stopách únosců děvčat.

Náhle zazněl výkřik, pak ještě jeden, strážný vlevo přiložil dlaně k ústům a zavolal, teď rozčileně ukazoval směrem po proudu a znovu a znovu něco křičel dolů do údolí, pak zalícil pušku, dlouho mířil, sklonil zbraň, ještě jednou zamířil a vystřelil. Druhý strážný se k němu rozběhl dlouhými skoky, trvalo však celou věčnost, než k němu dorazil. Dal si ukázat, co první strážný zahlédl, pak sklonil zbraň, nevypálil, ale skočil do hloubky. Jeho druh za ním. Dutá ozvěna druhého výstřelu temně zazněla z říčního údolí a dolehla až k mužům a ženám u střílen v osadě, pak se rozhostilo ticho. Naslouchajícím se sice časem zdálo, že slyší hlasy, ale to musel být klam. K řece bylo příliš daleko, vítr vál obráceným směrem a kromě toho zvířata ve dvoře byla příliš neklidná.

Brána však zůstávala zavřená a stráže u střílen neochabovaly v pozornosti ani pak, když už se „mladý Thornton“ (bylo mu padesát, a přesto mu jinak než „mladý Thornton“ neřekli) se svými průvodci dávno vrátil.

Boon vyslal Thorntona daleko vpravo, k brodu, sám se rozběhl vlevo, k západu, aby se dostal k řece o kus níž. Zdálo se pravděpodobné, že se rudoši pokusí uprchnout dolů po proudu. Řeka Kentucky tu tvořila ohyb a Boon doufal, že právě v tomto ohybu se mu podaří únosce předstihnout. Bylo-li tu však více Indiánů než těch šest, dostala by se pod indiánskou palbu jen jedna ze skupin. Rudoši rozhodně nerozvinuli tak dlouhou frontu, aby se oba bělošské oddíly octly v nebezpečí.

Boonovi průvodci běželi po jeho levé i pravé straně, tak jak se právě vyřítili ze srubů, prostovlasí nebo s čepicemi, dva muži byli bez pušek, ale teprve teď to s klením zjišťovali. Nikdo z nich však ani nepomyslil na návrat. Nechat děvčata bez pomoci? V rukou Indiánů? I když mohli každou chvíli očekávat od řeky pršku kulí, ani je nenapadlo děti opustit. Dokonce oba nováčci, kteří si zapomněli pušky, neupadli ani na okamžik do takového pokušení, i když byli bledí a potili se zlostí, rozčilením a strachem. A při běhu teprve muži poznali, co Boon zamýšlel, když poslal Thorntona tak daleko doprava. Když se jen trochu poohlédli přes rameno, viděli tam běžet Thorntonovy muže.

Ano, rudoši mohli buď přejít brodem na druhý břeh a tam pokračovat pěšky, nebo se vydat po proudu na kánoích. A do třetice mohl být únos děvčat jen léčka. Třeba na příkrém svahu nad řekou číhá v záloze tři sta až čtyři sta Indiánů…

Ale Kožená punčocha vzal v úvahu všechny tři možnosti. Celá osada věděla, jak mu na plavé Betsy záleží. Vědělo to i těch deset mužů, kteří s ním tryskem běželi mýtinou. Že by snad ztratil hlavu? Ne, i ve strašlivé úzkosti svého otcovského srdce rozkazoval bleskurychle a ze steré zkušenosti dovedl bez nejmenšího zaváhání vybrat to pravé. Ano, to právě byl Old Danny, takový člověk byl jen jediný v celém pohraničí! Tak mnohý obdivný pohled zalétal zpod plavých a hnědých hraničářských kštic k tomu, který se smrtelně nehybným obličejem běžel v jejich středu, jako by šlo o jeho vlastní život. A copak o něj nešlo?

Ach, konečně byli na břehu. Tam dole, vtlačený mezi skalnaté stěny, šuměl proud. Pohled po řece vzhůru — nic. Nový, ustaranější pohled po proudu — zase nic, ani kánoe, ani plavci ve vlnách. Ani stopa, ani nejmenší stopa po nějakém rudochovi…

„Callowayi, zůstanete tady nahoře a dáte pozor na břeh, na nás a na osadu,“ volal Boon a v příštím okamžiku seskočil ze svahu dolů. Ostatní za ním. Co teď záleželo na tiché opatrnosti a na pomalém plížení! Nejdřív dolů k vodě, bez ohledu na hřmot, na modřiny, na odřená kolena a zkrvavené ruce, dolů k řece — jak nejrychleji to půjde, pak už Indiáni tady po proudu neuniknou!

Kamení se kutálelo, křoví praskalo, Floyd, divoký Tom Floyd, se pokusil o mohutný skok přes svah pomocí větve jedné z vrb, ta se ohnula, zapraskala a zlomila se, ale to už Floyd na druhé straně dopadl a hnal se po břehu dolů jako bizon. Ztřeštěný Ir George O’Hara si sedl do dřepu, chytil suchý kmínek silný jako ruka a zahalen zvířeným prachem sjel jako na saních s hlučným povykem dolů právě po nejprudším svahu a po hlavě sebou plácl do řeky. Málem zapomněl, že jde o vážnou věc. Ale ještě než se potopil, zahlédl koutkem oka Daniela Boona, jak se sklání nad hladinou a pátravě se dívá přes řeku.

„Jak je to možné — hopla, haló, šup tam, ať se namočím — hrome, jak se dostal starý Danny tak rychle k řece — ještě dřív než já?“

S rámusem a šplouchnutím spadl do vody, ale vyplul tiše, bez hlesu, a sotva vynořil hlavu nad hladinu, pátral dolů po proudu. Nejdřív neviděl nic, dlouhé vlasy mu splihle padaly do obličeje, oči měl plné vody a musel je několikrát zavřít a otevřít, než se mu rozplynul závoj před nimi. Potom se však rozhlížel po březích, nejprve po protějším, potom po přilehlém. Šlapal vodu, pátral a pátral, ale bez úspěchu. Už se chtěl vrátit na břeh a porozhlédnout se po své bouchačce, kterou sice nešetrně, zato přece ještě včas před svým skokem do mokrého živlu stačil odhodit do křoví vpravo, když se mu zazdálo, že nedaleko odtud směrem po proudu se na břehu něco hýbe. Haló, nebylo to… tam ve stínu… těsně u břehu v těch převislých větvích… něco světlého, bílého…? Dobře že Betsy Boonová měla světlé šaty…

Ostatní na břehu nemohli nic zahlédnout, ale on, tady v řece! Nu vida, k čemu je takový skok do vody dobrý!… Ještě jednou se tam pozorně zadíval… ovšem, byly to dvě kánoe, ujížděly při protějším břehu ve stínu křoví; zatracení lišáci, ze břehu by je nikdo nezpozoroval.

„Danny, Old Danny,“ volal, „tamhle jsou ve vodě, na kánoích…“ Udělal dvě tempa, vylezl na břeh a šeptal:

„Tam dole, v zátočině, potřebovali bychom čluny…“

Ale to už shora křičel Richard Calloway:

„Stát, haló, stůjte, holomci, tady jste, za nimi, za nimi, po řece, čluny, přineste čluny, za nimi!“

Boon se zamračeně zadíval nahoru. Proč takový křik? Nu ovšem, Calloway ztratil trpělivost, vždyť právě jeho dceru unášeli společně s Betsy Boonovou. Ale pak už neztrácel Old Danny čas, běžel k místu, kde byl připoután nejbližší člun, všichni v osadě o něm věděli. Tom Floyd však odtamtud křičel: „Tak tenhle navrtali… v kánoi je díra.“ Nahoře třeskl výstřel, pak vykřikl O’Hara: „Tenhle taky, taky je v něm díra. Poškodili všechny naše čluny!“ Boon vydal rozkaz: „Pojďte za mnou, O’Haro, Floyde, pojďte, vím o úkrytu.“

Jak je to všechno těžké! Musí běžet proti proudu, vzdalovat se od nepřátel, utíkat od Indiánů, kteří veslují po proudu, co jen síly stačí. Nic naplat. Běží, klopýtají, pádí. Boon stane před hustým křovím:

„Tudy, Tommy Floyde, tenhle člun snad nenašli. Nevede sem ani jediná stopa!“ Prodírá se spletí větví přímo ke skalnaté stěně, Thomas Floyd neváhá ani na okamžik, vždyť Boon jistě dobře ví, co dělá — ano, je tu jeskyně, leží tu kánoe z březové kůry, unese jistě pět šest mužů. Floyd se nestačí divit, nevěděl o téhle skrýši, a přece je v osadě už od samého založení Boonsburgu. Ani O’Hara nevychází z údivu: Je to ale lišák, tenhle Daniel Boon! Živé duši o té skrýši nevyprávěl! Chopí se člunu, venku se ozve druhý výstřel. Boon, ten Boon, kterému se svírá srdce úzkostí o dceřin osud, říká:

„Opatrně, mládenci, pomalu, ne tak zhurta!“

Březová kůra se lehko potrhá, Boon to ví, dá si už pozor, ale Floyd by mohl být zbrklý. A pak ještě dodá (myslí na všechno, i na to, že by mu jeho druhové tohle tajnůstkářství se skrýší mohli zazlívat): „To bylo určeno pro případ nouze. Ani já jsem sem nikdy nechodil, aby k úkrytu nevedla žádná stopa. O tomhle člunu neví ani Jean Martin…“

Toma Floyda přece jen trochu mrzí nedůvěra, která zaznívá z Boonových slov. Ale pak se zasměje: „Máte pravdu, Boone. Je to přece jen lepší. Kdybyste o tom pověděl jednomu, musel byste to vyprávět všem.“

Opatrně, láskyplně, jako raněného přenášejí lehký člun. Ostatní už nesou z jeskyně pádla, je tu i Thornton, ve dvou člunech přijíždí se svými lidmi po proudu. Oba čluny mají neuvěřitelně hluboký ponor, přistávají, obě kánoe jsou plné vody. „Navrtali nám všechny čluny,“ zasupí Thornton.

„Tak pojedu na tomhle sám. Se mnou se vydá jen Floyd, Calloway a Jean Martin. Ostatní se vrátí zpátky do osady. Třeba vás tam bude všech zapotřebí, kdopak ví. Opatrně, Thorntone!“

Opatrně, ano, řekl to. Opatrně! Thorntonovi tak radil, ne sobě. A přece právě jeho dítě unášejí po řece. To on se vydává na pronásledování Indiánů!

Nastoupili. Jean Martin se usmál, když uviděl člun. „To je ten z vaší skrýše, co?“ ptá se. Floyd a O’Hara s podivem vzhlédli. Boon je překvapen: „Odkud to víte…?“ Francouz se i v téhle vážné chvíli jen zazubí: „Il y a — deux mois… už jsou to dva měsíce, co já viděl tuhle kánoi… ve vaše jeskyně…“

Ale to už se dostali do proudu. Tři, které Boon před chvílí určil, a ještě dva další. Pět z nich vesluje, veslují jako o život, skloněni, se zraky upřenými vpřed, pěsti jim zbělely, jak usilovně zabírají. Šestý klečí na přídi, zkouší náboj v hlavni, sype suchý prach na pánvičku — Jean Martin, Francouz, střelec, který občas překoná i Boona. Při běhu k řece se připojil k Thorntonově tlupě. Dva nejlepší znalci pohraničí v jediném oddílu — to by nebylo příliš rozumné, Thornton potřeboval pomoc, nepatřil právě k těm nejzkušenějším.

Po chvíli však odkládá Francouz pušku a rozhlíží se po břehu řeky. Kde asi rudoši přistanou? Nebo snad už někde přistáli? Jen aby to místo neminuli!

„Danny, mon ami, berte si na starost levý bržeh,“ řekl Francouz tak klidně, jako by v téhle honbě šlo jen o krávu, která se zatoulala ze stáda.

„V pořádku, Jeane. Máte lepší oči. Dívejte se dobře, Jeane!“

Strohá slova znějí úpěnlivě. Boonovi je zatěžko pozorovat nedůležitý levý břeh. Vždyť rudoši se musejí dostat ven z Kentucky, chtějí-li uprchnout. Určitě přistanou na pravém břehu. Oba výstřely je vyplašily. Neodváží se znovu skrýt, vědí, že horkokrevní pronásledovatelé jsou jim v patách.

Boon se však podřídí. Dobře ví, že ve stopařském umění je Jean Martin pravým mistrem. Copak mu o tom právě nepodal důkaz? On jediný vypátral skrýš ve skalní stěně! A tak i když se hlava chce stále otáčet napravo, Boon se přinutí a pozoruje levý břeh.

Rychle se sunou po proudu řeky — ale přece jen ne tak rychle, jak by mohli. Chtějí-li rudoši přistát, musí běloši veslovat zvolna, aby neminuli místo jejich přistání. Chtějí-li však Indiáni prchnout po řece, měli by se pustit za nimi co nejrychleji. Ted by se hodil ještě jeden člun, aby se mohli rozdělit. Co je správné? Veslovat pomalu, nebo rychle?

Jean Martin na přídi člunu nevnímá krásu pobřeží, půvabné olšové háje, stříbrné a něžně zelené vrbové větve padající do proudu, tiché říční zátočiny, malebné, až do vody se sklánějící skalní stěny s bílými, žlutými, červenými a šedými pruhy hlíny, které tu všude vy hlodala řeka. Nevidí statného jelena, který tamhle na druhém břehu stojí na dostřel, chvíli se vylekaně dívá na řeku, pak se rychle otočí a prchne po prudkém svahu nahoru do houštin.

Jean Martin sleduje jen okraj břehu dvě stopy nad hladinou. Pečlivě si prohlíží každý okraj palouku, zda v zelené trávě nelze zahlédnout tmavší pás, pruh pošlapaných stébel. A ještě pečlivěji sleduje jeho zrak balvany, které tu a tam vyčnívají nad hladinou. Nesklouzla po nich lidská noha a neodloupla kus mechu? Neblýská se tam něco bílého a vlhkého? Ano, teď to našel!

„Stát — pržijeďte k tamchleté skále!“

Hlavy se zvedají, kánoe zprudka obrací. Francouz se spokojeně usmívá, ale když se přibližují, strne. Ta stopa je až příliš zřetelná. Povstává v kymácejícím se člunu, nohou jej odstrkuje od skály, dívá se vzhůru:

„Oh — la — la… chytré, chytré… Jsou to ale lišáci,… ale ne dost chytré pro syna mécho otce…“

Protože stojí, může si shora prohlížet skalnatou plošinku, u níž přistáli, na balvanu porostlém lišejníkem je mnoho stop, ne příliš zřetelných, a přece až příliš zřetelných na prchající Indiány. Stopy vedou do houští — má vystoupit a prozkoumat je? Jeho zrak pátrá kolem a pak náhle uvidí, co tušil. Velmi nezřetelně, mnohem nezřetelněji než ostatní stopy, se rýsují otisky páru mokasínů na okraji skály. Jejich špičky však směřují k vodě!

Ještě pečlivěji se rozhlédne. Muži v člunu, i sám Boon, kterému se asi rozbušilo srdce, zapomněli napětím dýchat, ale chovají se tiše. Vědí, že v těchto věcech je Francouz všechny předčí. Rozhlížejí se po břehu, tvoří příliš zřetelný terč před světlým pozadím vodní hladiny…

Teď už má Jean Martin jasno. To, co právě uviděl, nejsou stopy dvou, ale tří lidských nohou.

„Přílišná opatrnost je neopatrnost,“ bručí si francouzsky, „Proč jen chtěl ten druhý vstupovat do stop toho prvního? Tím přece jen vtiskl stopu prvního ještě hlouběji do bahna. Kdyby si opatrně stoupl vedle stop svého kamaráda, byly by obě stopy mělké, tak mělké, že bych je asi ani nezpozoroval. Levou nohou však šlápl vedle…!“

Traper, protřelý mistr v honbě na zvířata i na lidi, se teď ptal sám sebe, co by asi dělal na místě Indiánů. A hned si také odpověděl: „Totéž, jenže líp. Nepředstíral bych tak nápadně přistání, nezanechával bych tak zřetelné stopy na skále — a pečlivě bych ukryl místo, odkud bych skočil zpátky do řeky.“

Rozhlíží se, aby se přesvědčil, jak to tu vypadá dole ve vodě. Ovšem, řeka je tu dost hluboká, aby se dalo skočit ze skály do proudu…

Odrazí se a člun klouže zpátky.

„To byla lest, une trappe… past… ici, tady dva vystoupili z té kánoe, aby udělali ty stopy… Potom oni skočili zpátky do ržeky. Allons, jedeme dal!“

A znovu se ocitají uprostřed řeky. Stejně pečlivě jako předtím ohledává traper palouky, skalnaté výběžky, s menší pozorností sleduje řídké pruhy písku na břehu.

A tak veslují dál, uběhla další čtvrthodina, všechny trápí nezodpověděna otázka, zda bylo správné, že pokračovali v plavbě. Především Callowaye žene vztek, strach o dítě, netrpělivost jej nutí zrychlit záběry vesel. A pak se vždy znovu zaráží. „Jen ne tak rychle, třeba jsme právě minuli to správné místo…“ V rozčilení zalétá jeho pohled k protějšímu břehu…

Daniel Boon je bledý. Pohybuje veslem stejnoměrně, vůlí krotí svou sílu. Přivírá oči před slunečními paprsky, šikmo dopadajícími na hladinu. Světlý lesk Boonových očí pohasl, blýskají ostře a studeně jako zraky rysa. Neujde mu ani píď země na levém břehu. Ale i Boon se zmítá v pochybnostech, zda traper před chvílí všechno dobře uvážil, zda tak krátká chvilka, s níž se spokojil, opravdu stačila na přesné pozorování, na správné závěry.

Ani Jean Martin si není jist. Neměli snad aspoň vystoupit? Jde přece o lidské životy, ne o stopařskou ješitnost,

Náhle sebou škubne a sklouzne na dno člunu.

„Zastavte,“ šeptá tiše a vzrušeně, „zpátky, pár záběrů, allez, allez, poržádně, poržádně, encore une fois, ještě jednou… tady, tady! Tady nahorže… kánoe… už je máme, máme je… ke bržechu…“

Veslařům chvíli trvalo, než vyrovnali záběry, ale vtom už je slyšet Boonovy tiché povely: „Raz, dva… raz, dva…“ Konečně se rytmus sjednotil, teď zaskřípěl kýl na písčitém břehu. Jean Martin si zběžně prohlédne bílé oblázky, dlouhým skokem uskočí stranou — to jen pro všechny případy, aby neporušil stopy — a běží po svahu vzhůru. Ostatní skočí do vrbin, aby se dostali z dohledu, a vytáhnou za sebou člun. Boon se odtamtud rozhlíží po písčitém břehu, zpočátku nic nepozoruje, písek je všude úplně suchý.

Potom však zahlédne tu a tam sotva znatelné pruhy, přímo u vody i stopu podpatku… tady tedy přistáli a setřeli za sebou stopy. Nebylo to tak těžké, až do hloubky půl stopy pod povrch je tu písek stejnoměrně provlhlý a leskne se do běla. Indiáni po něm několikrát vlekli přikrývku, nejhlubší stopy uhladili rukou, takže jsou sotva znatelné.

„Je to zázrak, že si toho Jean Martin všiml už z řeky, ze vzdálenosti osmdesáti yardů,“ pomyslel si Boon. A O’Hara to vyslovil nahlas:

„Jak je to možné, že si tohohle všiml už z řeky?“

„Váš přítel na nás mává,“ oznamoval Thomas Floyd Danielu Boonovi. Floyd leží s Callowayem v záloze v houští, aby Francouze kryli. Boon vzhlédne. Ano, tam nahoře stojí vzpřímený Jean Martin a kývá na ně. Nehrozí tedy žádné nebezpečí, rudoši musí být už daleko odtud. Vtáhnou svůj člun zcela do houští, aby ho z řeky nebylo vidět, a spěchají za Francouzem. Teprve když stanou těsně u něho, spatří oba indiánské čluny.

„Jsou to Šavani. Nikdy bych já neviděl ty jejich stopy na písku. Kterýpak Indián vystoupí na místo s pískem? Ale já viděl ty kánoe tady, jen kousek, malinký kousíček seulement. Ale já viděl dost… Maintenant my máme jejich stopu, teď ji máme, mon pouvre ami — teď my máme, my budeme mít les deux jeunes filles, ty obě malé cérušky.“

„Má pravdu, Danny! No tak, vzpamatujte se! I kdybyste byl s námi jen vy sám, tak ty lupiče dohoníme. A zvlášť když je tu i Jean Martin.“ Takhle ho utěšoval dlouhý Floyd, projevoval mu svou účast a snažil se ho povzbudit. Poklepal Boonovi na rameno.

„Tiše, chlapci,“ odpověděl Boon. „I já jsem teď získal trochu naděje. Bůh to nedopustí…,“ prohlásil téměř slavnostně, ale hned zmlkl, jako by se bál vyslovovat své myšlenky nahlas.

Calloway nevěnoval oběma člunům příliš pozornosti, ani dobře neposlouchal, co Francouz říká. Jeho netrpělivost, mučivý strach o dítě a šílená touha po pomstě, které zatím skrýval pod maskou lhostejného klidu, vytryskly z něho ve vzlycích, jež zněly jako krátké, zlobné zavytí vlčáka ve chvíli, než se náhle vrhne na protivníka. Velký vyzáblý muž se divoce rozhlédl kolem sebe, spatřil haldu oblázků a říčního štěrku táhnoucí se od vrcholu svahu až dolů k místu, kde stáli, a rychlými dlouhými kroky vyrazil po svahu vzhůru. V očích mu zle jiskřilo.

Ostatní se vydali za ním, jen Boon zůstal. Hleděl na Jeana Martina, který se zaraženě díval za odcházejícími.

„Eh, la-haut! dites donc… eh, la-haut, tam nachorže… ržekněte mi, kam vy jdete? Žádné stopa tam… ici, ici… tady u mě je stopa…“

Poslední slova už za nimi křičel, protože se zdálo, že ho vůbec neposlouchají. Pak se Floyd zastavil a také Ir zůstal stát. Zavolali na Dicka Callowaye, a nakonec poslechl i on. Jen nerad se otočil. Co je to za hluk?! Ozvěna jejich volání se tříštila o skály. Takhle chtěli chytat Indiány? Ale jaká tu byla jiná cesta? Rudoši přece nemohli na skálu vyletět! Stěna byla svislá, hladká, bez jediného výčnělku spadala přímo do údolí, nikde ani škvíra, ani stezka. Indiáni přece mohli vystupovat jen po té hromadě kamení, a tak se po ní dral i Calloway. Nazlobeně shlédl na malého Francouze, který stál dosud u člunů a horlivě mával. Ostatní se obrátili, i Tom Floyd. „Tak tohle je mu podobné. Pořád stejně horkokrevný, nerozvážný. Nejdřív běží za mnou nahoru jako býk, ale sotva někdo zapíská, hned obrátí…“

Callowayovi se chtělo klít, ale všiml si, že vedle Jeana Martina stojí Daniel Boon. I jemu přece uloupili děvče. A Old Danny také mával? Co naplat, bude asi muset zpátky dolů.

Malý Francouz, ten snědý skrček, se na něj díval zlobně blýskajícíma očima.

„Copak jste vy děti? Chcete vy chytat Indiány těma dlouchýma nochama? Né chlavou? Nejdřív musíte vy myslet, dívat se, čenichat…“

Calloway se chystal vybuchnout. Ale Martinovy černé oči pod opáleným nízkým čelem se blýskaly tak, že Dick zůstal raději zticha. I ostatní zmlkli.

„Běchat do kopce, simplement do kopce, tonjours nachoru… poržád rovnou za nosem — to je móc chytré. Ici… ici… tady… et la, a tam… stopa. Můžete vidět? Il sont allés la-bas — šli tam dolů, do údolí… along river… podle ržeky…

Voila — musíme jít skrz to kržoví… pak uvidíme všecko.“

Domluvil a vnikl do houští, odkud měl podle předpokladu břeh příkře klesat, ale když se ostatní vydali za ním, uviděli, že bylo docela dobře možné postupovat podle skalní stěny. Zpočátku to bylo velmi nepohodlné a museli se tisknout až ke skále, aby nesklouzli dolů, pak se stezka rozšířila a nakonec stopa, nebo to, co Jean Martin za stopu vydával, začala opravdu klesat k řece; a tam se slova malého trapera potvrdila. U protějšího břehu voda proudila těsně podle skály, avšak v místech, kde teď stáli, obtékala řeka Kentucky v širokém oblouku kus naplavené půdy, na němž rostlo jen několik ubohých vrbových keřů, potom pár olší a bříz. Mrtvé říční rameno se táhlo napříč pobřežní naplaveninou a Indiáni, kteří až dosud zanechávali stopu zřetelnou jen pro ostrý zrak malého Kanaďana, museli, ať chtěli nebo nechtěli, přebrodit ten světlý vodní pruh. V bahnité půdě se jim přes všechno úsilí nepodařilo stopy zcela zahladit. Calloway až dosud následoval své druhy jen s vnitřním odporem a i ostatní muži projevovali pochybnosti. Bylo přece samozřejmé, že Indiáni se ze všech sil budou snažit, aby se dostali na náhorní planinu. Tam mohli své stopy zahladit mnohem dřív a mnohem snadněji než tady. Ostatně stopy, které jim Jean Martin až dosud ukazoval, mohly být jen výplodem jeho fantazie! Kamínek, který se někde odvalil z jamky, nalomená snítka, rýha na hraně skály — jaký to mělo význam! To přece mohla stejně dobře způsobit laň nebo jelen…

Traper si dobře všiml nedůvěry ostatních. Proto teď řekl:

„Eh bien… tak co? Měl jsem já pravdu? Voila… ržeka, dva, trži, čtyrži, pět noch… Vidíte? Půl chodiny… pryč… Tady museli pržes… nemohli nic cacher… ukrýt stopy…“

Ostatní přikyvovali, i Calloway uznal, že jejich vůdce má pravdu. Daniel Boon však prošel kolem Jeana Martina se zasmušilým, utrápeným obličejem. Nešlo mu o stopařské mistrovství… vždyť jen žvaní a ztrácejí čas… šlo mu o vlastní dítě. Bože, jeho Bess, jeho malé plavé děvčátko — v rukou rudochů… proč jen nemá křídla nebo alespoň psí čenich… potom by… Boon se udeřil do čela a otřesen se zastavil. Pes! Nechal psa v osadě, místo aby ho vzal s sebou! Teď asi vyje a teskní po svém pánu. Divoce se zasmál. On, „neomylný, opatrný, na všechno myslící“ Boon — a nechá psa doma… Ale už znova vykročil. Co naplat! Nezbývalo než stisknout zuby, soustředit všechny myšlenky a vydat se po této stopě… Bess! Betsy!

Někdo mu zlehka poklepal na rameno. „Odvachu, Danieli! Najdeme je.“ Byl to Jean Martin.

A tak se znovu rozběhli za traperem, utíkali a skákali jako on, netrpělivě vyčkávali, když zaváhal, když hledal, když nenacházel. Rozhryzávali si rty až do krve, zatínali pěsti v bezmocném vzteku, svírali v rukách pušky, pomáhali i při hledání — ale většinou to byl Kanaďan, kdo dával povel k dalšímu pokračování, protože jen on dovedl určit směr třeba jen podle otočeného listu, dikobrazího ostnu vypadlého z mokasínů, podle temnějšího pruhu v trávě. Kdekoli byl třeba jen s několika listů v křoví při chůzi setřen prach, kdykoli nějaký zajíc uprchl ze svého pelechu před červenou zvěří a zanechal v písku stopy, ať to byla nějaká větvička nebo kámen, který čísi noha zatlačila hlouběji do země — Jean Martin to vždy objevil, posoudil, vyvodil z toho své závěry. Někdy byly sice odvážné, někdy až příliš smělé, ale pokračoval v postupu jen tehdy, jestliže nový objev doplňoval ty předchozí.

Jednou se téměř o tři sta metrů vrátil, když narazil na něco, co si nedovedl v hlavě srovnat. Padal soumrak, a oni se k Indiánům dosud nepřiblížili. Ještě úzkostlivěji než na zem se muži dívali k východu, odkud k nim nezadržitelně přicházela noc. Že by se to rudochům opravdu mělo podařit? Stíny se prodlužovaly, ve vysoké trávě bylo stále temněji, už před hodnou chvílí se po stopách Indiánů dostali na náhorní planinu, řeka Kentucky už ležela několik hodin cesty za nimi, cožpak měla být celá jejich námaha marná a strach o osud uloupených dětí neměl nikdy skončit?

Thomas Floyd, O’Hara i ostatní se ohlíželi stále na Daniela Boona. Většinou se zdržovali za ním, aby neviděli jeho obličej, tu šedou, ztuhlou tvář, v níž ze světle hnědých očí, které vždy zářily tak teple a upřímně, zbyly jen dvě úzké mrtvé škvíry. Dokonce i Richard Calloway, který se také chvěl o život své dcery, zpozoroval němý žal ve tváři svého druha. Dlouhý Calloway nebyl právě něžný a na této cestě si o své dceři párkrát pomyslel:

„Dobře jí tak, Františce. Co se má sama toulat u řeky. Jen až vás dohoním, to bude výprask. Nejdřív Indiáni — ale potom hned přijdeš na řadu ty, Františko!“

Tak byl Calloway přesvědčen o tom, že Indiánům jejich kořist vyrvou. Když však spatřil Boonův obličej, jeho důvěra se ztrácela. Ne že by Kožená punčocha vypadal ustrašeně. Ale zdálo se, že o dobrém výsledku téhle štvanice není nikterak přesvědčen.

Náhle se traper znovu zastavil. Dorazili k úzké, mělké bystřině. Jean Martin poklekl, aby v té polotmě lépe viděl. Ostatní k němu vzhlíželi ve starostlivém očekávání, ve stínu keřů sami sotva rozeznávali ohnutá záda v šeru před sebou… a tenhle Kanaďan chtěl najít stopy… ještě teď, v noci? Lehl si na zem a pátral podél potoka, potom přeskočil na druhý břeh a hledal tam. Netrvalo dlouho a Francouz se vrátil. Znovu zkoušel štěstí na této straně. Na druhém břehu stopa nepokračovala… Indiáni se zřejmě dali potokem, ale kdo mohl vědět, zda nahoru, nebo dolů? Starý trik, pořád stejný starý trik…, a přece nic mu nemohlo být nepříjemnější než právě tohle… a právě teď. Nastala noc, sledovat stopu už nebylo možné. Tiše zaklel… „Bon Dieu de bon Dieu de bon Dieu… ach bože, bože… fini… to je konec…“ Vzpřímil se a ohlédl se po mužích.

„Eh bien… quoi maint’nant, co teď? Tady my musíme vyspat.“

Tehdy poprvé po dlouhé době zas Daniel Boon promluvil. Jeho hlas zněl odhodlaně a rozvážně, nebylo v něm slyšet ani váhání, ani nerozhodnost. „Ano, musíme tu zůstat. Půjdeme-li dál, jen ztratíme stopu. Zítra ráno…“

„Si, si, si,“ živě souhlasil Francouz. „C’est ça, tak je to, zítra ráno my chledáme dál a my je budeme chytit.“

Tato noc uložila tvrdou zkoušku statečnosti chlapského a otcovského srdce. Jakmile Jean Martin poznal, že muži uposlechnou jeho rady, ulehl na zem a za několik minut už spal. Vždyť zítra bude zapotřebí sil. Ostatní nebyli tak chladnokrevní, ale i oni usínali jeden za druhým. Poslední usnul Richard Calloway.

Daniel Boon však probděl celou noc. Ležel natažen na zádech, ruce si složil pod hlavu a široce otevřenýma očima hleděl k obloze. Hvězda za hvězdou se rozžíhala a za chvíli nad ním na temném pozadí vesmíru pokojně zářila všechna nebeská světla. Slyšel, jak v nočním vánku šumí vysoká tráva, jak se v nedalekém háji probouzejí ze spánku a ozývají se ptáci, nějaký kojot se opatrně připlížil, ale zděšeně uskočil, když mu vítr náhle zanesl k čenichu pach spících mužů; potom ještě hezkou chvíli rozzlobeně štěkal, ale z bezpečné vzdálenosti. Znovu zavládlo ticho uklidňující osamělého bdícího muže, tráva šuměla, rozkvetlá louka voněla, nehlučně mu nad hlavou přelétla sova, nepokojně a nejistě zakroužila nad tábořištěm a opět zapadla do hlubin noci — jeho lovecké smysly to všechno vnímaly, slyšel i nejslabší šramot v temnotě, jen své neklidně bušící srdce velký lovec neposlouchal. To srdce však bilo a bušilo a tlouklo hlasitě a úzkostlivě. Když hvězdy nad ním zvolna počínaly blednout, když se na východě začínalo rozbřeskovat, nabyl Boon přece jen trochu víc klidu a důvěry.

Honba začala nanovo. Jean Martin běžel vpředu. Pušku svíral v levici a šel skloněn, s nosem až u země, jako lovecký pes. Kdykoli se nemohl rozhodnout, pobíhal právě tak jako pes v kruhu kolem poslední ještě zřetelné stopy a většinou netrvalo příliš dlouho, než jim pokynul, aby ho následovali.

Dopoledne se začalo nebe zatahovat. Muži se znepokojeně dívali po stále černějších kupách mračen, která se nad nimi valila. Silný liják by mohl setřít všechny stopy. Malý Francouz spěchal stále víc, jako by chtěl s blížícím se deštěm běžet o závod. Pak spadlo pár teplých kapek, ale zůstalo jen u mírných přeháněk.

Pospíchali k severu, stále k severu, míli za mílí po stopě, o níž se hraničáři stále domnívali, že existuje jen v traperově fantazii, až na jednom místě byla konečně tak zřetelná, že se potvrdilo, že Jean Martin měl pravdu. Muži znovu potřásali hlavami. To hraničilo s nemožností, se zázrakem. Ir O’Hara, poněkud omezený a pověrčivý, se pokaždé pokřižoval, kdykoli Francouz předvedl některý ze svých skvělých výkonů, jako by se tím chtěl chránit před zlými následky své spoluúčasti na takovém zjevném čarodějnictví. O’Hara byl kromě Jeana Martina jediný katolík v celém Kentucky, tehdy, i ještě po mnoha letech.

Změřme si někdy na mapě, jaký to byl už jen fyzický výkon, sledovat indiánskou stopu napříč celou zemí až k řece Licking River: podle dnešní míry dobrých osmdesát kilometrů. A k tomu ještě v krajině, která byla v takovém stavu, jak ji stvořila příroda, jak ji utvářely roční doby, slunce, déšť a sníh. Tehdy tam samozřejmě nebyla obilná pole, nerostl tam jetel ani řepa, všude se prostírala jen divoce porostlá prérie, křoví, roští, háje i osamělé skupiny stromů, potom zas na míle se táhnoucí lesy, v nichž se bujně a ve spletích rozrůstal podrost… Ani jediná silnice, ani cesta, dokonce ani polní stezička… Lehko se to řekne a lehko se o tom čte, ale pokuste si o tom utvořit skutečnou představu… Brodit se koryty potoků, běžet chvíli do kopce a pak zas chvíli s kopce, přeplavávat řeky, hodiny a hodiny hlídat očima stopu, která ani jako stopa nevypadala, protože Indiáni měli náskok celé jedné noci a tohoto předstihu využívali.

A kdo mohl říct, zda Indiáni na vhodném místě nevytvořili ze stop smyčku, zda se nevrátili zpátky v určité vzdálenosti od svých vlastních stop a zda teď za nejbližším příhodným křovím nečekají v záloze s nabitými puškami a napjatými luky? To byla jedna z nejobávanějších indiánských lstí, proti níž v podstatě neexistoval žádný obranný prostředek.

Konečně odpoledne bylo znát, že stopa nabývá na zřetelnosti, že se tedy k pronásledovaným přiblížili a že Indiáni polevili ve své ostražitosti. Zřejmě si mysleli, že se už pronásledovatelů nemusejí obávat. Nebo to byla past? Chtěli snad, aby se běloši ukolébali v jistotě? Bílí muži však zatínali pěsti, pevněji svírali pušky a štvanice na Indiány pokračovala po jasně viditelné stopě. Sto kroků běh, sto kroků chůze — hodiny a hodiny. Hraničáři byli jako ze železa, z ocele, zřetelné stopy indiánských mokasínů je povzbudily, pustili se po nich jako ohaři, jako vlčí smečka, němě, zarytě, odhodlaně. Jen tu a tam pohled stranou, sotva slyšitelná poznámka ke kamarádovi po boku, hmat po pušce, po noži za opaskem… dál, dál… Překračovali menší potoky, obcházeli houští a křoví, chvíli běželi podél hřebene pahorků, potom zas dolů do údolí, lesem… Stopa byla zřetelná a jasná, ale přibližovali se doopravdy? Jedli v běhu. Boon jim rozdělil sušené maso a slaninu ze zásoby, kterou měl uloženu ve

svém člunu u řeky Kentucky. Žízeň hasili vodou z potoků, které překračovali…

Den uplynul, odpoledne se mraky zase protrhaly a nastalo veliké vedro. Teď se však znovu začínalo smrákat. Cožpak měli zmeškat ještě jednu noc, ještě jednou měli lupiči získat náskok? Mohli být nanejvýš čtvrthodinu cesty před nimi. Podaří se jim dostihnout je dřív, než nastane tma?

Opatrně vystupovali muži z každého křoví, opatrně propátrávali celý úsek, kam stačili dohlédnout. Kdyby je rudoši předčasně spatřili, byl by osud obou dívek jistě zpečetěn. Indiáni by je raději nemilosrdně probodli, než by je dobrovolně vydali zpátky.

Připravili si pušky k výstřelu, každou chvíli si zkoušeli náboje, Boon a Jean Martin běželi vpředu, ostatní v rozptýleném zástupu za nimi. Vběhli do hustého porostu, oba vůdci na okamžik zaváhali, než se odvážili na volnou planinu, pak se znovu rozběhli dlouhými kroky — náhle traper varovně zasyčel a těsně na okraji lesa se vrhl k zemi, Boon ho stejně tiše následoval, Thomas Floyd, O’Hara a další dva rovněž zalehli a opatrně jako hadi se plížili kupředu.

Před nimi ležela řeka Licking River, povlovným obloukem obtékala nízký pahorek a tam — tam pod stromy na kopci — tam byli Indiáni i dívky. Rudoši se zřejmě cítili zcela bezpeční, právě se chystali rozžehnout oheň a dopřát si k večeři pečínku.

Tak už k tomu došlo. Dvoudenní honba se chýlila ke konci. Boon se spolu s Francouzem odsunul zpátky do houští, ostatní z ochranného krytu zatím ještě vůbec nevystoupili.

Leželi vedle sebe, pokryti listím a větvemi, a pohlíželi směrem k indiánskému ležení. Pociťovali zlostné zadostiučinění nad tím, že se Indiáni tak neopatrně usadili téměř na temeni pahorku. Domnívali se snad, že odtamtud budou mít lepší rozhled, a zatím sami poskytovali výborný cíl.

Daniel Boon pronesl odhodlaným pevným hlasem: „Je tam moje dcera. Ať žádný z vás nepodnikne nic, dokud vám neřeknu. Prosím vás, poslechněte mě.“ Poslední slova zněla jako úpěnlivá prosba. Kožená punčocha znal své lidi. Nedočkaví, prchliví, útočili jako býci — v posledním okamžiku by mohli ještě všechno pokazit. Nejraději by se byl plížil jen s Jeanem Martinem. Jako žhavé železo se mu vpalovala do vědomí myšlenka, že život jeho dítěte visí na vlásku. Jestliže to budou Šavani, kdo první objeví nepřítele, pohrouží své nože do hrudi děvčete dřív, než stačí hraničáři jen zvednout pušky. Daniel Boon rozhodně nebyl řečník, ale strach a starost mu vkládaly slova do úst:

„Dicku Callowayi, žádnou ukvapenost. Jde také o vaši Františku. Víte, jací jsou rudoši. A Tome Floyde — vy také… zapřísahám vás. Střílejte teprve tehdy, až vám řeknu. Jinak sami zaviníme smrt našich dětí…“

Dlouhý Floyd, který měl ve zvyku na každé neopatrnější slovo odpovídat ranou pěsti a který by za jiných okolností i tato slova chápal jako urážku, pohlédl Boonovi do tváře. V očích svého druha spatřil bezejmenný strach, a otřesen tím, co se v Boonově tváři zrcadlilo (— jak asi lpěl tenhle člověk na své dceři!), odpověděl drsným hrdelním hlasem:

„Jen žádné starosti, Danny, Poslechnu vás jako jehně.“

Jean Martin zatím prozkoumal terén a prohodil k ostatním několik tichých slov. Boon souhlasil. Vydali se kvapně houštím doprava, dolů k řece.

Boon počítal.Tam nahoře bylo šest Indiánů, obě dívky se mezi nimi volně pohybovaly… Kožená punčocha byl smrtelně bledý… Jen se teď nedopustit žádné chyby. Ó Pane, dej, ať se to podaří!

Calloway mu byl těsně v patách. Ostatní mimoděk dávali těmto dvěma přednost.

Sklonili se a rychle přeběhli paseku, teď podle břehu, tiše, tiše… srdce se chvělo úzkostí, ale všechny pohyby byly klidné a rozvážné. To už spatřili Šavany těsně před sebou. Dva z nich se smáli a bezstarostně se dohadovali, zdálo se, že jeden z Indiánů dívkám domlouvá a těší je, ostatní tři klečeli u ohně. Jen padesát kroků dělilo hraničáře od Indiánů. Skrývali se v hustém křoví, běželi skrčeni jakousi strouhou, když Jean Martin náhle zadržel dlouhého Floyda. Vrhli se k zemi a nechali ostatní proběhnout. Floyd porozuměl a připravil si pušku k výstřelu. Jestliže Šavani zpozorují hraničáře předčasně, oba muži v záloze vystřelí a napadnou Indiány divokým útokem.

Boon se chtěl dostat k Šavanům shora, odtamtud to bylo k jejich tábořišti blíž. Ale k tomu potřeboval nejprve obejít celý pahorek, aby mohl vystoupit po protilehlém svahu. Byl to riskantní podnik, téměř před očima Indiánů. Ještě že stromy v údolí měly tak husté koruny.

Malý traper ležel s neobvyklým dojetím ve tváři za úzkým zeleným keřem. Hryzl si nervózně knír… nebylo mu dobře. Celé Kentucky ho znalo jako přítele Indiánů… Ale než aby nechal povraždit děvčata… Jestliže rudoši předčasně něco zpozorují… jeho kulka znamenala jistou smrt… Vyhlížel zachmuřeně a rozezleně…

Vtom třeskly čtyři výstřely, zaznělo to téměř jako jediná rána. Dva z Indiánů se s výkřikem zhroutili, třetí zavrávoral, ti u ohně vyskočili, rozhlíželi se, to už vystřelil i Floyd, Boon s Callowayem, O’Harou a Bowmanem se řítili se svahu, Floyd vyrazil — jen traper zůstal ležet. Tiše, s mrazivým klidem pozoroval nezraněné Indiány. Jeho zrak klouzal podél hlavně pušky… Rudoch, který by se vrhl na některé z děvčat, by byl synem smrti. Tři nezranění však prchali dolů po svahu, k řece. Floyd svého muže nezasáhl. Daniel Boon objímal v slzách svou dceru, avšak Calloway v bezmezném vzteku tomu z Indiánů, který byl jen raněn, rozrazil pažbou lebku. Temně to zadunělo, jako když dopadne železné kladivo. Františka Callowayová se vrhla otci kolem krku a Calloway svíral v jedné ruce děvče, v druhé pušku potřísněnou krví. Floyd a O’Hara se vrhli k oběma mrtvým a začali jim stahovat skalpy. V indiánském území se z hraničářů také už stali poloviční Indiáni. Bowman, původem Němec a původním jménem Baumann, vystřelil za prchajícími Indiány, nikoho z nich však nezasáhl. Malý traper se přiblížil, stál beze slova a opíral se o pušku. V jeho chytrém opáleném obličeji se zračilo potlačované rozhořčení. Otočil se a pokřižoval se.

Takový byl život hraničářů v Kentucky. Odkázáni jen sami na sebe v té ohromné, rozsáhlé zemi, odříznuti od východních států masívem Alleghan, porostlým hustými pralesy, vzdáleni od nejbližšího většího města, Fort Pittu, víc než tři sta mil…

Boonsburg, Harrodsburg, Logan’s Station — to byly jediné, nepatrné osady na území velikém jako celé jižní Německo a jedna od druhé byla vzdálena na dva dny cesty…

Takový byl život hraničářů. Pár divokých očí v křoví, pomalovaná tvář za stromem, svištící šípy, pronikavý válečný pokřik, jako bouře se přižene deset patnáct rudochů, zabijí nebo zraní dva tři muže — a celé to strašidelné zjevení zmizí ve strži, v rákosí. Nebo se náhle ozve od řeky volání o pomoc, postavy mizí v pobřežním houští, několik hrajících si dětí, pár děvčat se stane obětí únosu… Namáhavé pronásledování neskončilo vždycky tak šťastně jako tenkrát, když se Daniel Boon vydal po stopách únosců své dcery…

Indiáni, bezmezně vydrážděni vpádem bělochů do jejich vlasti, a ještě více rozezleni brutálním hubením zvěře a nesčetnými vraždami příslušníků indiánských kmenů, sahali po každé zbrani, po každém způsobu odplaty… Unášeli děti, zabíjeli ženy u krbů v osamělých srubech, vyrůstajících tu a tam po celé zemi, stříleli muže na prahu jejich domů ve chvílích, když se zálesáci právě vraceli s ulovenou zvěří…

A pak se vždy znovu před palisádami některé z osad rozječelo válečným pokřikem snad dvě stě, snad tři sta rudých bojovníků, rozhořčených, lačnících po krvi a po skalpech, dva, tři, čtyři dny svištěly opeřené šípy přes kůly hradeb, zápalné střely létaly na dřevěné střechy a za nocí svítily mimo dostřel z osady strážné ohně na kraji lesa, zněly bubny z vydlabaných kmenů, rachotila chřestidla kouzelníků, postavy divoce tančily v záři plamenů…

A náhle znovu zavládl klid a mír, zmizely příšery, zbyly jen tenké sloupy kouře z popela táborových ohňů, podupaná kukuřičná pole, zabité krávy, ovce a kozy, všude, všude…

Nebo se hraničáři srotili, nechali doma jen tolik mužů, aby ze střílen mohlo vyčnívat pár hlavní, a všichni ostatní, každý, kdo unesl pušku, odejel nahoru za Ohio. Vtrhli na indiánské území, přepadli vesnici, postříleli, pobili, skalpovali každého, kdo nestačil utéci, a pak se co nejrychleji vraceli zpátky — vždyť kdo ví, co se zatím stalo doma.

Zatímco se toto odehrávalo, seděl mladý Tekumseh ve své hliněné chatě u Sciota a úporně a vytrvale promýšlel, jak tuto nesmyslnou a bezvýslednou drobnou válku ukončit a jak svolat rudý lid k poslednímu velkému a jednotnému boji, v němž by se podařilo vyhnat všechny bílé vetřelce z „temných a krvavých údolí“.

Vládce prérie

Tři dny a dvě noci už hřmělo z černých nízkých mraků dolů na zem, jelení stezka mezi oběma pahorky se změnila v burácející vodopád, proud rval keře, stromky, a dokonce i celé kusy trávníku ze země a odplavoval je do řeky. Ta byla teď dvakrát širší než obvykle, s ohromným spěchem se valila mezi břehy a unášela listí i kmeny stromů, jako by v tom nebyl žádný rozdíl. Náhle se nad zalesněnými vrcholky svahu objevily šikmé paprsky slunce, stojícího teď už daleko na západě, a pronikaly deštěm, který padal k zemi jako modrá zeď.

Slunce se prodralo, ukázal se světlounce zelený pruh jasného nebe, i na východě se mraky protrhaly, podvečer se vznášel už v zářivé modři jako široký pás nad lesem, a rázem bylo po průtrži mračen. Hřmící vodní stěna se v jediném okamžiku zřítila a ztrácela se jako poděšená dešťovka do strží, potoků, bystřin a odtud do řeky.

Jen na široké vyšlapané jelení stezce dravý proud ještě chvíli zuřil a uschlá vrba, která se stále ještě pevně držela v zemi, se otřásla, pak se otočila kolem dokola, sklonila se, jakoby vyrvána obrovskou rukou z kořenů, a plavala v bystřině dolů po svahu. Ale příval z mraků už polevil, z náhorní roviny se řítily ještě poslední zkalené proudy vod, aby nezůstaly pozadu, voda pod kmenem byla rychlejší než strom, rychle jej zbavovala zbytků půdy, dva z kořenů se ještě někde o něco na okamžik zachytily, a náhle hladina v potoce prudce poklesla.

Přesně sto padesát stop od místa, kde vyrostla, zůstala vrba vyrvaná z kořenů ležet napříč cesty a přes ni šplouchala a stříkala kalná, bahnitá voda. Chvíli ještě tvořila vrba malou pěnící přehradu, ale pak divoké vlny poklesly, proklouzly už pod kmenem, zavířily, točily se, ubíhaly, teď už z nich zbyl jen tenký pramínek, který se smutně prodíral vlhkou půdou.

Celá obloha se změnila v zářivě modrý zvon, pod nímž se začaly ozývat nové zvuky. Jen daleko na jihu ještě temně hřměla bouře. Zdvihl se západní vítr a sčesával kapky deště s trávy, listí na stromech se zbavilo vlhké zátěže a teď si radostně pohrávalo a dole, těsně u břehu řeky, stará větev rozložitého černého dubu, který bouře málem vyvrátila, se kývala sice se skřípěním a sténáním, ale přece jen radostně ve větru sem a tam. Nu vida, tak přece jen to i tentokrát ve zdraví přečkala.

Stébly rákosí na jižním břehu, vysokými jako člověk a pokrývajícími půdu jako les pohybujících se oštěpů, se kdosi prodíral. Nebylo možno poznat, zda je to zvíře, nebo člověk, modravé rákosí poskytovalo dobrý úkryt. Jeho stébla vzdorují jakémukoli dešti jinak než ostatní rostliny. Voda stéká po tenkých stvolech jako blesky po hromosvodech a neuškodí jim. Tvor, který se nyní blížil, dovedl obratně využít ochrany, kterou rákosí poskytovalo. Teď se postava zastavila v namodralé změti tuhých a ševelících stébel, z nebeské modře se ozval výkřik orla, jiný mu odpověděl stejně nemelodickým skřekem, pak zamířili oba ptáci, sameček i samička, jako velké černohnědé lupeny ve větru těsně nad řeku, jediným rozmachem křídel se vznesli, zakroužili do lesního stínu a tam zmizeli. Rákosí se zachvělo pod nárazem větru, potemnělo, celé pole zašumělo jako vzdutá vlna, sklonilo se, znovu se zdvihlo a už se pohyb přenesl dál, povrch proudící řeky se rozčeřil, teď se sklonila stébla na severním břehu, a když se zas urovnala, byla vyšší než předtím. Závan větru z nich setřásl dešťové krůpěje.

Náhle to v rákosí zapraskalo, několika skoky vyrazil z úkrytu mladý jelen, na okamžik se zastavil, větřil a rozhlížel se po pláni na druhém břehu, pak seběhl dolů k vodě. Ještě jednou zavětřil jako před chvílí, vlhkým čenichem nasával vítr, otřásl se, až mu kapky odstřikovaly ze srsti, vkročil do vody těsně u břehu a sklonil hlavu, aby se napil.

Vítr s sebou odnášel zvířecí pach a ten dospěl až k čenichu obrovského starého vlka, který se přihnal po jelení stezce. Tiše jako stín se dravec přitiskl k zemi. Srst měl téměř tak žlutou jako hlína, na níž ležel. Šedočernou srst, jakou obvykle mívají vlci, měl jen na hřbetě a na tlapách.

Čenich mu ohlásil pach kořisti v okamžiku, kdy už ji také spatřil. Dlouhým skokem se přesunul na tu stranu jelení stezky, kde ho jelen nemohl zahlédnout, pak běžel co nejtišeji až k vyvrácené vrbě. S nedůvěrou očichával padlý kmen. Ten tu přece až dosud nikdy neležel… Celý svět se nějak změnil… Vtom jej znovu zasáhl svůdný závan, trhl sebou, plece mu poklesly, pokrčil běhy, stáhl hlavu a spěšně klusal až k místu, kde končil svah a s ním i dravcův úkryt. Několik metrů před ním ležela velká větev cukrového javoru, obalená listím, napolo zanesená hlínou. Snad ji někde nahoře na planině srazil blesk a sem ji zanesl proud. Za jejím potrhaným listím se vlk přikrčil, přitiskl se co nejtěsněji k zemi, přitáhl běhy k trupu, zaryl drápy pevně do hlíny, jeho oči se žhavě rozhlížely mezi spletí větví, čenich nasával vůni kořisti… Mladý jelen dosud nic netušil. Stál předníma nohama ve vodě a teď právě znovu skláněl hlavu. Žlutý vlk se ještě jednou přichystal ke skoku, všechny jeho šlachy se napjaly, tělo se přikrčilo — teď — zavyl, zasupěl a vyrazil vpřed. Jelen se vyděsil a klesl na kolena, pak se však vzchopil a obrátil se na útěk, pokusil se otočit jen na zadních nohách, aby stačil prchnout, ale to už vzduchem prolétla žlutošedá obrovská střela a dopadla zvířeti na hrdlo. Vlčí čelisti se sevřely. Náraz srazil jelena do vody, ale vlk se už zakousl a nepustil. Mocným trhnutím vyrval tělo své kořisti z říčního proudu, krev z krční tepny prýštila jako potok. Přepadené mladé zvíře se bránilo s pronikavým křikem, zarývalo všechny čtyři nohy hluboko do země, voda kolem nohou obou zápasících zvířat se zkalila, žlutý trhl ještě jednou, jeho čelisti se téměř setkaly v jelenově tylu, kost zapraskala a zlomila se. Pak odvlekl vlk svou kořist na břeh.

Ani nezdvihl hlavu, aby vyrazil zavytí úspěšného lovce, chňapal a trhal a lačně polykal, jen občas prskavě zakňučel mezi zuby a ohlašoval tak světu své vrahovské uspokojení.

Vtom klouzal po svahu další žlutý stín. Po celé tři dny, když zuřila průtrž mračen, ležela zvířata v doupatech a jeskyních, pod hustými stromy hluboko v lese, a teď je hnala žízeň a končící den k napajedlu. Byli až příliš zhýčkaní, bizoni, losi a jeleni, vlci i lišky — všichni, kteří tu v Kentucky žili a lovili. Obyčejná dešťová voda nestačila, zalíbil se jim slaný liz u Licking Riveru, kaluže a tůně, mrtvá říční ramena, v nichž voda měla slanou příchuť… A tak se teď znovu vraceli, jeden po druhém. O několik set metrů níže se s temným řevem hnalo k řece stádo bizonů — a tady se lehkými skoky snášel stříbrný lev, žlutá puma, horský lev, jak mu tenkrát říkali hraničáři.

Poslední dny strávil v kterési jeskyni ve skálách, byl žíznivý, hladový a útočný. Když uviděl vlka skloněného nad kořistí, pomalu se k němu připlížil. Dlouhý ocas se kýval sem a tam, tělo se prohýbalo jako vrba ve vichřici, oči se změnily ve žhoucí štěrbiny, nejistě zamžoural, protože se musel dívat přímo proti slunci. Levou přední tlapou vkročil do louže; tak v něm převládla touha po jelení krvi, že ho to až ostře a sladce bodalo v čenichu. Jen nerad vytáhl pracku a s vrčením si oklepával vodu. Tak zůstal stát, na třech nohách, srst na hřbetě se mu zježila, tělo se vysoko nahrbilo.

Vlk jen vrčel a pokračoval v hostině, pumy si mnoho nevšímal. Jen když lev zaprskal příliš hlasitě a divoce, ohrnul vlk pysky a vycenil na nepřítele své mohutné zuby.

Horský lev prskal a vrčel, ale ke skoku se neodhodlal. Náhle, jako by nikdy neměl nic špatného v úmyslu, se rozběhl stranou dolů k řece a začal pít.

Bouře se nepřehnala ještě tak dávno, a přece slunce nabylo znovu své plné síly, z rozlehlé planiny se kouřilo pod šikmo dopadajícími paprsky jako v prádelně, nastalo strašlivé parno a nad říčním údolím se rozprostřely tenké závoje mlh. Hejno papoušků se s křikem usadilo na protějším břehu, v okamžení se tam půda pokryla povykující, poskakující, pobíhající a nahoru a dolů poletující zelenožlutou havětí, která se s hlasitým povykem rvala o každé sousto a ohnutými zobáky a zářícími křídly se vzájemně napadala, sotvaže některý z nich objevil něco dobrého. Žrali všechno, co jim přišlo pod křivý zobák: brouky a červy, žaludy a ořechy, a tu a tam se některý pokusil ulovit v řece rybu…

Na okraji pahorku na jižním břehu, v místech, kde se vlk ještě stále zaměstnával svou kořistí, se cosi pod velkou střemchou pohnulo. Ze stínu se vynořil Indián a zlehka sestupoval dolů po staré jelení stezce. Měl na sobě jen kožený oděv, jaký nosili lidé jeho rasy, mokasíny a bílé jelenicové legginy. Jeho nahý hrudník na slunci zářil, právě před chvílí, hned jak přestalo pršet, se natřel medvědím sádlem. Bylo to zdravé, a pomáhalo to dokonce i při lovu, protože se tím odstraňoval lidský pach. Za opaskem měl dva vrhací nože, přes rameno mu visel kožený toulec plný šípů a v toulci vězel i luk, zavinutý v bobří kůži. Tak kráčel pružným krokem dolů k řece, lehkonohý a obratný, hnědý bůh této země. Šel tiše a ladně jako krásný velký dravec. Zároveň však i jako dravec, který se nevydal na lov. Všechny jeho smysly byly ovšem v pohotovosti. Jeho uším neušel sebemenší šramot ve vysoké trávě, jeho očím neunikla sebemenší stopa na cestě. Ale pokládal se až příliš za vládce tohoto světa, této země, všech těchto zvířat, která se kolem něho plížila po tajných stezkách lesním porostem, která spala v rákosí, číhala v trávě, ostražitě větřila v lese. Až příliš dobře znal svou převahu, a proto si vykračoval v trávě tak bezstarostně, jako by jenom tančil. Na vyšlapanou cestu před ním vyběhlo poplašené hejno křepelek. Tloukly křídly, uviděly ho a rychle se pospíchaly ukrýt do modravého rákosí. Náhle těsně u cesty cosi zaharašilo, zaslechl pronikavý pískot, plesknutí křídel, ptačí hejno zašumělo ve vzduchu, potom skomírající zanaříkání, a několik metrů před ním se objevila liška s jedním z ptáků v tlamě. Ulekla se, když spatřila rudocha, a jako přízrak hned zmizela mezi šustícími stébly.

Tekumseh se octl na konci jelení stezky. Spatřil vlčí stopu. Na okamžik se nad ní hlouběji sklonil, pak se po ní vydal, ale jeho tvář prozrazovala, že to dělá spíš ze zvyku a z hravosti než z opravdové lovecké vášně. Přeskočil vyvrácenou vrbu (přitom si levicí přidržoval toulec, aby nezachřestil), teď se octl na konci rokle a několik metrů před sebou uviděl vlka.

Velký žlutý lupič ho uslyšel. Vzpřímil se a upřeně se zahleděl na Indiána. Přitom překročil předními běhy zbytky usmrceného zvířete, vtáhl mohutnou hlavu mezi plece a jeho zelenavé oči žhnuly vstříc člověku… Vlk si uvědomoval, že tohle je jeden z tvorů, co chodí vzpřímeně, je hnědý, dole voní obyčejně jako jelen nebo jako popel, nahoře jako medvěd. Žlutý dravec věděl od své matky, že těmhle živočichům se má vyhýbat. Dost často se už za některými plížil, když v noci tábořili v prérii. Pokaždé cítil v srsti na hřbetě svědění a lechtání, právě tak jako teď. Tiše zavrčel a srst na hřbetě se mu zježila jako kartáč. Má se dát na útěk? Tahle dvounohá zvířata jsou nebezpečná. Obyčejně nosí špičaté lesklé předměty, jimiž umějí daleko házet, tuze daleko… mnohem dál, než vlk doskočí. Cítil se nasycen, a dravec útočí a zabíjí jen tenkrát, když je hladový. Udělá líp, když se odplíží. Sklonil hlavu hlouběji a nazlobeně zafuněl. Dvounohý se přiblížil, ale neprojevoval se nepřátelsky. Starý žlutý vlk by se však přece jen hned klidil, kdyby v něm dosud nezůstávala vzpomínka na sladkou vůni zdechliny, na potravu, na dobré sousto… Nebylo tomu ani tak dávno, co při noční výpravě tady u řeky narazil na tři těla… Voněla krví. Vítr mu prozradil, že musí znamenitě chutnat, nebyla ani příliš stará, ani příliš čerstvá! Právě takové sousto, jaké má správný vlk rád… Nemohli být mrtvi ani týden… Zahnal prérijní vlky, kteří se kolem mrtvých těl rvali, a nažral se dosyta ještě spolu s třemi příslušníky své smečky. Panečku, to bylo dobré…

Ale vlk byl nasycen. A to ho zachránilo. Tekumseh rozhodně nepatřil k mužům, kteří by se nechali sežrat vlkem.

Indián se na žlutého dravce díval s překvapením a obdivem. Vždyť tenhle vlk neutíkal, dokonce vypadal na to, že chce zaútočit. Kolik síly je v tom zvířeti! Šavan se sehnul, zdvihl zelenou větev se země a s úsměvem jí mával na znamení míru. Vlk zle zavrčel, přikrčil se, ustoupil o dva kroky, až se octl za ohlodaným jelením tělem. Tam však zůstal, nejistě chňapal po houpajícím se listí, ta zelená věc ho dráždila.

„Jsi velký lovec, bratře,“ uznával rudoch s úctou, jako by žluté zvíře mohlo rozumět jeho slovům. „Dneska mezi námi není nepřátelství. Tvá letní kožešina, bratříčku, by byla špatná kořist.“ Indián odhodil lehkou větev směrem k vlkovi, stojícímu šest až osm metrů před ním, ale jeho pohyb vypadal spíš jako pozdrav. Potom odcházel jako před chvílí puma vlevo dolů k řece. Slyšel, jak vlk za ním hlasité a táhle vyje, ale už se po něm neohlédl. Poznal, že žlutý dravec je nasycen.

Jak také mohl Tekumseh tušit, že právě tenhle vlk se nažral před několika týdny tady u Slané řeky na mrtvole jednoho ze tří Šavanů, kteří se nevrátili z výpravy do Boonsburgu, odkud unesli dvě dívky… Dva vládci prérie se setkali a zachovali příměří.

Čtrnáct dní byl Tekumseh s příslušníky svého rodu Mse-pase, Horských lvů, jak se nazývali po zvířeti na svém totemu, tady v rovině zvěře na podzimním lovu. Nemohli se vydat až na své staré loviště u potoka Moha, protože to leželo příliš blízko u bělošské pevnůstky Logan’s Fort. Museli zůstat na sever od Slané řeky. Tam však nebyla stáda zvěře tak početná jako u potoka Moha nebo u řeky Kentucky. A dokonce i tady, u Licking Riveru, se stáda ztenčila, tady, kam ještě před třemi až čtyřmi roky přicházela po celých tisících ke slanému lizu! Stále větší počet bělochů pronikal do hor, v Zemi zeleného rákosí, která pro Šavany představovala zásobárnu zvěře, stály už tři osady a byly tu celé tlupy bílých lovců, spíš bílých řezníků zvěře, lovců, kteří si nestavěli stálé sruby, ale jen se honili za kožešinami; tyto tlupy se toulaly po krajině a střílely po všem, co jim vběhlo před mušku.

Tekumseh svraštil zachmuřeně čelo. Před třemi měsíci objevil tam dole při ústí Kentucky do Ohia hromadu kožešin, kterou tam zanechali bílí lovci — zřejmě postříleli víc zvěře, než jejich soumaři stačili unést. Ležely tam tisíce jeleních, bobřích a medvědích kůží, kůže z bizonů, lišek a vlků, a bylo jich tolik, kolik by jich jen s nesmírnou námahou mohl za rok získat celý indiánský kmen. Prohlédl si tenkrát důkladně stopy lovců a zjistil, že tam bylo jedenáct mužů. Kolik toho teprve museli odnést. Poručil, aby jeho lidé přinesli aspoň ty kůže, které byly ještě k potřebě; jeho kmenu tím spadlo do klína obrovské bohatství a v celém Chillicothu se rozlehl obrovský jásot. Jen Kata-he-kasa se pod svými šedinami tvářil ustaraně. A neměl snad starý, zkušený vrchní náčelník pravdu? Co asi nastane, až běloši všechnu zvěř zaženou nebo postřílejí? Nedošlo to už téměř tak daleko? Cožpak už teď nebylo mnohem obtížnější než před několika málo lety získat na zimu dost masa? V Zemi zeleného rákosí sice ještě zvěř byla, ale kolik — ve srovnání s dřívějškem! Jak dlouho museli putovat a slídit, než vystopovali pár losů, stádo jelenů nebo bizonů! Zvěř se začínala stahovat za velkou řeku, k západu. Toto území však už patřilo cizím kmenům a Šavani tam neměli právo lovit…

Tekumseh, pohroužený v trudné myšlenky, pokračoval v chůzi, ale nepolevoval v ostražitosti. Náhle vycítil, že tady nablízku není něco v pořádku, jako by se tráva před ním nepohybovala jen pod závanem větru. Zdálo se mu, že koutkem oka zahlédl odlesk slunečního paprsku na matné oceli. Vykřikl a vrhl se k zemi. Z křoví před ním se zablesklo, zahřměl výstřel. Tekumseh hlasitě zasténal a odkutálel se z mýtiny do vysoké trávy… Pak se na chvíli rozhostilo vražedné ticho, vzápětí však nedaleko odtud s úzkostlivým křikem proběhlo rákosím poplašené stádo jelenů, zem temně zaduněla pod údery jejich kopýtek, zvuk dozněl a ticho bylo ještě tíživější než předtím.

Vítr se utišil, ze země pod žhavým sluncem se kouřilo, v rákosí bylo dusno a velmi dusno bylo i bílému muži, jehož puška zahřměla téměř sama od sebe, jen ze starého zvyku, sotva se na dostřel objevil Indián. „Rudoch — hrome — dostal ji — zatracená havěť…,“ prolétlo mu mozkem a spokojeně se ušklíbl, když uslyšel zasténání zasaženého. Vzápětí mu však pronikl až do morku kostí mrazivý strach. Kdypak chodí rudoch sám?! Jistě se za chvíli ze všech stran ozve válečný pokřik, objeví se rudé tváře, planoucí oči, čelenky z peří, hú — hup…

Ticho.

Ten chlapík už ani nezasténal. Že by byl zasáhl tak dobře? Při vší hrůze, která se ho zmocňovala, se spokojeně a výsměšně zasmál: „Když střílí MacAffee, rána sedí.“

Stále ještě bylo ticho. Nepohnula se ani myš.

MacAffee zneklidněl. Leží tu s nenabitou puškou v rákosí… „Jako nejzelenější zelenáč,“ zaláteřil od plic. Co nejrychleji znovu nabil. Docela bez hluku se to ovšem neobešlo.

Rudoch musel být opravdu mrtev. Už ani nesténá, nehýbe se. A zřejmě byl sám. Běloch napíná zrak, dívá se na místo, kde se Indián skácel. Nevidí však nic než pár zlomených stébel…

„Nu co —“ Zrovna chtěl vyskočit a rozběhnout se tam, náhle však sebou škubl, rozhlédl se… docela blízko ve vysoké trávě zaslechl takřka za ušima horké vlčí supění.

Mohl si oči vykoukat, opatrně rozhrnul několik stébel — marně.

A znovu všechno ztichlo, vlhká země, napitá třídenním deštěm jako mech v lese, vsávala každý šramot.

MacAffee se uklidnil. Kromě toho jediného tu už žádní další Indiáni nejsou. „A toho jsem vyřídil,“ pomyslil si s uspokojením. „Jsem to ale strašpytel… Nebo snad i oni čekají, až zjistí, kolik nepřátel číhá tady v rákosí?…“

Slyší, jak něco zasvištělo vzduchem, temně to vedle něho zaduní o zem, cítí úder v tváři, vyskočí, poklekne, rozhlíží se… nic… Vedle vlevo leží velký kámen, spíše balvan.

Byl tady už předtím?

Vtom něco zaduní i na zemi vpravo, stačí ještě odhadnout směr, odkud to přiletělo. Kus drnu, velký jako lidská hlava, pleskl na zem a teď se drobí.

„Hoho,“ MacAffee se posměšně šklíbí. „To chcete MacAffeeho zabít trávou?“ Uklidnil se, přitiskl se břichem k zemi a pokouší se odplížit mezi stébly. „Vědí přesně, kde ležím.“ Hroty trávy se rozkývaly, tomu nemůže zabránit, ale ví, že ten pohyb může zahlédnout jen ten, kdo právě stojí. „Nikdo z nich se jistě nepostaví, na to jsou příliš zbabělí.“ Plazí se dál. Náhle pocítí ze strany pronikavou bolest v zádech, jako by mu bleskurychle zprava doleva někdo rozdrápal kůži špičkou rozžhaveného hřebíku. Vrhne se na zem, tiskne se do hlíny a levicí si ohmatává záda. V pravici svírá pušku, oči pátrají směrem kupředu. Levice na zádech narazí na odpor, jako by tam mezi kabátem a kůží ležel tenký prut. Sáhne ještě kousek vlevo k boku, je tam něco špičatého… „Hrot šípu!“ uvědomí si. Zkusí zatáhnout, jde to, táhne silněji… ano, šíp mu pronikl kabátem… a stačil i škrábnout kůži…

Užuž se chystá vyskočit, strach jej roztřásl, pozorují ho, zatímco on nic nevidí, nic neslyší. Vtom se znovu ozve to chraplavě vyrážené prudké funění. Je to jistě vlk, který po dlouhém běhu s vyplazeným jazykem lapá po vzduchu.

MacAffee se vztekle rozhlíží, ale marně, naslepo zalící pušku, vypálí, zahřmí výstřel, ohnivý proud spaluje stébla, tak husté je tu rákosí, kouř a prach štípe bělocha do očí, už se zas vrhl k zemi a stačil ještě zahlédnout hnědou myš, která se s pištěním pokoušela zmizet; vyděsil ji ani ne tak výstřelem, jako svým prudkým pohybem. „Kdybych se tak mohl proměnit v takovou myš…“

Tu zaslechne pět kroků před sebou z rákosí hluboký, pohrdavý smích… Smích tryská hluboko z hrdla, tak se dovedou smát jen Indiáni… MacAffee nestačil ani znovu nabít, vytrhne z opasku nůž a vrhne se vpřed, šílený vztekem. „Ty lotře!“ procedí mezi zuby, „zatracený lotře!“

Tři čtyři skoky rákosím, pak ještě jeden a ještě jeden… nic, nikde žádný člověk, žádný Indián, žádný nepřítel. Už se chce zarazit, otočit, hledat, vtom do něho něco vrazí, a jak byl rozběhnut, popostrčí ho to o pět, o šest metrů kupředu. Klopýtá, padá, myslí si, že má nepřítele nad sebou, zrovna už cítí, jak mu nůž krouží ve vlasech, zoufale se vzchopí, otočí se, zatne zuby, v pěsti svírá rukojeť nože, chystá se k boji na život a na smrt… ale nic tu není, nikdo, a přece: tamhle se kývá několik stébel, neodplížila se odtamtud hnědá postava? Třese se vztekem, ze všech sil tam vrhá nůž, poslouchá, slyší, jak nůž dopadl, čeká… Žádný výkřik? Žádné zasténání?

Ticho. Nebe je zářivě modré, na nedalekém stromě zpívá pták… MacAffee slyší jen mlčení svých nepřátel. Stojí v trávě, docela vzpřímený, a čeká…

Pak si uvědomí, jak neopatrně si počíná, rychle padne k zemi, nabije pušku, svou poslední zbraň, protože nůž tak lehkomyslně zahodil.

Kolem hlavy mu něco tiše zasviští, zaskřípe to ve vlhké půdě po jeho levici. Nůž, který prve hodil po kývajících se stéblech, se chvěje v zemi. Dopadl téměř kolmo ze vzduchu a špičkou čepele vězí v trávě vedle něho.

MacAffee tu leží a ztěžka dýchá. Vracejí mu jeho nůž. Tak jsou si jisti! Civí na hnědou, dobře známou rukojeť, vidí osm vrubů na dřevěné střence… osm zářezů, MacAffee! Každý vrub znamená jednoho skalpovaného Indiána, MacAffee! Co když dnes vyřízne další vrub do tvého nože některý rudoch, MacAffee?

Náhle cítí, jak mu po čele stéká něco horkého a vlhkého. Mechanicky tam sáhne hřbetem ruky. Krev?… Ach ne! Prohlíží si ruku: mezi kotníky se lesknou krůpěje potu.

Snad nemáš strach, MacAffee?

A náhle ho to přemůže, chtěl by zavýt, přitiskne se k zemi, schovává se v hlíně, za několika ulomenými stébly, chtěl by křičet, volat o pomoc… ale ví, že je docela sám, tolik rozumu mu ještě zbylo, aby nekřičel, vždyť by jen přivolal další nepřátele… Hluboko v srdci však křičí, jako křičíval naposled, když mu bylo osm, tenkrát, když se poprvé setkal s vlkem.

Osm zářezů na rukojeti nože, MacAffee, osm skalpovaných Indiánů…

Myslíš snad na ně?

Ale kdež, na ně nemyslí, na jejich smrtelný křik, na jejich těla zmítající se v bolestných křečích, vůbec ho nenapadne, co ty vruby znamenají. Má jen strach, docela obyčejný strach, úděsný, skličující strach o ten kousek bědného, upoceného života. Hodili mu nůž zpátky! Nemají ho zapotřebí! Jen si nech svoje zbraně, i tak tě vyřídíme! To asi chtěli říct.

Je hluboké ticho, jen stébla ševelí v horkém větru. Slunce pálí a ze země se kouří. A bílý muž, který až do dnešního dne střílel na každý kousek hnědé kůže, jež se ukázala v lese, se chvěje zděšením. Rád bude bojovat třeba s deseti, dvaceti Indiány, jen ať spustí ten svůj pokřik, jen ať přijdou. Ztratí v tom boji krk, to je mu jasné, ale aspoň se bude bránit, aspoň dva z nich poznají, s kým mají tu čest. Že by byl zbabělý? I když se potí strachem, zasmál by se takovému nápadu, kdyby mu bleskl hlavou.

Ale to mlčení, to tiché přibližování smrti, kterou cítil těsně nad sebou, to krade všechnu odvahu, všechen divoký vzdor, nechybí mnoho a v psím strachu by zahryzl drkotající zuby do trávy.

No tak mi skoč přece na záda, zaútoč, Indiáne, přišla pravá chvíle, tvůj nepřítel je strachem celý bez sebe, za chvíli se zase vzmuží, pak už bude pozdě. Udeř, Šavane, pomsti svých osm druhů, které tenhle běloch zabil.

Ve vysoké trávě je však i nadále ticho, Tekumseh leží s chladnýma, nelítostně chladnýma očima několik kroků od bělocha, docela tiše, se zatajeným dechem. Nebyl prve ani raněn, jeho hbitý zrak a stokrát vyzkoušený bleskurychlý pád k zemi ho zachránily! Zasténal jen proto, aby uklidnil protivníka.

Tekumseh leží bez hnutí, ale krev se mu v žilách pění, nesmí snad být Indián ve své vlastní zemi volný jako pták? Může si každý bílý vrah a žhář dovolit vypálit po rudochovi kulku — bez výstrahy, bez důvodu, bez vypovězení války? Stal se snad Indián lovnou zvěří jako bizon, jelen, rys a bobr? Chtějí snad ukořistit také tři tisíce indiánských skalpů jako před časem kožešin?

Tekumseh se nejprve choval tiše, aby zjistil, kolik nepřátel se skrývá v rákosí. Když poznal, že má před sebou jediného bělocha, pak se v Indiánovi, jejž náhlý útok zprvu nesmírně rozzuřil, probudila dravčí krev. Chtěl si trochu pohrát s chyceným nepřítelem, dřív než ho zabije, právě tak, jako to dělá šelma, jejíž jméno přijal, jako puma, stříbrný lev, chtěl nepříteli ukázat, kdo je pánem v namodralé trávě a v zeleném rákosí, kdo je mistrem v lovu; chtěl zvolna a postupně uštvat k smrti tohoto muže, toho člověka, který mu právě jen z pouhé svévole chtěl vpálit kulku mezi žebra, jako když někdo zašlápne brouka, který mu běží přes cestu.

A potom zahájil hru. Neměl s sebou pušku, i když tenkrát už téměř všichni Indiáni dovedli s dlouhými hraničářskými puškami zacházet. Ale Tekumseh jako pravý Indián miloval nehlučné zbraně a ani na chvíli nepomýšlel na to, že by byl běloch v převaze, když je vyzbrojen střelnou zbraní.

Šavan honil MacAffeeho trávou jako kočka myš, nechal ho střílet a poslouchat a vyskakovat a padat k zemi. Indiánův hluboký smích jako by vycházel přímo ze země; házel mu na hlavu kusy hlíny, a to vždy z té strany, odkud to běloch rozhodně nečekal. Zdálo se, že ty hroudy padají přímo z nebe. Dýchal horce a sípavě jako vlk v bělochově těsné blízkosti, a kdykoli běloch vystřelil a nestačil ještě znovu nabít kulku do hlavně, zařval mu ze vzdálenosti pěti kroků přímo do uší šavanský válečný pokřik.

A pak zas o sobě nedával znát celé minuty, které bělochovi připadaly jako hodiny. Ani nehlesl. Pak bylo možno vnímat šumění řeky, křik dravých ptáků v koruně stromů, šramocení zvěře v trávě… A právě tyto minuty mlčení děsily MacAffeeho nejvíc. Právě v těchto minutách věřil, že se neviditelný, příšerný nepřítel chystá k poslednímu skoku… a běloch tu ležel přitisknut k zemi a mohl sledovat vždycky jen jednu stranu… Když otočil hlavu k řece, zdálo se mu, že slyší zapraskání za svými zády. Jestliže se otočil, kývala se stébla vlevo od něho.

Až konečně přišlo to, co přijít muselo. Běloch už nevydržel takové napětí. Zčistajasna vyskočil a dal se na útěk podle řeky, směrem, kde leželo tábořiště jeho druhů. Běžel s vypětím všech sil, vysoká tráva mu takřka úplně zakrývala výhled, poskakoval v ní přikrčen, bez dechu, se zaťatými pěstmi, s bušícím srdcem, pot se mu proudem lil s čela, on však běžel, nepolevoval, běžel a běžel s námahou po srázu vzhůru, kolena se mu podlamovala, plíce se dmuly, jako by chtěly prasknout — teď chvilku odpočinek na mírném svahu — běžel a běžel a přitom stále poslouchal, co se děje za jeho zády. Vtom si náhle uvědomil, že neslyší nic, že za sebou pranic neslyší. Zvolnil tempo, napínal sluch co nejvíc. Ne, opravdu za ním nikdo nebyl.

Bělochovi připadalo, jako kdyby se teprve teď mohl znovu nadechnout, jako kdyby se trochu ochladilo, jako by se slunce rozzářilo, výkřik bláznivé radosti ze života se mu dral z hrdla. Už se chtěl zastavit, otočit se, rozpřáhnout ruce… „Tak přece jsem vám ušel, vy holomci?!“

Tu však jako by ho někdo udeřil kyjem do čela. Několik kroků před ním končila vysoká tráva a začínala paseka. A na jejím protějším okraji spatřil přibíhat Indiána. Sotva ho zahlédl, hned mu zas zmizel… A tamhle vlevo se kývala stébla. Z pohybu trávy usoudil, že tam běží nejméně tři rudoši. Teď se na okamžik ukázal jeden z nich poněkud vpředu, díval se po bělochovi mezi stébly trávy a ulekaně se přitiskl k zemi, když zjistil, že jej běloch objevil. Pohyb vrátil MacAffeemu bývalou sílu. S divokým zaklením zalícil pušku, zamířil a vystřelil. Okamžitě se ozvalo ječivé zanaříkání, pak ze stejných míst zazněl zuřivý, temný válečný pokřik… Horečnou rychlostí běloch znovu nabil pušku, poklekl a s napětím čekal.

Odřízli mu cestu, předběhli ho po levé i po pravé straně…

Naslouchal, čekal… Zas to vražedné ticho… S výkřikem se otočil, těsně za sebou, přímo u ucha zaslechl dech, horký závan vzduchu mu pronikl až k týlu… Zděšen spatřil velkého šedého vlka, jak s ohonem vtaženým mezi nohy mizí ve vysokém rákosí.

MacAffee si sáhl na čelo. Ztratil snad rozum? Nebo měli rudoši ve svých službách dokonce i zvířata?

Tekumseh neměl ani tušení o vlku, který se náhlým pohybem vyděsil stejně jako bílý lovec. Ale když teď rudoch vytrhával ze země hrst stébel s kořeny, když jí dvakrát zamával nad hlavou a když potom hodil bělochovi do týlu celou kupku bláta a hlíny, zaslechl divoký, ječivý křik, úpěnlivé volání, potom šramot v trávě — a pak už nic.

Indián naslouchal. Bylo ticho.

Že by bílý lovec zmoudřel? Nehýbal se, nebylo slyšet ani nejmenší, ani nejtišší šramot, kterému se nelze při plížení nikdy vyhnout.

Tekumseh čekal. Měl čas. Už jako chlapci se Indiáni dovídají, že bojovník vítězí nad nepřítelem jen větší trpělivostí. Ležel a vyčkával.

Konečně se protivník zase pohnul. MacAffee neomdlel, ale mnoho mu do toho nechybělo. Mozek měl plný plíživé hrůzy, ochromovala všechny jeho myšlenky. Opatrně si ohmatával zátylek, připadalo mu, jako by mu lebku rozpoltil úder tomahavku. Nechápal, co se tu právě stalo.

Nelítostný Indián ho však štval dál a hra počala nanovo. Hnal bělocha k řece a pak zas pryč od břehu, hnal ho hustým vrbovím a olším u řeky, zaháněl ho do slepých říčních ramen a vyháněl ho z nich, uplatňoval tisíc obratných kousků rudého ohaře, který si hraje s nepřítelem, a každou chvíli si vymýšlel další a další. Vpravo i vlevo, před hraničářem i za ním to šustilo, praskalo, hvízdalo a hučelo v nízkém porostu, došlo to tak daleko, že v každém ptáku, v každém stepním zajíci a v každé lišce, kterou vyplašil, v každém jelením stádu, které přebíhalo sem a tam, v tom všem spatřoval bílý štvanec hrozící tlupu Indiánů. Vyrušili rysa na lovu, Tekumseh proklál dravci krk šípem a supící kočka spadla hraničáři všemi čtyřmi tlapami na záda. MacAffee se vyčerpáním zhroutil, ale další Tekumsehův šíp ho zachránil před jistou smrtí v drápech šelmy. Tekumseh chtěl zabít sám. Ve smrtelném zápase způsobil rys svými strašnými drápy hraničáři hluboké šrámy, roztrhl mu levý rukáv koženého kabátu odshora dolů. Divoký, zuřivě se bránící rysův život skončil teprve tehdy, když se MacAffee přece jen s posledními silami vzpamatoval a vrazil šelmě do hrdla svůj tesák.

Sotva však rys dodýchal, ozval se z houští hluboký, mnohohlasý, neustále opakovaný pokřik: „Hú — hup — — hú — hup — — — hú — hup,“ a pronásledovanému muži se zježily vlasy pod bobří čepicí. To snad byl celý houf Indiánů…

A bez dechu, jako smyslů zbavený, s podlitýma očima vyskočil, nůž v levici, pušku v pravici, a utíkal, běžel závod o život, běžel přímo, stále rovně, i když to vlevo i vpravo skučelo, supělo a lomozilo. Měl toho dost, vzdával se, myslel už jenom na jediné: „Pryč, pryč, do tábora — pryč, pryč, i kdybych jim měl vběhnout přímo do rukou, pryč odtud, pryč.“

MacAffee, který nevěděl, co jsou to nervy, který tohle slovo vůbec neznal, a který i kdyby věděl, co znamená, by se hlasitě vysmál všem slabochům, kteří by mu o nervech vyprávěli, MacAffee, velký hubitel zvěře, divoký vítěz v tuctech zápasů v západních pohraničních pevnůstkách, zabíječ Indiánů, muž, který Indiány pohrdal, — a právě on ztratil nervy.

Tekumseh byl překvapen bělochovým nesmyslným útěkem, ale ten útěk bylo jediné, co ještě za těchto okolností mělo nějaký smysl.

„Hó, Nanabozho, odvaha ho opustila. Pomoz mi, Nanabozho —!“

A už se pustil za ním. A Šavan, který si pečlivě hlídal všechny své smysly a myšlenky, který přes všechnu svou pomstychtivost, jež mu hlodala v mozku, dokázal zůstat klidný a rozvážný, jaký musí být každý velký lovec na velkém lovu, tento Šavan teď vyrážel hlasitý pokřik těch, kteří jdou zabíjet.

Dříve však než došlo k poslednímu boji, zahrála si náhoda s bělochem ještě jednou. Cítil, jak se k němu indiánský pronásledovatel stále více přibližuje, a jen napolo si všímal toho, co se děje před ním, a tak nezahlédl osamělého bizona, který se ukryl v jednom z dolíků. Běžel a běžel přímo proti obrovskému zvířeti. Tekumseh byl bělochovi v patách, bizona postřehl okamžitě, zastavil se, zdvihl luk, vystřelil šíp a zasáhl býka zpředu do krku. Stačil jediný skok stranou a rudoch se znovu dostal do úkrytu za malým houštím.

Starý býk zaryčel bolestí, uviděl přibíhat bělocha a s očima podlitýma krví se na něho hned vyřítil. Sklonil hlavu a hnal se jako chlupatý hnědý řvoucí ďábel ze svého pelechu. MacAffeemu se podlomila kolena, zoufalý, panický strach o život mu dopřál sílu už jen k tomu, aby uskočil stranou, bizon se kolem něho přehnal a úder jeho zahnutých rohů vyšel naprázdno. Setrvačnost rozběhu přenesla býka kolem číhajícího Tekumseha, ale bizon rudocha nespatřil. Potom zvíře otočilo své těžké chlupaté tělo, se zuřivým řevem se ohlíželo po nepříteli, uvidělo ho ležet na zemi sotva deset kroků před sebou, sklonilo hlavu a ještě jednou se s funěním znovu rozeběhlo. Šavan odhadl jediným pohledem, že běloch už nemá sílu k obraně, že jeho roztřesené ruce už nejsou s to ani znovu nabít pušku. Tekumseh se zdvihl za křovím, pozvedl luk, napjal jej téměř až k prasknutí, a když se bizon řítil kolem něho, vehnal mu ze vzdálenosti necelých tří kroků smrtící šíp do srdce. Živá hnědá hora klopýtla, vzepjala se, ještě jednou klopýtla, až konečně klesla na kolena. Dva kroky před bizonem ležel MacAffee, ale býk už se k němu nedostal. MacAffee, který vnímal jen bizona, spatřil s ohromením, jak supící býk klesl k zemi těsně vedle něho. Viděl, jak bizon zvolna dodělává, jak mu oči trnou vztekem i smrtelnou úzkostí, slyšel bolestný dech i poslední skomíravé zabučení. A běloch sám tu ležel bez dechu a nevěřil svým očím.

Ale tihle hraničáři, to byla zvláštní rasa, tvrdí jako tisové dřevo, houževnatí jako jelení šlacha. Ještě když pozoroval umírající zvíře, blesklo MacAffeemu hlavou: „Hrome, takový bizon přece neumírá na srdeční mrtvici, to musí mít nějaký důvod!“ A ve vědomí se mu znovu objevily představy pronásledování, nepřítele, nebezpečí. Mozek se dal znovu do práce. Ale i když bizonův smrtelný zápas trval jenom vteřinu (rána do srdce je rána do srdce, ať už zasáhne člověka, vlka nebo bizona, se životem je vždycky konec), i když smrt zvířete a mužovy myšlenky proběhly velmi rychle, Tekumseh byl ještě rychlejší.

A zatímco běloch s námahou lapal po dechu, zazněl těsně před ním tvrdý strašný hlas:

„Bílý vlk běžel dlouho, než si doběhl pro smrt.“ MacAffee se vztyčil. Na dosah paže stál před ním štíhlý Indián v jelenicových legginách a v mokasínech, levou ruku si držel za zády a ve visící pravici svíral dřevěnou válečnou sekyru s kamenným hrotem na ostří. Vyjevenýma očima se hraničář díval na svého protivníka. To, co si opravdový lovec jen jednou pořádně prohlédl, to, co uviděl v hledí a na mušce, to jeho oči nikdy nezapomenou. A MacAffee si také hned uvědomil, že tohle je právě ten Indián, na kterého vypálil z ručnice a o němž byl přesvědčen, že ho také zastřelil.

„Vytas nůž, bílý vlku, horský lev se chystá ke skoku.“

V hraničářových očích se objevil pohrdavý výsměch. MacAffee byl zase na koni. Tohle hnědé mládě by ho chtělo zabít? Toho přece dokáže uškrtit holýma rukama… Všiml si, jak Indián přivřel oči a rychlým rozmachem napřáhl tomahavk. Právě tak rychle pustil MacAffee svou nenabitou pušku, přikrčil se, se vztaženýma rukama se vrhl kupředu a hnal se nepříteli po hrdle. Tekumseh couvl, tomahavk zasvištěl, ale bělochovy ruce byly ještě rychlejší než sekyra. Zachytil rudochovu zbraň za topůrko, i když si přitom zlomil dva prsty, a pevně sevřel. Dříve však, než stačil rudochovi s divokou silou zbraň vytrhnout, vynořila se jako blesk Indiánova levice a v ní vězel nůž. Běloch zařval, ostří mu projelo pravou dlaní, a tak musel tomahavk pustit. Tekumseh tiskl rukojeť nože železnou silou a zdvihl levou ruku. Hraničář tedy musel zdvihnout svou probodenou pravici, i když tento pohyb zvětšoval jeho bolest. Oba protivníci stáli proti sobě, Indián hleděl na nepřítele s touhou po pomstě v očích. Pak ještě jednou zvedl tomahavk, rozmáchl se jím divoce nad hlavou a vedl ránu na protivníkovu lebku.

Tomu však vrátila smrtelná úzkost jeho někdejší strašnou sílu. Bez ohledu na bolest vyrval svou probodenou pravici z čepele Indiánova nože a oběma rukama se pokoušel tomahavk zadržet. Ale síla úderu byla příliš mohutná. Sekyra dopadla na bělochovu hlavu jako kladivo, rozrazila ruce zdvižené k obraně, muž se zhroutil a ztěžka dopadl na zem…

Tekumseh se nad ním sklonil. Byl běloch opravdu mrtev? Hraničář přece jen rukama zmírnil úder tomahavku a tak trochu odklonil jeho směr, takže byl zasažen jen boční stranou, ne obsidiánovým hrotem. I kožešinová čepice úder poněkud ztlumila. Tekumseh ji protivníkovi stáhl z hlavy, nespatřil krev, lebka tedy nebyla poraněna.

Indián se opět vzpřímil a nerozhodně si pohrával s tomahavkem v ruce. Bílý lovec tedy nebyl mrtev, mohl by se probrat a znovu střílet po Indiánech. Ale touha po pomstě, která v Tekumsehovi běsnila, jako by tímto jediným úderem pohasla. Ještě jednou mechanicky napřáhl sekyru, ale nedovolil jí dopadnout. Už tu nebyl žádný nepřítel. Mohl by bělocha snadno usmrtit, vždyť ležel bezbranný na zemi. Zdálo se však, že Šavan sám neví, co počít. Bezradně se rozhlédl a napřažená paže mu klesla. Vtom spatřil na zemi ležet bělochovu pušku. Přikročil k ní a zdvihl ji. Pak nožem odřízl z hraničářova oděvu řemen se zavěšeným růžkem na střelný prach a s váčkem na kulky a nakonec mu vytáhl i nůž z opasku.

Ještě chvíli zamyšleně pozoroval ležícího bělocha, pak se zvolna vydal směrem na východ do rychle houstnoucího soumraku. Šel s hlavou skloněnou a odnášel si kořist.

Po chvíli se ohlédl. Bělochovo tělo už nezahlédl, bylo to příliš daleko a také se už příliš setmělo.

Postál drahnou chvíli. Pak zamířil dolů k řece, která se s tichým hučením valila rovinou. A z jednoho pobřežního výběžku shodil pušku, nůž, váček s kulkami a růžek s prachem, výstroj poraženého nepřítele, do tmavého proudu. Obětoval vítězné trofeje, jak to bylo zvykem u bojovníků jeho kmene, když si přáli usmířit krvavé démony, kteří se za noci ujímají vlády nad pozemšťany.

Tekumseh však na krvavé démony nevěřil. Pranic se nebál jít v noci rovinou. Když složil zvěř, snědl nejchutnější kousky masa sám, a neobětoval je lesním duchům.

Posadil se po indiánském způsobu těsně u řeky a ponořil pravici do proudu. Řeka chladila a hladila. Párkrát nastavil dlaň proti vlnám, ale proud ubíhal po levé i po pravé straně jeho ruky. Vytvořil se jen malý vír a to bylo všechno. Ani stopa nezůstala po jeho námaze, vůbec nic.

Indián přemýšlel. Kde se objevil jeden běloch, tam budou i další. Miči malsové neměli ve zvyku lovit osamoceně, na rozdíl od velkých indiánských lovců, kteří si oblíbili právě tento způsob.

Musí vypátrat nepřátelský tábor. Ale to má do zítřka čas… Tekumseh zaslechl nedaleko od místa, kde seděl, horký dech. Šplouchání vody zřejmě přilákalo nějaké velké zvíře, které tady tušilo kořist. Otočil hlavu tím směrem, v temnotě světélkovaly dvě zelené oči. Nedbale stříkl do těch světel hrst vody, a oči zmizely ve tmě.

Indián vstal a lhostejně kráčel proti proudu. Nevšímal si toho, že občas před ním uhýbá nějaký plíživý stín. Asi po hodině cesty našel svou kánoi, ukrytou na vodě pod vrbinami. Důkladně přezkoušel, zda kožené řemínky, kterými byla kánoe přivázána k vrbovému kmeni, zůstaly neporušeny, pak vstoupil do člunu, zabalil se do medvědí kůže, která ležela na dně, natáhl se a ihned usnul.

Daleko odtud na západě však leželo stále ještě bez hnutí tělo hraničáře MacAffeeho a kolem něho se plížili a čenichali dravci. Cítili však, že je v něm ještě jiskra života, a s naježenou srstí ustupovali. Bělocha i jeho nepřítele spícího v kánoi chránilo jen to, že byli lidé. Osamělý vlk nikdy nenapadne živého člověka, ani spícího ne. A teď v létě loví všichni vlci samotářsky.

Rudoch na lovu bělochů

O dva dny později seděli pod mohutným černým dubem, jehož rozložité, až k zemi sahající větve tvořily téměř dokonalý úkryt před zvědavými zraky, dva mladí šavanští bojovníci Medvídek a Žlutý vlk v družném rozhovoru. Bylo časné ráno a tady nahoře na vrcholku pahorku, na němž stál ten starý velikán, už bylo docela jasno, bílý den. Ve zvlněných údolích malebné krajiny, která se rozprostírala před zraky obou bojovníků, vládlo však dosud šero. Bylo odtud vidět daleko na západ i na jih, na pozvolna klesajícím svahu před Indiány nepřekážel v rozhledu ani jediný strom nebo keř, místo bylo jako stvořené pro hlídku. A že tihle dva bojovníci jsou pozorovatelé, to bylo zřejmé už z toho, že přes svůj vzrušený rozhovor upírali zraky nepřetržitě k jihozápadu. Ani na chviličku nespouštěli z očí zalesněný kopec, který se na jihozápadě ostře rýsoval nad obzorem.

Ostatně oba se museli cítit zcela v bezpečí. Měli sice s sebou všechny zbraně, jako každý Indián, když se nachází mimo svou vesnici, ale byli tak bezstarostní, že každý nepřítel, který by je spatřil, by byl pravděpodobně hezky důkladně propátral celé okolí, než by je napadl. V bezprostřední blízkosti obou Indiánů však nebylo nic nápadného, až na hranici roští, vyrovnanou asi do výšky člověka. Tato hranice stála na mírném svahu, několik kroků od černého dubu, vedle malého pramene. V mělkém, sotva dvě pídě širokém potůčku, který odtud vytékal, ležely dvě velké, zeleným jehličím hustě porostlé smrkové větve; a stejné větve bylo vidět i na zemi u hromady roští. Mezi oběma Indiány stál na zemi krátký, na obou koncích hladce otesaný špalek o průměru asi jedné stopy a dlouhý asi dvě stopy. Tento kus kmene zbavený větví, to byla jediná neobvyklá a pro zkušeného člověka nápadná věc u obou rudochů.

Vtom zazněl ve vzduchu nad hlavami Indiánů sedících u dubu orlí skřek. Okamžitě zmlkli a naslouchali. Ptačí křik se ozval ještě jednou, zdálo se, že dokonce ještě blíž než před chvílí. Indiáni vyskočili, sáhli po lucích a šípech, opustili kryt pod větvemi a vyšli na volné prostranství, aby zapátrali po orlu. Jeho peří si všechny indiánské kmeny velmi cení a žádný bojovník si nikdy nedá ujít příležitost, když může orla zastřelit. Skutečně, v nepříliš velké výši se vznášel párek orlů. Zraky Indiánů je sledovaly žádostivě, ale na výstřel z luku to bylo přece jen vysoko a pušku neměl žádný z nich. Obezřetně se vrátili zpátky pod ochranu větví, aby sledovali let ptáků skulinami mezi listím.

Ale jako kdyby byli vedeni stejnou myšlenkou, ohlédli se znovu k zalesněnému kopci na obzoru. I stepní orli dokázali odlákat pozornost obou strážců jen na okamžik. A oba rudoši současně zdvihli ruce a vyrazili výkřik téměř jako z jedněch úst:

„Wa! — Podívej se — tamhle — Tekumtha volá!“

Nad nízkým zalesněným kopcem daleko na jihozápadě se tyčil štíhlý sloup dýmu a v bezvětří stále stoupal k jitřnímu nebi. Na tuto vzdálenost to byl jen úzký proužek, ale nezkaleným očím obou mládenců, kteří náhle ztichli a zvážněli, byl přece zcela zřetelný. Stáli mírně předklonem, s napjatými obličeji, mimoděk stoupali na špičky, jako by tak mohli lépe vidět, a pátrali jako mladí sokoli po vzdáleném kouřovém signálu.

„Mluví k nám Tekumseh,“ zamumlal jeden z nich. „Co nám chce povědět?“

„Jeto jen jeden oheň… Proč Letící šíp nepokračuje?“ volal netrpělivě druhý, Žlutý vlk. Ohlédl se, podíval se vzhůru, uviděl nad hlavou na dosah svých paží větev silnou jako ruka, odložil luk a toulec, vyskočil, chytil se větve, vytáhl se nahoru, šplhal se výš, tak vysoko, jak to jen šlo, a když se konečně octl nad listnatým příkrovem černého dubu a mohl se rozhlédnout do daleka, hlasitě vykřikl:

„Na kopci hoří ještě tři ohně.“

„I Medvídek už vidí,“ volal ten, co zůstal dole.

„Dohromady čtyři. Letící šíp svolává šavanské bojovníky,“ křičel nadšeně a rozjásaně zvěd z koruny stromu a mnohem rychleji, než se dostával nahoru, sjel zpátky na zem.

Medvídek mezitím už doběhl k hranici chrastí a vzal s sebou krátký špalek, který stál až do této chvíle mezi oběma bojovníky. Teď si klekl na zem, postavil ten kus javorového kmene před sebe, odvázal kožený řemínek a ukázalo se, že špalek je uvnitř dutý. Šavan sňal vrchní část jako víko s krabice, hmátl do dutiny a rychle odtud vytahoval hrst po hrsti kusy mechu. Nebylo to právě nejsnadnější, protože mech tam byl pevně vtlačen, přímo upěchován. Nakonec Indián uchopil smrkovou větvičku, zavrtal ji pracně do té spleti, několikrát jí otočil jako kvedlačkou a pak zase větévku vytáhl. Ted se obsah špalku uvolnil, Indián tam znovu hmátl rukou a bylo až s podivem, jak velké množství na troud uschlého mechu se dovnitř špalku vešlo. Žlutý vlk zatím část mechu rozcupoval a položil ji na smrkové větve, jejichž jehličí bylo hnědé a suché jako stanová tyč, která stála nejméně dva roky v kouři ohně uvnitř stanu.

Ze špalku, do něhož byly po stranách navrtány díry, vystupoval úzký proužek dýmu. A teď vylovil Indián opatrně chomáč mechu, který žhnul a kouřil, ještě jednou vytáhl špičatými prsty hrst této tiše praskající, ztrouchnivělé a propletené hmoty a z ní vyšlehly malé plamínky. Položil tuto zápalnou směs na vrstvu mechu, kterou mu zatím připravil jeho druh, a co nejopatrněji to všechno sunul do hranice roští. Pak vzal uschlé větve, položil je na žhavý mech, vhodil tam i hrst suchého smrkového jehličí, které měl už na hromádce přichystáno, a zatímco jeden z Indiánů nacpával teď už nepotřebný mech zase zpátky do vydlabané schránky na oheň, pevně jej stlačil a nakonec přikryl špalek znovu víkem, lehl si Žlutý vlk před hranici roští a foukal, nejprve opatrně a pak stále mohutněji do doutnajícího jehličí. To praskalo a rozžíhalo se a najednou vysoko vyšlehly plameny. Oheň rychle zasáhl nejbližší větve a naráz hořela celá hranice, praskala a plápolala, chrlila chomáče jisker.

Oba Indiáni vyskočili, spěchali k blízkému potoku, uchopili tolik jedlových a smrkových větví ležících ve vodě, kolik jich stačili pobrat, přinášeli stále nové a nové, a když oheň zachvátil všechno dřevo v hranici, házeli na ně shora mokré zelené větve.

Plameny se syčením poklesly a k nebi se začal valit hustý šedočerný oblak dýmu. Stále další mokré větve házeli oba rudoši do ohně, kouřový sloup houstl a rostl, a teprve když spotřebovali všechny připravené ratolesti, udýchaní, zakouření a pokašlávající Indiáni ustoupili, aby se znovu zadívali k jihozápadu, kde daleko na obzoru stále ještě stály nad zalesněným kopcem čtyři tenké svislé čáry.

Dívali se a dívali a náhle znovu vykřikli jakoby jedněmi ústy:

„Ho — Tekumseh nás spatřil!“

Jeden ze čtyř kouřových sloupů jako by byl náhle přeťat, jeho horní konec rozvíval vítr, pak vyrazil do vzduchu ojedinělý kouřový oblak jako malý černý balón, pak další, další, stále další.

Medvídek křičel: „Tekumseh chce ještě něco sdělit!“ Žlutý vlk však už napřáhl zaťatou pěst levé ruky před sebe a počítal. Medvídek následoval hned jeho příkladu.

Jeden — palec. Dva — ukazovák. Tři — prostředník. Čtyři — prsteník. Pět — malíček.

Indiáni, kteří tam v dálce zapálili ty čtyři ohně, předávají číselnou zprávu. Vysoké číslo. Medvídek a Žlutý vlk musí použít i pravé ruky: Šest… sedm… osm… devět… deset…

„Pět na každé straně,“ vykřikl Medvídek a vzrušeně tančil kolem ohně, avšak ani na okamžik nepřestával sledovat sloupy dýmu. Ale Žlutý vlk stál nepohnutě jako strom. Kouřový telegraf pokračoval. Museli použít ještě jednou levé ruky a ještě pravé a pak ještě obou…

Když se pak druhý ze čtyř pruhů dýmu zase ustálil a pravidelně stoupal k obloze jako předtím, napočítali do dvaatřiceti.

„Třikrát po pěti na každé straně a ještě dva k tomu.“

Tekumseh tedy vystopoval dvaatřicet nepřátel a teď volá o posilu… Jací nepřátelé to mohou být? Katavbové? Čirokové? Nebo snad dokonce… Miči malsové, Dlouhé nože… bledé tváře? Jistě to budou bledé tváře, protože až sem, ke Slané řece, se dosud žádný z Čiroků nebo Katavbů z jihu neodvážil.

Oba Indiáni se na sebe dívali se vzrušením a nadšením. Pak si však připomněli své povinnosti. Znovu pohlédli k zalesněnému kopci. Pořád ještě stály nad obzorem sloupy dýmu. Tu se oba mladí rudoši rozeběhli k černému dubu, pod nímž prve seděli, a vytáhli velkou pomalovanou bizoní kůži, které užíval jeden z nich jako pláště. Kůži roztáhli a chopili se jí na obou protilehlých úzkých koncích. Obešli oheň a postavili se před hranici, směrem k příteli, který očekával potvrzení, že pochopili i jeho druhé hlášení. Žlutý vlk a jeho druh teď zjistili, že jejich hranice byla příliš vysoká. Ale už se nedalo nic dělat. Tekumseh čekal na odpověď a oba jeho druhové, kteří tohoto hrdinu a svého vůdce přímo zbožňovali, by se raději dali upražit, než aby Tekumseha nechali čekat. Stoupli si proti sobě tak, že se bizoní kůže napjala jako na bubnu, a přiblížili se co nejtěsněji k ohni. Medvídek dal znamení, stiskli zuby a zasunuli obrovskou kůži do dýmu, chviličku ji přidrželi nad plameny, takže kouřový sloup se na okamžik přerušil a rozplynul se v modři. Potom v pravidelném rytmu přidržovali kůži nad ohněm a mimo oheň, celkem pětkrát. Pět velkých kouřových chuchvalců postupně stoupalo do vzduchu. Potom dal Žlutý vlk znamení, Medvídek kůži pustil a jeho druh ji prudce strhl k sobě. Oběma naskákaly na rukou a v obličeji od žáru velké puchýře, plameny jim ožehly víčka a třásně na legginách Žlutého vlka už začínaly hořet. Žlutý vlk se jen pohrdavě usmál a strhl si legginy, které se mu už začínaly přiškvařovat na kůži. Rudý pruh spálenin se mu táhl od lýtek až ke kyčlím. Žlutý vlk se stále ještě usmíval a Medvídek se na něho díval s obdivem. V nejbližších dnech musil pak popálený Žlutý vlk chodit bez leggin, opásán jen koženou zástěrou.

Teď bylo na jihozápadě vidět už jen tři pruhy kouře, pak se téměř současně rozplynuly dva další, zdola už nedostávaly žádnou potravu, ještě dva ztrácející se body na obloze — a konec. Zato čtvrtý sloup dýmu houstl a černal. Až do této chvíle Žlutý vlk vyčkával. Teď se však chopil dřevěné schránky na oheň, uložil ji do velké kožené brašny, převázal ji dvěma řemeny, jako tlumok si ji hodil na záda a beze slova běžel přes kopec. Medvídek chytil javorový kmínek silný jako ruka a srážel jím s hranice mokré, kouřící větve, pak hrábl hluboko dovnitř, chvíli se prohrabával v praskajícím ohni, až konečně našel, co hledal, jeden konec tyče zabodl ve středu ohniště, druhý konec pevně sevřel v rukou a tak ohniště obešel. Podpěry uvnitř se uvolnily a celá hranice se zřítila.

Při tom však velmi spěchal, vždyť dobře věděl, že tam, na jihozápadě, stojí Tekumseh a sleduje, kolik času bude Medvídek potřebovat na to, aby odstranil kouřový sloup. Medvídek sám se ani nemusel na protější kopec dívat. I tak věděl, že naproti na obzoru už nebude ani obláček. Tady však ještě všechno hořelo a čadilo, i když se činil se zaťatými zuby, jak jen mohl. Pro mladého Šavana, který směl poprvé na výpravu s dospělými bojovníky, nebylo nic horšího než některé z klidných, a přece tak hluboce zraňujících káravých slov z úst nejmladšího šavanského náčelníka.

Žlutý vlk zatím už seběhl se svahu, proběhl řídkým lesem, podél potoka, pak po úzké stezce, kterou vyšlapala zvěř mezi houštím. A když dospěl k pasece, na níž stál stanový tábor, vyrazil hlasitý táhlý pokřik, při němž si poklepával dlaní na ústa. Byl to výstražný signál a zněl asi jako hú-hú-hú-hú-hú.

Dlouhými skoky pádil po krátké rovince, proklouzl mezi stany na prostranství uprostřed, a když se sem ze všech stran seběhli muži i ženy, zavolal hlasem daleko široko se rozléhajícím třikrát ono tradiční volání hlasatelů, kteří přinášejí povel k vyražení do boje.

„Vzhůru! Vzhůru! Vzhůru!“ a pak ještě připojil: „Psí štěkot se ozývá v lesích.“

Potom se odebral ke stanu náčelníka, který velel táboru. Tam čekal u vchodu. A kolem něho se nakupili muži i ženy, aby se dověděli něco bližšího o tom, co se bude dít. Žlutý vlk ztěžka dýchal, vysílen dlouhým během, ale stál klidně a mlčel. Kolem to však jen šumělo a bzučelo, pršely otázky, výkřiky a odpovědi.

Konečně se rozhrnula bizoní kůže u vchodu do náčelníkova stanu a Lelašikah, Ten, který kráčí proti proudu, vyšel ven. V okamžení všechno ztichlo. Náčelník klidně přistoupil ke Žlutému vlku, podíval se na něho a oslovil jej:

„Slyšel jsem štěkot Psa.“

„Svolává všechny Psy a všechny bojovníky kmene,“ odpověděl Žlutý vlk.

„Co jsi viděl?“

„Viděl jsem na kopci čtyři ohně.“

„Viděl je i Medvídek?“

„I Medvídek spatřil čtyři ohně, právě tak jako Žlutý vlk.“

Náčelník neodpovídal a tiše hleděl k zemi. V jeho tváři se však shromažďovala zloba. Lelašikah byl v té době už letitý člověk a nikterak mu nebylo vhod, že by měl poslouchat rozkazy mladšího bojovníka. Tekumseh volá o pomoc — i tak si to mohl vyložit —, ale ve skutečnosti to byl rozkaz. Družina Psů zastávala na všech výpravách funkci jakési táborové policie a Tekumseh byl její vůdce. Všichni Psi by jistě uposlechli a právě tak všichni ostatní bojovníci. Tam, kde byl Tekumseh, byla také příležitost získat nová vyznamenání. Od té doby, co zahynul Cornstalk, nikoho tak nemilovali a nikoho se tak nebáli jako Tekumseha.

Lelašikah stále ještě mlčel. Dokonce Kata-he-kasa by musel uposlechnout, kdyby spatřil znamení čtyř ohňů. A Kata-he-kasa byl Cornstalkův nástupce, nejvyšší náčelník Šavanů.

Lelašikah chtěl získat čas, a tak pokračoval ve výslechu:

„Zahlédl Letící šíp vaši odpověď?“

„Medvídek a Žlutý vlk zapálili oheň a Pes v lesích nám sdělil kouřem, že narazil na tolik nepřátel, kolik prstů je třikrát pět na obou rukou a ještě dva. Pak zhasil tři ohně a nechal hořet jen jediný.“

Mezi shromážděnými Indiány, kteří s napětím naslouchali, se ozvalo uznalé mručení a řada přátelských pohledů zalétla k mladému poslu, který tak dobře splnil svůj úkol; zbrkle neodběhl, a čekal nahoře tak dlouho, dokud si nebyl jist, že přinese přesné zprávy. I Lelašikah se spokojeně usmál, protože Žlutý vlk byl jeho synovec. Ještě jednou se náčelník zamyslil, pak tleskl rukama a zvolal:

„Připravte jídlo a najezte se. Všichni bojovníci pomohou Psovi, který volá na jihu. Ženy ať rozehřejí bizoní lůj a medvědí sádlo a připraví pemikan, aby měli muži na cestu jídlo. Šíp vás povede. Lelašikah s ženami a úlovkem z posledních týdnů se vrátí do Chillicothu.“

Kolemstojící až dosud tiše vyčkávali, ale teď udiveně vykřikli a přitiskli ruce k ústům. Náčelník — a vyhýbá se dobrodružství! Náčelník — a chce odvést ženy zpátky za Ohio! To přece mohl zastat kdokoli…

Ten, který kráčí proti proudu, chvíli netrpělivě čekal, a když viděl, že ani muži, ani ženy se nechystají uposlechnout jeho rozkazů, vykřikl rozhněvaně: „Lelašikah domluvil. Nosí snad šavanští bojovníci uši v rukou?“

Jedna z žen se hlasitě zasmála, údiv se vytratil a Indiáni se rozcházeli potřásajíce hlavami, zatímco náčelník se vrátil zpátky do stanu. Brzy však převládlo očekávání příštích událostí, a když Medvídek dorazil do tábora, našel tam bojovníky sedící kolem velkého ohně; vesele se bavili a horlivě žvýkali. Každý z nich měl na tenké zelené větvi nabodnutý notný kus syrového masa a přidržoval jej nad plameny. Chvílemi si pořádně ukousli a pak zase opékali zbytek nad žhavými uhlíky.

U jednoho z ohňů zavládl velký vzruch. Všichni muži, kteří tam seděli, náhle vyskočili a hlasitě se smáli jednomu, jehož „rožeň“ byl zřejmě příliš tenký nebo příliš suchý, nebo si bojovník při vzrušeném vyprávění nevšiml, že jeho větev začíná chytat — a teď tu seděl a rozmrzele prohraboval uhlíky, kam mu jeho pečínka spadla. I od ostatních ohňů sem přispěchali, i ženy přiběhly, zvědavé a lačné smíchu jako všechny děti přírody. Nešika sklízel posměch. Bojovník — a upustí maso do ohně! Tohle se tu už celá léta nepřihodilo. Vtom někdo překřikl celý ten hluk: „Budeme mu teď říkat Ztratil maso!“ Smích se ještě víc rozhlaholil, ozvalo se radostné přisvědčování, vtipně vymyšlené nové jméno se neslo od úst k ústům, dovídali se je i ti, kteří se teprve teď seběhli, všichni mohli popukat smíchy nad komickým válečným jménem, které právě vymyslel bojovník Rychlá ústa. Jen jeden se zalekl. Ten, který tuhle přezdívku získal. Byl poprvé na válečné stezce, jaká hanba, jestli mu tohle jméno už zůstane, budou-li mu opravdu tak říkat. Byl to Žlutý vlk. Položil si zděšeně ruku na prsa a rozhlížel se, jako by hledal pomoc. Ale viděl jen rozesmáté tváře. Tu však zazněl hluboký bas:

„Dáme mu jméno Ten, který hlídkuje na stromě.“

Všichni kolem ztichli a zahanbeně se po sobě dívali.

Vždyť Žlutý vlk přinesl dobrou zprávu o Tekumsehově volání — a tak špatně by se mu odměnili!

Rychlá ústa by mu pokazil život na řadu nejbližších let. Všichni přece věděli, jak se taková přezdívka v kmeni uchytí. Ale Rychlá ústa, v první chvíli v hlubokých rozpacích, přikročil pokorně k mládenci sedícímu dosud u ohně — vždyť Žlutý vlk to od této chvíle už nebyl — a omlouval se šestnáctiletému chlapci:

„Šíp má pravdu. Budeme ti říkat Ten, který hlídkuje na stromě. Bobr, jehož kožešina ti patří, plave ještě v řece, mladý bratře. Rychlá ústa ji pro tebe stáhne.“

Ostatní se s porozuměním usmívali. Rychlá ústa byl přece jenom znamenitý chlapík. Jméno mu přiřkli právem. Uměl vždy povědět něco, co se kmeni líbilo, mluvil neuvěřitelně rychle a jeho slova zasahovala tak přesně jako Šípův luk. Žlutý vlk se však šťastně a vděčně ohlížel po Šípovi za to, že ho zachránil a že mu vymyslel tak nádherné a výmluvné jméno. A Šíp chtěl opravdu po návratu do Chillicothu navrhnout, aby mu tohle jméno zůstalo!

Muži se vrátili ke svým ohňům. Větve s napíchnutými kusy masa drželi v rukou, každý se usadil vedle svých přátel, při pečení a okusování masa i při vyprávění jim ubíhal čas. Ani ženy nezahálely. Za ty čtyři týdny, které tu na pasece strávili, složili muži mnoho zvěře. A maso, které hned nespotřebovali, krájely ženy na dlouhé tenké proužky a mezi stany je rozvěšovaly na kožených řemíncích na slunce.

Teď přecházely ženy od jednoho řemínku k druhému a vyhledávaly nejsušší kousky, pak se posadily do kruhu pod velký javor a krájely a řezaly kamennými, některé i pravými ocelovými noži sušené maso na drobné kousky. Úplně suché kusy rozetřely nebo roztloukly na plochých kamenech na prášek. Jiné ženy zas rozpouštěly nad ohněm bizoní lůj ve velkých hliněných hrncích, které získaly dost draho výměnou od Čipevájců, žijících na sever od Velkých jezer. Nebo vytloukaly morek z jeleních a bizoních kostí, dokonce i z kostí dvou medvědů, které složil Šíp. Morek pak přidávaly do rozehřátého tuku, a když se to všechno rozpustilo, rozdělily na stejné díly hrudky suchého masa, nakupené na velké hromadě na bizoní kůži, a napěchovaly je do čistě vypraných bizoních měchýřů, které si pro tyto případy vždycky pečlivě schovávaly. Do každého měchýře přidaly ještě po hrsti sladkých plodů saskatunu a několik oloupaných burských oříšků. A nakonec to všechno zalily horkým tukem. Jakmile měchýře vychladly, zavázaly je ženy bizoními šlachami a chutná a výživná potrava se mohla v této formě udržet po celá léta, pokud se ovšem nesnědla.4*

Mezitím začali muži už strhávat stany. Desetiletí a dvanáctiletí chlapci šplhali obratně jako kočky do špiček stanů a uvolňovali řemínky, které držely stanové tyče pohromadě. Pak vytahovali řemínky z dírek v bizoních kůžích, kterými byla kostra potažena, zatímco muži přidržovali těžké kůly. Jakmile byli hotovi, klouzali malí uličníci po kalhotách, pokud ovšem vůbec nějaké měli, jako po skluzavce, vždycky mezi dvěma tyčemi od špičky šest až sedm metrů vysokého stanu dolů na zem. Bojovníci vytáhli tyče a vzdušný příbytek se s plesknutím sesypal. Teď už bylo zapotřebí jen vytahat z trávy stanové kolíky, jimiž byly bizoní kůže připevněny k zemi.

Šavani tenkrát přebývali na sever od Ohia a každá cesta přes řeku k jihu se tehdy už pokládala za válečnou výpravu, i když se v Kentucky usadilo teprve pár bílých osadníků a i když Šavani, a především hrdinný Tekumseh, stále ještě cítili, že toto území je jejich vlast, že v ní tedy mají plné právo bydlet a lovit. I toto tažení rodové skupiny Mse-pasů, Horských lvů, byla válečná výprava, třebaže se vydali v prvé řadě lovit. Na takové výpravy brali Indiáni s sebou nejen ženy, ale především i chlapce, aby toho hoši hodně uviděli a aby se něčemu naučili, aby se pokud možno co nejdříve připravili na chvíle, kdy se z nich stanou bojovníci a muži. Jen na výpravy proti bělochům je nebrali, a protože Tekumseh svolává své rodové skupiny do boje proti cizím vetřelcům, měli se nejen chlapci, ale i ženy vrátit za řeku Ohio do své vesnice.

Za hodinu se paseka vyprázdnila. Pošlapaná tráva a černá ohniště označovaly místo, kde indiánská tlupa prožila čtyři neděle. Postačí čtyři další týdny, přijde slunce a déšť, a nikdo už ani tyto poslední známky na první pohled nenajde. Zvečera budou chodit na paseku zase zvířata na pastvu, veverky se budou šplhat po stromech nahoru a dolů, černý medvěd se napije z potoka na svém oblíbeném místě a na větvi sladkého javoru nad pramenem, kam chodí zvířata pít, bude zas bez hnutí číhat rysí

Šíp se ještě před odchodem pokusil přemluvit Lelašikaha k tomu, aby se s nimi vydal k jihu, protože náčelníkovo rozhodnutí, že sám odvede ženy domů, vyvolalo u mužů udivené pohledy, a u žen dokonce zlomyslné šuškání. Náčelník však měl ledový pohled, a aniž se staral o mínění posluchačů, odpověděl hlasitě a stroze:

„Ten, který kráčí proti proudu, je náčelník. Nemusí poslouchat, kdykoli v lesích zaštěká mladý Pes.“ Po těchto slovech vsedl na koně a ujížděl k severu v čele žen a dětí. Byl to dlouhý průvod. Koně táhli na stanových tyčích všechna zavazadla a kořist za poslední měsíc, ženy a chlapci šli vedle nich, jen několik nejmenších dívek jelo na koních.

Leckterý ustaraný pohled zalétal zpátky k bojovníkům, kteří zůstali. Setkají se s nimi ještě někdy? Indiánská žena však neprojevuje svou bolest nahlas, i když cítí úzkost a zármutek právě tak silně jako její bílá sestra.

Jakmile i poslední opozdilci zmizeli z dohledu, Šíp se mlčky otočil a vydal se k malému potoku. Ostatní ho v dlouhém zástupu následovali. Šli pěšky. Rychlá ústa a ještě jeden bojovník vyrazili dopředu jako zvědové. Dokud nehlásili nic podezřelého, nebyl důvod k přehnané opatrnosti. Muži však spěchali, hnáni netrpělivostí a pomyšlením na to, zeje volá Tekumseh znameními, o nichž ještě teď museli Žlutý vlk a Medvídek znovu a znovu podávat zprávu.

Lidé se často domnívají, že takový válečný pochod probíhal za hrobového ticha. Ale to je tím, že máme nesprávné představy o rozloze lesů, prérií a planin Severní Ameriky v místech, kudy tenkrát procházely hranice území obydleného bělochy. Lepší ochranou než největší opatrnost byla přece liduprázdnost těch obrovských území. V tiché nedotčenosti tmavých údolí porostlých jedlemi, v jasné dálce stamílových prérií nacházely vycvičené oči indiánských lovců v chování zvěře to nejdokonalejší neklamné znamení, zda se v blízkosti nachází větší počet cizích lidí. A nějaké menší tlupy, nebo dokonce jednotlivce se těchto sto dvacet Šavanů, které Šíp vedl k jihu, nepotřebovalo pranic obávat.

Asi k polednímu se oba vyslaní zvědové s dvěma dalšími Indiány vrátili znovu k čelu oddílu. Tlupa zatím ušla nejméně dvacet kilometrů. Všichni bojovníci se hned shlukli kolem Šípa a těch čtyř, kteří právě došli. Muži viděli, že Tekumseh, kterého tu měli potkat, s nimi není, ale nikdo se na nic nevyptával. Měli před sebou jeho posly, Kiš-kalvu a Peta-kutu, oba jeho přátele, kteří ho doprovázeli na všech cestách. Jistě jim řeknou všechno, co sami vědí. Nepověděli toho však mnoho: „Oheň Letícího šípu jsme zahlédli kolem poledne. Loví teď u Slané řeky. Předali jsme jeho znamení a šavanští bojovníci jsou tady. Pospěšme za Tekumsehem.“

Víc už jim Kiš-kalva neřekl. Všiml si hned, že Lelašikah v jejich oddílu chybí a že výpravu vede Šíp, ale neptal se na důvody. Však mu to přátelé jistě sami povědí, až bude vhodná chvíle. Jeho druh Peta-kuta nebyl tak zdrženlivý, nedokázal zkrotit svou zvědavost, a tak řekl: „Šavani musí počkat, až se Lelašikah vrátí z lovu. Ať sám náčelník rozhodne, co se má podniknout.“

Kiš-kalva svraštil nevrle obočí, ale i on teď tázavě obrátil své hnědé oči na Šípa. Ten však odpověděl co nejklidněji:

„Ten, který kráčí proti proudu, vede ženy zpátky do Chillicothu. Budeme pokračovat v pochodu na jih. Tekumseh je bojovník, kterého Šíp poslechne na slovo.“

Peta-kuta vykřikl údivem, zatímco Kiš-kalva, který tuto nebo podobnou odpověď patrně očekával, se zatvářil ustaraně. Šavanští náčelníci nikdy Tekumsehovi příliš nepřáli a od té doby, co Cornstalk byl mrtev, neměl mezi nimi jediného přítele. Neměli ho v lásce, protože měl až příliš mnoho přívrženců jak mezi mladými, tak mezi staršími bojovníky.

Šípovi připadala celá tahle epizoda trapná, a tak ji několika větami zamluvil:

„Tekumseh je v kraji, kde loví bílí muži. Nenechme ho čekat.“

Kiš-kalva kývl na souhlas. Přenechal vedení Šípovi, protože byl z nich nejstarší. Od uzavření chillicothského míru byl Kiš-kalva náčelníkem. Šíp tuto hodnost neměl, ale Kiš-kalva byl dost moudrý a zdvořilý, než aby uplatňoval své právo. Zařadil se do zástupu jako druhý a oddíl znovu vyrazil indiánským pochodem.

Krátce před setměním dorazila tlupa do krajiny, kterou jim svým signálem Tekumseh označil. Samozřejmě ani on — právě tak jako v poledne Kiš-kalva — nezůstal na místě, odkud vysílal kouřová znamení. Význam těchto signálů se vždy znovu umlouval před každým tažením, takže cizinec nikdy neporozuměl, co tyto sloupy dýmu znamenají. Jen jedno věděl každý, kdo je uviděl: Tahle znamení dávají Indiáni. A protože tyto pruhy dýmu bylo vidět velmi daleko, byli Indiáni, přestože si na svých válečných výpravách někdy počínali s překvapující lehkomyslností, při tomto signalizování velmi obezřetní. Nikdy se nesetkávali, pokud je k tomu nevedly nějaké mimořádně příznivé okolnosti, na místě, kde zapálili ohně.

Uspořádáním ohňů (dva těsně vedle sebe a další dva ve větších vzdálenostech směrem na východ) Tekumseh ráno přesně vyjádřil, že očekává pomoc asi ve vzdálenosti dvou mil na západ od místa signalizace. A protože Kiš-kalva i Lelašikah s takovými signály počítali, navršili poblíž svých tábořišť hranice z roští, aby mohli ihned odpovědět a signály poslat dál. Lelašikah sice nepatřil k Tekumsehovým přátelům (časy, kdy náčelník byl na nejlepšího bojovníka svého kmene pyšný, byly nenávratně ty tam), nebyl však dost zlomyslný ani žárlivý, aby Letícímu šípu pomoc odmítl. Ani by se to nesměl opovážit.

Když tlupa dorazila na kraj lesa, který se táhl až do vzdálenosti několika set metrů od Slané řeky (běloši ji tenkrát nazývali a ještě dnes nazývají Licking River), poručil Šíp svým lidem, aby se utábořili na malé pasece.

Pak si k sobě zavolal Žlutého vlka a Medvídka a vybídl je, aby se s ním vydali hledat Tekumseha. To bylo vyznamenání a oba mladí lidé se rozzářili.

Žlutý vlk nesl na zádech schránku s ohněm, o niž obvykle pečoval Šíp. Mladý bojovník nedal ten špalek ani na chviličku z rukou, teď se však chtěl zeptat, komu jej má svěřit. Ale než k tomu došlo, řekl Kiš-kalva:

„Ať mladý bojovník odevzdá oheň Rychlým ústům a pak ať se vydá za námi.“

Šíp se spokojeně usmál. Kiš-kalva si tedy všiml, že vyznamenával Žlutého vlka. Vždyť schránka s ohněm se nikdy nesvěřovala do opatrování nezkušeným, a jestliže ji směl nosit tak mladý bojovník jako Žlutý vlk, bud k němu musel mít Šíp velkou důvěru, nebo Žlutý vlk vykonal nějaký pozoruhodný čin.

Žlutý vlk ubíhal dlouhými skoky k Rychlým ústům, odevzdal mu schránku a pak ještě počkal, až se starší druh přesvědčí, že oheň ve špalku stále ještě doutná. Ten ovšem příliš nespěchal, a tak tu mladý Šavan stál jako na řeřavém uhlí. Věděl, že Kiš-kalva ani Šíp na něho nebudou čekat, a najít je teď za soumraku nebude právě lehké. I Rychlá ústa však dobře věděl, oč jde. Jako každý Indián zastával i on názor, že se mladým lidem nemají úkoly usnadňovat. Čím déle tu toho mládence zdrží, tím obtížněji bude hledat své druhy, kteří šli napřed. Dobrým bojovníkem se může stát jen cvičením. Proto mu nejprve uspořádal přednášku o správném zacházení se schránkou na oheň. Žlutý vlk si ji musil vyslechnout a neprojevit přitom sebemenší náznak netrpělivosti, protože Rychlá ústa byl mnohem starší než on.

Konečně mu dovolil vyběhnout. Pádil jako chrt pasekou až k místu, kde mu zmizeli Kiš-kalva a ostatní. Tohle místo se snažil zapamatovat si co nejpřesněji. Ale kudy ted dál? Chvíli hledal a náhle si s úlevou oddychl: Na zemi ležela zelená větvička, vpůli zlomená. Byla položena tak, že zlom ukazoval určitým směrem. Medvídek se projevil jako dobrý kamarád.

Žlutý vlk vnikl do lesa. Byla tam taková tma, že sotva něco rozeznával. Ale vydal se kupředu směrem, který mu větévka určila. Náhle narazil na tři slabě světélkující body na zemi. Shýbl se a viděl, že jsou to kousky trouchnivějícího dřeva, které tu v lesním šeru matně fosforeskovaly. Tvořily šipku a její hrot ukazoval stejným směrem jako předtím snítka. Žlutý vlk se dal do běhu. Dorazil k potůčku a tady našel silnou větev položenou napříč přes proud. I ona udávala stejný směr jako předchozí znamení. Šli tedy k jihu. Spěchal za nimi a náhle měl dojem, že zaslechl tichý ptačí křik. Zastavil se a naslouchal. A znovu se to ozývalo, docela tiše — orlí skřek. Usmál se. Orel přece večer nekřičí. I tohle bylo znamení. Znovu se dal do běhu a za chvíli se zastavil. Teď sám napodobil hlas orla. Okamžitě se ozvala tichá, přitlumená odpověď. Znovu se rozběhl, ale pak se zarazil. Uviděl malý žhavý bod opisující ve vzduchu kruh, stále se opakující kruh. Že by snad zlé noční kouzlo? Ruka mu vylétla k srdci. Co si mel počít? Zkusil to s orlím skřekem a obdržel odpověď. Zazněla potichu, ale mnohem blíž než před chvíli. Světélko zhaslo, někdo se k němu blížil — byl to Medvídek. Přidržel mu před očima rozevřenou dlaň:

„Našel jsem kouzelné dřevo a rozlámal jsem ho na kousky. Zpozoroval jsi mé znamení? Kousek jsem si ponechal a kroužil jsem jím ve vzduchu. Pospěš si,“ šeptal, chytil ho za ruku a rychle ho táhl za sebou.

„Kiš-kalva se vyptával Šípa, proč svěřil schránku s ohněm právě Žlutému vlkovi, a Šíp mu vysvětlil, že jsi spolu se mnou uviděl ty čtyři ohně na kopci,“ vyprávěl v běhu Medvídek svému příteli.

„A co tomu řekl Kiš-kalva?“ ptal se Žlutý vlk se zřejmou radostí.

„Řekl, že Šíp udělal dobře.“

Běželi a mlčeli. Oba mysleli na totéž. Kiš-kalva se tedy dověděl, že právě oni uviděli kouřové znamení a odpověděli na ně a že to provedli správně. Nakonec vyslovil Žlutý vlk tu otázku, která jim oběma ležela na srdci:

„Myslí si Medvídek, že Kiš-kalva to poví i — jemu?“

Nevyslovil žádné jméno, ale tázaný věděl přesně, koho tím mínil.

Dlouho neodpovídal. Téměř už doháněli oba starší muže, když Medvídek svého staršího přítele zadržel.

„Šíp tě má rád,“ zašeptal chvatně. „Nepromluví-li Kiš-kalva, popros Šípa, ať mu to řekne.“ Žlutý vlk němě přikývl. Doběhli k oběma mužům, kteří šli před nimi, a teď už museli mlčet.

Oba starší bojovníci s uspokojením pozorovali, jak Medvídek svému příteli usnadňoval cestu, ale nedali to na sobě znát. Zvolnili také tempo víc, než bylo zapotřebí. Žádný Indián nikdy nezapomene, jak důležitá je pro mladé lidi první válečná výprava. Každý ze starších bojovníků se snažil dát jim příležitost, aby se vyznamenali, ale neukládali jim příliš obtížné úkoly. Brali na ně ohled na každém kroku, ale úzkostlivě dbali na to, aby mládenci nic nepoznali. Žlutého vlka, jehož otec padl v bitvě u Velké Kanawhy, a nemohl tedy svému synovi ukázat všechno, co musí velký bojovník znát, si všímali zvlášť důkladně a v situacích, které by sám nestačil zvládnout, mu přispěchal vždycky někdo na pomoc. Nebylo náhodou, že se ho Šíp dnes zastal před Rychlými ústy a před jeho ostrým jazykem.

Starší muži zrychlili téměř neznatelně krok, až konečně dorazili na okraj lesa. Před nimi se svažovala holá rovina směrem ke Slané řece. Odtud bylo možno dobře zahlédnout široký proud, který se v dálce matně leskl jako stříbrná stuha táhnoucí se krajinou. Mezi muži a řekou se nezřetelně černalo jen několik osamělých stromů. Šíp už chtěl vykročit na planinu, zahalenou do pološera, ale Kiš-kalva ho zadržel. S úsměvem se obrátil k oběma mládencům:

„Najdou moji mladí bratři místo, kam nás Letící šíp zavolal?“

Oba mladí mlčeli a dívali se na něho. Teď se k nim obrátil i Šíp a čekal.

„Čtvrtý oheň oznamoval, že Tekumseh bude u řeky. Třikrát kouř zhoustl a třikrát se rozplynul. Nevíme však, kde náčelník Šavanů čeká. Najdou ho moji mladí bratři?“

Oba se stále ještě dívali na Kiš-kalvu, který je oslovil. Pak pohlédli na Šípa. Muži se usmívali, ale jejich obličeje byly neproniknutelné, nedala se od nich očekávat žádná pomoc.

Tu se ozval odhodlaně Medvídek:

„Brzy nastane noc. Musíme najít náčelníka Šavanů rychle. Nepřátelé tu nebudou, vždyť Letící šíp by nás nesvolal na místo, které by nebylo bezpečné.“

Žlutý vlk mu chtěl horlivě vpadnout do řeči, ale Kiš-kalva ho jediným pohybem umlčel. Medvídek chvíli váhal. Pak se nadechl a promluvil, ale znělo to trochu nejistě:

„Musíme se ukázat, aby nás Tekumseh spatřil. — Ne,“ opravoval se, „jen Medvídek a Žlutý vlk vyjdou z lesa. Oba náčelníci počkají pod stromy a uvidí, co se bude dít.“

„Ano, mladý bratře, tak to uděláme,“ řekl Šíp uznale a Kiš-kalva k tomu dodal:

„Vidíš tamhleten černý smrk? Jděte k němu, možná že na vás čeká Tekumseh právě tam.“

Odvážně vystoupil Medvídek na volné prostranství a Žlutý vlk v patách za ním. Šli dlouhými kroky udaným směrem a stále byli ve střehu, jestli na ně z trávy nebo z některého keře někdo nezavolá.

Vysoký smrk byl jediný strom tohoto druhu široko daleko. Byl-li Tekumseh někde nablízku, stál jistě v jeho stínu. Musel se zdržovat na nějakém nápadném místě, aby ho jeho přátelé mohli najít, tedy na takovém místě, které se ostře odlišovalo od svého okolí. Co by se k tomu hodilo líp než jehličnan uprostřed listnatých stromů?

Oba mladí lidé si už dlouho lámali hlavu, jak asi Kiš-kalva náčelníka najde. Nebyli tak docela nezkušení, často doma ve vesnici poslouchali vyprávění starých válečníků a pokoušeli se z toho něčemu přiučit. Ale když přišlo do tuhého, museli v každé situaci postupovat podle různých okolností. Když je teď Kiš-kalva poslal ke smrku, nechápali, proč to udělal. Z čeho usuzoval právě na tenhle strom? Když jim pak mladý náčelník za několik dní sděloval své důvody, pak jim samozřejmě svitlo a umínili si, že si tenhle případ důkladně zapamatují.

Ani jednomu z mládenců nebylo právě lehko u srdce. Mohli ovšem počítat s tím, že Tekumseh by neurčil místo setkání v takové krajině, kde by se to hemžilo nepřáteli, a na kraji lesa stáli dva muži, připravení spěchat jim okamžitě na pomoc. Vždyť zůstali skryti ve stínu stromů jen proto, aby mohli v případě nenadálé potřeby zasáhnout. Mohli však pomoci i proti mlhavým duchům, kteří v celých šedých průvodech vystupovali z řeky?

Přiblížili se ke smrku na dvacet kroků a Žlutý vlk se zastavil a vztyčil pravou ruku prázdnou dlaní vzhůru, aby ukázal, že v ní nemá žádnou zbraň. Bylo to znamení míru. Vtom už se odlepila od kmene stromu postava a šla jim vstříc. Byl to Tekumseh. Neprojevil ani nejmenší náznak údivu, že za ním posílají takové mladíky, a řekl:

„Ať mě moji mladí bratři vedou.“ Přicházel pružně, rychle, a přece klidnými pohyby, jako kráčí lovec, který se plně spoléhá na své zbraně.

Táhlými závoji mlh, v nichž němě stály šedé a orosené olše a vrby na břehu řeky, běží v dlouhém řídkém zástupu hnědí muži. Jako dlouhý rychle se plazící had pospíchají po stezkách, které tu vyšlapala zvěř, rychle přebíhají nekrytá místa, přeskakují potoky a kaluže… Tu a tam se zableskne hlaveň pušky, orlí pero se rozkývá v černých vlasech, objeví se vějíře z jeleních oháněk, pomalované tváře, je slyšet polohlasné dohadování, pak se rozhostí ticho.

Obsidiánové nože a tomahavky, kamenné palice a kyje z hikorového dřeva, tvrdého jako železo, kostěné luky a opeřené šípy se vynořují a mizí… Hnědé tváře, černé oči pátrají chvíli zvlhlým listím směrem k řece nebo do pralesa… Proud Slané řeky plyne a šumí, náhle se v rákosí na břehu vyplaší hejno vodních ptáků a s křikem vzlétá nad rozčeřenou hladinu.

Vítr ohýbá vrby a olše, rosa odletuje jako sprška deště, větve vržou a skřípou a mlhavé cáry visí v závětří za stromy jako bílé prapory vlající nad řekou.

Rychle, pokradmu a tiše pádí Indiáni dolů po břehu… Lov na bílé muže, lov na hraničářské kštice a na selskou krev, na skalpy lovců a na bledou kůži… Mlhy se táhnou, rosa padá, Nanabozho, bůh rudých mužů, se vznáší nad průvodem, jako by jej pobízel…

Vede je Tekumseh, mladý šavanský orel, Letící šíp — z totemu Mse-pasů, Horských lvů.

Následujte Tekumseha, bojovníci z družiny Psů, vzhůru za mladým Horským lvem. Vždyť tam, kde je Tekumseh, čeká vás sláva, čest, vyznamenání, všude, kde je Tekumseh, čeká i nebezpečí, i vítězství. Vzhůru za horkokrevným Horským lvem chystajícím se ke skoku, má na svém totemu odvahu, ve svém znaku hrdost, ve své pěsti úspěch…

Chcete, aby na vás spočinul posměšný, pohrdavý, káravý pohled jeho tmavých očí, nebo aby vás zastihl hřejivý záblesk jeho uznání? Vydejte ze sebe to nejlepší, vy mladí i vy starší, dnes k tomu máte příležitost. Nezhaťte jeho plány, všímejte si každého záchvěvu jeho obočí, snažte se uhádnout každé jeho přání… Vždyť jeho přátelství je cennější než všechna vyznamenání vašeho kmene, cennější než dvakrát rozštěpené orlí pero, A kdo by nechtěl patřit k těm, které si Tekumseh oblíbil?

V krátkosti a suše jim vysvětlil své záměry, neplýtval slovy, ale každé z nich bylo výstižné. Pěst svírá rukojeť zbraně, všechny smysly jsou v pohotovosti, srdce buší — rudoši se vydali na lov bílých mužů. „S námi je Nanabozho,“ Tekumseh to vyslovil drsně a všem bojovníkům tato slova prolétla hrudí jako žhavý šíp.

Vidí teď Nanabozha v každém cáru mlhy, v každém temném stínu stromu, slyší jeho tichý hlas ve chvění tětiv, v šumění vrby, jejíž větve se sklánějí do vody, ve šplouchání rozčeřené řeky… Ó Nanabozho, přemožiteli podsvětí, ty, jenž jsi zahubil Megisovona, stůj při nás! —

Rudoši loví v temných a krvavých údolích. Loví teď příliš mocnou zvěř. Vlk i rys, puma i kojoti jim uhýbají z cesty s naježenými hřbety, dokonce i medvěd, i bizon se zastavují, sklánějí hlavu a v úžasu sledují kvapně letící stíny.

Podél řeky se ozývá táhlý dusot, slaná voda v kalužích u břehu vábí zvěř k lizu — tesáky lupičů, pracky a drápy šelem, bizoní rohy i jelení parohy jsou připraveny rvát a trhat, zvířata se plíží a v ranním šeru se ozývá dusot a praskot, zvířata skáčou, pobíhají, slétají se ze všech stran, z bažinatých nížin, z hájů a lesů náhorní plošiny, z temně šumících horských lesů, z širých prérií i z vlhkého modravého rákosí, ale tam, kde se řítí hnědí muži, kde pátrají lesknoucí se zraky, tam všechna zvířata zůstávají stát, tam v bázni nastražují uši, větří „cizí pach a vzájemně si předávají výstražná znamení: Rudí muži jsou na lovu. Ustupte, zastavte se, přikrčte se do trávy nebo do křoví. Hnědí dvounozí tvorové, vonící po medvědím sádle a po spáleném dřevě, se vydali na lov…

Rudoši tedy loví. Ale tentokrát nebude jejich kořistí ani medvěd, ani vlk, ani puma, ani los, ani jelen. Jediný pohled nevěnují zvěři, žádný šíp neopouští tětivu. Tiše ubíhají po vývratech podle řeky.

Mladý Horský lev je vede, je rychlý jako pardál, obratný jako kočka. Těsně za ním ho jako stíny sledují věrní přátelé Kiš-kalva a Peta-kuta.

Tekumseh spěchá, ale nepřepíná síly svých bojovníků. Vždyť i Indiáni mají plíce, a k tábořišti bílých mužů je ještě daleko.

A tak se žene vrbovým houštím pokrytým rosou, vyhlíží stezku, kudy by jeho druhové mohli nejsnáze proniknout, v pravici pevně svírá těžký tomahavk a znovu a znovu promýšlí svůj plán. Musí se zdařit, jistě se podaří… Zajme těch třicet Dlouhých nožů, odvede je do Chillicothu a pak se vrátí, ne už jen se sto dvaceti nebo dvěma sty bojovníky, pak se s ním vydají tisíce mužů, pak jediným útokem obrátí všechny tři hraničářské osady v prach a popel a osvobodí Kentucky… Sjednotí celý kmen, celý národ Šavanů, nadchne je svým úspěchem, strhne i Miamie i Lenapy…

Proto musí zajmout ty hraničáře u Modrých solisk a ukázat je mužům svého kmene. Pak mu jistě uvěří a půjdou za ním… O tom přemýšlí Tekumseh, Horský lev.

Běží v čele indiánským klusem: sto kroků běh, sto kroků chůze. Ale jde i běží stejným způsobem, s uvolněným tělem, vláčně jako puma. Takhle by dokázal běžet celé dny. Této chůzi se učí už malí indiánští chlapci, těmto vláčným pohybům, všichni bojovníci se pokoušejí Tekumsehův způsob napodobit. Šetří svaly i síly. Žádný běloch tak neumí běžet, proto se bledé tváře tak rychle unaví, třebaže mají obrovskou sílu.

Náhle tvrdě a suše práskne výstřel. Vítr sem zanesl jeho zvuk. Není to ani příliš daleko od břehu. Šavani rázem strnuli jako sochy, bez pohybu, bez hlesu, každý z nich v té poloze, v jaké ho zastihl dobře známý zvuk. Tekumseh uvažuje jen okamžik, pak se obrátí ke Kiš-kalvovi a Peta-kutovi, prohodí pár slov, rychle se dohodnou, vzápětí se rozbíhá na kraj lesa, pryč od řeky. Rudoši za ním, jen Peta-kuta zůstává a čeká. Když kolem něho proběhlo dvacet mužů, zdvihá paži a zadržuje ostatní. Už je tu Šíp, následuje krátká porada a Šíp shromažďuje všechny své bojovníky na břehu, čelem k pobřeží, zády k řece, a dává jim pokyn, aby se ukryli ve vrboví. Ale to už se Peta-kuta s pěti šesti muži rozbíhá za Tekumsehem. To budou spojky,

Daniel Boon klečel před ulovenou zvěří, právě byl hotov s krvavou prací a rozhlížel se mezi větvemi nevelkého křoví pátravě po rovině, která se v těchto místech mírně svažovala k široké řece. Terén tu byl snadno přehledný: trsy řídké trávy, tu a tam nějaký keř, pár smrků, jen dole na břehu olše a vrby a uprostřed nich obrovský platan čnící nad svým okolím jako zelený sloup.

Starý hraničář pečlivě otřel svůj nůž od krve a tak dlouho čistil čepel suchým šátkem, až odstranil i poslední krůpěj lepkavé tekutiny. Dobrý lovecký tesák byl vzácný, jen hlupáci nechávali čepel zrezavět.

Dlouhá puška, teď už zase nabitá, ležela na dosah ruky, opřena o tělo zastřeleného jelena. Bylo to nádherné zvíře. Virginský jelen je menší než evropský, ale i teď po vyvržení mohla kořist vážit hodně přes metrický cent. Bylo ovšem zapotřebí dopravit ji do tábora a tam bylo dvě až tři hodiny cesty. A to nebyla žádná maličkost ani pro takového siláka, jako byl Daniel Boon.

Lovec zůstal hezkých pár minut bez pohnutí a napjatě naslouchal na všechny strany. Tohle byl jeden ze zálesáckých zvyků, které převzal od svého přítele, malého Kanaďana Jeana Martina. Dost často se Boonovi pro tuhle „směšnou opatrnost“ kamarádi vysmívali. Ale ať! On i Francouz nosili stále ještě svou pravou, přirozenou kštici na hlavě, kdežto mnohý z posměváčků už neměl k výsměchu příležitost. Kdo ví, kde se bělají jejich kosti.

Sebepozornější naslouchání však dnes příliš nepomáhalo. V lese vládl jediný neklid. Vítr, který bys venku v prérii sotva pocítil, vál, hvízdal a šlehal, právě tady, na okraji lesa, jako zběsilý. Nakonec zastrčil Starý Danny nůž za opasek, opřel pušku o větev, chytil mrtvého jelena za zadní běhy a hodil si náklad na záda. Nebylo to právě snadné, ale Boon byl v těchto věcech zběhlý. Pak pomalu vstal, zvíře držel na ramenou a na krku, sáhl po své milé staré pušce a udělal několik kroků směrem do lesa, na jehož kraji předtím zastřelil svou kořist. Vypadalo to, jako by si kolem krku navlékl ohromný kožešinový límec. Šel trochu skloněný, dělal rázné, veliké a těžké kroky, a přesto se pohyboval téměř bez hluku.

Byla to oklika, když se teď pustil při okraji lesa, ale bylo tu bezpečněji. Mezi prvními stromy a v jejich podrostu ho nebylo z roviny vidět. A kdyby se k němu z lesa hnalo pár Indiánů, však už si dá pozor, aby je spatřil dřív než oni jeho. Několik neděl sice už žádného Indiána ani stopu po Indiánech nezahlédl, ale jeho opatrnost se nikdy nenechala ukolébat. Zamýšlel sejít až k řece a odtud chtěl překonat ten malý úsek až k rozlehlému lesu na západě v krytu pobřežních vrb a olší. Teprve až v lese chtěl vystoupit na náhorní rovinu. Chvíli dokonce přemýšlel o tom, zda by se neměl uchýlit hlouběji do lesa. Tam už vítr nebyl tak silný, tam byl větší klid, tam se člověk mohl spolehnout na to, že se mu k uším donese každý podezřelý zvuk. Ale nakonec i jemu připadla taková opatrnost poněkud přehnaná. Kdyby to byl Jean Martin, ten by to jistě udělal. Boon chvilku postál a poslouchal. Nemohl se rozhodnout. A teď přece jen zabočil hlouběji do lesa. Byl už starý muž a měl dost času. Bude líp, když si ještě víc zajde, než kdyby byl lehkomyslný.

Ale ať si Daniel Boon počínal sebeopatrněji, Tekumseh byl ještě prozíravější. Ten mladý Indián byl tak neuvěřitelně zkušený a obratný, že dokázal téměř na metr přesně odhadnout vzdálenost ke střelci jen podle síly zvuku výstřelu, který zaslechl.

Včas se zastavil a vyslal své bojovníky, aby střelce obklíčili. Nařídil jim však, aby se zdržovali v takové vzdálenosti, kde je nepřítel nemohl ani zaslechnout, ani spatřit. Jeho družina ho poslouchala s učtou a klidem, v Kiš-kalvových očích se zračila oddanost. Tekumseh se mohl spolehnout, že udělají všechno, co jim nařídil. A tak se Daniel Boon octl v obkličujícím půlkruhu v lese mnohem dřív, než se sám Tekumseh dozvěděl, má-li před sebou přítele nebo nepřítele. Tekumseh docela sám pronikl nejdále, tak daleko, že mohl bílého lovce dobře pozorovat. Když rudoch poznal, na koho to vlastně narazil, vzplála v něm znovu divoká ctižádost. Tady klečel nejproslulejší z bílých hraničářů, nejobezřetnější a nejprohnanější ze všech, nejlepší střelec v kraji na západ od pohoří, muž, o němž slýchal divoké zvěsti dokonce i u Siouxů a Černonožců tam daleko u Minišoše, pod zasněženými vrcholky Skalistých hor, muž, který Šavanům, Miamiům a Leni Lenapům připadal jako mocný lesní démon nebo jako syn anamakkiů, kteří žijí v podsvětí a jsou Nanabozhovi nepřátelé.

Tekumseh však se pranic nebál ani krvavých démonů, ani lesních nebo mlžných duchů, neobával se ani podsvětí. Viděl v Danielu Boonovi jen toho muže, který jako první z bělochů spatřil obrovské bohatství v Kentucky, který sem přišel ze země za horami, aby Indiánům uloupil jejich lesnatou vlast, plnou zvěře. Byl to právě tenhle muž, který sem přivedl první bělochy, který založil první vesnici v Zemi zeleného rákosí, v této zemi, jež patřila Šavanům a poskytovala jim potravu, oděv, obydlí, celé živobytí.

Tekumsehovy myšlenky zalétaly do minula. Daniel Boon mu tenkrát unikl, když Tekumseh, tehdy sotva dvacetiletý, zabil své první dva bělochy. To už bylo dávno, tenkrát ještě patřila temná a krvavá údolí jeho kmeni, tenkrát se Šavani mohli bezstarostně potulovat po těchto lukách a prériích, v houštinách, v lesích, podle řek, tenkrát se nemuseli obávat, že ze ševelícího rákosí vyšlehne náhle ohnivý blesk. Později se všechno změnilo. A tenhle muž to zavinil.

Zavinil i to, že bitva u Velké Kanawhy skončila porážkou rudochů. U všech indiánských poradních ohňů se vyprávělo o tom, jak onoho dne uchopil Daniel Boon osud do svých rukou.

Tekumseh ležel a tiskl se pevně k zemi. Hlavou mu táhly neveselé myšlenky. Jeho chladné oči však pátraly houštím. Měl v sobě klidnou krev horského lva chystajícího se ke skoku. Všechny jeho vášně držela na uzdě jediná — krvelačná vášeň lovce, který touží zabíjet. Šavan si přesně uvědomoval: Kdyby ho Daniel Boon zahlédl, byl by Tekumseh ztracen. Tenhle bílý muž střílel vždycky jen jednou. Jemu se nemohl svým střeleckým uměním vyrovnat, a s pouhým lukem a šípy na něj teprve nestačil.

Trvalo dlouho, než bílý muž skončil svou práci. Tekumseh se však ani nepohnul. Měl železnou trpělivost. Ležel vzdálen od Daniela Boona necelých osmdesát kroků a pohrdlivě se usmál, když viděl, jak se lovec vztyčil a jak naslouchá. Mohl věru dlouho poslouchat. Les byl neklidný, Nanabozho stál při svých dětech. Dravci, kočkovité šelmy, dokážou ležet potichu. Bez hnutí se tiskl do trávy, rukama se opíral o zem, číhal, byl připraven vyskočit, rozběhnout se, zaútočit. Mladý Horský lev se na své Indiány mohl spolehnout…

Když se konečně Daniel Boon vzpřímil a s jelenem na zádech vykročil směrem k řece, vzplála v Indiánovi divoká radost. Připadalo mu, jako by sám Nanabozho řídil kroky bílého muže. Šel přímo do pasti, a neměl o tom ani tušení, šel jako lovná zvěř. Vězel vlastně už v pasti, a nevěděl o tom.

Tekumseh se za svým keřem napolo vztyčil a otočil se. Sto kroků za ním se ze suchého hnědého listí povaleného stromu vynořila osmahlá paže a vzápětí zas zmizela. Indián se potutelně usmíval. Potom máchl pětkrát za sebou zaťatou pěstí shora dolů. To znamenalo: všichni bojovníci. Pak ukázal otevřenou dlaní zprava doleva, směrem k řece. To znamenalo: čekat u řeky. Paže se znovu vynořila a zamávala. Pak zmizela. Za malou chvíli se daleko odtud rozkývala v mlází větvička: posel vyběhl. Boon se už vzdálil. Tekumseh se postavil a zdvihl pravici. Vzadu v lese vyskočilo několik postav a opatrně se přibližovaly. Byl to Kiš-kalva s osmi muži. Při okraji lesa přibíhali další. Tekumseh jim pokynul a rozběhli se za hraničářem.

Právě včas ještě zahlédl, jak Daniel Boon vkročil dovnitř lesa. Indián se zarazil jen na chviličku. Věděl přece, kde mají běloši tábor, a Dlouhá puška jistě patří k nim. Tím, že šel prvních dvacet až třicet kroků při kraji lesa, se ostatně prozradil… Tekumseh v mžiku pochopil důvod. Vždyť sám by si také nepočínal jinak v krajině, kde může bojovník narazit na nepřítele… Proslulost Dlouhé pušky ve všech vesnicích rudého lidu byla zcela oprávněná. Šavan se však usmál. „Letící šíp dobře ví, jak se loví zvěř,“ pomyslel si hrdě. Nebyl už nezkušené mládě, aby ho nějaký Miči malsa dokázal oklamat.

Dopřál Boonovi čas, aby se svým nákladem zašel do lesa, a když se octl tak daleko, že už na kraj lesa nedohlédl, seběhl Tekumseh se svými bojovníky v dlouhých skocích dolů k řece. Šíp ho spatřil přibíhat a vystoupil z úkrytu. Tekumseh na něj pohlédl, máchl rukou, ani se nezastavil, ale pokračoval po stezce, kterou sem předtím dorazili, směrem po proudu řeky. Na všech stranách se z keřů a dolíků zvedali šavanští bojovníci. Pokynul jim a oni se vydávali za ním. Všechno probíhalo v horečném chvatu. Museli se mnohem dřív než Daniel Boon dostat na místo, kde lovec sestoupí k řece. Až spatří jejich stopu, musí ho už přepadnout. Tekumseh musel své bojovníky rozmístit na dlouhém úseku. Vždyť kdo mohl vědět, kde běloch vyjde z lesa? Dalo se to sice předvídat, ale přesně to určit možné nebylo.

Sestoupit k řece nebylo pro Daniela Boona právě snadné. S metrákem na ramenou, s puškou v ruce — a přitom postupovat co nejtišeji —, to nebyla maličkost. Nesmíme si také myslet, že lovcova opatrnost byla přehnaná. Samozřejmě nešlapal na suché větve, které by se pod jeho botou s praskotem lámaly, samozřejmě šel, pokud to jen bylo možné, co nejhustším podrostem, který ho kryl ze všech stran, ale po celé týdny, ba měsíce téměř denně vycházel na toulky krajem v okolí osady, kde bydlela spíš jeho rodina než on sám; někdy se pouštěl i dál. V posledních letech se takhle potuloval na březích řek Cumberland River, Kentucky a Ohio a za celou tu dobu se jen pětkrát nebo šestkrát střetl s Indiány. Obrovská rozlehlost země nechránila jen rudochy, chránila i bělochy, a to mnohem spíše než lidský důmysl, a rozdíl mezi Boonem a ostatními hraničáři spočíval především v tom, že zatímco druzí hraničáři se spoléhali téměř výhradně na pustotu krajiny, Boon kromě toho využíval navíc i svého rozumu a své opatrnosti.

Rozhodně však nebyl ustrašený. A tak šel docela pokojně a rozvážně nádherným zeleným lesem, na zádech takový náklad, pod nímž by mnohý člověk klesl už po několika krocích. Přitom nevnímal jen možné hrozící nebezpečí, stačil si všímat i krásy a velikosti okolní přírody. Byl snad dokonce jediný mezi tehdejšími hraničáři, který oceňoval spíše drsný a mužný lovecký a traperský život než surový požitek z naprosté volnosti, jaký pociťují primitivové zvyklí na to, že rozhodující úlohu hraje lest, síla a bystré oko.

Když se teď rovina začala zvolna svažovat k řece, Boon se na chvilku zastavil a těšil se pohledem, který se mu naskytl mezi kmeny stromů: vrby na břehu řeky, o několik metrů níže pak široká do daleka se táhnoucí hladina, na druhém břehu větrem rozvlněné pole modravé trávy a v pozadí zalesněné výšiny, ztrácející se na obzoru.

Bylo jasné, zářivé ráno. A Daniel Boon se svou kořistí na plecích sestupoval sebevědomě, ale skromně do údolí. Sestup byl obtížný a Boon přitom musel dávat pozor, aby nesklouzl. Konečně se však dostal dolů a s oddechnutím vstoupil do pobřežních houštin.

Udělal několik kroků v té spleti, vynakládal dost síly, aby se protlačil mezi větvemi, které se mu pletly pod nohy, a náhle klesl na koleno. Objevil indiánskou stopu, docela čerstvou, zřetelnou stopu, nemohla být starší než půl hodiny — stopu velké, silné tlupy, která tu postupovala po proudu řeky v zástupu, jeden muž za druhým.

Zaslechli snad jeho výstřel? Octl se už v pasti? Nebo jí právě unikl?

Tiše sesunul těžkého jelena z levého ramene na zem — a náhle se zachvěl. Zažil toho přece víc než dost, ale tohle bylo i na něho příliš:

Ucítil studenou tvrdou ruku klouzat po svém límci, chytila ho pevně za kabát, zdálo se mu, že zaslechl i dutý lehký svist jakoby dopadající zbraně, chtěl uskočit, ale ruka ho svírala tak pevně, jako by byla ze železa. Cizí hlas ho oslovil:

„Dlouhá puška je zajatcem Šavanů. Bílý muž ať se nebrání.“

Teď to ve vrbách zašumělo, ozval se pronikavý pokřik: hú-hup, hú-hup, to známé volání. A pak se objevily hnědé tváře, divoké oči, orlí pera a tomahavky, ze všech stran se sem hrnuly pomalované postavy, divoce výskaly, křičely, jásaly. Indiáni se sbíhali ke klečícímu bělochovi, kterého bylo v křoví sotva vidět, kterého si však všichni toužili prohlédnout.

Křik, řev, pronikavý jekot, až starému lovci uši zaléhaly.

V té chvíli se teprve ukázalo, kdo je to Daniel Boon. Co by mu teď byla platná sebeobrana? MacAffee, John Harrod, Tommy Floyd — ti by začali kolem sebe střílet, bodat, mlátit, boxovat. Boon však potlačil své rváčství, které ho v těchto chvílích hnalo k obraně až do posledního dechu, k úderům, prostě k nesmyslným ránám, jako když tonoucí z čirého zoufalství bije ve vodě kolem sebe, protože ztrácí vědomí, sebeovládání. Daniel Boon rozvahu neztratil.

Na chvilku zavřel oči. Uviděl v duchu svou dceru, své syny, svou ženu — a zachvěl se. Pak oči otevřel, pustil pušku na zem a zvolna a opatrně vstával. Ohlédl se; nejméně sto Indiánů se tísnilo kolem něho, z očí jim sršela nenávist, ale současně projevovali takové nadšení jako děti, když se jim podaří nějaké uličnictví. A všichni křičeli, ječeli, vyjadřovali mu přímo do tváře svůj škodolibý triumf.

Ruka v jeho týle ho pustila. Když se otočil, stál přímo proti Tekumsehovi. Daniel Boon ho ihned poznal.

Poprvé ho spatřil u domu Bedřicha Wagnera. To už bylo dávno, tenkrát byl Tekumseh ještě neznámým mladým bojovníkem, tenkrát ještě žil ušlechtilý Ta-ga-ju-tah. Podruhé mu stál tváří v tvář při uzavírání míru v Chillicothu. A naposled ve Fort Pittu, v kvakerově chatě… V Indiánových očích plápolala temná nenávist. Měl ve své moci nejnebezpečnějšího nepřítele svého lidu. To on přivedl bělochy do téhle země… a démon pomsty běsnící v Tekumsehově krvi křičel po odplatě, po zničení tohoto života. Až zemře tenhle muž, až budou ukazovat jeho skalp před hradbami bělošských vesnic, pak i ti nejstatečnější z bělochů ztratí odvahu… Kdo z nich by ještě pak mohl doufat, že rudochům unikne, když se jim podařilo zmocnit se skalpu samotného Daniela Boona!

Oba muži se vzájemně prohlíželi, bezbranný lovec, který odhodil svou pušku, sám uprostřed stovky nepřátel, a po zuby ozbrojený Indián, na jehož čele se rýsovalo černou a zelenou barvou namalované znamení války a který měl za sebou celý svůj kmen. Šavani zmlkli. Co asi udělá jejich náčelník?

Tekumseh se pokoušel číst v protivníkových očích. Byly veliké, klidné, netečné. Nebyla v nich ani pýcha, ani vyzývavost, ale také ani bázeň. Naopak, jeho jasný pohled byl plný důvěry, jako by běloch chtěl povědět: Vím, kdo jsi. Nezabiješ mě jako vzteklého psa.

Indián zahlédl hraničářovu pušku ležící na zemi. Zhluboka vydechl, jako by se náhle probudil, a ohlédl se. V očích svých bojovníků mohl číst spíš zvědavost než vztek. Proč také? Nikdo z nich nepadl, dokonce nikdo nebyl ani raněn. A zajali velkého nepřítele. Pociťovali skoro až určitý druh náklonnosti k tomuto bělochovi, který jim k úspěchu dopomohl tím, jak jim sám vlezl do pasti.

„Tekumseh je Šavan,“ promluvil rudoch hlasitě. „Nezapomněl na chatu bílého obchodníka u řeky Šavanů. Na území bílých je Horský lev jako každý jiný muž. Tady jsem náčelníkem. Dlouhá puška jev mých rukou. Horský lev nezapomněl, Horský lev Dlouhou pušku ochrání.“

Tahle slova pronesl v jazyce svého kmene. A anglicky k tomu dodal:

„Vrátils mi mou čest, když horký jed spálil můj žaludek a já jsem potom vyměnil kožešiny získané za celou zimu za pár lahví ohnivé vody. Promluvil sis s bílým obchodníkem a ten nám pak kožešiny vrátil. Tekumseh nezapomněl, zachránil jsi Tekumsehovi čest, Tekumseh ti teď zachrání život.“

Daniel Boon zprvu nechápal, co má Indián na mysli. Pak ho však napadlo, že si Šavan už tenkrát ve Fort Pittu myslel, že právě on, Boon, poradil kvakeru Dawsonovi, aby zaplatil Šavanům za jejich kůže skutečnou cenu. Zatím však k tomu obchodníka přiměl Jean Martin. On, Daniel Boon, se tenkrát téhle skutečně přehnané čestnosti vůči rudochovi dokonce posmíval…

Starý hraničář sklopil trochu zahanbeně hlavu. A přece mu vzápětí problesklo v myšlenkách: „Ještě dobře, že mi Jean Martin tenkrát ve Fort Pittu zabránil, abych tomuhle rudochovi všechno vysvětlil. Kdo ví, jestli bych dneska ještě měl nějakou naději, že odtud vyváznu živ.“

Nebyly to právě nejušlechtilejší myšlenky, ale bylo to lidské, že Kožená punčocha takhle uvažoval. Vždyť ani nelhal — jen mlčel. A měl to snad Tekumsehovi vysvětlovat teď? Měl mu prozradit, že není žádný důvod k vděčnosti?

Dva krátké příkopy, každý z nich čtyři stopy hluboký a asi dvě a půl stopy široký — to bylo celé zařízení solivaru. Deset až dvanáct mužů kácelo stromy a na provazech a lanech je sem přivlékali, čtyři muži štípali kmeny na palivové dříví a skládali polena vedle příkopů do obrovských širokých hranic asi do výšky člověka, dva muži pečovali o oheň pod kotly, čtyři muži se starali o samotné kotle a další dva čerpali solanku ze studně.

Nikdo jim práci neorganizoval, každý z nich si vybral takovou, která mu nejvíce vyhovovala. A když už měl dost čištění kotlů a nabírání soli nebo čerpání kalné slané vody, kterou vytahovali pomocí kožených řemenů z jámy asi dvacet stop hluboké, řekl to některému z kamarádů a vyměnil si s ním místo.

Několik mužů leželo líně ve stínu a spalo, jiní chystali jídlo, pekli chleba v mělkých hliněných miskách nebo vařili maso nad ohništěm.

Dvanáct měděných kotlů — to byl nejcennější majetek osady Boonsburg u řeky Kentucky a muži, kteří tu u Slané řeky vařili sůl, byli naši staří známí: byl tady dlouhý Floyd a Ir O’Hara, starý i mladý Thornton, Dick Calloway a Němec Baumann, který však po necelém roce pobytu v Novém světě změnil své jméno na Bowman.

Muži udělali příkopy na topeniště jen tak široké, aby jejich okraje vytvořily oporu pro kotle po pravé i po levé straně. Pod každým kotlem hořela hranice dříví a v kotli se vařila solanka. Když se odpařilo dost vody, doplňoval se čerstvou slanou vodou ze studně, dokud bělavá usazenina na dně a na stěnách kotle nebyla dostatečně silná. Pak se musel oheň pod kotlem rozhrabat, kotel se vyzdvihl z příkopu, tvrdá sůl se vyklepala dřevěnými palicemi a vyškrábala noži a pak mohl celý postup začít znovu: Kotel položit na příkop, rozdělat pod ním oheň, do kotle čerstvou solanku — a zatím to v sousední nádrži dospělo tak daleko, že ji bylo třeba vyprázdnit.

Ir O’Hara přidržel levicí žhavý kotel, ruku si chránil jakousi obrovskou „utěrkou“ z proděravělé a odřené staré liščí kůže. V pravé ruce držel dřevěný indiánský válečný kyj — bůhví kterému rudochovi jej sebral! — a tímto vražedným nástrojem bušil do vnitřní stěny velké měděné nádoby. Kotel duněl jako obrovský gong a Ir se bavil tím, že se pokoušel vyloudit z kovu nejrozličnější tóny.

U druhého příkopu se stejnou prací zaměstnával mladý Thornton a oba muži se snažili překonat se vzájemně v hudebních požitcích. Do toho zaznívaly rychlé rytmické údery dřevorubeckých sekyr, občas bylo slyšet temný praskot kácejícího se stromu a ani ti, kteří štípali palivové dříví, nelenili. Ovšem zvuk měděných kotlů přehlušoval všechno ostatní.

„Nic ve zlém, Thorntone,“ volal O’Hara na svého druha, „ale kampak na mě, můj kotel zní přece jen hlasitěji.“

„Asi v něm nemáte tolik soli jako já,“ bránil se Thornton.

Z topenišťového příkopu se vedle Ira vynořila plavá zapopelená hlava dlouhého Floyda. Hřbetem ruky si setřel pot s rudého čela, pak se zasmál a neznělo to o mnoho tišeji než dunění obou kotlů.

„V tom to nevězí, Thorntone. Vy do toho tlučete jen obyčejnou dřevěnou palicí, ale O’Hara bubnuje pravým tomahavkem. A takovou věcí se do toho tluče docela jinak.“

„Máte pravdu, Floyde.“ Ir si prohlížel obrovský kyj zálibným pohledem, pak se jím několikrát rozehnal, až to zasvištělo. „Není to špatné nářadí — až příliš dobré pro takového indiánského chlapíka!“

„Vždyť právě proto jste mu jej také sebral, že, O’Haro! — Ale jak jste daleko? Už je mi tu mezi těmi dvěma ohni zatraceně horko…“

„Vylezte ven, Tommy,“ odpověděl Ir. „Obrátíme kotel.“ Podal kamarádovi ruku, ten se jí chytil, opřel se levou nohou o okraj příkopu, O’Hara zatáhl a Floyd, dlouhý jako strom, se vyšvihl nahoru. Nejprve se párkrát pořádně protáhl, protože v příkopě musel pracovat sehnutý, pak zdvihl se země kožešinu a společně s Irem se chopil velkého kotle. „Hej, Thorntone, pojďte sem a pomozte nám!…“ Thornton přiskočil, oběma rukama přidržel velký kožený pytel, Floyd a O’Hara zdvihli kotel a vysypali kouřící, ještě vlhkou sůl dovnitř do pytle. Potom i oni pomohli Thorntonovi při vyprazdňování jeho kotle.

Pak zase položili nádoby na původní místo nad příkopy, Tom Floyd znovu seskočil dolů, přiložil na dosud nevyhaslé, jen trochu rozhrabané, ale žhoucí uhlíky nové dřevo, které mu O’Hara podal. „Dickie, hej, Dickie — čerstvou solanku…!“ volal Ir.

„Už jdu,“ bručel někdo od studny. Floyd se hrabal z příkopu, v němž právě znovu vzplanul oheň, shora tam přihodil náruč polen a jedno po druhém přihrabával do plamenů. Když přišel Dick Calloway se svým vědrem a nalil solanku do kotle, byl kov už zase tak žhavý, že to zasyčelo a z nádoby se vyvalil oblak páry. Za chviličku se voda vypařila.

„Tak běž, Dickie,“ smál se dlouhý Floyd. „Utíkej, nebo se kotel propálí a sůl zčerná.“ Ale už tu byl Bowman s dalším koženým vakem a hned vylil jeho obsah do nádoby široké asi tři stopy. Ale tím se „pánev“ ještě zdaleka nenaplnila, oba museli donést ještě několik věder solného roztoku, než si mohli dopřát chvíli odpočinku.

Mezitím už se Thomas Floyd a O’Hara chystali zdvihnout z ohně další kotel na svém příkopě. To nebyla maličkost. S těmi velkými rozžhavenými nádobami se těžko manipulovalo. Ale šlo přece o sůl — a ta byla v Kentucky vzácná. Tady mezi zálesáky byly sůl, prach a železo nekřesťansky drahé a potřebovali je jako chléb vezdejší. Když byla sůl, mohlo se nasolit maso i ryby a daly se i konzervovat na zimu, na sůl se dala přilákat zvěř k určitým místům v lese a tam se pak mohla snáz složit. Solí se udržovali blízko domu koně i hovězí dobytek; nebylo zapotřebí stavět ohrady, zvířata přesně znala den, kdy jejich pán rozsype kolem chaty ten vytoužený načervenalý prášek.

Za sůl si člověk mohl nakoupit především střelný prach, stejně jako za bobří kožešiny nebo za jelenice. A zvěř už začínala pomalu v Kentucky řídnout. Proto muži nelitovali námahy a několikrát za rok se vydávali k soliskům u řeky Licking River. Dalo to práci, těžkou, vysilující práci, ale práce se v Kentucky nikdo nebál. To nemá běloch ve zvyku. To rudoši jsou přesvědčeni, že práce se hodí jen pro ženy. Běloch kácí stromy, mýtí půdu, seje a pěstuje a sklízí — nevyhýbá se práci a dobře ví proč. Aspoň tehdy to ještě věděl. Vždyť z práce mu plynul užitek.

Proto se muži onoho horkého dne lopotili tak, jako už celý týden, se samozřejmým zápalem, zpocení, umazaní od sazí, jeden kožený vak za druhým naplňovali vzácnou červenošedou látkou, které tu říkali sůl a nad kterou by tam na druhé straně, ve východních státech, pohrdavě pokrčili nos. Tito zálesáci však byli skromní, spořiví a drsní. Chutnalo to slaně, a tak to pro ně byla sůl, i když v tom byla přimíšena hlína, sádra, vápno a bůhvíco všechno.

K polednímu skáceli dřevorubci zvlášť silný, mohutný bílý topol. Když se však pokoušeli dopravit strom až k ohništi, nestačily jim na to síly. Zavolali si na pomoc několik svých kamarádů, ale teprve když se zapřáhli všichni muži z tábora a začali táhnout za provazy a lana, teprve když přivedli na pomoc i čtyři koně, obrovský kmen, na němž zůstaly všechny větve a ratolesti, se zvolna pohnul kupředu. Pobízeli se vzájemně voláním a křikem, opřeli se vší silou do lan, a když konečně dotáhli strom až k příkopům s ohništi, museli si všichni, dokonce i Thomas Floyd, silný jako medvěd, pořádně oddechnout, než se mohli pustit znovu do práce.

Využili přestávky k jídlu, posadili se tak, jak byli, kolem topolového kmene, žvýkali a rozprávěli, rukávy si stírali pot s čel. Thomas Floyd seděl na kmeni, jednu ruku měl v kapse u kalhot, v druhé držel velký krajíc chleba a v zamyšlení hleděl před sebe.

„Rád bych věděl, kde vězí váš bratr, MacAffee,“ obrátil se náhle a znenadání k jednomu z mužů, kteří tu před ním leželi na zemi. „Už tři dny je pryč.“

„Jen se o něj nestarejte,“ odpověděl oslovený muž se smíchem. Byl to silný chlapík s upřímnou, ale divokou tváří. „Kolikrát byl už pryč déle než tři dny, a nic se mu nestalo.“

„No, no, nerad o tom mluvím, ale když už to Tom Floyd nakousl, musím to doříct. Mně říkal, že se chce vrátit hned druhý den,“ uvažoval opatrně starý Thornton. „Měl se držet Dannyho. Je vždycky lepší, když jste tam venku aspoň dva.“

„Pcha —! Jimmy by se ubránil třeba stovce Indiánů. Co by se mu mohlo stát?“

Ostatní muži se tomu vychloubání zasmáli, jen Thornton pokračoval stejně vážně jako předtím: „Stovka — to je hodně.“

Vtom — co to bylo? Co to jen mohlo být? Výkřik, pronikavý, hlasitý výkřik. Jako když jim zapráská bičem nad hlavou… Kdo to asi křičel?

Muži vyskočili, stáli bez dechu, ohlíželi se… Slunce nad jejich hlavami strašlivě pálilo… byl jasný, bezmračný den… copak se ve dne křičí? Odkdypak muž volá ve dne o pomoc?

Bylo to přece volání o pomoc…

O’Hara zašeptal — ale všichni mu rozuměli, takové ticho tam bylo: „Nebyl to — nebyl to Danny Boon? Nebyl to jeho hlas?“

Thomas Floyd smrtelně zbledl. „Vždyť volal mne,“ rozkřikl se náhle. Obrovský, dlouhý chlapík vyskočil nahoru na topolový kmen, z něhož v prvním úleku před chvílí sklouzl.

„Danny,“ křičel do jasného, světlého dne, „Danny, člověče, kdepak jsi? Zavolej ještě jednou!“

Floyd stál nahoře na kmeni a divoce se rozhlížel kolem. Viděl zelené travnaté plochy, příkopy s ohništi, kotle, vaky se solí, hranice dříví, tu a tam roští, keř, ostrůvek rákosí, tam dole, sto metrů odtud, viděl řeku, všechno stejné jako obvykle… a na druhé straně v lese… všechno klidné, všechno jako jindy. Pojednou však uviděl přece jen něco nového. Na protějším břehu řeky ujížděli jako zběsilí Dick Fischer a jeho bratr, hlídači koní, hlavy tiskli ke hřívám a hnali se dolů po proudu. Tloukli svými holemi do valachů a ti pádili, jako by jim šlo o život. Chtěl zavolat, vykřiknout, ale vtom se ozvalo znovu, a stejně hlasitě jako předtím:

„Tome Floyde!“

Třicet kroků před ním se ze země zdvihla, jako by tu náhle vyrostla, tak dobře známá postava v hnědém koženém kabátci s kapucí z bobří kožešiny na hlavě, klidná a rozvážná jako vždycky; Daniel Boon.

Obličej starého lovce byl však smrtelně bledý, bílý jako tvaroh. A jeho hnědé oči pohlížely na Floyda strnule a bezmocně. Teď nahlas a zvolna promluvil:

„Tome Floyde i vy, chlapci, poslouchejte, co vám povím. Zůstaňte klidní, jako jsem zůstal klidný já. Nesahejte po puškách, nestřílejte, prosím vás, přátelé, nestřílejte.“

Daniel Boon se odmlčel, jako by byl zcela vyčerpán. Muži se k němu obrátili a poslouchali. Co se to stalo s Old Dannym? Jaký mělo tohle varování smysl? Proč byl tak bledý? Někteří z nich sáhli bezděčně po nožích za opasky. Starý Thornton pevněji sevřel pušku a nenápadně se vmísil mezi ostatní. Byl jediný, kdo měl pušku u sebe, a byl také ze všech daleko nejstarší.

Všichni hleděli na Daniela Boona, a nepostřehli pohyb za svými zády, rychlé přískoky od keře ke keři, od jednoho úkrytu k druhému. Jen Daniel Boon to viděl a ztěžka dýchal. Nesměl se prozradit, musel přihlížet k tomu, jak se stále zužuje kruh obkličující jeho přátele… Kdyby se jen jediný z bělochů otočil, kdyby jen jediný z nich spatřil Indiány předčasně, bylo by všechno ztraceno.

Pak by se všichni běloši chopili zbraní, pak by se vrhli do příkopů, kde ležely pušky, stříleli by, bodali, tloukli kolem sebe. Dobře znal tyhle muže… Vřítili by se rovnou do pasti, mezi šípy, kyje a tomahavky, do deště šavanských kulek.

Ve tváři starého lovce se nezachvěl ani sval, v očích se mu nezablesklo, ani víčka se nepohnula, nemohl jen zabránit tomu, aby mu z obličeje nezmizela všechna krev. Musel se dívat, jak se nepřátelé plíží stále blíž, jak každou vteřinu zlepšují své pozice, a nesměl tyto nepřátele prozradit, protože tím by zahubil své přátele.

„Slyšte mě, muži, poslouchejte dobře a udělejte to, co vám radím, prosím vás o to.“

Daniel Boon teď mluvil už s větším sebeovládáním a větší rozhodností, ale to nemohlo nikoho z posluchačů zmýlit. Bledost jeho obličeje byla výmluvnější než jeho slova.

Ir O’Hara náhle vytušil, že něco není v pořádku, a obrátil se. A vtom už také vykřikl: „Zrada! Indiáni! Braňte se, muži, Indiáni!“ Boon však rychle postřehl Irův obrat, jeho hlas zahřměl a zmrazil O’Harovo volání.

„Klid, muži! Jsem zajat. Přicházím vás zachránit,“ mluvil v horečném chvatu, „obklíčily vás stovky Indiánů, leží jich plno za každým keřem. Vzdejte se a já vám ručím za to, že se vám nic nestane.

Nebraňte se. Je to zbytečné. Nikdo z vás by neunikl. Všichni mě znáte, všichni víte, že nejsem zbabělec.

Tommy Floyde, zapomeň na svou prchlivost, ani tvé dlouhé nohy by tě dnes nezachránily…“

Avšak ten, kterého právě oslovil — a dobře věděl, proč právě jeho —, přerušil jeho slova se zuřivým skřípáním zubů:

„Kašlu na všechny rudochy světa! Tommy Floyd — a vzdát se? Tommy Floyd — a sketa? Nikdy —“

Boon však vykřikl ještě hlasitěji než Floyd: „Jime MacAffee, ukaž se!“

A Floyd zmlkl.

Deset kroků vlevo od Kožené punčochy se vztyčil další běloch a také jeho hlas zahřměl:

„Ano, Old Danny má pravdu. Nic jiného vám nezbývá. Jste obklíčeni, všichni jste v pasti, stejně jako my dva. Vzdejte se bez boje, nebo všichni přijdete o skalpy!“

Thomas Floyd zíral na lovce jako na zjevení. Tak i MacAffee, i MacAffee byl zajat! MacAffee, chlap ještě zuřivější než sám Floyd, který nenechal projít kolem sebe živého Indiána. Potom však Floyd se sebe setřásl strach.

„Ať nás třeba zabijou, ale vezmeme jich nejméně stovku s sebou,“ zařval a chtěl seskočit s kmene.

„Ani tři s sebou nevezmete,“ zakřičel varovně MacAffee…

Stalo se však něco, co nikdo nečekal. Starý Thornton, jindy tak skoupý na slovo a nechávající obyčejně za sebe mluvit druhé, přistoupil ke kmeni.

„Podej mi ruku, Tommy,“ oslovil Floyda a silák Floyd vytáhl starce nahoru jako pírko. Sotva se octl nahoře, promluvil Thornton hlasitě a zvolna k Danielu Boonovi:

„Sem se podívej, Danny, a ten, kdo je s tebou, ať se sem také podívá!“ Po těchto slovech odhodil pušku na zem tak, aby to mohli spatřit všichni, kdo chtěli. Sáhl k opasku, vytáhl svůj dlouhý tesák a hodil jej za puškou. Pak seskočil s kmene jako nějaký mladík.

„Smím už teď přijít?“ zeptal se.

Za Danielem Boonem se zdvihl Indián. Štíhlý, osmahlý, urostlý, s nahým trupem, bez jakékoli ozdoby ve vlasech, bez orlích per a bez vějířů z jeleních oháněk. Promluvil dobrou angličtinou a hlubokým, zvučným hlasem: „Ať starý bílý muž přijde. Nezkřivíme mu jediný vlas na hlavě. Ani těm ne, kteří jsou s ním. Tekumseh je náčelník Šavanů a slibuje, že žádný z vás nebude ani zabit, ani poraněn.“

„Tekumseh?“ žasl Floyd. „Můj rudý bratr se jmenuje Tekumseh?“

„Tekumseh není bratrem žádného bílého muže,“ odpověděl Indián.

„Bratr nebratr, vždycky jsem si přál poznat Tekumseha. Smím i já přijít, Indiáne?“

„Dlouhý skokan z Walnut Creeku je vždycky vítán v šavanských vesnicích,“ řekl se skrývanou ironií mladý náčelník a jeho oči zahořely temným jásotem. Divoký Floyd, člověk proslulý téměř jako Daniel Boon, se také octl v jeho zajetí.

Thomas Floyd odhodil svůj nůž k noži starého Thorntona a vydal se za ním. To rozhodlo.

A když se teď všude, za každým křovím, v každém dolíku, za každou hromádkou hlíny, dokonce i za hranicemi dříví u kotlů na sůl vynořilo pár ozbrojených rudochů, vzdali se všichni. Odhodili nože podobně jako Thornton a Floyd (i když to nikdo z Indiánů na nich nežádal! Tak působí i špatný příklad v takové situaci) a jeden po druhém si dali spoutat ruce na zádech.

Jen Daniel Boon, starý Thornton a Thomas Floyd zůstali této potupy ušetřeni, dále pak Jim MacAffee, jehož rána na ruce, utržená v boji s Tekumsehem, se tak zanítila, že MacAffee dostal vysokou horečku. Kromě toho nepřekonal dosud ani následky úderu válečným kyjem. V hlavě mu hučelo, jako by to byl kostelní zvon, a jen čas od času dokázal soustředit své myšlenky. A proto také vběhl Šavanům přímo do rukou, když začali obkličovat tábor u soliska. Byl příliš vyčerpán dvoudenním blouděním po lese a po prérii, než aby se mohl bránit. A protože neměl žádnou zbraň, chytli ho Šavani téměř ohleduplně, jako by to bylo jen dítě, které chceme zachránit před nějakou nehodou.

Dvaatřicet mužů, všichni z Boonsburgu, padlo toho dne do Tekumsehových rukou. Jen oba hlídači koní unikli ve strachu a zoufalství. A zoufalství zachvátilo i Boonsburg, když se tam dověděli, co se přihodilo. Tři čtvrtiny bojeschopných mužů z vesnice je v zajetí… Kdy se asi Indiáni sami objeví před hradbami?

Z výpravy nových přistěhovalců, která dorazila do Boonsburgu za tři dny po této Jobově zvěsti, se polovina hned se strachem vrátila zpátky, když uslyšeli, co se tu událo. A k nim se připojily i tři rodiny starších usedlíků. Už měli téhle země dost. Na východě, za Alleghanami, nebyl sice tak volný život, nedalo se tam tak rychle zbohatnout, ale také se tam tak rychle neumíralo jako tady.

Na pronásledování Indiánů, na osvobození zajatců nebylo ani pomyšlení.

Později, pro hraničáře příliš pozdě, se zjistilo, že padli do jedné ze slavných Tekumsehových léček. Nejen Tom Floyd, starý Thornton a ostatní, kteří se vzdali společně s nimi, ale i MacAffee, a dokonce i Boon, který přece byl se Šavany déle pohromadě, se dali oklamat. Tekumseh s sebou neměl o mnoho víc než asi sto mužů a proti stovce rudochů by se třicet hraničářů dokázalo ubránit. Šavan však dovedl chytrým rozdělením své tlupy dokonce i ve slavném Danielu Boonovi vzbudit dojem, že velí nejméně čtyřem až pěti stům bojovníků, — a proti takové přesile by býval boj v otevřeném poli rozhodně zcela beznadějný.

Tekumseh tančí tanec „Viděl jsem“

V indiánské vesnici zaduněl do ospalého poledne tlumený zvuk, připomínající vzdálené zahřmění. Muži, kteří líně polehávali ve stínu velkých hliněných chýší, zvedli hlavy; v chládku uvnitř chatrčí ustaly ženy v úklidu a dívky, které venku před palisádami pod rozložitou katalpou5* seškrabovaly s několika bizoních kůží poslední zbytky masa a srsti a vesele se přitom bavily, rázem zmlkly a zvědavě se zaposlouchaly. V rukou držely kostěné škrabky a ztuhlé překvapením stály před dřevěnými rámy, na něž předtím veliké kůže napnuly. Dokonce i psi z celé vesnice, kteří se u jednoho průchodu mezi hradbami rvali a tahali o dočista ohlodanou losí lebku, strnuli ve zvířeném prachu jako sochy a nastražili uši.

Jen chlapce ten dunivý zvuk nepřekvapil; jako všichni chlapci za všech dob a ve všech zemích světa hned poznali, co se to právě chystá. Kmenový vyvolávač měl desetiletého vnuka a ten hned vyběhl z chaty, když viděl, k čemu se jeho dědeček připravuje. A tak se stalo, že když hlasatel se svým velkým dřevěným bubnem vykročil na prostranství, čekala ho před chatou už celá tlupa chlapců a pořád se ještě sbíhali další. Zdálo se však, že mu to nikterak není proti mysli.

Teď tu stál Viděl jsem vycházet slunce, vesnický vyvolávač z totemu Mse-pase, na širokém prostranství před poradní síní, téměř nahý, jen v bederní zástěře z kožešiny šedého vlka, vztyčený v paprscích pražícího slunce, před sebou na dřevěném podstavci velký buben, v obou rukou paličky z bizoních kostí, a podruhé zvedal pravici k úderu.

Zvuk, který se teď ozval, byl trochu jiný než ten první. Temnější, hlasitější. A vzápětí se napjatá kůže na bubnu rozezněla v krátkém zavíření. Hlouček chlapců, který doprovodil hlasatele až sem, k němu vzhlížel s úctou a obdivem. Chlapci dokonce zapomněli zahrnout posměchem těch pár opozdilců, kteří se sem přihnali až teď a lapali po dechu. S takovým zaujetím sledovali každý bubeníkův pohyb.

Nyní však dopadaly kostěné paličky v pravidelných intervalech zprava i zleva na oba kůží potažené konce vydlabaného špalku. Pravá ruka tloukla stále stejně jasnými hlasitými údery generální bas a levá jej podmalovávala sílícím nebo slábnoucím vířením. Rozkročen stál nádherně urostlý Indián s prošedivělými vlasy před svým nástrojem, širokým jako bubeníkův hrudník, a zatímco se ze všech stran hrnuli bojovníci, ženy i děvčata, bzučel si Viděl jsem vycházet slunce jen tak sám pro sebe píseň, píseň svého povolání, píseň hlasatele, který svolává vesnici. Byl slavnostně vyzdoben, a právě proto byl téměř nahý. (Vždyť každý má v sobě trochu ješitnosti.) Podle indiánského zvyku si nakreslil ozdoby přímo na tělo a tyto ozdoby připomínaly jeho hrdinské činy a jeho zranění: Na prsa namaloval žlutou barvou ruku s dvěma nataženými a třemi skrčenými prsty; to znamenalo, že přivedl dva zajatce. Napříč přes levé stehno se mu táhl široký rumělkově červený pruh, který ještě zvýrazňoval hlubokou strašnou jizvu. Tady zanechal stopu tomahavk jednoho z Katavbů. Na pravé paži byly namalovány tři dlouhé krvavě rudé čáry, každá z nich byla v horní třetině přerušena malou mezerou. Byl to symbol tří zabitých a skalpovaných nepřátel. Řada modrých kruhů na pravé straně hrudi označovala počet mrtvých, kterých se hlasatel vlastní rukou dotkl, ale sám je nezabil. Ještě mnoho dalších znamení měl namalováno ve všech možných barvách po celém těle. Chlapci se na ně vzájemně upozorňovali, a když některý z nich nevěděl, co které znamená, pak mu to kamarád šeptem vysvětlil. A s každým nově vyluštěným znamením vyjadřujícím hrdinské skutky šedovlasého bojovníka vzrůstal v tlupě chlapců tichý obdiv. Jejich oči se leskly odhodláním. Tak vychovávali Indiáni své děti.

Zatím se shromáždili skoro všichni obyvatelé Chillicothu. Hlasatel zhluboka nabral dech, mocně zavířil oběma paličkami a hned položil obě dlaně na kůži vpravo i vlevo, aby ztlumil doznívání. Potom zavolal sytým, mocným, ale monotónním hlasem.

„Slyšte — ó slyšte — ó slyšte! Poručil to váš náčelník!“ Dlouhé zavíření. A znovu:

„Slyšte — ó slyšte — ó slyšte! Poručil to váš náčelník!“

Další dlouhé zavíření. A do třetice ono zvolání, táhlé, jednotvárné, jak to předpisovala tradice:

„Slyšte — ó slyšte — ó slyšte! Poručil to váš náčelník! Šavanští bojovníci a vy ostatní, všichni, kdo bydlíte v Chillicothu, odeberte se na místo pod velkým stromem. Tekumseh, Horský lev chystající se ke skoku, zatančí dnes tanec ,Viděl jsem‘ spolu se všemi bojovníky, kteří ho provázeli do Země zeleného rákosí. Tanec začne tehdy, až stín velkého stromu dopadne na hladinu řeky.“

V napjatě naslouchajícím davu se ozvaly nadšené výkřiky, dívky radostí hlučně tleskaly, i ženy se usmívaly na souhlas. Ale zraky všech shromážděných, i mužů, hledaly Tekumseha. Ten stál mlčky a klidně na kraji prostranství a odtud jen přihlížel.

Vyvolávač opakoval své pozvání ještě dvakrát, pak skončil několika temně zvučícími silnými údery na svůj buben, naložil si ten veliký nástroj zase na záda a pomalu odtud odcházel mezi řadami kolemstojících. Přitom se tvářil právě tak slavnostně, jak se tvářívají lidé přesvědčení o důležitosti svého úřadu. Hlasatel Viděl jsem vycházet slunce byl sice statečný a také už dost starý, ale přece jen duševně poněkud omezený člověk.

Přes třicet bílých mužů bylo zajato, třicet z těch obávaných proslulých Kentučanů, třicet Miči malsů, o jejichž nezdolné odvaze, střeleckém umění a krutosti se vyprávělo až u Minišoše, až u Skalistých hor. Doslechli se o nich dokonce i Eskymáci v tmavých sněhových chýších daleko na kanadském severu, když k nim zavítal indiánský obchodník z kmene čipevájců nebo Potavatomijců a nabízel jim železné hroty, kamínky do křesadel nebo hliněné hrnce, které Eskymáci tak potřebovali, ale které si sami doma neuměli vyrobit.

Bylo zajato třicet bojovníků, kteří vpadli do Kentucky — a to přece byla indiánská země. Nevěděli, co je to strach, stříleli po ptácích, po zvěři i po lidech, měli koně a hovězí dobytek, obdělávali půdu. O těchto mužích se už po celá léta bez ustání mluvilo ve všech rudošských chatách, stanech a vigvamech. Před časem, dokud ještě žil veliký Cornstalk, to byli běloši ještě daleko; to ještě žili za řekou Kanawhou, za hřbety velkého pohoří. A když Cornstalk tenkrát mluvil o nebezpečí, které tito bílí lidé přinesou, dívali se rudí bojovníci nechápavě a náčelníci se jen moudře a pohrdavě usmívali. Od té doby už uplynulo pár let a teď už se v Kentucky usadilo bělochů několik set. A každý z Indiánů mohl třeba už zítra padnout zasažen kulí z jejich pušky, i když si vyšel třeba jen na lov bizona nebo když se vydal na jih k Čirokům, aby od nich výměnou získal sůl. Ani mírumilovní Čipevájci si už nebyli jisti, a ti přece při obchodech se svými hliněnými hrnci pronikali až k Seminolům, k Pauníjům a Komančům a za své zboží získávali pro severní kmeny obsidiánové hroty, nože a sekyry. Běloši je sestřelovali s rychlých, kůží potažených člunů jako bobry a běloch, který se takové vraždy dopustil, klidně pak znovu nabil pušku a zamířil na prchajícího jelena.

Bylo zajato třicet hraničářů a všichni Šavani chtěli slyšet a vidět, jak k tomu došlo. Na Tekumsehův tanec „Viděl jsem“ se nepřišli podívat jen lidé z Chillicothu, objevili se tu i příslušníci čtyř dalších rodových skupin, Spitothové a Bikovethové, Asivikalové a Kispokothové, s ženami, syny i dcerami, a téměř všichni do jednoho.

Dostavili se i bojovníci z kmene Leni Lenapů, Vajendotů, Miamiů, Saxů a Lišek, Menomimijců, Potavatomijců, Otavájců a Čipevájců, aby to na vlastní oči uviděli, na vlastní uši uslyšeli a aby o tom doma mohli vyprávět.

Půl hodiny cesty nad vesnicí se těsně u řeky nacházelo shromaždiště. Krajina tu v některých místech připomínala spíše velký park s malými i rozlehlejšími háji jako temnými ostrovy ve vysoké trávě, tu a tam bylo vidět i nízké křoví nebo osamocený strom, platan, střemchu, pár topolů. Místo, kde Šavani tančívali tanec „Viděl jsem“, byla mělká holá kotlina, na jejímž východním okraji stála jako obrovský zelený sloup téměř třicetimetrová katalpa. Její rozložitá živá koruna shlížela jako němý strážce do širého okolí. Pod tímto stromem už mnoho let zaznívala nejnapínavější vyprávění o hrdinských činech šavanských bojovníků a podle algonkinského zvyku se předváděla ve zdramatizované formě.

Před severoamerickým stěhováním národů sídlil algonkinský kmenový svaz patrně ve východní Kanadě. Odtamtud jeden kmen za druhým vyrážel k jihu, jihozápadu a západu přes celý obrovský světadíl. Jeden kmen za druhým se pak zvolna odtrhoval od tohoto svazu, odlišoval se od ostatních svými zvyky i svým jazykem. Pouta velké rodiny se uvolňovala. Šavani nepatřili mezi největší kmeny, ale slávou svých náčelníků a činy svých bojovníků si dokázali zajistit proslulost. Každý kmen zachovává některé obyčeje, názory, jazyk a zřízení, které získal od společných prapředků, A Šavani, jejichž jméno znamená prostě „jižané“, tvořili statečný předvoj na pochodu napříč světadílem. Pronikli až do Jižní Karolíny, bojovali tam s jedním odštěpeným kmenem Siouxů, s Katavby, potom s Irokézi a Čiroky, s mocným svazem Kríků uzavřeli přátelství a nějakou dobu bydleli na jejich území, až se vrátili zpátky do Kentucky a nakonec sem, k řece Sciotu.

Všude však pohřbívali své mrtvé, vychovávali děti, pořádali slavnosti, jak byli zvyklí. A v takovém uspořádání, v jakém teď tady, severně od Ohia čekali na zahájení tance „Viděl jsem“, v takovém uspořádání sedávali i u řeky Savannah (ta velká řeka má jméno po tomto kmeni dodnes), v údolích jižní části Appalačských hor, ve své pravlasti u mohutné řeky svatého Vavřince, v Kentucky a u Mississippi. Seděli ve velikém, téměř pravidelném čtverci kolem volného prostranství, kde měli bojovníci za chvíli vystoupit. Šavani se dělili na třináct totemů: Mva-ve (Vlci), M-kve (Medvědi), Mse-pase (Pumy nebo Horští lvi), tvořily rodovou skupinu Čilakathů, největší a nejstarší rodovou skupinu v celém kmeni, skupinu, jejíž příslušníci říkali všem ostatním Šavanům buď „synové“, nebo „vnuci“. Podle Čilakathů se také jmenovala hlavní šavanská vesnice — Chillicothe. Ať bydleli u řeky svatého Vavřince, u řeky Savannah nebo u Ohia, všude označovali své hlavní sídliště názvem Chillicothe6*.

Z rodové skupiny Čilakathů pocházeli všichni šavanští míroví náčelníci a také mnoho náčelníků válečných: Cornstalk, šedá železná hlava, který u Velké Kanawhy bojoval proti generálu Lewisovi, patřil k rodu a totemu Horských lvů, Kata-he-kasa, jeho nástupce, sedící tamhle pod vysokým stromem, patří rovněž k Čilakathům, k totemu Medvědů, konečně i mladý Tekumseh je jedním z Čilakathů, je z totemu Mse-pase — Horských lvů.

Při všech šavanských shromážděních měli Čilakathové právo sedět na východní straně. Na východě vycházelo slunce, na východě byla velká slaná voda, z východu přišli nejstrašnější bílí nepřátelé a vyplnili tak dávnou věštbu, o níž mluvil černý vampumový pás. Z východu přicházelo dobro i zlo, a tak bylo správné, že Čilakathové seděli na východě jako ochranná hráz — vždyť byli z celého kmene nejstarší a nejsilnější.

Jižní stranu prostranství obsadili Asivikalové. I ti se dělili na tři totemy: Manato (Hadi), Pesa-ve (Koně), Psake-the (Jeleni). Byli to bouřliváci, kdykoliv byli ochotni vytáhnout do války a jejich velcí náčelníci byli Modrý kabát z rodu Jelenů a bílý náčelník Černý had, jehož jméno naznačovalo, který z rodů ho adoptoval.

Největším náčelníkem Kispokothů, kteří se usadili na západním okraji prostranství, byl Kožený ret z totemu Želv (Namethů). Byl nejstarší ze Šavanů, čas jeho válečných hrdinství už dávno minul, dokonce i čas, kdy promlouval v radě, byl už tentam. Vypadal jako mumie, vyschlý, hubený, s obrovskými rty, a jeho prastarý obličej připomínal rozpraskaný pergamen. Ležel jako bez života na svém dřevěném lehátku, na němž ho sem přinesli mladší příslušníci jeho rodu. Byl zahalen do nádherně pomalovaného, vyšívaného a vypalovanými vzory bohatě zdobeného obrovského pláště z bizoní kůže. Ale i když se ani nehýbal, i když mu údy už dávno vypověděly službu, a dokonce i řeč mu splývala se rtů jen docela tiše jako vánek, jeho oči byly klidné a jasně se leskly a sluch měl bystrý jako rys. Ve svém kmeni se těšil obrovské úctě, a jestliže někdy vyjádřil svůj názor, což se stávalo jen velmi zřídka, pak záležitost, k níž se vyslovil, byla tím definitivně vyřízena, protože nikdo z kmene by se neopovážil vystoupit proti němu. Indiáni měli stáří v úctě.

Další dva totemy Kispokothů tvořili Mývalové a Krocani, ale o nich se mnoho nedá povědět, snad jen že byli pyšní na to, že patří ke Koženému rtu a jeho lidem.

Severní stranu slavnostního prostranství obsadili dvě skupiny, které nebyly tak početné jako tři ostatní. Neměli toho ani zapotřebí, protože na severu bydleli jen přátelé. Týl kmene Šavanů, obrácený k severu, byl kryt. Na sever od Šavanů bydleli přece Lenapové, Čipevájci, Potavatomijci a Miamiové, ti všichni patřili k algonkinské skupině, právě tak jako Šavani, byli s nimi příbuzní krví i jazykem. I s nimi se pouštěli tu a tam do šarvátek, ale nikdy z této strany nehrozily takové krvavé zničující války, jaké mohly kdykoli vzplát v místech, kde se Šavani střetávali s Irokézi, Siouxi nebo Čiroky. A tak seděli na severní straně prostranství dva totemy Spitothů — Ledňáčkové a Káně, a dva totemy Bikovethů — Sovy a Králíci. Byly to nepočetné rodové skupiny, malé rody, z nich dosud nevzešel ani jeden velký náčelník, ani jeden významný kouzelník nebo věštec. Ale patřily ke kmeni, stejně jako slabší bratr patří k rodině; a mnozí členové rodiny ho mají často raději než ty silné a moudré.

Třináct rodů měli tedy Šavani a každý rod, ať malý nebo velký, měl svého náčelníka. Rodoví náčelníci seděli před řadami bojovníků a vedle nich seděli váleční náčelníci, ozdobeni symboly svých hrdinských činů. Měli pomalovaná těla, vyšňořené kštice, byli zahaleni do bizoních plášťů, líčících historii jejich života, kterou si mohl přečíst každý, kdo rozuměl obrázkovému písmu. A toto písmo znal každý Indián. Matky vysvětlovaly význam znaků už pětiletým a šestiletým dětem, když za dlouhých zimních večerů vysedávala rodina kolem čadícího ohně v hliněné chýši. I teď využívaly ženy, které se tísnily za dlouhými řadami bojovníků, příležitosti a vykládaly napjatě poslouchajícím chlapcům znak po znaku na pláštích a tělech náčelníků. Posté se zároveň vyprávělo o tom činu, který znaky líčily. A chlapci s obdivem vzhlíželi k velkým náčelníkům. Sotva se odvažovali dýchat, oči jim zářily ctižádostí a touhou…

Nádherné, důstojné shromáždění lidí, kteří tu leželi v zelené trávě a čekali na zahájení slavnostního tance. Uprostřed mezi menšími oddíly na severní straně bylo ponecháno volné místo pro hosty. Tam se teď tísní cizinci: Miamiové se svými mohutnými péřovými chocholy a vlečkami vypadají nádherně, jako obrovští prérijní ptáci; dva náčelníci z kmene Lišek a Saxů mají v zátylku jako ruka silné a jako dlaň vysoké rudě zbarvené hřebeny z jeleních oháněk, jejich svalnaté postavy se halí do plástů lemovaných kožešinou. Vedle nich sedí Leni Lenapové, prostí, bez ozdob, s ušlechtilými tvářemi a dlouhými lebkami. Jejich náčelník Šingas vypadá ve své klidné důstojnosti jako král. A stejně vznešeně tu sedí i Vingenund, jehož dcera se stala křesťankou a žije teď tam u nich, v útulku, v německé misii. Bukongahelas, tvrdý bojovník, který v onom slavném boji stál Šavanu Cornstalkovi věrně po boku jako bratr bratru, dnes nepřišel. Od chvíle, kdy Cornstalk zemřel, vyhledává Bukongahelas samotu, upadá do stále větší a větší trudnomyslnosti. Starosti o osud kmene připadly teď Šingasovi a Vingenundovi a ti k tomu mají dost schopností. Přišli sem, aby Šavany ujistili: „Jsme vaši bratři a přátelé, byli jsme s vámi v minulosti a budeme vám pomáhat, kdykoli toho bude zapotřebí. Napadnou-li vás nepřátelé, můžete se na naši pomoc spolehnout.“ Ale současně měla tato návštěva i další význam: „Věříme, že i Lenapové mohou v hodinách nebezpečí počítat s vaší pomocí.“

Šavani porozuměli; i ostatní cizí náčelníci to pochopili. Cornstalk je sice mrtev, ale stále ještě právě tady, v Chillicothu, zůstává centrum indiánské síly k odporu. Všechny kmeny, které se tu shromáždily, cítí, že se proti nim žene ledový vichr, že z východu a z jihu se valí bílá záplava. Ohio stále ještě tvoří hranici, ale jak dlouho to potrvá, než ti nenávidění a obávaní Miči malsové překročí i Krásnou řeku natrvalo, a ne jen na příležitostné válečné výpravy. Co potom? To nikdo neví, ale všichni mají stejný pocit: Musí být svorní.

Teď přivádějí mladí bojovníci zajaté hraničáře; ženy a děti natahují krky a mohou si oči vykoukat, i muži jen s námahou potlačují vzrušení a zvědavost, dokonce i tváře některých náčelníků zpopelavějí vnitřním napětím. Kata-he-kasa však nepohne ani brvou, lhostejně si znovu nacpává svou dlouhou nádherně vyřezávanou a peřím ozdobenou dýmku. I náčelník Modrý kabát, sedící před dlouhou řadou Asivikalů, je jako zkamenělý, a má přece tak horkou hlavu, jako nikdo z příslušníků jeho kmene.

Běloši se snaží chovat co nejklidněji. Nemají zatím nejmenší tušení, co se s nimi má stát, i když jsou v Chillicothu téměř tři neděle. Dnes se má všechno rozhodnout. Tekumseh jim sice zaručil život i bezpečí, ale věřte nějakému darebáckému Indiánovi! Proč by je také měl ušetřit? Každý z hraničářů tenkrát jistě v duchu počítal, kolik Indiánů už zastřelil, a špatné svědomí se asi ozývalo dost hlasitě. Nikdo z nich nepochyboval, že dojde k velkému účtování… Z Šavanů měli všude největší strach, byli nejvynalézavější v mučení, dokázali se nejkrutěji mstít — od chvíle, kdy běloši zrádně zavraždili Cornstalka.

Tito muži, kteří se jindy tak rádi chvástali svou odvahou a svými kousky, byli teď bledí a nepokojní. Nikdo z nich sice nebyl zbabělec, ale člověk nemusí být ani strašpytel, a roztřese se, když vidí, jak na něm ulpívají dravčí pohledy mnoha set indiánských očí.

Všichni hraničáři byli spoutáni, jen starý Thornton a Daniel Boon směli jít volně — a jen oni dva také zůstali klidní v celém bělošském hloučku. Thornton byl starý člověk a s životem už zúčtoval. Kromě toho byl i hluboce zbožný a byl pevně přesvědčen o tom, že jeho život vždycky spočívá v boží dlani. Ale Daniel Boon — byl Daniel Boon. Byl to prostě hrdina — to si teď uvědomovali všichni jeho stejně postižení druzi, dokonce i ti nejméně inteligentní.

Kdyby nebylo Daniela Boona, byli by všichni tito zajatci už dávno mrtvi; svým neotřesitelným klidem, svou prozíravostí a chytrostí jim zabránil tropit pošetilosti a zbytečně se hádat se strážci, dokázal je ochránit i před zoufalstvím, které stále hrozilo propuknout. A k zoufalství měli věru všichni pádný důvod. Připadali si jako bezbranné ptáče krčící se pod hypnotizujícím pohledem obrovského hada a bezmocně přihlížející, jak se ta příšera pomalu, strašně, nezadržitelně blíží. Za těch několik dní svého pobytu v Chillicothu měli dost příležitostí pozorovat, jak se zpočátku tak dobromyslná nálada kmene zvolna mění v nepřátelskou. V posledních dnech si také všimli, že přicházejí stále další a další cizí Indiáni, a že se tedy chystá něco neobvyklého. Byli přesvědčeni, že vášnivé debaty, které všude vídali a slýchali, ale jimž nerozuměli, se týkají právě jich. To bylo přece samozřejmé. V jiných dobách by jistě tak velký počet bílých zajatců skutečně plně zaměstnával myšlenky Indiánů. Tentokrát však přemýšleli Šavani o bílých mužích jen velmi málo. Byli totiž plně zaujati sporem, který vypukl v jejich kmeni. Hraničáři toho o rudošských zvycích věděli pramálo. Hanbili by se, kdyby neznali život jelenů, bobrů, rysů, vlků, ryb a ptáků. Kdyby jim někdo o těchto zvířatech začal vyprávět nějaké báchorky, hned by se mu byli vysmáli. Ale o Indiánech se vyprávěly báchorky napořád, a přece všichni věřili, že to je zbabělé, zrádné, nečisté plemeno, antikristi, které je třeba vyhladit s povrchu země.

Proto tedy žádný z hraničářů nevěřil Tekumsehovým slovům, a dokonce i Boon se odvažoval jen doufat, že mladý náčelník také splní, co slíbil.

Když teď stanuli na prostranství obklopeném množstvím zamračených bojovníků, rozhlíželi se kradmo po kůlu, u něhož by měli být umučeni k smrti… A udivilo je, že žádný kůl nebylo nikde vidět.

Jakmile Daniel Boon poznal, že zatím od nich Indiáni nic nechtějí, posadil se a ostatní následovali jeho příkladu.

Po chvíli, když se dosyta vynadívali na zajaté bělochy, se rudí dali znovu do hovoru. Bojovníci tím naznačovali, že ani tak velký počet zajatých Miči malsů je nikterak nevzruší. Brzy se všude rozproudila obvyklá zábava. Indiáni se smáli, žertovali, hašteřili se a chovali se právě tak, jak se kdekoli na světě chová obecenstvo očekávající začátek představení. Tvrzení, že Indián vždycky jen beze slov tiše potahuje ze své dýmky, je jednou z mnoha báchorek, které se o Indiánech vypravují. Právě naopak, jako všechny přírodní národy — a to platí i dnes — jsou Indiáni veselí, povídaví, nenucení a přirození.

Avšak při vší té veselé zábavě bylo v davu přece jen cítit určité zvláštní napětí. Tu a tam bylo lze zahlédnout několik mladých bojovníků v čilé debatě a od těchto hloučků sedících těsněji pohromadě se jako vlny šířilo v řadách ostatních mužů zvláštní vzrušení.

Nebylo už žádným tajemstvím — a jak by se něco takového také mohlo utajit v tak malém společenství, v němž měl jeden druhého na očích, ba musel ho pozorovat od rána do večera, ať už chtěl, nebo nechtěl — rozkřiklo se to mezi všemi Šavany, že v posledních dnech došlo k vážným roztržkám mezi Tekumsehem a staršími náčelníky. Celý kmen stál při Tekumsehovi, ale úcta k důstojnosti a stáří náčelníků, především úcta k nepsaným zákonům kmenového života nedovolila, aby se proti vůli válečné rady zahájilo tažení proti Kentucky, tažení, jehož nutnost Tekumseh tak vášnivě dokazoval.

K družině Psů se hlásili téměř všichni šavanští mladí bojovníci. Tuto bojovou družinu vedl Tekumseh, ale šavanští míroví náčelníci odmítli přijmout mimořádná válečná opatření, a i když všichni členové družiny Psů a kromě nich i všichni bojovníci, které obrovský úspěch výpravy proti Danielu Boonovi a jeho druhům naplnil nadšenou sebedůvěrou, stáli svorně za Letícím šípem, přece jen se Tekumseh musel podrobit.

Docela se však nevzdal. Uplatnil své právo zatančit tanec „Viděl jsem“. Každý náčelník, který se vrátil z válečné výpravy, pokaždé předváděl tímto způsobem celé vesnici události a dobrodružství, která na této výpravě zažil. Tento požadavek náčelníci nemohli odmítnout — a každý, kdo dnes seděl a čekal na slavnostním shromaždišti, tušil nebo věděl, že Tekumseh svým dnešním tancem sleduje víc než jen vylíčit svým krajanům skončení výpravy. Na všech tvářích bylo jasně znát očekávání toho, co má přijít.

Řady Čilikathů se zavlnily, muži otáčeli hlavy, ti, kteří seděli v předních řadách, vstávali a ohlíželi se dozadu, přes hlavy ostatních bojovníků. I další oddíly zneklidněly, ozývaly se výkřiky, vymršťovaly se paže…

Od nízkého návrší na východě se blížil osamělý Indián. Bezstarostně se loudal, nevšímal si příliš, co se děje kolem, jako by byl zaměstnán jen svými myšlenkami.

Tekumseh zahajoval svůj tanec „Viděl jsem“.

Jak se zvolna blížil, vzrušení ve shromážděném davu rostlo. Zavládlo takové ticho, že bylo slyšet, jak vítr ševelí v koruně vysokého stromu.

Mladý náčelník prošel řadami diváků v místech, kde seděli Horští lvi, muži z jeho rodu, a stanul na volném prostranství. Sklonil se k zemi, jako by spatřil něco nápadného, pak se v mírném předklonu vydal po stopě, kterou právě objevil. Zbraní se zatím ani nedotkl. Všechny oči ho sledovaly s napětím.

Tekumseh naznačil, že odbočuje z cesty, pak se zastavil. Zdvihl ruku, zavolal tak hlasitě, aby ho všichni slyšeli:

„Jsi velký lovec, bratře. Ale tvá letní kožešina je špatná kořist, šedý vlku. Dnes mezi tebou a mnou není nepřátelství.“

Ještě jednou zamával, pak se obrátil a šel dál. Sotva ušel pár kroků, ozvalo se nad shromaždištěm divoké, hluboké zavytí, zavytí lovícího vlka.

Diváci porozuměli všemu, co jim Tekumseh předváděl. Zčásti to znali už od Kiš-kalvy, jemuž Tekumseh vyprávěl o svých zážitcích.

Teď spatřili, jak znenadání Letící šíp vymrštil ruce, chopil se pušky, kterou nesl s sebou, a vystřelil, pak s výkřikem padl na zem, bleskurychle se odkulil stranou a hlasitě zasténal.

Ticho, diváci se ani nehýbali. A Tekumseh promluvil:

„Bílý muž střelil po Tekumsehovi. Nezasáhl. Neví, kolik je tu rudých bojovníků. Ani Tekumseh nemá tušení, zda je bílý muž sám. Bílý muž i Tekumseh vyčkávají.

Tekumseh se velmi rozzlobil. Rozhodl se, že si zahraje na horského lva, který chce ulovit koloucha.“

A pak začala mistrovská pantomima o jeho setkání s MacAffeem. Tekumseh skučel, smál se, křičel, umlkal, rval trsy trávy i s kořeny a házel je po svém protivníkovi, vystřeloval z luku šípy na bílého lovce, pak znovu nabil pušku a napodobil střílejícího hraničáře, celé minuty čekal bez hnutí v trávě a dělal to všechno tak přirozeně, že to vypadalo, jako by diváci měli před očima opravdu bílého nepřítele. Všichni vyskočili, ani nedýchali, nakláněli se a sledovali hru, ženy v pozadí zdvihly své malé synky na ramena, aby lépe viděli, některé z žen se dokonce s dětmi protlačily až mezi bojovníky, dokonce i náčelníci sledovali Tekumsehovy pohyby s napjatou účastí. Šingas a Vingenund, Miamiové, Saxové a Lišky postupovali krok za krokem kupředu, sám Kata-he-kasa už dávno opustil své sedadlo a upřeně se díval se stejným nadšením jako ostatní. Jen bílí zajatci se tvářili bezradně; nepochopili, co má Tekumsehova hra znamenat, a tak si ani nemohli vysvětlit, co na ní ostatní Indiány vzrušuje.

Boon byl z nich jediný, který rozuměl několika šavanským slovům, když je někdo pomalu vyslovoval. Tentokrát však ani on nedokázal pochopit dějové souvislosti. A tak se zas jednou pár bělochů utvrdilo v přesvědčení, že tihle indiánští chlapíci jsou v podstatě jenom děti a že je nikdo nemůže brát vážně.

Jen jediný z nich porozuměl. Ten, kterého se hra týkala nejvíc: MacAffee. Oči mu takřka lezly z důlků, šeptem si znova a znova opakoval: „Damned… damned… zatracený chlap…“ Ihned pochopil, oč tu běží, a byl ještě rozčilenější než všichni Indiáni. Teprve teď se dozvěděl, jak si s ním Tekumseh tenkrát u Slané řeky pohrával, teď konečně měl zaslechnout a zahlédnout, co se udalo, když ho Tekumseh srazil k zemi. Dodnes nemohl pochopit, proč je ještě živ. Vyptával se každého Indiána, který se v zajetí k němu přiblížil, ale na všechny své otázky dostával stále stejnou odpověď: Ať se obrátí přímo na Tekumseha.

Ten však zatím pokračoval ve své hře. Zdálo se, že zapomněl na diváky, byl jako v opojení. Umínil si, že strhne celý kmen k nadšení a k obdivu — ne snad proto, že by byl ješitný, ale po dlouhém přemýšlení a po zkušenostech z posledních dnů se přesvědčil o jednom: Že má ještě příliš málo, až příliš málo moci v kmeni. Vždyť se mu nepodařilo ani pohnout náčelníky k tomu, aby podnikli větší výpravu proti Kentucky. A přece jen proto zajal bělochy a přivedl je sem. Chtěl tímto úspěchem nadchnout kmen pro velké válečné tažení… V opakovaných vášnivých proslovech neustále zdůrazňoval: „Teď přišel čas vyhnat všechny Dlouhé nože ze Země zeleného rákosí. Teď jsou běloši tam na druhé straně ochromeni úzkostí, jejich nejlepší bojovníci jsou v zajetí, Boonsburg musí při prvním rozhodném útoku padnout a pak budou ztraceny i obě další kentucké osady. Nevyklidí-li běloši Logan’s Station a Harrodsburg dobrovolně, získají Šavani do čtrnácti dnů po pádu Boonsburgu tolik tisíc spojenců, že se pak zmocní obou obcí za jediný den.7*

Tekumseh řečnil na shromážděních, přesvědčoval i jednotlivé náčelníky, svou však neprosadil. Sám Kata-he-kasa, vrchní náčelník, byl zpočátku nerozhodný, ale pak ho Modrý kabát a Lelašikah přemluvili, aby zachoval mír. Oba náčelníci žárlili. Sami byli přesvědčeni o tom, že by se výprava setkala se zdarem, ale Tekumseh byl tak neprozřetelný, že prohlásil na prvním velkém shromáždění, že za ním půjdou všichni Šavani, když je zavolá do války. Ještě povážlivější bylo však to, že bouřlivý souhlas naslouchajícího davu ukázal oběma Tekumsehovým odpůrcům, že mladý náčelník mluví pravdu. Tekumseh si tedy chtěl sám přisvojit slávu, že osvobodí Kentucky. Připouštěli, že by svůj plán dokázal uskutečnit. Ale pak by Modrý kabát i Lelašikah ztratili naráz všechnu vážnost, pak by byli definitivně odsunuti na druhé místo…

Chytrému Lelašikahovi se podařilo získat na svou stranu i náčelníka Kožený ret, který pociťoval odedávna k Tekumsehovi zášť. Jeden z nejmilejších vnuků prastarého náčelníka se totiž kdysi nevrátil z výpravy, které Tekumseh velel. Teď vystoupil proti Tekumsehovým plánům i Kata-he-kasa, ostatní náčelníci se připojili, a tak propásli tenkrát Šavani kvůli malicherné rozepři, kvůli osobní řevnivosti jednotlivých náčelníků jedinečnou příležitost k zničujícímu úderu proti Kentucky. Že by byl Tekumseh Boonsburg dobyl, o tom se nedá pochybovat, vždyť osada byla bez vůdců, bez nejlepších bojovníků, a ti, kteří tam zůstali, byli celí zoufalí. Kdyby však Boonsburg i obě další osady lehly popelem, klesla by patrně ve východních státech chuť k dalšímu osídlování Kentucky na bod mrazu. K tomu by patrně přispělo i to, že se na celém území na východ od Alleghan chystaly síly, které chtěly vystěhovalectví na Západ zamezit. Ostatně bylo ve východních státech dost prostoru; kdo se však mermomocí toužil vystěhovat, mohl se odebrat do Tennessee, do Georgie nebo do Jižní Karolíny, kde Indiáni zřejmě nebyli tak nebezpeční.

Na tohle všechno myslel Tekumseh, když tančil tanec „Viděl jsem“. Prožil dny a noci plné bezmocné hořkosti, pohrával si dokonce i s myšlenkou svolat bojovníky do války i přes zákaz rady starších.

Avšak celá jeho výchova se proti takovému činu vzpírala. Od nejútlejšího mládí vštěpují Indiánovi úctu ke stáří, bezpodmínečnou poslušnost rozhodnutím kmene. Úcta ke kmenovým zákonům mu přešla do krve tak, že se jí za těch několik dní nedokázal zbavit.

Chtěl tedy přesvědčit náčelníky tancem „Viděl jsem“. Chtěl celému kmeni ukázat, kdo je to Tekumseh. Uznal, že už tu není taková osobnost jako Cornstalk. Ten by jistě hned udeřil, ještě týž den, kdy by vyslechl zprávu o zajetí třiceti hraničářů z Boonsburgu. Cornstalk, který tak dlouho a tak zarputile zápasil o mír, by přece také pochopil, že čas mírového soužití už minul.

Cornstalk byl mrtev, Kata-he-kasa, Modrý kabát a Lelašikah byli neschopní — dobrá, chtěl se tedy sám stát Cornstalkovým nástupcem. Na zjevný odpor se dosud nemohl postavit. Dobře věděl, že by ho všichni bojovníci následovali na válečné stezce, kdyby se náčelníci chovali aspoň neutrálně. Ale jen málokteří mu byli oddáni do té míry, aby se vzepřeli rozhodnutí rady starších. I oni byli přece Indiáni a měli indiánskou výchovu. Tekumseh hrál a tančil tanec „Viděl jsem“ a pociťoval vzrušení, nesmírné napětí diváků. A čím více poznával, jak se mu daří strhávat kmen, tím víc jej zachvacovalo divoké nadšení.

Bouřlivý jásot se rozhlaholil, když líčil, jak běloch téměř zahynul v drápech rysa a jak on, Tekumseh, šelmu zastřelil, protože chtěl hraničáře zabít sám.

Když však teď předváděl, jak MacAffee v slepé zuřivosti narazil na bizona a jak Tekumseh šípem vystřeleným do hřbetu vydráždil starého býka k útoku na bělocha, celé shromáždění jako na povel vyskočilo a zaječelo strašný indiánský válečný pokřik. Byli divoce vzrušeni, křičeli jeden přes druhého, vykládali si podrobnosti, tančili s nadšeným křikem kolem dokola, někteří vypálili z pušek a jednu chvíli se zdálo, že život třiceti zajatců visí na vlásku.

Tu se však Tekumseh postavil na špičky, přiložil si obě dlaně k ústům a jeho lví hlas zahřměl nad prostranstvím — pouhá tři slova:

„Slyšte — ó slyšte — ó slyšte…!“

Ti, kteří stáli nejblíže, zmlkli, okřikli i ostatní, hluk se utišil a nyní dolehl dunivý zvuk Tekumsehova hlasu i k těm nejvzdálenějším:

„Slyšte — ó slyšte — ó slyšte…!“

Znovu zavládlo hrobové ticho. Všichni si přáli spatřit, jak byl běloch přemožen. Tekumseh vyčkával a zvolna se rozhlížel. Někteří si zase sedli, jiní je následovali, několik žen, které se daly strhnout, se zahanbeně vracelo na své místo za bojovníky, Kata-he-kasa se znovu posadil pod strom, jen stařičký náčelník Kožený ret poručil svým lidem z totemu Želv, aby ho na lehátku podepřeli, aby na Tekumseha lépe viděl.

Ten zopakoval poslední scénu. Vtom vyskočil MacAffee, stál, jediný vzpřímený mezi sedícími zajatci, předkláněl se a jeho tvář byla smrtelně bledá. Tekumsehův hromový hlas znovu zazněl přes celé prostranství.

„Poprvé se Horský lev ukázal Miči malsovi.

Řekl mu:

,Bílý vlk běžel daleko, než našel svou smrt.‘“

Diváci ani nedýchali, zírali jako bez ducha. Vítr se právě utišil a listí na katalpě viselo tiše, jako by i ono chtělo naslouchat.

Krátký dramatický boj, který teď Tekumseh předvedl, uchvátil i bílé zajatce. Ti si z útržkovitých vět, které MacAffee nevědomky šeptem pronesl, konečně sami ujasnili, co to ten Indián na prostranství vlastně předvádí.

Tekumseh líčil pohyby i slovy, jak hraničář zachytil dopadající tomahavk — vlna zděšení prolétla shromážděním —, jak mu pak Tekumseh probodl nožem ruku a jak ho konečně srazil k zemi.

Když teď stál Tekumseh před omráčeným nepřítelem a váhal, když potěžkával v ruce těžký válečný kyj, když jej pozdvihl k úderu, který by přemoženého musel dobít, a když pak přece nedal zbrani dopadnout, MacAffee to už nevydržel. Promluvil hlasitěji než dosud, ale přece jen tak, jako by mluvil jen sám k sobě: „Ano, takhle asi stál nade mnou. Mohl mě zašlápnout jako ropuchu.“

V tichu, které panovalo na prostranství, zaslechli anglická slova zřetelně všichni, kteří rozuměli anglicky.

MacAffee byl kromě Tekumseha na celém prostranství jediný, kdo stál. K němu se teď obrátily udivené zraky, Indiáni si na něho ukazovali rukama. Každý mohl zahlédnout obvaz kolem jeho hlavy a na jeho pravé ruce… MacAffee však své okolí vůbec nevnímal, viděl jen Indiána tam na volném prostranství, jak stojí před smyšleným nepřítelem a tančí tanec „Viděl jsem“.

Když diváci pochopili, že Tekumseh bělocha ušetřil, že mu jen odebral zbraně, napětí se uvolnilo. Dav přijal udělenou milost s rozličnými pocity, jen Kata-he-kasa vyjádřil hlasitě svůj souhlas.

Když však Tekumseh předvedl, jak odebral hraničáři zbraně, vypukl jásot jako bouře. Odejmout poraženému nepříteli zbraně, když je protivník ještě naživu, to byl podle indiánských pojmů nejstatečnější čin. A současně vyjadřoval nejhlubší pohrdání nepřítelem.

MacAffee však udělal krok dopředu, ještě jeden, ještě jeden — a teď kráčel vrávoravě jako opilý, s rukama spoutanýma na zádech, přímo k Tekumsehovi. Všichni ho viděli jít. Bylo to poměrně daleko, nejprve trochu s kopce, potom zas kousek stoupání. Po několika prvních krocích získal běloch znovu jistotu, šel nyní rovně a vzpřímeně. Několik metrů před Tekumsehem se zastavil. Shromáždění Indiáni se dosud dívali užasle, ale také pobaveně, teď však znovu všichni ztichli. A do toho ticha pronesl hraničář hlasitě:

„To já jsem na tebe střílel. Dvakrát jsi mi daroval život. Jsi statečný bojovník a velký náčelník.

Poslyš, co ti z vděčnosti slibuji, Indiáne. Už nikdy nevystřelím na člověka tvé barvy. Raději se vrátím zpátky do velkých měst, než bych ještě jednou prolil indiánskou krev!“

Tu se stalo něco podivuhodného. Tekumseh zařval na bělocha a v očích mu zaplála nenávist:

„Tekumseh nepotřebuje tvůj dík. Nenechal tě naživu snad proto, že by měl rád bílé lidi. Tekumseh tě ušetřil, protože nikdy nezabíjí bezbranné.“

Po krátké přestávce dodal, teď už klidně, s pohrdáním, v jazyce svého kmene:

„Jehně už nechce útočit na vlka. Vlk za to jehněti pěkně děkuje, až bude mít vlk hlad, pak prostě jehňátko sežere.“

Tahle řeč byla Indiánům po chuti. Křičeli a smáli se, jejich jásot hřměl jako uragán.

Tekumseh pak líčil, jak druhého dne po vítězství nad nepřítelem se vrátil zpátky na bojiště a omráčeného hraničáře viděl ležet stále ještě tam, kde jej srazil, jak se pak vydal po bělochových stopách až k táboru Kentučanů, jak vyslídil Dlouhé nože při vaření soli a jak posléze signálními ohni povolal na pomoc Lelašikahovy bojovníky, s nimiž se pak setkal na odlehlém místě.

Šťastní a nesmělí přišli teď Žlutý vlk a Medvídek a vyprávěli, jak spatřili signály, které jim předal Kiš-kalva, a jak na ně odpověděli. Dvě ženy se zarděly pýchou a radostí, když uviděly stát své syny v kruhu mužů, a se závistí vzhlíželi všichni chlapci z celého kmene k oběma nejmladším šavanským bojovníkům. Nyní vystoupili Šíp a Lelašikah s celým oddílem. Pantomimicky předvedli pochod ke Slané řece, následovalo Boonovo zajetí a pak obklíčení a zajetí třiceti mužů u soliska. Kiš-kalva teď představoval Daniela Boona, jak radí svým druhům, aby se bez odporu vzdali. Shromáždění pozorně vyslechlo každé slovo, které při tom bylo proneseno.

A významné pohledy zalétaly k místu, kde seděl Kata-he-kasa, skloněný, s hlavou v dlaních, když Tekumseh hlasitě, zvolna a velmi zřetelně opakoval ujištění, které dal před zajetím starému Thorntonovi (a všichni viděli, jak se Tekumseh obrací přímo na vrchního náčelníka). „Nikdo ti nezkřiví ani vlas na hlavě. Ani nikomu z těch, kteří půjdou s tebou. Tekumseh je náčelník Šavanů a slibuje, že nikdo z vás nebude ani zabit, ani zraněn.“

Další přestávka. Všichni se dívali na Kata-he-kasu. Ten se zaklonil na svém sedadle pod katalpou a také se díval na toho, který ho právě oslovil, zcela zřetelně ho oslovil, to museli pochopit všichni, kteří měli indiánskou výchovu. Kata-he-kasa však mlčel. A teprve po chvíli vyslovil to, nač všichni čekali. „Letící šíp zajal třicet Miči malsů svou chytrostí a svou odvahou. Dobyl čest a slávu pro muže z totemu Mse-pase a pro celý kmen. Co Tekumseh slíbil, Šavani dodrží.“

Tekumseh zlehka přikývl, dav přijal tato slova tiše jako samozřejmost. Vůdce válečné výpravy slíbil svým zajatcům život a bezpečnost, jeho bojovníci s tím souhlasili. Věc byla vyřízena; ale kmenové zvyklosti a tradice vyžadovaly, aby dal souhlas i vrchní náčelník. To všechno byla formalita, ale u lidu, který tak přísně dbá na dodržování starých obyčejů a zákonů jako Indiáni, byla i takováto formalita velmi důležitá.

Tanec „Viděl jsem“ pokračoval. Hraničáři složili zbraně a vzdali se, běloši byli spoutáni a líčení skončilo přehlídkou kořisti. Každý z bojovníků předstoupil a vyprávěl, co mu Tekumseh z kořisti přidělil: jednomu pušku a váček s náboji, jinému nůž, dalšímu sekyru nebo kožešinovou čepici — a z každého přiděleného předmětu bylo zřejmé, jak se kdo na výpravě vyznamenal.

Nakonec přišly na řadu veliké měděné kotle, v nichž hraničáři vyvarovali sůl. Zmínka o těchto kotlech vyvolala zvlášť velkou radost a dvanáct bojovníků, jimž Tekumseh slíbil po jedné z těchto cenných nádob, se těšilo úctě a obdivu. Dostali nejvzácnější kořist, tedy se nejvíce vyznamenali! Vždyť jaké nádherné bohatství představoval takový kotel! Mohl se v něm vařit najednou celý bizoní hřbet, dokonce i celý jelen, z takového kotle se mohl dosyta najíst celý rod… Jaké množství šťávy by bylo třeba odčerpat z cukrového javoru, aby se naplnil tak obrovský džber! Ten nad ohněm nepraskne, i kdyby se pod ním spálil celý les. A když potom dva z bojovníků, kteří obdrželi kotel, oznámili, že chtějí odložit své dosavadní jméno a zvolit si nové, nevyvolalo žádný údiv ani úsměv, když prohlásili, že nová jména mají znít: „Nese kotel“ a „Kovový kotel v mém stanu“.

Hlasitý souhlas vyvolala Tekumsehova slova:

„Bílí muži přišli k soliskům na Slané řece, aby získali sůl. Tihle muži, kteří jsou tak špatní bojovníci, ani nevědí, jak se sůl vyrábí. Teď se tomu mohou naučit od nás. Jejich sůl je hnědá jako hlína, kdežto naše sůl je bílá jako obláček na nebi.“

Nebylo to plané vychloubání. Šavani byli po celém severozápadu proslulí svými znalostmi v získávání soli a prodávali svou sůl i těm kmenům, s nimiž časem válčili.

Divoké vzrušení, obrovské nadšení, které propuklo při několika tanečních scénách, se po šťastném, smírném závěru zase utišilo. Tekumseh cítil, že by mohl dosáhnout většího úspěchu, že by vnutil celému kmeni a všem náčelníkům svou vůli, kdyby bělochy nezajal, ale usmrtil. Natolik byl Indiánem, že ted dodatečně litoval své šlechetnosti. Aby mohl osvobodit Kentucky, byl ochoten pobít stokrát víc bělochů než těchto třicet. A v této chvíli ho napadlo, co mu před několika dny radil Kiš-kalva: „Chce-li Tekumseh náčelníky donutit k tomu, aby se vydali na válečnou stezku, musí všichni Miči malsové skončit u mučednického kůlu. Pak už nezůstane v celém kmeni nikdo, kdo by si nepřál prolít ještě víc krve. Tekumseh musí právě krví probudit v kmeni žízeň po krvi.“

Dnes poznal, že Kiš-kalva měl pravdu. Kmen se uspokojil až příliš příjemným, až příliš nevinným způsobem. Nic už nezůstalo z onoho kvasícího neklidu, nic z té hrozivé nenávisti, nic ze zaslepené vášně, kterou potřeboval pro uskutečnění svých plánů.

Spoléhal se ještě na obřad vypočítávání hrdinských činů. Vyvolávač už se stavěl se svým velkým dřevěným bubnem před vrchního náčelníka. Všichni ostatní náčelníci se odebrali ke Kata-he-kasovi, oba podnáčelníci družiny Psů se přiblížili k Tekumsehovi, jeden s krvavě rudou stužkou na čele a s vůdcovským kopím, druhý s nejpodivuhodnějším a nejvzácnějším indiánským symbolem — se sešněrovaným svazkem šípů, v němž byla zastrčena sekyra. Byl to odznak starořímských liktorů a u Indiánů stejně jako ve starém Římě odznak policejní moci. Družina Psů, jejímž byl Tekumseh velitelem, představovala moc zřízenou a schválenou celým kmenem, policii a zároveň i armádu.

Tekumseh si uvázal rudou stuhu kolem čela; její konec se táhl po zemi daleko za ním. Uchopil kopí a kráčel teď v doprovodu obou podnáčelníků družiny Psů — byli to Kiš-kalva a Šíp — i všech ostatních, kteří se zúčastnili tance „Viděl jsem“, směrem k náčelníkům. Mezi ně donesli bojovníci z rodu Želv také stařičkého náčelníka Kožený ret.

Vyvolávač zdvihl paličky, aby udeřil do bubnu, bojovníci stojící s Tekumsehem se už připravili na to, jak ohlásí své nároky a jak budou podle svých zásluh a úspěchů při přepadení Daniela Boona a jeho druhů žádat o právo nosit zvláštní vyznamenání a kresby. Vtom předstoupil Strakatý bizon, mladý příslušník totemu Želv. Zdvihl pravou ruku a oznámil: „Kožený ret chce položit Tekumsehovi několik otázek.“

Nepokojné očekávání davu bylo vystřídáno udiveným mlčením. Stávalo se zřídkakdy, že by Kožený ret sám zasáhl z vlastní vůle do jednání.

Tekumseh nebyl udiven o nic méně než všichni ostatní Šavani, jen Modrý kabát a Lelašikah nepůsobili dojmem překvapení. Lelašikah se dokonce trochu škodolibě usmíval. Tekumseh si náhodou toho úsměvu povšiml; věděl, že Lelašikah nepatří k jeho přátelům, a měl se tedy na pozoru. Bez váhání se však obrátil ke Koženému rtu a s úctou ho vybídl:

„Ať se velký náčelník ptá. Tekumseh odpoví.“

Strakatý bizon přikročil ke stařičkému vrchnímu náčelníkovi svého rodu a sklonil se nad ním. Bylo vidět, jak starý sachem — mírový náčelník (slovo z algonkinského jazyka) pohybuje rty. Byl schopen už jen šeptat. Dav čekal v naprostém klidu. Trvalo to dlouho. Posléze se Strakatý bizon zase vztyčil (celý kmen věděl, že Strakatý bizon je Tekumsehův zvlášť věrný a nadšený stoupenec). Díval se na něho velkýma, poděšenýma očima, pak promluvil, nejprve tiše a trochu váhavě, později však pevným hlasem sdělil, co mu pošeptal starý náčelník:

„Kožený ret, sachem z rodu Namethů, s radostí sledoval tanec ,Viděl jsem‘, který předvedl Letící šíp. Kožený ret slyšel a zhlédl, jaké skutky vykonal odvážný mladý náčelník Šavanů. Letící šíp je hrdina svého lidu. Kožený ret si přeje, aby zajatí Miči malsové na Tekumsehovu počest zemřeli u mučednického kůlu.

Kožený ret, náčelník Šavanů už po více než dvě pokolení, prosí, aby byly vztyčeny kůly. Mými ústy, ústy Strakatého bizona z rodu Namethů se ptá náčelníka družiny Psů, zda splní přání starého muže.“

Mluvčí se odmlčel. Vyřídil vzkaz. Kožený ret dobře věděl, proč na konci své žádosti připomněl své stáří, i když to sotva bylo nutné. Každý Šavan tu viděl starce před sebou, každý znal jeho věk, každý byl zvyklý vždycky mu vyhovět s úctou a poslušností. Dokonce i tak starý muž jako Kata-he-kasa poslouchával jeho rady bez výhrad a bez váhání.

Ale všichni, kteří vyslechli žádost Koženého rtu, slyšeli také slib, který dal Tekumseh bělochům, když je bral do zajetí. A tento slib před několika minutami při tanci „Viděl jsem“ právě opakoval.

Kdo někdy pozoroval, jak se setkávají dva cizí psi na ulici nebo v přírodě, ten také ví, jaký je rozdíl mezi vrčením na lhostejného nového známého a tichým, z hrdla vycházejícím zlověstným vrčením na nepřítele. Zdá se, že mezi dvěma zvířaty, která se dosud nikdy nepotkala a neočichala, se už v první vteřině jejich setkání rozhoduje o přátelství nebo nepřátelství. A je-li to nepřátelství, změní se jim celé tělo, krk ztloustne, hřbet se naježí jako tvrdý kartáč, kůže se smrští, jako by se chtěla chránit před kousnutími, která vzápětí hrozí, hlava se stáhne hluboko k týlu, tiché vrčení zesílí — a za pár vteřin vzplane divoký, krvežíznivý zápas. Z takového zápasu nezaženete žádného sebelépe vycvičeného psa ani ranami biče, ani holí, ani železnou tyčí.

Slova, která pronesl Strakatý bizon na rozkaz starého náčelníka Koženého rtu, zapůsobila na Indiány podobně jako pohled, který na psa vrhá jeho úhlavní nepřítel. Dav vydal chraplavý zvuk, který jako by vycházel z hrudi každého jedince, zachraptění jako při vyraženém dechu, jako by každý z nich pocítil na hrdle škrtící pěst. Mužům zhoustla krev, zraky mladých i starých bojovníků potemněly a tu a tam hmátla chvějící se ruka bezděky po noži za opaskem. Ženy se otřásly, v obličejích mnohých jindy tak nevinně a dobromyslně vyhlížejících žen se objevil zlobný výraz děsivé, kruté vášně, oblé dívčí tváře vypadaly pojednou jako opuchlé, naběhlé… Krvavý démon, spící v každém Indiánu, větřil už svou kořist. V příštím okamžiku se rozlehne jediný zuřivý výkřik, už se to k němu vzdouvalo jako příboj…

Zlomek vteřiny Tekumseh váhal. Má odpovědět: „Přání Bílého vlasu je důležitější než dané slovo mladého náčelníka?“ Má to vyslovit? Pak budou zajatci ztraceni, pak poruší svůj slib — ale pak, po té smrti u mučednického kůlu, kde zemře třicet bílých nepřátel, pak bude celý kmen prahnout po dalším krve-prolití, po přepadech, po vraždách a skalpech, bude výt jako vlci v zimě, když mají nouzi o maso. Stačí jen kývnout — a ještě v posledním okamžiku by tím prosadil svůj plán.

Kdo by mu to mohl vyčítat! Sklonil se v úctě před stářím… a až bude Kentucky svobodná země, kdo se pak v jásotu nad vítězstvím ještě odváží zeptat na nedodržené slovo?

Ale Tekumseh přihlížel jenom jednou v životě k mučení několika nepřátel a tenkrát sám sobě přísahal, že tyto ukrutnosti už nikdy nepřipustí.

A pak — v jednom šavanském přísloví se říká: „Co je kmeni platný muž, který večer už neví, co ráno slíbil ?“

Zdvihl hlavu — a v této vteřině bylo zachráněno mnoho set bílých lidí, mužů, žen a dětí, před jistou smrtí, protože jediný Indián dodržel dané slovo.

Rychle postoupil o několik kroků kupředu a s palčivým výsměchem vmetl krvežíznivému starci přímo do tváře několik slov. V napjatém tichu je však zaslechli všichni a zděsili se:

„Stáří pomátlo náčelníkovi Koženému rtu rozum nebo měl zalepené uši, že neslyšel, co Horský lev chystající se ke skoku právě vyslovil a co vrchní šavanský náčelník potvrdil.“

Mezi posluchači proběhla vlna mrazivého rozladění. Bylo to, jako když davy lidí polije studený proud vody. Ještě nikdy žádný mladý muž takhle nemluvil se starcem, ještě nikdy nikdo takhle nemluvil s Koženým rtem. Tekumseh však věděl, co dělá. Poznal, jaká proměna se s Indiány stala, jak se bezděčně přikrčili a sahali po zbraních. Čeho nedosáhl svým tancem, toho dosáhl Kožený ret pouhými několika slovy. Nevinné, radostné nadšení se měnilo v divokou touhu po krvi… Každý ze starších bojovníků se zúčastnil už několika mučení, každý zná zběsilé opojení krví, opojení mnohem divočejší, silnější, vášnivější než opojení pálenkou. V divoké duši těchto lidí číhá stále ke skoku připravený démon zkázy — Kožený ret ho vyvolal, aby zničil Tekumseha. Ten chytrý stařec, ta kost a kůže, ten dobře znal své lidi… Kdyby Tekumseh povolil, stal by se z něho věrolomník a jeho vážnost v kmeni by se nadobro ztratila. Neskloní-li se však před věkem Koženého rtu, hrozí mu stejné nebezpečí… Vždyť každý Indián je povinen vzdávat úctu a poslušnost stáří.

V těchto několika okamžicích Tekumseh dokázal, kým opravdu je. Jen několik vteřin měl čas na to, aby se rozhodl… pak by se sípavý dech davu proměnil ve volání po krvi, pak už by bylo pozdě… Díval se upřeně na Kožený ret, který tu ležel proti němu na svém napolo zdviženém dřevěném lehátku a blýskal po něm suše očima. Viděl tu starou, vychytralou tvář a zároveň vnímal i škodolibý úsměv kolem Lelašikahových úst před sebou. Vzápětí mu stanuli po boku Kiš-kalva a Peta-kuta, každý z nich s tasenou zbraní v ruce. Kiš-kalva by Kožený ret bez rozmyšlení probodl, kdyby si to byl Tekumseh přál. A Tekumseh předstoupil a vykřikl svá slova živé mumii do tváře.

Zarazil se, sám se téměř zděsil vlastní opovážlivosti. Zpozoroval, že se k němu jako stín blíží mohutná postava. Kata-he-kasa stál teď vedle něho! Vrchní náčelník jediný okamžitě odhadl nebezpečí, do něhož se dostal kmen po slovech Koženého rtu, protože za Kiš-kalvou a Peta-kutou stálo víc než sto účastníků tance „Viděl jsem“. Kata-he-kasa myslel také jenom na svůj kmen a vykřikl v rozčilení, které slovům tohoto vždy tak klidného a rozvážného muže dodávalo strašnou sílu:

„Probuď se, Kožený rte, ať se tvé oči rozhlédnou, a pak uvažuj, co je v tobě silnější: tvá touha po krvi zajatců, nebo tvá láska k Šavanům?“

Kata-he-kasa znal Tekumseha; nebyl jeho přítelem, ale nebojoval proti vlivům mladšího náčelníka proto, že by mu nepřál nebo že by na něj žárlil jako Modrý kabát a Lelašikah. Kata-he-kasa příliš často a příliš zevrubně poznal v minulých bojích strašnou převahu bílých. Jen proto stál proti Tekumsehovi, vždyť Tekumseh dosud věřil ve vítězství, kdežto Kata-he-kasa viděl jen hrozící úplné zničení. I když to nedával najevo, měl mladého náčelníka rád a věděl, že pro něho existuje ještě další, třetí možnost vedle těch dvou, s nimiž počítal Kožený ret.

A Kata-he-kasa tušil, že půjde-li o jeho čest, Tekumseh si právě tuto třetí možnost zvolí. Vyzve své stoupence, aby se odloučili od kmene. Už jednou žili Šavani rozděleni na takové dva oddíly…

Strakatý bizon se zatím opět vrátil ke Koženému rtu a sklonil se nad ním, aby vyslechl jeho odpověď. Šavani napjatě čekali, s obavami se přiblížili i oba lenapští náčelníci — Šingas a Vingenund —, jeden přistoupil ke Kata-he-kasovi, druhý ke Koženému rtu.

Strakatý bizon tiše hovořil k starci, který tu ležel se strnulou tváří. Přes všechna naléhání mladšího se zdálo, že dává stále stejnou odpověď. Nakonec se mluvčí znovu vzpřímil a předstoupil: „Kožený ret si přeje ještě před svou smrtí, a ta je už blízká, spatřit těch třicet Miči malsů u kůlu.“

Účinek těchto slov však byl teď už jiný než před chvílí, i když bělovlasý sachem teď dokonce připomněl svou blízkou smrt. Chladnokrevnější bojovníci začali uznávat, že Tekumseh nemohl ustoupit. Jeho slib, opakovaný slavnostně před celým kmenem, byl příliš jednoznačný a sám fakt, že vůdce Psů vzdoruje přání Koženého rtu, už ochlazoval horké hlavy. Konečně, vždyť i Kata-he-kasa se s takovým prudkým rozhořčením postavil na odpor. To také přitlumilo vášně. Ale dav se valil blíž jako obrovská vlna příboje, zajatce zatlačili z jejich stanoviště a postrkovali je do středu. Ti tušili, co se tu odehrává, a všichni zbledli. Tekumseh se na ně podíval, pak znovu promluvil a vědomě nasadil urážlivý tón:

„Náčelník Kožený ret ztratil paměť, stalo se z něho žvatlavé dítě. Tekumseh je náčelník a drží slovo. Zajatí Miči malsové jsou pod mou ochranou.“

Kožený ret se s únavou vzpřímil — to se mu už kolik let nepodařilo — a rozhostilo se hrobové ticho. Starcova obrovská energie překonala jeho tělesnou slabost. Zeširoka otevřel oči, šedé, strnulé, pronikavé oči, a promluvil. Hovořil šeptem, ale bylo takové ticho, že mu všichni rozuměli.

„Odkdy je dovoleno zneuctít stáří — v kmeni Šavanů? Přeji si, já, Kožený ret z totemu Želv, aby bílí vrahové zemřeli. Kdo se to opovažuje — odpírat poslušnost — stáří?“

Vyčerpán klesl na lehátko. Hrobové ticho trvalo. Modrý kabát a Lelašikah si stoupli za dřevěná nosítka.

Tekumseh se otočil na patě, zdvihl kopí, aby všichni viděli ten vůdcovský odznak družiny Psů, a vykřikl do naslouchajícího davu: „Ke mně, kdo patří mezi Psy a kdo zůstává věrný své přísaze. Nepřítel pronikl mezi chaty naší vesnice, shromážděte se, vždyť kopí trčí v zemi.“

Přitom uchopil rudou pásku na svém čele, hodil její konec před sebe na zem a hrotem kopí jej pevně přibodl k zemi. A každý muž, každá žena, každé dítě, všichni, kdo měli rudou kůži, věděli, co to znamená: že vůdce družiny Psů chce na tomto místě padnout, nebo zvítězit. Na tomto místě, kde se sám právě přibil svým kopím.

Pronikavý křik proletěl nad hlavami naslouchajících jako prásknutí bičem. To se však už ze všech stran drali zástupem Psi, Kiš-kalva a Šíp se postavili v malé vzdálenosti vpravo a vlevo od svého náčelníka a zdvihli nad hlavy tomahavky. Ve chvilce se kolem Tekumseha shromáždily dvě stovky mladých mužů a němě čekaly na další rozkazy. Všichni svírali v rukou zbraně.

Ženy ve strachu začaly odtahovat děti, ale Kata-he-kasa se vztyčil a jeho hlas, jindy tak nalomený a suchý, zazněl jako hřmot kopyt pádícího stáda bizonů:

„Sem, ke mně, volá vás Kata-he-kasa, sem všichni, kdo jste bojovníci a milujete svůj lid. Vytaste nože a chopte se tomahavků!“

Pokynul — a Viděl jsem vycházet slunce, vyvolávač, zdvihl paličky a táhle zavířil na dřevěném bubnu:

„Slyšte — ó slyšte — ó slyšte! Váš náčelník to nařídil!“ Ještě dvakrát opakoval vyvolávač svou výzvu. Pak se za Kata-he-kasou shromáždili všichni ostatní muži z vesnice až na několik bojovníků z totemu Namethů — a až na Lelašikaha a Modrý kabát.

Vrchní náčelník pak promluvil do ticha:

„Starší než nejstarší muž je kmen. Moudřejší než každá moudrost šedin je moudrost kmene. Vyšší než úcta ke stáří je čest a slovo muže.“

Se zničujícím pohledem se obrátil k Modrému kabátu a k Lelašikahovi:

„Šavanský lid poslouchá svého vrchního náčelníka. Mezí námi není nikdo, kdo si přeje, aby náčelník porušil svůj slib.

Nebo je to vůle Modrého kabátu? Je to Lelašikahovo přání?“

Oba oslovení zpopelavěli pod hrozícím vlčím pohledem náčelníka Kata-he-kasy. Sklonili hlavu a stáli nerozhodně, pak zvolna zaujali místo v řadách svého rodu, a postavili se tak na stranu celého kmene. Šavani si zas jednou uvědomili — v mírových letech na to málem zapomněli —, proč se stal Kata-he-kasa Cornstalkovým nástupcem a jejich vrchním náčelníkem.

Kožený ret zůstal sám. Jen jeho nejbližší příbuzní u něho setrvali, kromě těch, kteří patřili k družině Psů. Vždyť příkaz družiny platil víc než rozkaz rodu nebo rodiny. I Strakatý bizon stál v zástupu za Tekumsehem. Ostatní zůstali u Koženého rtu. Ne proto, že by sdíleli jeho názor, ale proto, že to vyžadovaly zákony rodu. Očima přivolal jednoho z nich; a když se tento muž znovu vzpřímil, nemohly jeho zraky utajit radost, kterou pociťoval. I když se dost namáhal, aby to nedal znát, promluvil jasným hlasem:

„Náčelník Kožený ret z totemu Nametha se sklání před vůlí kmene. Ať tedy zůstanou Miči malsové naživu. Kožený ret prosí, aby se začalo s vypočítáváním činů.“

Tekumseh cítil, jak se mu země kymácela pod nohama. Teď stál zas pevně. Uvědomil si však, že od tohoto dne má v kmeni tři nesmiřitelné, mocné nepřátele, tři náčelníky, kteří byli pokořeni před svými ženami a dětmi. Není na světě člověk, který by něco takového zapomněl a odpustil.

Slyšte — ó slyšte — ó slyšte, chlapci šavanští

Daniel Boon se druhého dne probudil až za rozbřesku, zůstal ležet na svém indiánském lůžku a hleděl do ohně hořícího uprostřed chaty. Plameny nestačily prosvítit tak velký prostor, ve všech koutech převládala dosud tma, jen chvilkami záblesk plamene matně ozářil hrot šípu, sekyru, vybělenou bizoní lebku. Na čtyřech sloupech, které podpíraly střechu, viselo různé indiánské nářadí a vlčí a medvědí kožešiny. Těsně vedle ohniště spal s čenichem přitisknutým k zemi nějaký pes. Pravděpodobně se sem v noci vplížil.

Kožená punčocha měl vážné starosti. Trápily ho výčitky, že se nechal od Tekumseha u Slané řeky tak obelstít, že dokonce přivedl do neštěstí i své druhy.

Jak to asi vypadá v Boonsburgu? Zastane jeho žena se svými třemi syny všechnu práci? Jen aby v osadě udrželi palisády v pořádku… A co Betsy, co asi dělá jeho dcera?

Byla to věru zlá situace pro takového muže jako Daniel Boon, zvyklého vždycky brát svůj osud plně do rukou, když se teď musel spoléhat na cizí milosrdenství, a k tomu ještě na milosrdenství Indiánů, kterými i přes všechno to, co v poslední době v Chillicothu uviděl, v hloubi duše pohrdal (ovšem až na Tekumseha). Podezíral je, že ho i s jeho druhy přes všechna ujištění přece jen nakonec postaví k mučednickému kůlu. Pak by nesl odpovědnost za tu ukrutnou smrt třiceti mužů, kteří dali na jeho sliby a vydali se s ním z východních států do Kentucky, pak by byl vinen tím, že je vylákal na Západ a že jim radil, aby se vzdali… Tisíckrát by jim bylo milejší padnout v otevřeném boji, než kdyby měli být k smrti umučeni.

Stále znovu se vracely myšlenky na ženu a děti… Třeba jsou v nebezpečí, a on tu nečinně leží. On, který byl zvyklý po celé týdny toulat se sám a sám křížem krážem touto zemí, tu nesměl udělat ani tři kroky, aby se mu někdo nepodivoval, aby ho někdo nepozoroval nebo aby na něho někdo nečíhal.

Tamhle starému Thorntonovi je hej, spí klidně a tvrdě a právě tak klidně se postaví k mučednickému kůlu. Ten už se s životem vyrovnal a také ho netrápí výčitky svědomí.

Daniel Boon se v myšlenkách stále vracel k rozhovoru, který vedl minulého večera s Kiš-kalvou. Indián mu vysvětlil, co žádal Kožený ret a jak se mu Tekumseh a Kata-he-kasa postavili na odpor. Současně mu však Kiš-kalva bez velkých okolků prozradil, že si běloši nemohou být jisti životem. Modrý kabát a Lelašikah se sice včera nakonec připojili ke Kata-he-kasovi, ale nedají pokoj, dokud neprosadí svou vůli. A Kožený ret tu má obrovský vliv. Úcta k jeho stáří přešla Šavanům hluboko do krve. Zdaleka všem to není vhod, že se přání Koženého rtu nevyhovělo.

Tekumseh sám prý by ovšem raději zemřel, než by porušil dané slovo. Když dospěl Kiš-kalva ve svém vyprávění až sem, náhle se celý změnil. Už to nebyl ten mírný a přátelský člověk. Vyskočil, zadíval se na Koženou punčochu očima, z nichž sršela nenávist, a rozkřikl se na něj:

„Proč jen jsme vás nezašlápli jako žáby! Země zeleného rákosí by byla zase svobodná a Tekumseh by nemusel vnést do kmene rozkol.“

I tenhle klidný a dobromyslný Kiš-kalva tedy nenáviděl zajatce až k smrti. Co asi teprve cítí ostatní Šavani!

Boon ovšem nemohl vědět, že Kiš-kalvova zloba a bolest není namířena v podstatě proti zajatcům. Mladý Šavan jim jen nemohl odpustit, že přivedli Tekumseha do takové situace, že mu nezbývalo nic jiného než boj proti celému kmeni. Kiš-kalva svého geniálního přítele téměř zbožňoval a vždycky stál věrně při něm. Znal Tekumsehovy sny, věděl, že ve dne v noci nemyslí na nic jiného než na to, jak vyhnat bílé vetřelce z Kentucky. Oba přátelé byli přesvědčeni, když zajali těch třicet hraničářů, že je celý kmen bude následovat na velké výpravě proti bílým.

Když se vraceli od Slané řeky do Chillicothu, vyprávěl často Tekumseh svému příteli v dlouhých, předlouhých nočních rozhovorech u ohně, když zajatci a Indiáni spali, jak povede celý svůj kmen do války, jak osvobodí Kentucky…

A teď — místo toho — takovýhle konec!

To všechno Boon nevěděl a ani o tom nemohl vědět. Kdyby byl dokázal pochopit celý dosah události po skončení tance „Viděl jsem“, byl by se znepokojil ještě víc.

Ze starostlivých úvah vyrušil Boona šramot, který se ozval u vchodu do chaty. Někdo pomalu a tiše vstupoval dovnitř. První, co Boona napadlo, bylo, že ho chtějí zavraždit. Ale Indián se blížil tak pokojně, že hraničář tohle podezření ihned odvrhl. Příchozí došel až k malému skomírajícímu ohníčku v jamce uprostřed chaty a tam se posadil. Boon poznal Tekumseha.

Nad ohněm byl jako v každé indiánské chatě zavěšen hrnec a v něm se vařilo maso. Indián opatrně sáhl do nádoby, vytáhl maso, kousek si odřízl a snědl jej na znamení, že přichází jako přítel a host. Zbytek pak vložil zpátky do hrnce.

Teď seděl se zkříženýma nohama, rukama objímal kolena, mlčel a pohroužen v chmurné myšlenky hleděl do ohně. Jeho velký plán ztroskotal, Země zeleného rákosí se neměla dočkat osvobození, všechny naděje posledních týdnů byly marné. Planý byl všechen ten jásot po vítězství u Slané řeky… Ochránil bílé nepřátele svého národa před Koženým rtem a tím sám zabránil válce proti hraničářům, proti těm hraničářům, které právě on chtěl vyhnat z Kentucky. Oheň osvětloval jeho nehybný tmavohnědý obličej, seděl strnule jako socha, seděl tak dlouho a Daniel Boon měl dost času, aby si Tekumseha v klidu ze svého lůžka důkladně prohlédl. A znovu, jako tenkrát ve Fort Pittu, kdy jej ochránil před potupou a výsměchem davu, zmocnil se hraničáře zvláštní cit náklonnosti k tomuto muži z cizího plemene.

Daniel Boon byl prostý, poctivý člověk, ale vynikal neobyčejnou inteligencí a vyznal se v lidech. V životě se už setkal s lidmi ze všech společenských vrstev, a i když nepatřil k těm, kterým dneska říkáme vzdělanci, svým rozhledem a svou mimořádnou, uvážlivou silou výrazně převyšoval většinu svých současníků. A když teď přivřenýma očima pozoroval Tekumseha, stále jasněji poznával, že takového člověka, jako byl tento mladý Šavan, dosud nikdy nepotkal. V Indiánově nezvykle pravidelné, mužně krásné tváři vynikaly hluboké, temné, velké oči, hledící teď v bolestném smutku do ohně. Daniel Boon se však náhle rozpomněl na planoucí pohled, který na něj Šavan upřel ve srubu německého hostinského ve Fort Pittu, i na to, jak se tyhle oči pyšně a opovržlivě blýskaly, když se Tekumseh nabídl anglickému guvernérovi za oběť na usmířenou, aby svou krví smyl hanbu ze svého kmene.

Boon počínal chápat, proč Horského lva chystajícího se ke skoku tak mnozí Indiáni uctívají a proč ho mají tak rádi.

Tento Šavan měl tak hrdou a šlechetnou duši, tak neotřesitelnou odvahu a tak nezlomnou vůli, že se zdálo, jako by příroda shromáždila a v tomto člověku navršila všechny velké schopnosti rudé rasy. Pod klenutým knížecím čelem sídlil pronikavý a ukázněný duch, který si později, když se Tekumseh ocitl na vrcholu své slávy, vynutil obdiv a úctu mnohých velikánů amerických dějin. Úzké rty byly pevně semknuty a každý, kdo se dovedl dívat, na nich mohl poznat, že Tekumseh v neobyčejné míře oplývá jednou z nejrozšířenějších vlastností své rasy, sebeovládáním.

Ruce měl úzké, dlouhé a malé. Daniel Boon si nevzpomínal, že by u některého muže někdy spatřil tak jemné ruce. Takové měla snad jen manželka lorda Dunmora, anglického guvernéra (Daniel Boon měl lovecké cvičené oko a tyhle věci dlouho udržel v paměti). Díval se na Šavana téměř nábožně a najednou se přistihl, jak mu hlavou prolétlo přání: Kdyby to tak byl můj syn.

Podivné přání pro muže jako Daniel Boon, který byl tak pyšný na svůj bělošský původ…

Vtom sebou hraničář škubl. Tekumseh promluvil! Už před chvílí si tedy povšiml, že Kožená punčocha bdí.

„Bílí muži si už nemohou být v Chillicothu jisti životem. Ještě dnes nebo i zítra je Tekumseh dokáže ochránit. Ale kdo ví, co bude pozítří? Tekumseh odvede tebe i všechny tvé druhy Inglismanovi8*, co bydlí ve městě u dlouhého jezera. Tam budete v bezpečí.

Ať Dlouhá puška probudí své přátele. Až vyjde slunce, přijdou sem moji bojovníci a doprovodí vás.“

Jeho hlas zněl drsně a tvrdě; bylo mu hanba, že ho chtějí přinutit, aby porušil svůj slib. Ted už se zas mlčky díval do ohně.

Boon, překvapen a naplněn vděčností — konečně se zbaví starostí o život svých druhů! —, chtěl něco odpovědět. Vtom si však všiml, jak Tekumseh zdvihl hlavu a naslouchá. I běloch nastražil uši. S obdivem pak pohlédl na Indiána. Jaký ten měl sluch! Kdyby se byl Tekumseh neotočil, Kožená punčocha by jistě přeslechl ty kroky venku před chatou.

Tekumseh tu seděl s odvrácenou tváří a poslouchal, co se děje venku před otevřeným vchodem, když se náhle zvenčí ozval mocný hlas:

„Slyšte — ó slyšte — ó slyšte, chlapci šavanští, co vám poví starý muž. Posaďte se na lůžkách, nastražte uši, připravte svou duši na to, čemu vás naučím.“

Tohle volání tady ve vesnici zaznívalo každé ráno před východem slunce. Daniel Boon hleděl s podivením na Indiána sedícího u ohně: Tohle přece musel Tekumseh znát! Proč tedy naslouchal tak napjatě? Tam venku obcházel starý bojovník kolem chat jako každý den a vyzýval chlapce, aby mu naslouchali. Kiš-kalva hraničáři vysvětlil, že Indiáni věří, že v této časné hodině je dětská duše zvlášť bdělá a přístupná, aby vyslechla a zapamatovala si moudrá poučení. A proto Šavani (i mnohé jiné indiánské kmeny) zachovávali dávný obyčej a každé ráno nechávali nejstarší, nejosvědčenější a nejmoudřejší muže mluvit k chlapcům. Vždyť dnešní chlapci jsou zítřejší bojovníci.

To volání venku se přece týkalo jen chlapců, proč tedy poslouchal Tekumseh?

Výzva zazněla ještě jednou a zdálo se, jako by hlas starého muže tam venku zesílil. Rozléhal se celou vesnicí.

A pak začalo vlastní poučení dnešního dne.

„Jsem Kata-he-kasa, Čilakath z totemu Medvědů, vrchní náčelník všech pěti šavanských kmenů.

Slyšte — ó slyšte — ó slyšte, hoši šavanští, ať zmužní vaše srdce, ať se připraví vaše duše.

Byl jeden den, černý den šavanského lidu. Inglismani a Miči malsové se spojili a vedli válku proti našemu lidu. Neporazili nás, i když boj trval dlouho. Chtěli jsme však mír a velcí angličtí bojovníci s námi vyjednávali. Uzavřeli jsme po dobu jednání příměří a vykouřili jsme posvátné dýmky míru. Ale jeden z nás příměří porušil; zabil jednoho z bílých vrahů a uprchl. Hanba za tento čin padla však na všechny Šavany.

Tehdy předstoupil jeden mládenec před bílého náčelníka a řekl: Zab mě, aby byla zabita hanba mého lidu. A pak předstoupil další mladý bojovník, pokrevní bratr toho prvního, a pronesl stejná slova. Náčelník nepřátel byl dojat statečným činem obou našich bojovníků a daroval jim život.

Slyšte — ó slyšte — ó slyšte, chlapci šavanští. Buďte tak stateční, jako byli ti dva mládenci. Čest vašeho lidu je cennější než váš život.

Slíbíte-li někdy něco, i kdyby to bylo tomu nejhoršímu nepříteli, musíte svůj slib dodržet, ať se děje cokoli. Ne kvůli nepříteli nebo kvůli příteli, ale proto, že jste to slíbili. Mužovu čest tvoří dané slovo.

Co prospěje kmeni muž, který večer už neví, co ráno slíbil? Bude jen na posměch děvčatům, a i nepřátelé jej odmítnou zabít, jak jím budou pohrdat.

Jsem Kata-he-kasa, čilakath z totemu M-kve. Slyšeli jste, chlapci šavanští, poučení starého muže. Není ani moudrý, ani chytrý, ale nepřátelé se ho obávají, dokonce i Miči malsové vědí, že Kata-he-kasa splní, co jednou slíbil.“

Mluvčí skončil. Mluvil volně a slavnostně a Daniel Boon mu rozuměl každé slovo. Tekumseh se zas otočil a zadíval se na bělocha svýma velkýma, výmluvnýma očima.

Po chvíli promluvil:

„Kata-he-kasa dodrží své slovo, i Tekumseh je dodrží. Ale mezi šavanským lidem nesmí dojít k rozbrojům kvůli několika bledým tvářím.

Tekumtha vás zavede do Detroitu. Tam vás ruka Modrého kabátu nezasáhne. Tvoji přátele budou svobodni. Dlouhá puška však musí Tekumsehovi slíbit, že se dostaví do Chillicothu, až ho Šavan o to požádá.“

Tohle byla pro Daniela Boona těžká rána. Prchnout z Detroitu by mohl hravě. Rád by viděl toho Angličana, který by mu v tom dokázal zabránit! Tam se také nemusel obávat, že za jeho útěk zaplatí životem jeho přátelé.

A teď, když už se cítil zachráněn, najednou taková podmínka!

Zdálo se, že Tekumseh si jeho váhání špatně vyložil, protože dodal: „Dlouhá puška se nemusí obávat, že ho Tekumseh zavolá, kdyby si nebyl jist, že Dlouhá puška bude mezi Šavany v bezpečí. Nepotrvá dlouho a Letící šíp dokáže ochránit každého, komu bude jeho ochrany zapotřebí.“ Indiánovy oči se při těchto slovech zaleskly vášní.

Daniel Boon se díval zasmušile. To byl trest za to, že své druhy zavedl do zajetí! Ale pak si řekl: „Z Detroitu je do Boonsburgu daleko, Chillicothe je blíž u Kentucky. Až tu jednou budu sám, nepotřebuji brát na nikoho ohledy, pak mě ani tenhle Tekumseh dlouho neudrží.“

Napřáhl ruku:

„Dobrá, Indiáne. Vrátím se z Detroitu, až mě zavoláš.“

Pak hbitě vyskočil z lůžka. Bože, má tedy přece naději a přátelé budou zachráněni. Běžel ke starému Thorntonovi:

„Vstávejte! Vstávejte, dědo!“ Vzal ho za rameno a vesele jím zatřásl. Stařec se rychle probral, posadil se a nechápavě se díval na Daniela Boona. Ten se z radosti nad náhlou zprávou o definitivní záchraně svých kamarádů dlouho nemohl vzpamatovat.

Tu se přiblížil i Tekumseh a srdečně ho oslovil: „Šavan si váží šedin starého muže. Starý otec se ještě dnes vrátí mezi své. Tekumseh mu dá s sebou dva bojovníky a ti ho bezpečně doprovodí domů do vesnice.“ Stařec se svýma laskavýma očima zamyšleně zadíval na mluvčího. Pak odpověděl pomalu, jako by vážil každé slovo: „Můj mladý bratr je právem chloubou Šavanů. Děkuji ti, Tekumsehu, žes mi ukázal, jak má jednat ušlechtilý člověk.“

Indián mlčel, hleděl starci do tváře, pak zvedl ruce k zvláštnímu pozdravu Algonkinců, kterého užívají Indiáni jen při slavnostních příležitostech. Položil si obě ruce na čelo, pak jimi přejel přes spánky, tváře a krk po obou stranách těla až na hruď, Tak zůstal stát. Potom se obrátil k Danielu Boonovi:

„Jdi tamhle do chaty a vzbuď své druhy. Ať vstanou a najedí se, za chvíli vyrazíme.“

Na Thorntona už ani nepohlédl a vyšel s Koženou punčochou ven z chaty. Velké prostranství už bylo ozářeno jitřním světlem. Slunce stálo ještě hluboko za východními lesy, ještě ho nebylo vidět, ale jediný bílý oblak, plující po blankytné obloze jako velká plachetnice po nekonečném oceánu, byl zdola zalit zlatorudou září. Od lesa vál chladný vítr.

Na prostranství se shromažďovali prokřehlí členové družiny Psů. U vchodu do chaty stáli podnáčelníci Kiš-kalva a Šíp. Oba drželi v ruce tomahavk.

Tekumseh si ovinul čelo rudou páskou a chopil se vůdcovského kopí, které dosud stálo opřeno o stěnu chaty. Ta gesta měla naznačit každému, kdo by mu snad chtěl bránit v jeho počínání, že se nikým nedá odradit od svého rozhodnutí. Přišel k němu Kate-he-kasa; dokončil svou ranní obchůzku vesnicí. Vrchní náčelník mluvil tak hlasitě, aby kolemstojící mohli bez námahy porozumět jeho slovům:

„Mladý Horský lev dělá dobře, že odstraňuje předmět sporu z Chillicothu. Kata-he-kasa je přesvědčen, že mezi Šavany znovu zavládne mír.“

V těchto větách byla ukryta výzva i otázka. Tekumseh poznal, že vrchní náčelník si uvědomoval právě tak dobře jako on sám, že včerejší spor nebyl ani zdaleka vyřešen. Včera sice stál celý kmen navenek při nich, ale jak to doopravdy vypadalo s veřejným míněním, to se muselo ukázat teprve časem. Svými slovy, a spíše ještě tónem, jakým je pronášel, se Kata-he-kasa chtěl zeptat, zda je Tekumseh ochoten na celou tu rozmíšku zapomenout. Vůdce Psů odpověděl mnohoznačně: „Jsem synem svého kmene. Tekumseh chce žít v míru se svým lidem.“

Uplynulo půl hodiny a bílí zajatci procházeli bránou v palisádách kolem vesnice ven, do volné přírody. Před nimi se ubírala četa mladých bojovníků a za nimi Tekumseh se zbytkem doprovodného oddílu.

Hraničáři byli lehce spoutáni — ale když teď šli po vyšlapané stezce vedoucí z vesnice do lesa, spatřili vpravo i vlevo u svých nohou rozvlněná chillicothská kukuřičná pole, nádherná lesní řeka proudila v širokém oblouku přes velkou mýtinu a nad modrými horami v dálce stálo jako radostná věštba slunce v záplavě ranních červánků. Jeho paprsky už začínaly hřát, započal nádherný, jasný letní den. Na osamělých stromech před vesnicí se jásavě rozšvitořili všichni ptáci.

Teď už zmizely všechny pochybnosti, byli zachráněni. Nacházeli se sice ještě v zajetí, třeba to potrvá měsíce, snad i roky, než se shledají se svými rodinami… Ale u Angličanů v Detroitu se nikdo z nich nemusí strachovat o život. Jednou přece musí ta válka mezi Státy a Anglií skončit.

A že do Detroitu šťastně dorazí, o tom byli přesvědčeni. Vždyť Tekumseh přece poslal Thorntona pro jeho vysoký věk přímo zpátky do Boonsburgu… Kdo si počínal takhle, tomu se dá věřit.

Když dorazili na kraj lesa, na chvíli se zastavili a ohlédli se. S jak odlišnými pocity tu stáli ještě před třemi nedělemi, když se před nimi objevila poprvé indiánská vesnice v ohbí Sciota, když poprvé uviděli kulaté hliněné chýše, hradby a koupaliště pod vesnicí. Tenkrát, stejně jako dnes, byla řeka plná koupajících se, ale jak úplně jinak jim dnes zazníval jejich smích. Bezděky se srazili do houfu a Jim MacAffee, ten, který dříve býval z nich nejdivočejší, se musel opřít o Toma Floyda. I on vyvázl a byl zachráněn. MacAffee se v posledních týdnech strašně změnil.

Mnohý plachý pohled zalétal k Danielu Boonovi. Ten stál poněkud stranou. Opíral se o strom a lehce přivřenýma očima se rozhlížel po mýtině.

Ano, Danny se sem musel vrátit… jediný z nich… Nač asi myslel? Měl to přece jen těžké. Nebyl už nejmladší…

A pak pohlédli na Tekumseha, který si právě tak jako běloši prohlížel zálesáka Koženou punčochu. V Indiánově tváři se zračila úcta a náklonnost. To však příliš neuklidňovalo. Ba ne, pomysleli si všichni, Daniel Bonn nepatří k těm francouzským větroplachům, co se tak lehko sžijí s rudochy… Onemocněl by touhou po svobodě…

Daniel Boon se však narovnal, odehnal všechny chmurné myšlenky. Zdvihl hlavu a pohlédl na své přátele, prohlížel si jednoho po druhém; z jeho velkých hnědých očí vyzařovala důvěra. Radostně a nahlas prohodil: „Pojďte, mládenci, aspoň že vy jste zachráněni!“

Potom sáhodlouhými kroky zamířil do lesa.

ZÁŘÍCÍ HVĚZDA

V městě Inglismanů

Mladý Hamilton se sám stále silněji vzrušoval svým vyprávěním, čím více se blížilo ke konci. Nezraněnou levou rukou se opíral o dřevěné opěradlo křesla pro nemocné a teď se zcela obrátil k posluchačům. V krbu hořel vesele plápolající oheň, i když už v celé zemi kvetl máj. Noci však byly ještě dost chladné, z hladin kanadských jezer sem vál studený večerní vítr. Ostatně u krbu bylo mnohem příjemněji. Důstojníci byli typičtí Angličané, využívali každé příležitosti, kdy si mohli posedět u otevřeného ohně, dívat se upřeně do plamenů, vykouřit si dýmku dobrého tabáku a krátit si dlouhou chvíli zajímavými příběhy… A příběh, který se právě vyprávěl, se jich všech týkal, sami jej prožili a jeho vyprávěč byl při tom dobrodružství těžce raněn. Další důvod k tomu, aby se sesedli u krbu…

Mladý Hamilton se zpola vzpřímil; ležel nejblíž u krbu a pololeže a polosedě nastavoval záda plamenům v krbu, takže jeho bledý, znavený obličej zůstával zcela skrytý ve stínu. Přátelé mu neviděli do tváře, a patrně jen proto ho nevybízeli, aby se šetřil, aby nechal mluvit někoho z nich. I oni se ve vzpomínkách vraceli k tomu, o čem vyprávěl a čeho sami byli svědky, a nikoho ani nenapadlo, aby příteli v dalším pokračování zabránil. A starý Hamilton na to pomýšlel ze všech nejméně. Právě se vrátil z cesty do Montrealu. Velmi se polekal, když mu kapitán Perkins oznámil, že jeho syn asi před dvěma měsíci jen o vlásek unikl smrti a že ještě teď leží s těžkým zraněním. Bylo snadno pochopitelné, že plukovník teď bez dechu sledoval slova nemocného, vždyť Percy byl jeho jediný syn… Po krátké přestávce mladý muž pokračoval:

„Bylo to zatraceně nepříjemné, byla obleva, ze všech větví a větviček na nás kapala voda. Všichni jsme si oddechli, když les konečně prořídl a my jsme se dostali do míst, kde bylo trochu volněji. Stálo tam jen několik vysokých jedlí roztroušených ve sněhu…

Po pravé ruce jsem měl Beightona a vlevo asi padesát kroků ode mne postupoval starý Boon. Najednou jsem zaslechl, jak mě tiše upozorňuje: ,Stát, poručíku!‘ Poslechl jsem a za pár vteřin jsem to také uslyšel… Tichý praskot v houští. Vracel se ten los, narazil tam na druhé straně na Indiány. Postupovali po větru, a tak je hned zvětřil, obrátil se a pokoušel se prorazit mezi námi. Foukal jen slaboučký větřík. My jsme šli ovšem proti větru. Nás ucítit nemohl.

Jak jsem povídal, už jsme vyšli z lesa a tady, na volném prostranství, bylo sněhu po kolena. Hnusný sníh, mokrý a lepkavý, spíš bláto než sníh. Necelých třicet stop před námi bylo husté křoví, vyšší než člověk.

Vtom jsem si všiml, že se nad vrcholky keřů něco kývá, pořád se to přibližovalo, pomalu a potichu, jako by se nějaký obrovský pták jen s rozpjatými křídly vznášel nad křovím. Bylo mi hned horko, hned zase zima, los mířil přímo proti mně, zachvátila mě lovecká horečka. ,Ten chlapík má ale pořádné lopaty,‘ napadlo mě.

Najednou se octl na kraji houští přede mnou, asi na vzdálenost dvaceti pušek. Vidět mu byla jen hlava s parožím. Tělo a nohy vězely zcela v křoví. A já tam stál a neměl jsem se kam schovat. Ten los měl kulaté, veliké černé oči, čenichem zavětřil směrem ke mně, hlavu vysunoval daleko kupředu. Stál jsem bez hnutí jako pařez a los nevěděl, co si má se mnou počít, vždyť nemohl nic zvětřit Byl to obrovský kus —“

Perkins ho přerušil: „Pak jsme si ho přeměřili, byl sedm a půl stopy vysoký, větší než váš kůň, plukovníka!“

Mladý Hamilton netrpělivě pokračoval:

„Zdvihl jsem pušku. ,Tohohle nesmí dostat nikdo jiný,‘ blesklo mi hlavou. Los to samozřejmě zpozoroval, otočil se rovnou ke mně, hlavu měl černou jako noc, jen uši trochu světlejší, byl neklidný, vyplašený, zuřivý, vypadal opravdu jako čert.

Neměl jsem však klidnou ruku, srdce mi divoce bušilo. Pořád jsem jenom myslel na to, jaké je to obrovské zvíře, a měl jsem strach, že Boon vystřelí dřív než já, a tak jsem bez rozmýšlení vypálil. Kule vyletěla z hlavně dřív, než jsem si to stačil uvědomit…

Pak jsem už jen zahlédl, jak sníh a větve a hlína poletují ve vzduchu, valila se na mě černá, řvoucí, supící hora, černé hroty probodávaly vzduch. Ucítil jsem náraz, spatřil jsem nad sebou zlobné, planoucí oči, vykřikl jsem — a pak už nevím o ničem.“

Plukovník Hamilton seděl hluboko sehnutý, Beighton, který to všechno tenkrát pozoroval z nejtěsnější blízkosti, si přisunul stoličku co nejblíž k ohni. Jeho špičatý nos se ostře rýsoval na pozadí rudě ozářených stěn krbu.

„Samozřejmě jsem i já zvedl pušku a stiskl jsem spoušť, ale prach na pánvičce mi zvlhl, vždyť byla ta ničemná obleva. Klapl jen zámek, ale rána nevyšla. Stál jsem jako sloup a nevěděl, co počít. Zaútočit na tohohle losa pažbou by bylo stejné, jako kdybych ho jen šimral hůlkou. Držel jsem pušku v ruce a krve by se ve mně nedořezal. Viděl jsem, že Percy leží pod losem a že ho ta bestie deptá parohy i kopyty, v uších mi zněl jeho křik, připadal jsem si jako bačkora.“

Do řeči mu znovu vpadl kapitán Perkins.

„Stál jsem vlevo od Daniela Boona, zaslechl jsem, jak Percy vystřelil, pak jeho výkřik i řev toho losa, a vyrazil jsem hned k němu. Ale to už jsem viděl, jak starý Boon pádí přede mnou těmi svými obrovskými skoky. Všiml jsem si, jak v běhu pověsil pušku za řemen na nějaký malý stromek, věřte mi, plukovníku, nemohl jsem pochopit, proč to udělal. Pak jsem teprve uviděl toho losa. Nevěděl jsem, kdo to leží pod ním, ale nebyl bych za něj dal už ani zlámanou grešli… Viděl jsem, jak Kožená punčocha oběma rukama chytil nůž a bodl; levým ramenem se opřel o zvíře, vší silou ho odtlačoval, znovu oběma rukama bodl… A pěsti má jako kladiva!… Stál rozkročen, tlačil losa stranou a bodal, bodal, bodal…“

Beighton to nevydržel a už se zase hlásil o slovo.

„To už jsem se probral z ohromení, byl to jenom mžik. Neviděl jsem Koženou punčochu, protože mezi mnou a jím byl ten los. Bylo mi všechno jedno, otočil jsem pušku a přiskočil jsem k němu, vždyť pod ním ještě pořád ležel Percy. Vtom se za losími parohy vynořila kožešinová čepice. Los zvedl hlavu, ještě jednou zařval a z tlamy se mu vyvalil oblak páry; pak mi padl rovnou pod nohy. Nechybělo mnoho a byl by mě zalehl.“

Perkins, celý navztekaný, že ho pořád přerušují, chrlil ze sebe slovo za slovem.

„A na losovi ležel Danny Boon, pořád ještě svíral v obou pěstích rukojeť nože, zavrtával čepel zvířeti do těla a znovu a znovu bodal… Zdá se mi, že i on byl pořádně rozčilený… Plukovníku, Kožená punčocha — to je ale lovec! Vidí losa nad vaším synem, každý jiný by vystřelil, jen on nestřílí. Později nám vysvětlil, že los by pak celým tělem padl na vašeho syna a my bychom se byli pořádně zapotili, než bychom Percyho odtamtud dostali. I na tohle myslel — a v takové chvíli! Přiskočí, stačí ještě pověsit pušku na strom, aby nepadla do sněhu, aby se nenamočila. Probodne tu bestii pouhým nožem a ještě ji stačí odtlačit od vašeho syna. A má tak strašnou sílu, že se mu to podaří…“

Dobrák Perkins se už opakoval, vzpomínka na tu ošklivou příhodu ho zřejmě tlačila jako můra. Cítil se před plukovníkem zodpovědný za to, co se stalo, i za to, co se mohlo stát.

Beighton už zase vykřikoval:

„Nohy mi úplně zdřevěněly, stál jsem a hledal jsem Percyho. Los ho zamáčkl hluboko do sněhu a bláta. To, co tam leželo, vypadalo zatraceně ošklivě, plukovníku. Ten ničemný čipevájský holomek nám o tomhle losovi nikdy nic nevyprávěl, pomyslil jsem si, kdyby nás sem nebyl zavedl, nikdy k takovému neštěstí nemohlo dojít… Ted tu ležel Percy — nejhezčí mládenec z celého Detroitu, ideál všech indiánských děvčat mezi jezery a Ohiem — teď tady ležel, bílý jako čerstvě napadlý sníh, oči měl zavřené a ústa dokořán, tak dokořán, že by mu člověk mohl zahlédnout až hluboko do jeho krásné duše… Hlavu měl zvrácenou dozadu, vtisknutou hluboko do sněhu, brada mu špičatě trčela do vzduchu.

Nu, později se ukázalo, že to přece jen nebude tak zlé, jak to vypadalo v prvních chvílích.

A dneska už je zase chlapík…“

Vtom se otevřely těžké dubové dveře, do místnosti vstoupil seržant, postavil se do pozoru a hlásil:

„Nějaký Indián s vámi chce mluvit, pane!“

Ještě to nedořekl, a ohlášený host stál už uvnitř. Pootevřenými dveřmi sem vnikl závan studeného vzduchu, plameny v krbu vyšlehly a jasnou červenou září zalily místnost až ke dveřím, takže třpytivé knoflíky na seržantově uniformě se zaleskly jako malé žhavé uhlíky. Důstojníci seděli v hale důstojnického domu, odkud se vycházelo přímo na ulici. A rozlehlý dům ležel vysoko nad pevnostními valy. Venku svítil měsíc jako velká osamělá krvavě rudá svítilna zavěšená na bledém nebi za májové noci. Bylo bezvětří, zaznívalo sem jen šplouchání vln Detroitské řeky a bylo slyšet kroky stráží před bránami pevnůstky.

Indián prošel kolem seržanta, jako by ho tu vůbec nebylo, a zvedl pravici k letmému pozdravu. Poddůstojníkovi nezbylo než zavřít za ním dveře.

Plukovník Hamilton se nevrle otočil a řekl přísně:

„Řekněte mu, ať přijde až zítra ráno. A příště dávejte lepší pozor, aby sem nevstupovali současně s vámi. Víte přece, že tyhle záležitosti vyřizuji tam vedle.“

Indián si mezitím stáhl velkou kapuci, kterou si chránil hlavu a obličej před nočním chladem, teď spustil s ramen i plášť, rychlým pohybem jej hodil ke stěně u dveří a vystoupil z přítmí do prostoru osvětleného ohněm z krbu.

„Tekumseh má za sebou dalekou cestu, je rád, že tě vidí. Ať Dobré oči vyhladí vrásky na svém čele. Tekumseh musí zítra zase dál. Je Dlouhá puška v Detroitu?“

Taková krátká, jasná a hbitá řeč byla u Indiánů zcela neobvyklá. Ti při návštěvách podle starého zvyku vždycky nejprve dlouho mlčeli. Mladý šavanský náčelník věděl právě tak jako ostatní muži z jeho kmene, co se sluší a patří na poradním shromáždění nebo v cizím indiánském stanu. Ale tady v Detroitu, když mluvil s Angličany anglicky, choval se jako Inglisman.

V okamžiku, kdy Indián vyslovil své jméno, plukovník povstal. Vyšel mu dva kroky vstříc a podával mu ruku.

„Tekumseh je u nás vítán, i když přichází uprostřed noci. Vím, že je přítelem mého národa. Prosím tě, náčelníku, aby tvé srdce zapomnělo na to, co uslyšely tvé uši. Netušil jsem, kdo to přišel, aby se mnou promluvil v noci.“

Indián klidně poslouchal, jako kdyby byl na podobné řeči zvyklý. Jen když plukovník mluvil o přátelských citech, které Indián chová k Angličanům, rudochovy oči se podivně zaleskly a zdálo se, že chce odmítavě máchnout rukou. Neudělal to však. Místo toho přijal podávanou ruku a řekl se zvláštním důrazem: „Tekumseh je nepřítelem Dlouhých nožů.“

Dlouhé nože, to byli hraničáři, Američané, s nimiž Anglie právě válčila. A Tekumsehův kmen byl v tomto boji spojencem Angličanů, protože hraničáři mu mohli uloupit úplně všechno, kdežto Angličané ne tak docela všechno. Náčelník měl dobrý důvod, aby nemluvil o svém přátelství k Angličanům. Ujišťování o věrnosti a přátelství, které měli běloši v ústech pokaždé, kdykoli od Indiánů něco požadovali, se těmto dětem přírody protivilo. Jakmile to bylo jen trochu možné, měli na jazyku jen to, co na srdci. Jestliže to nešlo, pak raději mlčeli.

I ostatní muži — kapitán Perkins, Beighton a Howard, který až dosud mlčky poslouchal — vstali a teď se zdravili se Šavanem. Důstojníci měli přes ramena přehozeny lehké pláště, i když seděli kolem ohně. Tekumseh byl však oblečen jen v šavanském letním oděvu: úplně nahý trup, kolem boků pás z vlčí kůže a k němu připnuté jelenicové legginy sahající až ke kotníkům. Byly to jakési kožené kalhoty skládající se ze dvou vzájemně nespojených nohavic. Po stranách byly pošity krátkými barevnými trubičkami z dikobrazích ostnů a koženými třásněmi. Na nohou měl světle modře a červeně pomalované mokasíny z lehké kůže s pevnou, ale pružnou podešví. Za opaskem mu vězely dva vrhací nože bez pochvy a na koženém řemeni přes prsa se houpal kožený toulec s lukem a šípy.

Na jasně položenou otázku nedostal Indián stejně jasnou odpověď. Plukovník Hamilton poručil nejprve přinést pečené maso a chleba a Indián nabídnuté jídlo přijal. Jedl po loveckém způsobu, sedl si se zkříženýma nohama ke krbu, jako kdyby to bylo v lese, postavil mísu na zem před sebe a maso buď ukusoval, nebo je trhal prsty. Důstojníci se Indiána vyptávali na to i ono, avšak odpovídal jim jen stručně, stroze, ani v nejmenším jim nedal najevo, že od své poslední návštěvy na podzim minulého roku byl stále na cestách. Před několika dny by byl málem utonul v bouři na jezeře Ontario. Jeho kánoe z březové kůry by se tenkrát rozhodně nad vodou neudržela, ale seděl v kajaku, v němž se plavil od labradorského pobřeží vzhůru po řece svatého Vavřince.

Co však bylo těmhle Inglismanům do toho? Po té strašné bouři a po té dlouhé zimní cestě celý týden odpočíval v jedné tiché zátoce na Ontariu, každý den se koupal, lehával na slunci a připomínal si přísahu, kterou složil tváří v tvář hřmícím vodám Niagarských vodopádů. A tihle Angličané? Jedl jejich maso a chleba, a když se ho vyptávali, odpovídal. V duchu se bavil tím, jak se ho snažili získat, jak mu chtěli dokazovat své přátelství. I bez toho dobře věděl, že je pro ně vítaný spojenec. Nebylo přece zapotřebí, aby mu to tak křečovitě dokazovali. Jeho tvář však zůstávala lhostejná, jeho oči se klidně a temně leskly, nebylo na něm poznat, co si opravdu myslí.

Posléze se ještě jednou zeptal, je-li v Detroitu starý Daniel Boon, Kožená punčocha, ten, kterého sem loni na podzim přivedl jako zajatce. Plukovník Hamilton odpověděl na tuto otázku kladně, i když se chtěl nejprve nějak vykroutit. Ale před Tekumsehovým jasným pohledem nezbývalo nic jiného než přiznat barvu.

Šavan se zvedl.

„Dobré oči mě vlídně přijal, Šavan mu to nezapomene. Tekumseh prosí, aby mu ještě řekl, kde může přespat.“

Hamilton sám zavedl Indiána do jednoho z pokojů v důstojnickém domě, určeného jen pro zvlášť významné, to znamená jen pro bílé hosty. Tekumseh si přinesl své kožešinové přikrývky, které při svém příchodu do pevnosti svěřil do opatrování jednomu ze strážných. Za několik minut už tvrdě spal.

Zato plukovník Hamilton se této noci nevyspal tak dobře. Tušil, proč asi Indián přišel: Chtěl si odvést Daniela Boona. Američané sídlící na jih od jezer, kolonisté, poddaní anglické koruny, se vzbouřili proti britské vládě a vedli válku za svou svobodu, za nezávislost. Obě strany hledaly v boji spojence. A nelidský způsob, jakým američtí hraničáři zacházeli s Indiány, vedl téměř všechny indiánské kmeny v pohraničí k tomu, aby se stávali spojenci Angličanů. Angličané, tj. důstojníci a vojáci anglických pluků, byli daleko, seděli ve svých tvrzích, pevnůstkách a ve městech, nepřišli sem proto, aby rudým lidem brali půdu. Zato hraničáři se usazovali v rozsáhlých lesích této země jako blechy v psím kožiše. Přicházeli tiše a nepozorovaně, zahnízďovali se hned tu, hned tam, a když jich Indiáni pobili deset, za pár měsíců se na jejich místě objevilo dvacet jiných. Inglismani byli menší zlo, a tak si Indiáni vybrali Inglismany.

Anglická vláda vypsala odměnu za každého přivedeného nepřátelského zajatce a za každý přinesený nepřátelský skalp. Cena za zajatce byla vyšší než za skalp.

Indiáni však raději přinášeli skalpy, protože zajatce je třeba také živit. A maso v rudošských vesnicích nerostlo, nebučelo ani nemečelo v jejich stájích, vždyť chov dobytka tenkrát Indiáni ještě neznali. Živit zajatce — to znamenalo postřílet ještě víc jelenů, složit ještě víc bizonů, nalovit ještě víc ryb… Vynakládat ještě víc námahy. Brát zajatce — to znamenalo plahočit se až do Detroitu, střežit zajaté, aby cestou neprchli… Brát zajatce — to znamenalo zříci se skalpu, zříci se obdivu sousedů, žen a dětí, odepřít si i potěšení, že při příští letní slavnosti budete moci vyvěsit na kopí před vigvamy nové trofeje…

Bohužel neexistovaly žádné prostředky, jak přimět Indiány k lidštějšímu jednání. A tak zůstalo při tom, že rudoši zajatce zpravidla povraždili, pokud nepřátele nepobili už přímo v boji. Tenhle způsob také mnohem spíš vyhovoval indiánskému právnímu cítění. Kdo byl jednou mrtev, ten už se nemohl vrátit a krást jejich půdu.

Proto vyvolalo v Detroitu takový rozruch, když se jednou v poledne objevil před pevností oddíl asi padesáti Šavanů a přiváděl jedenatřicet bílých zajatců. Jedenatřicet hraničářů, jedenatřicet Miči malsů, Dlouhých nožů, jak jim rudoši říkali! Téměř tři tucty jejich nejzarytějších a nejnebezpečnějších nepřátel, mužů z toho tenkrát ještě téměř neznámého, neprobádaného, divokého a tajuplného Kentucky. Jedenatřicet z těch mužů, kteří se s puškou a sekyrou vydali přes hory do země, o niž soupeřilo půl tuctu indiánských kmenů, do země tak nebezpečné, že ani sami Indiáni se v ní neodvažovali usazovat a vydávali se tam jen na lov…

Tito Miči malsové tam bydleli ve srubech ukrytých tak hluboko v lesích, že ani Indiáni je někdy nedokázali vypátrat. Nebo sídlili v malých osadách, kterým říkali fort (pevnost), protože je obehnali dřevěným plotem. Bylo to směšné. Každý věděl, že mívají stále nabité pušky, že střílejí po každém čtverečním centimetru hnědé kůže, který se třeba jen na okamžik ukáže v křoví, v rozvlněné trávě, v koruně stromu. Každý to věděl, a nejlépe to věděli Indiáni. Z nich to však nejvíce a nejpalčivěji pocítili právě Šavani, jejichž vlastí bylo toto Kentucky, které se v indiánské řeči nazývá Země zeleného rákosí, ale kterému se už několik let říká Země temných a krvavých údolí. A Šavani i hraničáři dobře věděli proč.

A teď sem přišlo padesát těchto Šavanů, těch nejzavilejších a nejnesmiřitelnějších a nejstatečnějších nepřátel hraničářů, a přivedli s sebou najednou jedenatřicet zajatců jako na podnosu s vizitkami, zdvořile se usmívali a pronášeli temná, zvučná slova, z nichž každé bylo tak dlouhé jako v jiných jazycích celá věta. Žádné skalpy, žádné vysušené, preparované kůže z lidských hlav, ale živé a zdravé zajatce…!

Šavany vedl mladý Tekumseh. Dal si hned vyplatit odměnu za třicet mužů, dostal spoustu střelného prachu, olova, přikrývek, skleněných korálků a pestrých šátků. Pušky, které mu nabízeli, pečlivě přezkoušel a některé hned zlostně vrátil jako vadné. Hamilton si honem pospíšil dát mu za ně ty nejlepší zbraně. Nabídnutou pálenku stroze odmítl — a potom prohlásil, že jednoho ze zajatců, za něhož ovšem také nepožadoval odměnu, si později zase odvede.

Teprve pak se plukovník Hamilton dověděl, že mezi zajatými je i proslulý Daniel Boon, objevitel Kentucky, nejslavnější ze západních lovců a hraničářů. A právě toho si chtěli Indiáni zase odvést. Měl to být jen jakýsi zapůjčený exemplář v té nově zřizované sbírce hraničářů v detroitské pevnosti…

Boon suše potvrdil svůj slib, že se po čase má vrátit se Šavany. Hamilton i ostatní důstojníci to pokládali za zvlášť rafinovanou lest tohoto pověstného hraničáře, usmívali se kradmo na sebe navzájem a s porozuměním i na Boona, ten však jejich úsměvy neopětoval. Zato šavanskému náčelníkovi to jen pohrdavě škubalo kolem úst a plukovník Hamilton se začervenal, když bezděky zachytil pohled mladého rudocha. Pamatoval si to, jako by to bylo včera. Potom Šavani zase odtáhli. —

Tohle všechno teď procházelo plukovníku Hamiltonovi hlavou, když této noci v Detroitu u Detroitské řeky ležel v posteli a nemohl usnout. Ta jeho postel byla na naše dnešní požadavky příliš krátká, ale tehdy se takové vyráběly běžně. Člověk v nich mohl spíš sedět než ležet, pod zády měl tři, čtyři, pět polštářů a ty udržovaly trup v šikmé poloze, napolo vzpřímený. To se tenkrát pokládalo za pohodlné.

Plukovník Hamilton si přitáhl hubená kolena k bradě, pažemi objal lýtka a sepjal ruce, hlavu si opřel o kolena a tak tu seděl, on, nejvyšší vojenský velitel nejzápadnější oblasti, seděl tu na posteli, jen v košili. Kdyby ho tak někdo viděl, byl by to věru trapný pohled.

Toto chování však jen vyjadřovalo duševní stav velitele detroitské pevnosti. Dobře že se díval jen tichý, bledý měsíc, který pořád ještě visel nad Detroitskou řekou, a že všechno ostatní přikrývala bílá mlha. Plukovníkova postel stála přímo u okna. Když se ráno probouzel, mohl jediným pohledem zkontrolovat stráže u brány i samu bránu. Proto také spával v této místnosti. Teď však na tyhle věci nemyslel. Seděl na svém prostém lůžku a spokojil se tím, že jen vrhal na podlahu nehybný stín. To ovšem nebylo zvlášť užitečné zaměstnání pro plukovníka Jejího Veličenstva britské královny.

Přemýšlel o Tekumsehovi, o tom, proč přišel. Věděl to dobře, i když se ho na to přímo nezeptal. Vždyť náčelníkova první otázka se týkala Daniela Boona. Ještě před půl rokem by mu byl Koženou punčochu, jak Danielu Boonovi říkali v lesích, klidně vydal, sice nerad, ale bez dlouhého váhání, tím spíš, že Tekumseh mu dal závazný slib, že se bílému lovci v indiánské vesnici Chillicothu nic nestane. Hamilton znal své Indiány dost dobře, aby věděl, že náčelníkův slib platí právě tolik jako čestné slovo anglického důstojníka.

Plukovník správně uhodl, proč bude Tekumseh na vydání Kožené punčochy trvat. Skutečnost, že zajal Daniela Boona, rázem nesmírně posílila autoritu mladého náčelníka u všech kmenů v pohraniční oblasti Ohia, nejen u Šavanů. Odvede-li si Boona do Chillicothu, pak sláva tohoto Indiána ještě vzroste. A kromě toho chtěl bezpochyby zabránit tomu, aby při uzavírání mírové smlouvy mezi Anglií a Státy byl tenhle hraničář na svobodě. Boon byl ze všech Dlouhých nožů nejnebezpečnější, proto měl navždy zůstat v moci Indiánů. Tekumseh také věděl, že v indiánské vesnici bude Starý Danny střežen lépe než v Detroitu.

Hamilton tušil, že náčelník nepovolí. A jestliže by byl plukovník ještě před několika měsíci Indiánovu požadavku bez průtahů vyhověl, dnes se mu do toho nechtělo.

Daniel Boon si v posledních měsících rychle získal úctu, důvěru a sympatie celého svého nového okolí. Lovcova přímá, prostá a čestná povaha, jeho neomylná znalost lidí, jeho skromné vystupování, jeho uctivé, ale ani v nejmenším nepodlézavé chování vůči plukovníku Hamiltonovi, především však jeho pověstné střelecké umění, jeho zkušenost ve všem, co souviselo s životem v lese, jeho vyprávění o zážitcích v nejodlehlejších koutech Západu — to všechno způsobilo, že se Boon stal nepostradatelným společníkem v důstojnické jídelně, přítelem a ochotně uznávaným učitelem řady mladších důstojníků.

A teď ještě zachránil dokonce život plukovníkovu synovi. Percy byl jediný syn plukovníka Hamiltona. Plukovníkovy tři dcery zemřely v útlém dětství, jejich hroby byly ještě tam za mořem, v Anglii. Jeho žena byla pochována tady v Detroitu. Nechybělo mnoho a Percy ji mohl následovat.

Jeho zachránce že by měl vydat tomuhle Indiánovi?

A jestliže to neudělá, jestliže se bude vzpírat? Pak si určitě znepřátelí Šavany. A to by mohlo znamenat, že k Šavanům se připojí i všechny ostatní kmeny na Ohiu. Šavani z nich rozhodně nebyli nejpočetnější, ale beze sporu hráli mezi kmeny na celém území na jih od jezer první housle. Kdyby se proti Angličanům obrátili Vajendoti, Miamiové a Piankeshawové, představovalo by to dobrých deset tisíc nových nepřátel, vycvičených v lesních bojích…

Slovo, které dal Tekumsehovi, slovo anglického gentlemana, platilo. Podle daného slova měl Boona vydat. Tomu se však vzpírala jeho povinnost jako křesťana a bělocha, která poroučela, aby starého Boona neponechal napospas nejistému osudu v rukou pohanů a divochů. Proti tomu se však zase stavěly zájmy Anglie. Jak by mohl připustit, aby už tak nebezpečně ohrožované královské kolonie dostaly nové nepřátele. Musel Boona vydat… A pak zase viděl Percyho pod losem, bílého jako sníh, na němž ležel… A Boon ho zachránil…

Hamilton vzdychal. Nenacházel východisko. Seděl v košili na posteli, nohy měl skrčené, svlékl si uniformu a s trpkostí přemýšlel o tom, že ta nádherná uniforma tamhle na židli — červený kabát se zlatým lemováním a třásněmi, s vysokým tuhým límcem, klobouk s hedvábnou podšívkou, šerpa, holínky a kord — že tohle všechno teď právě vyhlíží mužněji než člověk, který si tuhle uniformu obléká.

Nenacházel řešení. —

Té noci nemohl usnout ještě jeden muž. Daniel Boon, Kožená punčocha. Oznámili mu Indiánův příchod a Old Danny věděl, co to znamená. Stál ve své světnici u okna obráceného k řece, směrem k západu. Díval se k temným lesům, které v mlčící noci ležely u jeho nohou, od nich sem vál sladký, chladný vítr. Medová vůně červeného akátu stoupala od valů až nahoru k jeho oknu. Kaštany obsypané bílými květy se jako mihotavé stíny chvěly v mlhavém oparu, jaro šlo krajinou. Ted právě tam doma, v Boonsburgu, začali orat, voli kráčejí po úrodné, těžké půdě, na svazích nad řekou rozkvétají vrby a akáty, nad tichými zátokami a nad klidnými přítoky řeky Kentucky se sklánějí jasany a v průzračných vlnách táhnou hejna lesklých ryb.

Indián přišel, aby si ho odvedl zpátky do Chillicothu. Před očima se mu vynořovaly chýše a ulice šavanského městečka, dřevěné lešení před bránou v palisádách, na které ženy napínaly bizoní a jelení kůže, když z nich ostrými kameny seškrabovaly poslední zbytky masa, slyšel zas volání starého muže, který každého rána probouzel chlapce svým moudrým ponaučováním…

Daniel Boon zneklidněl. Strach o život nepatřil právě mezi vlastnosti Kožené punčochy. A přece bylo zapotřebí obrovské odvahy, aby dokázal dodržet svůj slib a vrátil se zpátky do rudošského zajetí. Tenkrát na podzim ho Tekumseh jen s největším úsilím zachránil před mučednickým kůlem a starý Boon až příliš dobře věděl, co to znamená, pomalu umírat u tohoto kůlu. Ještě před několika lety zacházeli Indiáni se svými zajatci zpravidla mnohem mírněji. Ale krvavé události této války a mnohé trpké zkušenosti před jejím vypuknutím tyhle kmeny rozběsnily a jejich nenávist k hraničářům vzrostla až k zuřivosti. Zvláště pak Šavani měli dost důvodů k pomstě.

Jaro tak vábilo. Neměl by prostě sebrat pušku, růžek s prachem a váček s kulkami a vyrazit přes valy? Hamiltona by to jistě jen potěšilo, to dobře věděl.

Jaro tak vábilo. A ještě víc vábila volnost. Právě jeho vábila, vždyť strávil tři čtvrtiny svého života v lesích, volný jako toulavý jelen. Touha po ženě a dítěti byla tak palčivá a starost o ně nebyla menší než přání zase je jednou uvidět. Stál u okna a zhluboka vdechoval noční vzduch. Od lesa sem zaznívalo strašidelné volání sovy. Nehýbal se, ale srdce mu bušilo. Lesy ho volaly, slyšel bublání potoků, šumění kentuckých hájů, vlci vyli na kopcích, stáda bizonů se s dusotem hnala k soliskům, hejna divokých holubů kroužila nad nekonečnými hvozdy, všude tajemně vřelo mladé, věčné jaro.

Nepochyboval o tom, že by mu byl Hamilton dokonce vděčný, kdyby teď uprchl. Nikdo z bělochů, ať přítel nebo nepřítel, by mu to jistě nezazlíval. Naopak, bude mnoho, velmi mnoho takových, kteří ho od zítřka budou pokládat za pořádného osla. Neexistuje přece přikázání, které by od člověka žádalo, aby v takovém případě dodržel slovo dané Indiánovi!

Jen Danielu Boonovi v tom bránil Daniel Boon. Nedovolil mu udělat to, co by na jeho místě udělal každý jiný na celém americkém kontinentě.

Ulehl pozdě na své lůžko. Postele, která stála v jeho světnici, jednoduché, solidní postele, o nic horší než v důstojnických pokojích, se ani nedotkl. Starý lovec neměl tahle mučicí zařízení v lásce. Rozprostřel si na dřevěnou podlahu ve světnici několik medvědích kožešin, na nichž se mohl natáhnout jako pořádný člověk a křesťan. Ležel na zádech, ruce si složil pod hlavu, jak to měl rád, a ještě dlouho se díval do tmavého stropu své světnice.

Zato Tekumseh — jak už jsme řekli — usnul v okamžení. Z těchto tří mužů spal nejlépe; ani na podlaze jako Daniel Boon, ale ani polosedě jako plukovník. Ulehl do postele — i na něj byla příliš krátká — a tady se svinul do klubíčka jako bobr, přikryl se svým bizoním pláštěm a vychutnával to, že je daleko od všech nebezpečí. Potřeboval spánek jako dobré jídlo. Spal klidně a beze snů až do jasného rána.

Po svítání zatím začal obvyklý chod vojenské služby v pevnosti. Někteří mladší důstojníci měli službu venku, mimo pevnůstku, ale kdo jen trochu mohl, vzal si na dnešek volno. Potloukali se kolem valů, postávali na prostranství před důstojnickým domem, všichni byli rozčileni, ale každý se snažil své vzrušení zakrýt.

Za velitelovým obytným domem seděl sám plukovník na dřevěné židli pod rozložitým dubem, jehož mocná koruna vrhala veliký stín. Mezi plukovníkem Hamiltonem a jeho synem Percym stál lehký dřevěný čtvercový stolek. Percy Hamilton odpočíval na svém křesle a horlivě otce přemlouval, jako by ho chtěl přimět k rozhodnutí. Plukovník se však oběma rukama opíral o stolní desku a zatvrzele mlčel. Jeho výraz se nezměnil, ani když posléze přišel Tekumseh. Kolem něho se nakupili důstojníci z pevnosti, nikdo je nevolal, ale přišli, aby vyslechli, jak celá záležitost dopadne. Plukovník to tentokrát strpěl, i když to bylo proti jeho obvyklým zásadám.

Tekumseh zamířil rovnou k Hamiltonovi, který ho očekával vsedě. Šavan chvíli postál a mlčel, pak řekl:

„Letící šíp ti děkuje, bratře velící důstojníku, za přijetí, které jsi mu uchystal. Pošli teď jednoho ze svých mužů k Dlouhé pušce, ať mu vyřídí, aby se připravil, protože odejde s náčelníkem Šavanů.“

Plukovník se tvářil velmi vážně, ukázal na jednu z židlí a odpověděl: „Posad se ke mně, náčelníku, a nech mě vyprávět, co se tu přihodilo od té doby, co jsi opustil Detroit.“

Indián se posadil. Tvářil se zcela netečně, čelo měl hladké, a protože nebyl ani trochu pomalován, mohl si Hamilton v klidu prohlédnout tu chytrou, pravidelnou a energickou tvář, když s ním hovořil. Pokoušel se v tomto obličeji vyčíst, jakým dojmem jeho vyprávění zapůsobí. Ale ani jediný záchvěv úzkých rtů, ani jediný pohyb obočí, pečlivě vyholeného jako u všech Indiánů, ani sebemenší změna výrazu v očích černých jako havran neprozradila, co si Tekumseh myslí. Zdvořile a pozorně naslouchal s věcnou vážností loveckého odborníka. Seděl tu s roztaženýma nohama a s lehce skloněným trupem, nahé paže měl poněkud prohnuté a ruce si položil na stehna, ale ani slovem vyprávějícího nepřerušil.

Hamilton líčil, jak Daniel Boon zachránil život jeho synovi. Důstojníci, kteří tu stáli kolem a poslouchali a kteří si včera večer vzájemně vpadávali do řeči, když se vyprávělo o tom nešťastném lovu na losa, byli tentokrát jako němí. I oni pozorovali Indiána.

V plukovníkově hlasu zaznívalo namáhavě potlačované vzrušení. Hustý bílý knír zakrýval chvění rtů, ale jeho do hněda opálený hubený obličej úplně zrudl. Otočil se a přehodil nohu přes nohu. Levým předloktím se opíral o stůl, za nímž seděl a k němuž byl zpola obrácen zády, pravá ruka spočívala na opěradle křesla. Mluvil důstojně a zdrženlivě, a přece se tolik snažil, aby mladého náčelníka rozehřál a dojal. Skončil těmito slovy:

„Daniel Boon zachránil mému synovi život. Vím, že tvé myšlenky jsou ušlechtilé, náčelníku. Nebudeš přece chtít, aby se o mně říkalo, že jsem nevděčný k těm, kteří mi prokázali dobrodiní. Proto tě prosím, abys mi řekl, co mohu udělat, aby Dlouhá puška směl zůstat tady v Detroitu.“

Důstojníci hleděli na Indiána s napětím. Ani se nepohnul, jen se zeptal:

„Bude Dlouhá puška svobodný, zůstane-li v tomto městě?“

Hamilton se domníval, že Šavan chce mít jistotu, že Boon už nebude v této válce bojovat proti jeho kmeni, a tak překotně odpověděl, aby ho uklidnil:

„Boon tu zůstane jako můj zajatec.“

Ozvala se rychlá a přesná odpověď:

„Pak tedy může být i v zajetí Šavanů. Jelení maso u Sciota je stejně dobré jako losí maso tady na severu.“

Tekumseh to řekl tak jasným a rozhodným hlasem, že plukovník poznal, že všechna jeho námaha byla marná. Mladší důstojníci to však už nevydrželi. Nabízeli Šavanovi pušky, prach, přikrývky, peníze, slibovali mu zvláštní pomoc, kdyby ji ve válce proti hraničářům potřeboval, zasypávali ho prosbami a sliby, jen aby upustil od své žádosti o vydání Kožené punčochy. Tekumseh je však všechny umlčel, když se zeptal: „A co říká Dlouhá puška vašim návrhům?“

Všichni zmlkli a dívali se jeden na druhého. Bylo jim jasné, že Boon sám nebude jejich žádosti podporovat.

Vtom však zazněl za jejich zády klidný hlas. Otočili se a uviděli Daniela Boona, který se mezitím dostavil. Mluvil úplně klidně a rozvážně:

„Bílá kůže patří k bílé a rudá k rudé, Tekumtho. Nech mě tady a já ti budu vděčný.“

Hamilton v údivu vyskočil. Tohle neočekával! Daniel Boon prosil! Starý Danny, o němž se říkalo, že je ze všech hraničářů nejpyšnější. A kdypak také někdo z těchto zálesáků prosil Indiána?

Avšak rychle jako rána z pušky po stisknutí spouště následovala Tekumsehova otázka:

„Slibuješ mi, bílý muži, že se už nikdy nevrátíš do Země zeleného rákosí?“

Daniel Boon sebou škubl. A jeho odpověď byla právě tak rychlá jako Tekumsehova otázka. Vzrušeně téměř vykřikl:

„Nikdy! To ti nikdy neslíbím.“

Šavan vyskočil. Jeho obličejem přelétl plamen vášnivé nenávisti, v očích mu zablesklo. Až dosud nehybný bojovník se změnil v dravce, všechny jeho svaly se rozehrály, Horský lev vykročil ze svého doupěte. Indián křičel:

„Pak se tedy vrátíš do Chillicothu a mladí bojovníci mého kmene tě budou střežit ve dne v noci.“

Rozhostilo se ticho. Ozvěnou se vracelo od pevnostních valů: „…střežit ve dne v noci…“

Tekumseh stál předkloněn a měřil si Koženou punčochu planoucíma očima, ruka mu sjela k noži za opaskem.

Tu se ze svého křesla zvedl Percy a začal hovořit. Mluvil s námahou, ale šlo to. Obešel stůl, opřel se o něj a slova se mu hrnula z úst. Nabízel Indiánovi polovinu svého jmění, jen když se vzdá nároku na Daniela Boona. Tekumseh ho však vůbec neposlouchal. Stiskl zuby, byl zdivočelý zlostí a jen s námahou se přemáhal, aby se s nožem v ruce nevrhl na Koženou punčochu. Šavan však byl v pevnosti hostem a to Boona chránilo.

Plukovník Hamilton se dvěma ráznými kroky octl mezi nimi.

„Pak tedy prohlašuji — poslouchej dobře, Tekumsehu! —, že ti tohoto bílého muže nevydám, že se ho musíš zmocnit násilím, když ho budeš chtít dostat. Raději zruším spojenectví s tebou i s tvým kmenem, než abych se zachoval nevděčně a nesplnil svou křesťanskou povinnost vůči svému bílému bratru.“

Tekumseh se zapotácel, pak se přikrčil, zapomněl, kde je, nenávist a roztrpčení přehlušilo všechny jeho myšlenky, vytrhl z opasku nůž… Důstojníci přiskočili a svými těly zaštítili Koženou punčochu.

Boon je však odstrčil, předstoupil před Indiána a řekl prostě:

„Když jsem jednou dal slovo, tak také platí. Žádný rudoch nesmí nikdy říct, že Dlouhá puška lhal. Půjdu s tebou, Šavane.“

Ostatní stáli jako přikovaní na svých místech. Neozval se ani hlásek. Jen Percy Hamilton vykřikl. Listí v koruně dubu šumělo a jakýsi pták vyrazil ze své drobné hrudi jásavý trylek do ranního vzduchu.

Náčelník tu stál opět zpříma se vztyčenou hlavou a oba muži hleděli jeden druhému do očí. Hraničář v prostém, téměř hrubém zálesáckém obleku z domácky utkané tmavé látky, který mu visel na hubených údech jako mokré prádlo, v dlouhých jelenicových kamaších, podle nichž dostal svou přezdívku, za opaskem tomahavk a obávaný dlouhý nůž, stál klidně, pevně, nevzrušeně, jako by se byl právě setkal se svým dobrým známým a letmo ho pozdravil. Indián s nahým trupem a bílými zdobenými jelenicovými legginami vypadal ve srovnání s bělochem téměř elegantně.

Stál, jako by řečnil na kmenovém shromáždění, z jeho temně blýskajících očí, z divokého obličeje vyzařovala nezlomná vůle, nezkrotný vzdor, pevné odhodlání postavit se na odpor celé téhle bílé sebrance, co se raději vydává do smrtelného nebezpečí, než by odešla ze země, která jí nepatří…

Zůstalo pří tom, co řekl Kožená punčocha. Plukovník Hamilton téhož dne doprovodil Boona i Indiána k pevnostní bráně. Darmo hrozil šavanskému náčelníku vypovězením spojenectví a teď se musel obávat, že nedokázal zachránit Daniela Boona, a přitom ztratil Tekumsehovo přátelství. Indián se chladně rozloučil se všemi důstojníky, pak přistoupil k Hamiltonovi, který počítal s tím, že uslyší některé z těch temných, pohrdavých slov, kterých rudoši při takových příležitostech užívají. Plukovník však nechtěl věřit svým uším, když slyšel, co Tekumseh říká:

„Bratře velící důstojníku, muži mého kmene zapomenou na tvé jméno Dobré oči a místo něho nastoupí nové: Je věrný v nebezpečí.“

S těmito slovy odešel. Hamilton se za ním dlouho díval a pak se vrátil hluboce zamyšlen zpátky domů. Kdo by byl z tohohle Indiána moudrý! Místo aby mu vypověděl nepřátelství, vyslovil mu uznání za to, že nechtěl Boona vydat ani za cenu roztržky s indiánskými spojenci. Divocí a krutí byli tihle Indiáni, že to bělochy až děsilo. A pak zas najednou tak šlechetní, že se člověk musel před nimi sklonit.

Plukovník viděl ještě dlouho před sebou Tekumsehův obličej, který se při loučení naplnil vznešeným půvabem. Velké zářící oči v Indiánově hnědočervené tváři proměnily ten předtím tak strnulý obličej na docela jiný, vyzařující živou lidskost. Ani král by nedokázal tak důstojně a přitom tak nenucené vyslovit své radostné uznání jako tento syn divočiny.

A Hamilton musel myslet na to, že mezi Indiány jsou rodiny, které tvrdí, že mohou svůj původ sledovat mnohem dál než stará anglická šlechta.

Plavba kánoí

Oba muži putovali po břehu Detroitské řeky k jihu, Daniel Boon šel vpředu a o několik kroků za ním se ubíral Tekumseh. Nevyměnili si spolu ani jediné slovo, zvuk jejich kroků přehlušovalo šumění listí na stromech v lese.

Vzdálili se od Detroitu sotva na hodinu cesty, a už se octli v přírodě nedotčené dosud lidskou rukou. Na hladině zvolna tekoucí řeky pluly divoké kachny, v zlatorudé záři zapadajícího slunce se pokoušelo stádo asi dvaceti jelenů přeplavat na druhý břeh. Smíšený jehličnatý a listnatý vysoký les byl tichý, žluté a barvířské duby, javory a akáty, platany a jasany, nehybné temně čnící pyramidy jedlí stály ve skupinách i osaměle na širokých pasekách zlatozeleně planoucích v záři večerního slunce, paseky se svažovaly k řece a těsně u břehu byly lemovány rákosím a vrbovím.

Když se už značně setmělo, dorazili k malému potoku, zastíněnému hustým listím. Indián krátce vyzval Koženou punčochu, aby na něho počkal, brodil se potokem kousek proti proudu a za chvíli se zas vynořil z listí. Táhl sem za sebou malou kánoi z březové kůry. Boon jen vyvalil oči, ale neřekl nic. Od chvíle, kdy vyrazili z Detroitu, spolu ani nepromluvili.

Tekumseh chystal k přenocování všechno, čeho bylo zapotřebí v těchto končinách. Zběžně se rozhlédli kolem a oba pak současně ukázali na stejné místo. Bylo trochu vyvýšené, a tak tam bylo sucho, od řeky tam nebylo vidět a směrem na východ bylo chráněno před větrem hustým jedlovým porostem. Bezděky se oba usmáli, když si všimli, že jediným rozhlédnutím oba určili totéž tábořiště.

Indián sestoupil tiše k řece; za chvíli se vrátil a nesl dvě kachny, které zastřelil dvěma šípy. Oba šípy hned vytáhl z kachních těl a zastrčil je zpátky do koženého toulce. Boon zatím rozdělal oheň a oba muži si začali mlčky chystat večeři.

Když pojedli, Tekumseh přiložil na uhlíky několik silných suchých větví, a když se rozhořely vysokým plamenem, pronesl Boon svá první slova. Suše poznamenal, že tím mohou přilákat nepřátele.

Tekumseh se na něho jen zvláštním způsobem podíval. „Šavan se nemusí obávat žádných nepřátel, žije v míru se všemi kmeny u jezer,“ odpověděl stroze.

Boon si to uvědomil a zmlkl. Ano, v tom byl právě ten rozdíl. Šavan byl ve své vlastní zemi, a neměl tedy žádný důvod k opatrnosti. Zcela náhle dospěl Kožená punčocha k poznání, jak si tu u Velkých jezer, v Kentucky a na celém Západě musí všude připadat jako nepřítel, jako vetřelec, jako štvanec, který se bez ustání musí mít na pozoru. Hraničáři se vycvičili udržovat oheň tak nízký, tak nenápadný a tak bez dýmu, jak jen to bylo možné, aby se jím zbytečně neprozradili. Také Indiáni dovedli být ostražití. Kdyby však teď, dnes, tady, v těchto místech vystoupilo z lesa padesát rudochů, přiblížili by se k ohni s pozdravem a bez jediného pomyšlení na nějaký boj. Boona to trochu zmátlo. Tahle drobná, bezvýznamná příhoda opravdu rozkolísala jeho jistotu. Snad poprvé tady v pohraničí (a kdy sem vlastně přišel, na to už si ani nedokázal vzpomenout) ho napadaly zvláštní otázky, ještě si to nedovedl v hlavě všechno srovnat, byl to spíš pocit, jaký musí zachvacovat snad každého poctivého člověka, který náhle zjistí, že se jako zloděj vplížil do cizího domu…

Dlouho seděli proti sobě a mlčeli nad praskajícím ohněm. Když v závanu větru vyšlehly plameny, dopadla jejich záře až do lesa a rudý plápol poskakoval po pařezech a kmenech. Chvílemi ve tmě zasvítily oči, oheň přitahoval zvěř, ta jen větřila, napínala krky a dívala se sem, ale pak zase mizela v temné noci.

Druhého dne už je unášel široký říční proud rychle kupředu, proplouvali kolem malých i větších ostrůvků, časně zrána potkali tři velké kánoe plující proti proudu. Jejich posádka si je prohlížela bez zvláštní zvědavosti. Že se tu plaví Indián společně s bílým lovcem, to tu zřejmě nebylo nic zvláštního.

Ještě odpoledne se před nimi objevila nekonečná hladina jezera Erie. Šedé vlny s bílými hřebeny se valily od východu pod zamračenou oblohou a Daniel Boon dostal příležitost, aby ocenil plavební schopnosti kánoe z březové kůry.

Pozdě večer vytáhli člun na břeh chráněné zátoky při ústí jedné z říček vlévajících se do tohoto obrovského jezera, Boon zastřelil krocana, upravil jej po hraničářském způsobu a Tekumseh si na něm velmi pochutnal. Společně strávený den oba muže značně sblížil. Když zápasili s jezerními vlnami, mlčky srovnávali s utajovaným napětím svou sílu a obratnost. Boon se smířil se svým osudem a všemožně se snažil nejprve vyčkat a ukolébat Indiána v jistotě. Oba věděli, že ten druhý nemá žádné zákeřné úmysly, a přece se navzájem sledovali ostrými zkoumavými pohledy a jeden v druhém oceňovali dokonalého znalce života v lese. Obcházeli se v duchu navzájem jako dva zápasníci před utkáním, slídili po protivníkových nedostatcích a slabinách a skrytě se usmívali, když zjišťovali, že soupeře v některém ohledu převyšují.

Druhého dne bylo jezero klidné, i když se po obloze ještě valily mraky. Občas se však přece jen mezi nimi prodralo slunce a ohromná, nekonečná hladina se pak blýskala a leskla zářivou zelení.

V zádech měli lehký vítr a kánoe, v níž stejnoměrně veslovali dva velmi silní muži, je nesla stále rychleji k jihu. Pluli podél západního úzkého břehu jezera a až do večera se od břehu nevzdálili víc než na dohled. Brzy dopoledne potkali člun obsazený Irokézi, byl to dlouhý člun vydlabaný z jediného jilmového kmene a Irokézů v něm sedělo asi dvacet. Irokézové — byli to příslušníci kmene Seneků — se proti nim bezohledně hnali a propluli kolem nich tak těsně, že se div neotřeli o jejich kánoi. Prohlíželi si oba veslaře drze a povýšeně a mírové znamení, kterým je Tekumseh, protože byl sám, pozdravil první, opětovali jen ledabyle. Šavana toto setkání velmi rozladilo, až do poledne se tím trápil. Mezi příslušníky „šesti národů“ a jeho kmenem nepanovalo žádné zvláštní přátelství.

Když k polednímu dopluli k ústí řeky Maumee, která se v širokých zákrutech vinula mezi pahorky a loukami, kde rostly javory a akáty a kde již všude bylo nádherné jaro, vyrazila ze zátoky na jezero lehká březová kánoe a mířila přímo k nim. Ozvaly se hlasité výkřiky, radostné, rozesmáté hlasy, a když se kánoe přiblížila, ukázalo se, že Tekumseh byl už očekáván. Kiš-kalva a Peta-kuta se mu vydali naproti. Zpráva o jeho příchodu k Ontariu přišla do Chillicothu už před několika dny společně s různými zmatenými zvěstmi o tom, co prožil na dalekém severu, a oba věrní přátelé se ihned rozhodli, že ho půjdou uvítat. Žlutý vlk a Medvídek, nebo jak se jim teď říkalo, Zvěd se stromu a Čtyři polední ohně, byli rovněž s nimi v kánoi. Oba mladí lidé mlčeli, ale jen s velkým přemáháním, a jejich oči temně plápolaly. Ale Kiš-kalva ani Peta-kuta nestáli teď o to, aby si hráli na stoické bojovníky. Smáli se, tlachali o překot, radostí tloukli pádly do vody, najednou začali obratně mávat vesly po hladině a zasypali Tekumsehův člun studenou sprškou. Zvedli se a vstoje začali rychlými údery vesel prohánět svůj člun do kruhu kolem malé kánoe.

Tekumseh seděl zakloněn a nebránil se. Jen mrkl okem na oba mládence ve člunu, a než se Kiš-kalva a Peta-kuta nadáli, octli se v jezeře. Hlasitě se rozřehtali, když se zas vynořili nad vodou, kuckali se, kašlali a šlapali vodu, jen stěží se dokázali uklidnit. Ale oči Zvěda se stromu a Čtyř poledních ohňů zářily radostí, když je Tekumseh se smíchem pochválil.

Boon s údivem sledoval to klukovské řádění. Nemohl tušit, jaké břemeno spadlo těmto Indiánům ze srdce, když uviděli Tekumseha před sebou zdravého, silného a svěžího jako jindy. Vždyť nevěděl nic o náčelníkově zimní cestě, která dokázala jeho sílu a odvahu, jaké hned tak není rovno. Sotva také mohl něco vědět o hloubce a síle přátelských vztahů, o vášnivých a upřímných citech těchto přírodních lidí. A nevěděl ani, s jakou oddaností lne družina Psů, tajné vojenské kmenové sdružení, ke svému vůdci.

Přistáli u ústí řeky Maumee. Kiš-kalva postavil na kupce trávy pod skupinou bříz stan. Bílé kmeny se leskly a nepatrně se ohýbaly ve větru, světle zeleným listím prosvítala zamračená obloha. Rozhodli se, že tu přenocují. Kiš-kalva se nabídl, že obstará čerstvé maso, trvalo to však ještě pár hodin, než vyrazil na lov. Protože i Tekumseh byl zvědav, co se udalo v Chillicothu, vyptal se i na několik lehčích srážek s kentuckými hraničáři a ovšem i on sám musel ledacos vyprávět. Když konečně Kiš-kalva odešel, bylo už k večeru, ale v pobřežním rákosí bylo přece dost a dost kachen a divokých hus. Dovedné šavanské ruce v mžiku připravily večeři a všichni se usadili kolem ohně před vchodem do stanu. U jejich nohou v tichém soumraku temněla jezerní hladina, ztrácející se pozvolna na východě v houstnoucí modři, šedi a černi a posléze splývající v šeru s oblohou. Slunce právě zapadlo; pod okraji oblaků na západě šlehaly žhavé záblesky a odrážely se jako v zrcadle v klidné jezerní hladině, nad níž se zatím donekonečna rozrůstaly kupy mraků. Na jezerním břehu vzlétlo hejno divokých labutí a s šumícím máváním křídel letělo přes vrcholy pahorků, přes břízy a pobřežní lesy do kraje a tam, na protějším břehu řeky Maumee, sbíhalo ve zlatistém oparu stádo jelenů po svahu k vodě.

Kiš-kalva se zvedl, poodešel k úpatí pahorku a s tváří obrácenou k západu za klesajícím sluncem vzýval s rozpřaženýma rukama a s dlaněmi vzhůru Nanabozha, boha svého lidu, vzýval Nokomis a Srpek měsíce. Jeho hlas, tichý, melodický a klidný, se nesl večerem jako troubení jelenů na druhém břehu řeky, jako tajemný ševel a zmatené hlasy ptáků v rákosí pod kopcem.

Druhý den ráno vyrazili už při východu slunce, veslovat proti slabému proudu Maumee nebylo zvlášť namáhavé. Oba čluny pluly vedle sebe. Tekumseh vyprávěl o své zimní cestě přes lesy a stepi, přes bažiny a severní ledové pláně. Čtyři Šavani mu s napětím naslouchali. I Boon se snažil sledovat jeho vyprávění. Jeho znalosti algonkinských nářečí, mezi něž patřila i šavanština, se zdokonalily natolik, že z větší části porozuměl. Byl snad ještě vzrušenější než ti čtyři Indiáni. Všechno, o čem náčelník vyprávěl, byly pro Boonovo lovecké a tulácké srdce samé novinky. Tajemná dálka vábila a volala, a přestože tady byl ještě zapleten do dobrodružství, o němž ještě vůbec netušil, jak skončí, už si přál vrhnout se do dalšího. Jeho rozhodnutí, že využije první vhodné příležitosti k útěku, bylo teď pevnější než kdykoli předtím. Slíbil přece, že se vrátí s Tekumsehem do Chillicothu bez odporu. Dvojznačnost tohoto slibu nebyla Šavanovi nijak podezřelá, Boon aspoň v to doufal. Až k Chillicothu, ano, tenhle slib dodrží; neslíbil však nikdy, že vstoupí do šavanského městečka.

Cítil, že rudoši s ním zacházejí sice s respektem, ale přece jen jako se sobě rovným; doufal, že se mu podaří úplně je ukolébat, a byl připraven prchnout hned, jakmile to bude jen trochu možné. Nepozoroval, že by byl Tekumseh stále ve střehu. Mladý náčelník hleděl svýma jasnýma a upřímnýma očima přes vodu, prohlížel si břeh, les, jeho zraku neuniklo nic. Jasnýma očima si prohlížel i Boona. Udivilo ho, že běloch ho následoval tak lhostejně. Byl ochoten uvěřit, že ta lhostejnost není jen hraná, ale nechtěl se dát překvapit.

A Boon svou lhostejnost opravdu nepředstíral. Těšil se z téhle cesty, přinášela požitek lovci, který vidí a učí se nové věci, ale také pociťoval tajné zadostiučinění, že se už brzy toho skličujícího pozorování zbaví. Šavani se ke Kožené punčoše chovali přátelsky, a dál už se o něho nestarali. V prvních minutách si pečlivě všímali, jak s ním zachází jejich náčelník, a pak následovali jeho příkladu. Nemusil jim k tomu dát ani jediný pokyn.

Boon se pozorně rozhlížel. Odhadoval jakost i tíhu půdy podle jejího porostu, viděl bohaté pastviny na mírně zvlněných pahorcích, téměř stopu vysokou světle zelenou trávu, podle zahlédnutých stromů posuzoval stupeň úrodnosti a viděl, že Kentucky je přece jen krásnější, na zvěř bohatší a úrodnější kraj. A přesto se ho zmocnil stejný pocit jako tenkrát, když před lety vstoupil do Kentucky a docela sám se toulal tou boží zahradou. To nebyla ani divočina, ani prales, ale park, opravdový ráj. Na levém i na pravém břehu řeky spatřili početné houfy jelenů pod mohutnými jilmy a javory, stáda bizonů popásajících se a táhnoucích přes daleké hřebeny pahorků jako tmavomodré stíny mraků; z břehů se za člunem dívali černí a hnědí medvědi, vlci a lišky běželi často podle jejich člunu celý kus cesty. Když projížděli jedním zákrutem, uviděli před sebou stádo asi sta losů plovoucích přes řeku.

Míjeli i jednu z vesnic kmene Otavájců. Kmen se sem nastěhoval do letního tábora, lehké stany tu byly roztroušeny na břehu řeky i na pahorcích. Psi uvítali veslaře zběsilým štěkotem, chlapci se rozběhli po břehu s oběma čluny o závod a výskali radostí, když se jim podařilo zvolna plující loďky předhonit. Několik bojovníků stavělo březovou kánoi. Kýl člunu a žebra už měli sroubeny, teď právě polepovali kostru. Přerušili práci a veselým pokřikem a máváním odpovídali na Tekumsehův pozdrav. Vyměnili si pozdravy a náčelník věděl, že za několik dní se celý otavájský kmen doví, že Letící šíp Šavanů se vrátil z dalekého severu.

Zvěře v kraji, kudy pluli, stále přibývalo, čím se dostávali dál na jih. Zvířata byla důvěřivá a k veslařům se nechovala nikterak plaše. Těch pár Indiánů sotva mohlo ohrozit stav zvěře na tak rozlehlém území. Vlk, puma nebo rys, to byli daleko horší nepřátelé a bylo jich tu mnohem víc než Indiánů.

Odpoledne znovu potkali vracející se otavájské lovce v lehkých člunech. Každý z nich vezl v kánoi uloveného jelena, pár krocanů nebo čerstvou bizoní kůži a několik nejlepších kousků bizoního masa. (Indiáni totiž jedli jen hřbet, kýty a jazyk, ale nikdy se nevzdali kůže.) Znovu a znovu však potkávali obchodní čluny, Čipevájci, kteří se vraceli z dalekého jihu a získali od Vičitů na dolním Mississippi obsidiánové sekyry a nože, kosti na luky a hlínu na dýmky, Miamiové, doprovázející dakotské vyslance do Detroitu, tlupa Potavatomijců, kteří vezli z Chillicothu sůl a se svým drahocenným nákladem se vraceli zpátky na sever (Šavani byli proslulí svými solnými prameny, z nichž uměli podle prastarých způsobů získávat sůl). Předjeli kánoi plně naloženou hliněnými džbány a hrnci, mísami a hrnečky; plula na jih, kde se toto zboží výborně prodávalo prérijním kmenům, Osagům a Pauníům. Chvíli pluly oba čluny vedle sebe. Jeden člen posádky znal Daniela Boona a vyprávěl, že se zúčastnil oné štvanice, na níž byl syn Dobrých očí, velitele detroitské pevnosti, zachráněn jen přispěním Dlouhé pušky.

Daniel Boon se poprvé plavil po jedné z těchto indiánských vodních cest, o nichž už tolik slyšel. Poznal, jak pulsuje život rudochů v klidných časech, jak jsou jednotlivé kmeny vzájemně stále spojeny tisíci kanály a vodními tepnami. Tady, hluboko v indiánské zemi, byl dokonalý mír, i když na vzdálených jižních hranicích se bílí lidé pouštěli do krvavých šarvátek.

Příštího dne k polednímu vpluli do malého přítoku řeky Maumee. Boon vytušil, že teď uvidí něco nového. Malá říčka, spíš potok než řeka, nemohla vést daleko od Maumee. Ale z rudošského rozhovoru věděl, že do Chillicothu jim zbývají ještě dva dny cesty.

Ráz krajiny se změnil. Tady už nepřipomínala park, byly tu husté lesy a ty pak vystřídal prales. V bahnitých dolinách rostlo vysoké rákosí, v podrostu bujel břečťan a jiné popínavé rostliny, které se šplhaly vysoko po kmenech, řeka byla překlenuta sytě zeleným listovím, které se sklánělo stále níže k veslujícím. Projeli kolem jakési zátoky, kde kolonie bobrů stavěla své hráze; proud říčky se pod nimi stěží pohyboval, připadalo jim, jako kdyby se vznášeli nad stojatou vodou.

Tekumseh, který seděl vpředu, zabočil náhle směrem k rákosí u břehu. Boon tam zpozoroval úzký kanál, ale to už viděl, jak náčelník vystupuje na břeh; přistáli docela měkce. Kožená punčocha si všiml, jak je to přístaviště hodně vyšlapané. Šavani vyprázdnili čluny, každý si vzal své zbraně a kožešiny, pak si ti čtyři bojovníci naložili obě kánoe na záda, Tekumseh vykročil jako první do lesní temnoty, za ním šel Boon a posléze čtyři nosiči.

Šli mlčky po prošlapané stezce směrem k jihovýchodu, hustý podrost těsně vlevo i vpravo vypadal jako zelená zeď podél cesty, vystoupili na malou, sotva postřehnutelnou vyvýšeninu, nahoře pokračovali malý kousek po rovině a pak úzká stezka zase klesala. Tak pokračovali asi půl hodiny, když Boon zpozoroval mezi kmeny prosvítat paseku plně zalitou sluncem, jehož paprsky tady v pralese sotva dokázaly proniknout korunami stromů.

Ucítil kouř táborových ohňů a chtěl se opatrně zastavit, Tekumseh však šel dál, díval se napjatě přímo vpřed, kráčel předkloněn, spíš by se dalo říci, že jen klouzal, a neuhnul z vyšlapané cesty.

Konečně stanuli na okraji mýtiny. Boon spatřil před sebou tábor skládající se jen ze čtyř stanů; na druhém konci paseky tekl úzký potok a ztrácel se v šeru pod hustým listím. „Může tu být tak třicet až čtyřicet Indiánů,“ odhadoval Boon. Ale to už je obklopily radostně mávající postavy, které se sem s křikem seběhly, vyskočily z vysoké trávy, obstoupily Tekumseha a zahrnuly jej pozdravy a otázkami.

Šíp, druhý podnáčelník družiny Psů, vyjel s čtyřiceti mladými bojovníky Tekumsehovi naproti. Právě tak jako Kiš-kalva a ostatní, i oni se dozvěděli, že dorazil k Ontariu, věděli, že si v Detroitu vyzvedne Boona, a odtamtud vedla jen jediná cesta: proti proudu Maumee a přes rozvodí mezi Maumee a Ohiem do povodí řeky Scioto, na níž ležel Chillicothe, hlavní sídlo Šavanů. Teď ho pozdravovali, plni radosti nad tím, že včas dorazili až sem, k překladišti.

Tekumseh dal oba čluny, na nichž připluli, donést k vodě a pak se rozhodl, že celý zbytek dne už budou jen odpočívat. Boon se mezitím dověděl, jak dlouho už byl Šavan z domova, a v duchu se obdivoval tomu klidu, s jakým si mladý náčelník dovolil delší zdržení.

Seděli na okraji lesa a Tekumseh vyprávěl. Čtyřicet Indiánů sedělo nebo leželo v trávě, mlčky naslouchali a slunce zatím zvolna a vytrvale putovalo k západu. Tito lidé neznali cenu času. Byli schopni proležet celé dny, poslouchat a učit se. Boon seděl opřen zády o strom a snažil se zapamatovat si tohle místo, vštěpoval si do paměti polohu přístaviště, platan na druhé straně, jehož kmen byl dole u kořenů slabší než pět stop nad zemí a ve výši asi tří mužů měl silnou uschlou větev. Bylo výhodné pamatovat si takové detaily. Člověk nikdy nevěděl, kdy se to může hodit.

To tedy bylo jedno z oněch severních překladišť, o nichž už v Kentucky ledacos tu a tam zaslechl. Ano, řeky tu tvořily lepší dopravní cesty než všechny stezky vyšlapané v pralese bizony nebo jeleny nebo prosekané sekyrami. Žádný div, že tihle Indiáni dovedli stavět tak báječné čluny, vždyť celá země byla protkána sítí vodních cest. Chtěl-li někdo cestovat z jednoho povodí do druhého, plavil se, dokud to šlo, proti proudu přítoků, a když nemohl dál, naložil si člun na ramena, přešel přes nejbližší výšinu, až se zas octl u potoka nebo u říčky, a pak už se mohl jen pustit po proudu a doplul k další velké řece.

Ještě před několika hodinami byli v povodí Velkých jezer. Ještě před několika hodinami pluli po řekách tekoucích k severu. Pak šli půl hodiny po souši a teď se mohli pustit po úzké říčce a dostali se do Ohia, které se vlévá do Mississippi…

Ted také pochopil, proč tito lesní Indiáni nechtějí o těžkých člunech vydlabaných z jediného kmene ani slyšet. Jejich kánoe musí být lehké, aby se daly snadno přenášet na tyto krátké vzdálenosti mezi dvěma povodími. Takovou kánoi z březové kůry mohli dva muži bez námahy nést lesem na míle daleko a vešlo se do ní pohodlně osm až deset mužů. I největší kánoe, určené až pro dvacet osob, byly pořád ještě tak lehké, zeje mohli přenášet čtyři muži.

Ted Boon také uvěřil, že v deštivých jarních měsících tu hladiny řek stoupnou dost vysoko, že je možno plout z Velkých jezer až do Ohia a nazpět, tedy dostat se v člunu z jednoho povodí do druhého, aniž je nutno třeba jen na jedinou minutu plavidlo přenášet.

Kožená punčocha náhle zbystřil sluch. K uchu se mu doneslo několik slov týkajících se právě jeho. Šavani zrovna mluvili o tom, kdy mají zítra vyrazit. Napjatě naslouchal, ale nedal to na sobě znát. Vždyť nevěděli, co má za lubem. Mluvili zcela nepokrytě a také si to mohli dovolit, ale pro něho bylo náramně důležité, aby to slyšel přesně. Vždyť na době odchodu záleželo, kdy se má pokusit o útěk.

Pokud stačil porozumět, mluvil Tekumseh s Kiš-kalvou o nejvýhodnějším tábořišti pro příští noc. Kiš-kalva vyprávěl něco o bobrech. Daniel Boon zprvu nechápal souvislost. Konečně to však pochopil. Kiš-kalva objevil bobří hráz a chtěl ji Tekumsehovi ukázat. Proto chtěli zítra vyrazit velmi časně, aby tu hráz, která, jak Boon z řeči vyrozuměl, ležela v některém z přítoků Sciota, vyhledali.

Kožená punčocha pochopil z rozhovoru, že Šavani chtějí před příchodem do Chillicothu ještě jednou přenocovat ve volné přírodě. Mohl s nimi tedy klidně jet ještě celý příští den, ale následující noci musí prchnout. Dostat se z Chillicothu, to by bylo patrně zcela vyloučeno.

V bezpečném doprovodu ho přivedli z Detroitu až sem, zítra večer bude o hezkých pár mil blíž u Kentucky — nu, však se naučil zahlazovat za sebou stopy, však podruhé už ho nechytí. Ted je jen zapotřebí tvářit se nevinně, úplně nevinně a mírumilovně…

Daniel Boon však netušil, že právě jeho tak zcela lhostejné chování probudilo v Tekumsehovi nedůvěru. Byl na nejlepší cestě, aby Indiánovi padl do léčky.

V noci spal Boon hlubokým a tvrdým spánkem; potřeboval sebrat síly pro chystaný útěk. Kdo mohl vědět, kdy k tomu zas bude mít dost klidu a bezpečí. Nevěděl nic o tom, že kolem stanu, v němž spal, leží v trávě dvojitý řetěz stráží sestavených z mladých šavanských bojovníků a ti že mají za úkol zadržet ho, kdyby se pokoušel uprchnout.

Za rozbřesku následujícího dne vyrazili; teď měli dohromady šest březových kánoí. Už asi za hodinu pluly čluny ve vlnách Sciota a Boonovi se sevřelo srdce, když zjistil, jak je řeka v těchto místech široká. Z doby svého zajetí v minulém roce znal šířku Sciota u Chillicothu. Byli tedy už mnohem jižněji, než se původně domníval. Do Chillicothu to přece nemohlo trvat dva dny cesty!

Znovu se však uklidnil, když mu mladý Zvěd se stromu na jeho otázku, kdy dorazí do Chillicothu — tuhle otázku si dobře rozvážil a vyslovil ji docela náhle, neočekávaně —, když mu tedy Šavan klidně odpověděl, že zítra dopoledne. V hlase mladého bojovníka se neozval ani stín zaváhání.

Vtom zepředu zaznělo volání. Z každé kánoe se ozvala odpověď. Tekumseh, který seděl na přídi první kánoe, zavolal ještě jednou. Boon si všiml, že na přídích všech kánoí se veslaři vztyčují a začínají řídit čluny vkleče. Z poslední kánoe se ozvalo několik pronikavých výkřiků, jako orlích skřeků, a naráz se všichni klečící dali do zpěvu. Byla to pravidelně stoupající a klesající melodie, vesla se v taktu písně nořila do vody, na konci strof se přidávali všichni veslaři, zvuk se vracel ozvěnou od lesnatých kopců říčního údolí. Lehké kánoe klouzaly po proudu stále rychleji a po každé strofě letěl ze zadní kánoe přes hlavy Indiánů orlí skřek.

Zdálo se, že píseň má jen tři strofy. Nezpívalo se příliš rychle, ale tempo se od strofy k strofě zrychlovalo, zpěv stále sílil, vesla se v rukou rudých bojovníků prohýbala, kánoe letěly po hladině a tak pokračovala.bláznivá plavba hodinu za hodinou. Šavani projevovali takovou vytrvalost, jakou by u nich Kožená punčocha, v těchto věcech přezíravý jako všichni hraničáři, nebyl nikdy předpokládal.

Boon byl velký cestovatel. Podnikal dlouhé plavby na kánoi, ale miloval i osamělé toulky lesem, lovy na jeleny a bizony, na rysy a bobry. Překračoval kentucké pahorky i hory jako vlk samotář, který se vyhýbá smečce, a proto nedokázal docela bezpečně odhadnout vzdálenosti, které lze v kánoi urazit. Bylo mu však jasné, že se jako vítr ženou k šavanskému městečku. Čím více se den chýlil ke konci, tím silnější tlak cítil v hrdle. Pořád se ještě nechtěl vzdát vší naděje, že se Tekumseh přece jen vydá k bobří hrázi, o níž se mluvilo včera večer. Indiánské obličeje vypadaly příliš bezelstně, než aby uvěřil, že ty poznámky pronášeli úmyslně, jen aby ho ukolébali v jeho jistotě. Vždyť i mladý Zvěd se stromu mu bez nejmenšího zaváhání odpověděl, že teprve zítra dopoledne dorazí do Chillicothu. To přece nemohla být předem připravená lež… Nebo to všechno byl Tekumsehův záměr a byl tak do detailu projednán se všemi bojovníky?

Boon takto přemýšlel a kolísal, pokoušel se násilím potlačit své vzrušení. Ve dne by se mu útěk nepodařil. A vyskočit z člunu by byla sebevražda.

Nepodaří-li se mu však uniknout před příchodem do městečka, bude to znamenat přinejmenším několik dalších dlouhých týdnů, ne-li dokonce měsíců zajetí. Zajetí mezi divochy, zajetí ve špíně hliněných chat, za palisádami indiánské vesnice. U Angličanů v Detroitu byl spíš hostem než zajatcem, v Chillicothu mu snad budou na celé týdny nasazovat pouta, nehledě k tomu, že si tam nikdy nemohl být zcela jist životem. Až příliš rychle vyletí luk z tětivy, příliš rychle letí vržený nůž, z třímetrové vzdálenosti zasáhne rudochova puška dokonce i tehdy, je-li střelec opilý… Takové myšlenky vířily Boonovi hlavou.

K polednímu nechali Indiáni své kánoe na pár hodin jen unášet proudem. S výjimkou jednoho muže v každé kánoi, který řídil člun, všichni spali. Jen v člunu, kde seděl Boon, bděli všichni bojovníci. Po určité době se dali vystřídat těmi, kteří se zatím vyspali. — A starý Boon teď už věděl dost. Byla to pro něho krutá rána. Až dosud na něho příliš nemysleli, teď ho však začali střežit. Promeškal svou příležitost, on, proslulý, chytrý, přemoudrý Daniel Boon, sedl tomuto náčelníkovi na lep. Nestane-li se zázrak, byly všechny naděje marné.

Jakmile pobřežní stromy počaly vrhat na hladinu delší stíny, zaznělo z předních člunů opět Tekumsehovo volání, zpěváci znovu poklekli, znovu začala stejná monotónní píseň, pomalu tloukla pádla do taktu. Ale rytmus se začal s každou novou strofou zrychlovat, Indiáni se předklonili, paže pracovaly, svaly se napínaly, voda se pěnila a kánoe letěly jako tmavohnědí ptáci po vlnách Sciota.

Slunce pomalu zapadalo, ochladilo se, stromy v lese šuměly, nad řekou se vznášela lehká večerní mlha, zpěv sílil, orlí skřeky z posledního člunu zněly pronikavěji a hlasitěji, kánoe klouzaly kolem výběžků břehu, řeka se rozšiřovala, proplétala se v širokých zákrutech údolím, které se zvolna rozvíralo do úzké roviny, znovu projížděli i kolem zalesněného, v soumraku se černajícího pahorku.

Náhle se zpěv změnil v mocně znějící sbor, přidali se k němu všichni bojovníci… Ano, tamhle už ležela zelená kukuřičná pole, slunečnicové zahrady, tabákové záhony. Daniel Boon rozeznával už ohrady pro koně patřící kmeni, viděl před sebou bílý písečný břeh, nad ním příkrý, téměř svislý svah a nahoře na plošině palisády a kruhové stavby indiánského městečka.

Nejdéle za čtvrt hodiny dorazí do Chillicothu. Tekumseh ho tedy přelstil.

Svěř mi svůj luk, Nanabozho

Každý bojovník ví, že když se vydá úplně sám na výpravu, když se octne daleko od své obce, od kruhové chaty a poradního ohně, pokoušejí se nad ním získat moc tajemné, nepřátelské síly. Každý bojovník ví, že podzemní a nečisté bytosti jsou nejsilnější ve chvíli, kdy zuří sněhová vánice a kdy praská led na jezerech, kdy se Megisovon pokouší znovu získat vládu nad zemí, vládu, kterou mu odňal Nanabozho, bůh léta. I Tekumseh to věděl a také se o tom na vlastní kůži přesvědčil. Proto se hned druhého dne po návratu do Chillicothu odebral nejdřív do lázně, aby ze svého těla i ze své duše vyhnal všechno zlé a nečisté.

Lázeňská chata v Chillicothu stála nad řekou, přímo u strmého srázu, ale ještě v okruhu palisád indiánského městečka. Zvěd se stromu a Čtyři polední ohně, oba nejmladší členové družiny Psů, na něho už čekali. Rozžehli v chatě velký oheň a doprostřed položili kameny, na nichž se měla tvořit pára, dřevěné nádrže u stěn naplnili vrchovatě vodou. Byly to obyčejné vydlabané kmeny, jaké se ještě dnes vídají u vesnických studní, kde se z nich napájí dobytek.

Tekumseh se svlékl a posadil se na dřevěný rošt, oba mládenci vysunuli tyčemi první rozžhavené kameny z ohně, odvalili je pod rošt, polili je vodou z připravených hliněných nádob, voda zasyčela, bílá horká pára stoupala mezi tyčemi roštu vzhůru a zahalila náčelníka vroucí mlhou. Zvěd se stromu přisunoval stále další kameny a Čtyři polední ohně je poléval vodou.

V lázeňské chatě nebyla žádná okna, na dveřích byla zavěšena velká bizoní kůže, zvenčí sem nepronikl ani jediný sluneční paprsek, jen oheň v pozadí rudě svítil a vrhal na stěny poskakující stíny pracujících mužů. Za chvíli se celá středně veliká místnost naplnila horkou valící se párou a náčelníkovi i oběma mladým bojovníkům se proudem lil pot po celém těle.

Vtom se rozhrnula kůže ú vchodu a vstoupil Kata-he-kasa, starý vrchní náčelník všech Šavanů, pocházející stejně jako Tekumseh z rodové skupiny Čilikathů, ale byl z jiného rodu, z totemu Medvědů, kdežto Tekumseh příslušel k totemu Horských lvů. Už včera se pozdravil s mladým náčelníkem, a tak dnes jen letmo kývl hlavou, také se odstrojil a posadil se k němu na rošt.

Oba muži, starý i mladý, se na sebe dívali, Tekumseh věděl, že Kata-he-kasa si přišel vyslechnout jeho zprávu. Zřejmě počítal s tím, že Tekumseha najde právě tady, v lázni. Nepřisel sem ze zvědavosti, naopak, byla to velká pocta, když starý náčelník tak vyšel vstříc Tekumsehovi, který přece byl o tolik let mladší. Do Tekumsehova obytného domu by přece vrchní náčelník nesměl vstoupit dřív, dokud ho mladší náčelník předem sám nevyhledal.

A Tekumseh začal vyprávět. Vrchní náčelník poslouchal a ve tváři se mu nepohnul ani sval. Tekumseh mluvil dlouho a podrobně. V duchu si připomínal všechny strasti, všechna nebezpečí, všechen strach i všechny úspěchy své dlouhé zimní cesty. Docela se ztrácel ve svých vzpomínkách…

Toto tedy byly jeho zážitky od loňského podzimu:

Když mladý náčelník odvedl zajatce k Angličanům v Detroitu, odebral se se svými průvodci z družiny Psů k Hurónskému jezeru. Tam postavili stany na břehu velkého severního vnitrozemského moře, na místě, které celý kmen uctíval jako posvátné. V záři nočních ohňů, v hučení vln a v šumění rozložitých korun mohutných černých dubů znovu složili družinovou přísahu věrnosti. Nanabozho, bůh rudých mužů, syn Měsíčního srpku a vnuk bohyně Nokomis, Země, k nim sestoupil. Vycítili to v posvátné hrůze, když za rachotu bubnů z vydlabaných a kůží potažených kmenů zpívali modlitby a písně. Vlny na jezeře se utišily, koruny stromů přestaly šumět, plameny velkého ohně uprostřed tábora šlehaly do noci a temný sloup dýmu stoupal rovnou ke hvězdám. Vzduch byl tak tichý, jako by i vítr tajil dech.

Pak se z nebe snesla bouře, jezero náhle zařvalo a Nanabozho křičel z temného lesa hlasem silným jako tisícihlavé stádo bizonů. Krvaví démoni, šeptající v černé temnotě mezi kmeny stromů a v rozvlněné trávě a stovkami, tisíci žhavých a lačných očí slídící v houštinách a keřích kolem zástupu prosebníků, zpěváků a zaklínačů, prchají se skřekem do podzemí, lesní duchové, duchové stromů, vklouzli zděšeně mezi kořeny a teď se v úzkostech, s bledými, bezkrevnými tvářemi, zahrabávají do lesní hlíny. I oni zaslechli Nanabozhův rozhněvaný hlas. Velký lovec řval z lesa, rudí muži ho poslouchali, rozechvělí bázní i radostí. Temně rachotily bubny, pronikavě zněly písně a Tekumseh s rudou vůdcovskou páskou ovinutou kolem čela a s Nanabozhovým kopím v ruce, s posvátným kopím, o němž nikdo nevěděl, kdo je zhotovil, obešel sedmkrát oheň a sedmkrát poranil každého ze svých věrných hrotem na prsou. Pak, aby získal sílu, se napil krve prýštící z ran.

Když slavnost skončila, utišila se bouře. Vtom se ze stínu jednoho stromu u břehu zvedl velký hnědý medvěd a se zuřivým mručením se kymácel řadami hrůzou zkamenělých bojovníků přímo k ohni, jako by jej chtěl rozšlapat. Tekumseh však pozdvihl luk a vyslal šíp medvědovi přímo do srdce. Dravec byl okamžitě mrtev, a tak se zlověstné znamení proměnilo v pravý opak. Všichni si totiž uvědomili, jakmile zahlédli medvěda, že anamakkiové, žijící pod zemí, pozorovali jejich slavnost, aby jim mohli uškodit. Protože však náčelník Tekumseh vyslance podzemní říše zabil, bylo nebezpečí zažehnáno.

Obětovali Nanabozhovi medvědí drápy a zuby, snědli medvědí srdce a pracky a při tom prozpěvovali posměšné písně; kůži dostal Tekumseh, Horský lev chystající se ke skoku, a zbytek dali vlkům, dětem Nanabozhova bratra, který vládne v říši stínů.

Následujícího rána odeslal Tekumseh své druhy zpátky do domovské vesnice. Přepadlo ho zklamání, nesmírná únava a bezvýchodný smutek, zmocnila se ho touha po samotě, po dlouhém putování nekonečnými rovinami tohoto kraje, po toulkách přes pahorky pozlacené září zapadajícího slunce, po cestách zeleným lesním šerem při šumění větru v korunách stromů — tato touha, které se nevyhne žádný Indián. Zlákal ho život „velkého lovce“. Jeden den opékal nad ohněm srnčí pečínku pod prastarým černým dubem, druhý den ležel pod třepotavým svitem hvězd v rozvlněné prérijní trávě, zatímco kolem větřily vlhké čenichy kojotů; potom zas v poledním žáru sjížděl v lehké kánoi po tiše plynoucí řece nebo seděl v hukotu bouře na břehu některého z obrovských vnitrozemských jezer a díval se na valící se vlny. To byly chvíle, kdy lovec a bojovník rozmlouval s Nanabozhem, s přírodními duchy, s božstvy své země a své krve.

Přísná indiánská výchova vyžadovala od mladých mužů takové putování; museli tím dokázat, že dovedou sami vzdorovat hladu, lidským nepřátelům i hrozivým silám, které jsou mocnější než člověk a naplňují jeho mysl strachem a úzkostí.

To, co prožijí jako chlapci, pak v mužném věku láká bojovníky daleko větší silou. I Tekumseh uposlechl tohoto volání svého srdce.

Chtěl se pustit do dalekých severských končin, aby mohl přemýšlet, lámat si hlavu, hloubat o svém úkolu a cíli. Nenávist k bílým vetřelcům v něm vzplála ještě mohutněji, ještě palčivěji než předtím se ho dotkla nerozhodnost ostatních náčelníků jeho kmene, hlodala v něm lítost, že svým chybným jednáním, svým nedostatečným promyšlením nakonec sám zmařil vypuknutí války proti bledým tvářím.

Ted už se nechtěl dopustit ani jediné chyby, chtěl si dlouho a pečlivě promýšlet všechny podrobnosti, a proto vyrazil na sever, aby o samotě v liduprázdných stepích, severních bažinách a lesích vedl spor sám se sebou a se svým démonem.

Tekumseh se vydal na velké putování na sever, vzhůru do kanadských lesů, do širých rovin, k bažinám a jezerům. Celé týdny si stavěl březovou kánoi, na její příď vypálil znamení své i svého totemu, hlavu horského lva, po němž měl jméno, protože na této cestě nechtěl nic promeškat. Potom vyplul na tomto vratkém člunu na širou hladinu Hurónského jezera, s očima upřenýma k severu. Nebe bylo modré a jasné, z břehu vál mírný vítr a náčelník napnul v kánoi bizoní kůži jako plachtu a nechal se větrem unášet po jezeře. Nepočítal dny, které strávil ve vodě, ale když vystoupil na severní břeh, stromy tam měly už žluté a rudé listí, to padalo na zem a nebylo radno chodit lesem pěšky. Šelestící listí, ležící pod stromy ve vrstvě až do výše palce, prozradilo totiž zvěři každý lidský krok. Bílé pavučinky babího léta poletovaly vzduchem a zachycovaly se na jedlových větvích. Přes močály a jezera táhly k jihu divoké labutě a kachny. Když dostal Indián hlad, sestřelil si některou letící divokou husu nebo kopím probodl některou z velkých ryb v tichých říčních zátokách. Jeho šíp usmrtil i bobra před hrází. Bobr snad považoval tiše plovoucí kánoi za strom unášený proudem. Tučný široký bobří ocas poskytl Tekumsehovi vydatné jídlo. Jindy se dal pozvat od potulného lovce z kmene Čipevájců, který si nad ohněm opékal losí kýtu. Když povečeřeli, vykouřili spolu kalumet, zavinuli se do ukořistěných kůží a vyprávěli si o různých loveckých léčkách a dovednostech. Osamělí poutníci, potkávající se bez válečných barev na obchodních cestách po indiánském území, na bizoních stezkách nebo na vodních tocích, se poznávali na první pohled a nikdy nepozdvihl žádný z nich proti druhému kopí nebo luk. Při pozdravu se vzájemně dotkli dlaněmi těch rukou, v nichž nenesli zbraně, podívali se jeden druhému do očí a mohlo se stát, že se z takového setkání vyvinulo mužské, bojovnické a lovecké přátelství na tři dny, na tři neděle, nebo i na celý život.

Tekumseh nikde dlouho neodpočíval. Jeho člun jej unášel po tichých řekách, hnal se po úzkých potocích pod klenbou stromů v pralese, přeplouval nespočetná vnitrozemská jezera. Měl-li někde při lovu smůlu, vstoupil pozdě večer do chaty některého náčelníka Vinebagů nebo Otavájců, zatvářil se jako hladový poutník a usedl k ohništi uprostřed obytné místnosti. Nad nikdy nevyhasínajícím ohněm visel na dlouhém provazu spleteném z řemínků hrnec s vařeným masem, z něhož jedli všichni, kdo měli hlad. Nasytil se a ulehl na kožešinu, kterou nosil s sebou; teprve druhý den ráno se ho hostitelé vyptali, odkud putuje a kam.

Navštívil i Černonožce a oni ho vlídně přijali, protože patřili k jeho lidu a k jeho jazykové skupině. Pak se s nimi vydal za táhnoucími stády bizonů. Dostal se až nahoru ke kmeni sídlícímu za polárním kruhem a používajícímu k vaření horkých kamenů. V té době byla jezera už zamrzlá, a tak putoval po metrové vrstvě sněhu na sněžnicích upletených z vrbového proutí. Rozbil svůj člun, znak totemu z jeho přídě spálil. Byla to namáhavá cesta, ale Nanabozho mu seslal unavené bizony, kteří v tichých lesních zákoutích chráněných před větrem chtěli přezimovat. A tak se dosyta najedl jejich masa ze hřbetu a beder. Potom zamířil k východu, živil se lišejníky a bobulemi, před ledovým chladem se chránil tak, že si denně natíral celé tělo medvědím sádlem. Kožešiny zastřelených zvířat byly husté a teplé a Tekumseh si z nich kostěnou jehlou a zvířecími šlachami šil silné kožichy. Bylo to na začátku listopadu, ale tady na severu byla zima už několik měsíců, když dorazil k jižnímu cípu Hudsonova zálivu. Tam od jednoho starého náčelníka Indiánů vlastnících měděné doly získal výměnou lehké saně. Na ně naložil maso, kožešiny, pemikan a několik párů náhradních sněžnic a vydal se na východ, i když jej stařec před tím varoval. Chtěl se dostat až na pobřeží slaného moře.

Putoval hluboce zasněženými tisovými a cedrovými háji, táhl své lehké saně po stezkách vyšlapaných zvěří, vlevo i vpravo podél jeho cesty stály snad už od počátku světa temné a mlčící balzámové a kanadské jedle, modrozelené borovice vejmutovky se prohýbaly pod tíhou hustého a jako květ bílého sněhu, hory, lesy a bažiny, bažiny, lesy a hory, bez konce, bez začátku, a znovu bažiny, lesy a hory…

Losí samci táhli pod svými obrovskými parohy, které však vyrůstaly ze statných těl jen jako suché větve a vrhaly stíny na planinu, kuny a veverky se proháněly po kmenech nahoru a dolů,

soboli, hranostajové a polární lišky běhali přes závěje. Z holých horských srázů se na Tekumseha dívali vidlorozi a divoké ovce. Zimní bouře vpadly do kraje a hnaly před sebou sněhové spousty v oblacích vysokých jako hory. Tekumseh se ukrýval v horských stržích, nechával se zavát a čekal ve své sněhové skrýši, až se bouře přežene. Když se vítr utišil, vyhrabal se a pokračoval v cestě, stále na východ. Opatrně hospodařil se svými zásobami, sledoval říční toky, prosekával si otvory v ledu a lovil ryby, narazil na táhnoucí stádo sobů, zastřelil tři zvířata, dosyta se najedl, zdržel se v těchto místech čtrnáct dní a každý den vydatně jedl. Maso zabitých zvířat zmrzlo na kámen, ale měl s sebou křesadlo a suchý mech, rozštípal svou obsidiánovou sekyrou zakrslé borovice a roští a na ohni si upravoval jídlo. Sněžné lišky se plížily kolem a čenichaly přes pláň, odkud vítr svál všechen sníh, po neznámém pachu. Zastřelil i několik lišek a snědl jejich maso. Zvěře bylo i v těchto ledových pláních dost na to, aby uživila osamělého člověka. Nanabozho, sám velký poutník, chránil a miloval tyto samotářské lovce.

Tak přišel čas zimního slunce. Obloha ležela jako šedý zvon nad kopci, bouře se utišily a sníh se leskl a vháněl slzy do očí. Šavan si vyřízl do širokého kusu kožešiny dvě úzké štěrbiny, uvázal si tento pruh kůže přes oči a pak už mu nemohl třpyt sněhu ublížit. Putoval dále na východ, bez chvatu a bez přepínání sil. Když se unavil, odpočal si, vyhledal místo chráněné před větrem nebo si ze saní a medvědích kožešin postavil stan a spal.

Kam jen oko dohlédlo, všude byl jen sníh, sníh a zase sníh, bílý, zrnitý sníh, který v severském chladu za celou zimu nikdy neroztál, a tak se na něm nikdy nemohl vytvořit ledový škraloup. Pokrýval zem, bažiny, močály, stepi a pahorky, ledové plochy jezer a rozervaná říční údolí svou měkkou, všechno vyrovnávající pokrývkou. Vánice zasypaly údolí a srovnaly zemský povrch jako mlat pro své divoké, hřmotné tance. Některý den se Šavan na svých sněžnicích dostával přes zmrzlé a sněhem zaváté bažiny rychleji, než by byl mohl postupovat na vybudované silnici, jindy však jen namáhavě klopýtal zvrásněnou krajinou, kde saně po každých sto krocích vždycky někde uvízly v ledové tříšti.

Byl už hluboko ve vnitrozemí, v Labradorských horách, kde nežijí ani lidé, ani zvěř, a pořád si ještě nemohl nalovit ryby, protože led na řekách byl přes metr tlustý a sekyrou jej nestačil prorazit. Přece však pokračoval stále podél vodních toků, vždyť jejich údolí mu poskytovala i když jen slabou, ale přece jen určitou ochranu před bouřemi a jejich ledovým chladem; i zvířata se stahovala do údolí a tu a tam se mu podařil dobrý zásah. Zvěř tu člověka neznala, a tak se zvědavě přibližovala, když spatřila poutníka.

I pro zvířata však bylo zdejší vnitrozemí až příliš nehostinné, stále řidčeji nacházel stopy zvěře, trvalo stále více dní, než se dostal k výstřelu, a sněžný kur nebo hubený polární zajíc mu musel vystačit na celý týden. Zásoby pemikanu docházely, i když s nimi hospodařil co nejopatrněji. Hrst této vydatné potravy z rozpuštěného medvědího sádla, bizoního morku a na prášek roztlučeného masa sice stačila nasytit jednoho člověka na celý dlouhý, namáhavý cestovní den a dodat jeho tělu vnitřní teplo, Sušené saskatunové bobule chutnaly nakysle a osvěžovaly — ale pemikanu i saskatunu valem ubývalo a Tekumseh cítil, že ho opouštějí síly.

Vůle však zůstávala stále pevná a hlava stejně jasná. Denní pochody se zkracovaly, někdy už ani nebyl schopen přetáhnout lehké saně přes kopec a musil volit zacházku některým z bočních údolí, protože jít po zamrzlé řece bylo ještě obtížnější. Tam se nakupily velké hromady ledu, mezi nimi byly jen průrvy a trhliny. Jednou to trvalo celé dva dny, než vyprostil saně z takové ledové soutěsky, ale bylo to nad jeho síly, myslel si už, že to bude jeho konec.

V té chvíli anamakkiové, kteří bydleli v podzemí a sledovali Šavanovu cestu se škodolibou radostí, vyslali svého posla v podobě bílého medvěda, aby zjistil, kolik života ještě zbývá tomu nenáviděnému oblíbenci boha Nanabozha. Tekumsehovy oči byly zamžené, ruce se mu třásly, ale jeho duch byl silný, veselý a mladý jako kdykoli jindy. Počkal, až se nepřítel přiblíží, a pak ho složil výstřelem z luku. Potřeboval však na to tentokrát tři šípy, zatímco jindy by mu stačil jediný. Šavan se napil teplé krve a síla se mu vrátila do žil. Opatrně snědl kousek masa, ale teď měl živobytí na několik dní.

Nevěděl, že lední medvědi se obvykle nepouštějí daleko do vnitrozemí, ale přímo cítil, že ve vzduchu je něco nového. Na rtech ucítil slanou chuť moře, tušil, že jeho cíl už není daleko.

Vtom se z roviny svažující se k východu zvedla černá stěna, rostla stále výš a výš, modrala se jako sedlá krev. Ozvalo se vzdálené zavytí, jako když vyje stohlavá smečka vlků; kachny, husy, sněžní kurové běželi sněhem s žalostným křikem, mezi nimi byli i takoví ptáci, jaké Šavan až dosud nikdy nespatřil. Vyráželi skřehotavé, nepříjemné zvuky a plachtili s rozpjatými křídly závratnou rychlostí jako listy hnané větrem.

Neztrácel už ani chvíli, teď šlo jen o to, najít úkryt. Osud mu byl příznivý, na příkrém svahu u řeky, podle níž se ubíral, objevil jeskyni, vrhl se tam i se saněmi — právě v nejvyšší čas. Vytí se změnilo v řev, bouře zametala celý kraj, hnala před sebou sníh i led, unášela vzduchem celé kmeny, které lámala v pobřežních lesích jako stébla trávy, zem se chvěla a led na řece se bortil, vršil se do hromad, hrází a stěn, voda se vzdouvala a prudká bouře ji v pěnových mračnech roznášela po zemi. Běsnění přírody trvalo tři dny, pak se zas počasí uklidnilo, pokračovala jen vánice, která znemožňovala jakýkoli pobyt venku. Zvířata v těchto končinách zpozorovala příchod přírodní katastrofy mnohem dřív, už před Indiánem se uchýlila do spásných jeskyň a to zachránilo i Tekumseha. Brzy si všiml, že v jeskyni není sám. Z temnoty svítily oči rosomáka a tam, na druhé straně, se k sobě tiskli dva ustrašení sobi. I hejno sněžných kurů tu našlo úkryt. Tekumseh přilákal rosomáka až ke vchodu do jeskyně, tam, kde bylo více světla, ale kam nemohla zasáhnout ničivá bouře. Došlo ke krátkému zápasu. Indián si plně uvědomoval, že je to boj na život a na smrt, a věděl, že tahle obrovská kuna je nejrychlejší a nejkrvelačnější dravec na severu. Byl už zas chladnokrevný a jasně uvažoval jako každý lovec, kterému zastoupil cestu velký protivník. Přezkoušel luk a šíp, zatímco ho zvíře číhavě obcházelo, a právě když se dravec chystal k vražednému výpadu, vystřelil šíp. Ten pronikl zvířeti levým okem do mozku, rosomák zuřivě zařval, pak zasténal skoro jako člověk a ještě ve smrtelném zápasu se přikutálel k Indiánovi. Oba sobi, zaslepeni strachem a hrůzou, se vyřítili do zuřící nepohody, srazili Šavana, který s nebezpečím z této strany nepočítal, k zemi a teď by ho málem přece jen zasáhly rosomákovy drápy. Smrt byla však rychlejší než dravec.

Tekumseh zabil sněžné kury, stáhl s rosomáka kůži, a když se k polednímu do vchodu znovu vpotácel jeden z obou sobů, unavený, poloslepý a polozmrzlý, na levém boku s krvácející ranou, kterou mu zřejmě způsobil nějaký větrem unášený strom nebo kámen, spokojil se Šavan jen s tím, že zvíře připoutal koženým řemenem k velkému balvanu.

Sotva stačil uvázat zvířeti řemen kolem krku — na útěk už nemělo sílu a se sténáním kleslo v jeskyni k zemi, jakmile uniklo bouři —, před vchodem do jeskyně se zatmělo, s ohlušujícím hřmotem a praskotem se uvolnil obrovský balvan nad vchodem, dopadl temně na zem a odvalil se několik metrů; přitom pod sebou pohřbil velký smrk, který sem uragán zanesl hned v prvních chvílích.

Na obou těchto překážkách se vrstvil sníh, menší kusy ledu, křoví a hlína, to všechno vytvářelo val, o nějž se lámala síla větru a který poskytoval rudochovi v jeskyni téměř dokonalý úkryt.

Odsekl několik silných smrkových větví a postavil si z nich jakýsi přístřešek, dolní konce větví zarazil do hlubokého sněhu před jeskyní a horní konce opřel o stěnu. To celé zpevnil balvany, které našel uvnitř té poměrně rozlehlé jeskyně. Nezbývalo než čekat, až se ten nečas přežene. Když po třech dnech zničující síla bouře polevila, pokusil se Indián uvolnit vchod, který sníh zatím téměř zcela zavál. Po velké námaze se mu to podařilo. Smrk před vchodem mu poskytl dříví na oheň, obsidiánovou sekyrou — přinesl ji otec z jedné ze svých cest k jižním kmenům a po jeho smrti připadla Tekumsehovi jako nejstaršímu synu — usekl snadno i větve tlusté jako ruka. Při tom narazil jednoho dne na zmrzlé tělo druhého soba; ten uprchl z jeskyně před rosomákem a padající strom ho patrně zabil. Měl teď oheň a potravu na čtyři týdny: dva soby, rosomáka a půl tuctu sněžných kurů. To vystačí na dlouho.

Bezprostřední nebezpečí života mu už nehrozilo. Tekumseh také věděl, že moře už není daleko a že na pobřeží je v každé době dost zvěře, aby tam mohl vydržet. Až dosud měl dost vnitřní síly, aby statečně a vytrvale snášel každou námahu mnohaměsíčního zimního pochodu sněhem a ledem i studené noci někde v sněhových závějích, ve smrkovém podrostu, v postranní rokli u řeky nebo pod stanem ze saní. Vždyť spací pytle z kožešiny ledních medvědů jsou teplé, když je dobře sešijete. Nezřídka si na své osamělé pouti prozpěvoval staré indiánské válečné a slavnostní písně, které se pak rozléhaly daleko po pusté pláni, ale teď už ho týdny strávené v jeskyni začaly znepokojovat a trápit.

Na další cestu nebylo zatím ani pomyšlení, třebaže každé ráno netrpělivě obhlížel počasí. Vlastní uragán se sice již utišil, ale síla vánic, které se sem hnaly hned z té, hned z jiné strany a neustávaly, jako kdyby chtěly změnit tvářnost této země, byla stále ještě tak veliká, že by bývalo šílenství vydat se ven.

Měl tady dříví na malý oheň, měl tu jídlo na pár týdnů, mohl být klidný a spokojený, ale den ze dne stále více cítil, jak se podzemní duchové, anamakkiové, pokoušejí dostat ho do své moci. Až dosud zachovával zvyky svého lidu, ale nepřikládal jim velký význam. Věděl, že Indián nemá požívat maso ze zabitého zvířete na tom místě, kde je složil, protože duše zabitého se pak pokouší získat nad lovcem moc. Až do této chvíle tento zvyk dodržoval, ne proto, že by těmto věcem věřil, ale protože si vážil kmenové víry. Avšak za nocí, kdy se rozléhal jekot bouře, kdy sténala země, kdy znělo tisíc hlasů, tady v jeskyni si počalo jeho oslabené tělo podrobovat jeho duševní sílu.

Začal ho trápit živočišný strach.

Smál se podzemním mocnostem, zpíval o nich posměšné, potupné a pohrdavé písně, vyrobil si bubínek a jeho temně znějícím zvukem bojoval proti stínům obou mrtvých sobů a rosomáka. Přece však se chvílemi ze země ozvalo dunivé zahřmění a buben musel zmlknout.

Ve snách volal Nanabozha a vytesal do stěny jeskyně postavu velkého králíka, který nese v tlamě horského lva. Vydal se tak zcela na milost svému bohu. Vždyť Nanabozho se rád proměňoval v králíka a za nocí, kdy měsíc byl v úplňku, opouštěl nadobro zemi a bydlel pak na měsíci. Pak mohl kdokoli spatřit na měsíci Velkého králíka a Indiány velmi těšilo, že jejich bůh je viditelný všem očím. Tekumseh nakreslil dřevěným uhlíkem všude plno králíků, na podlaze i na stěnách, a těmito obrázky Nanabozhova posvátného zvířete přivolával syna Měsíčního srpku.

To mu dodávalo klid ve dne. Démonické duše usmrcených zvířat hledající pomstu musely před Nanabozhem prchnout. Avšak v noci vstupoval do jeho snů Megisovon, přebývající za slaným mořem, a chtěl ho zabít. Megisovon měl bílou tvář a na hlavě světlé vlasy, dlouhé žluté vousy a ohnivé oči, neměl však tělo, byla to jen hlava koulející se rovinou, nic víc, a Tekumseh s ním noc co noc zápasil. Klekal si nad Megisovonem, tloukl ho sobími kostmi a cpal mu do hrdla hlínu; ale když už si Indián myslel, že zvítězil, velká koule se zvedla, její ústa se otevřela, ozval se smích, hlava se koulela po jeskyni, vousy a vlasy se vzňaly, hlava bez trupu se vznesla, poletovala chvíli ve vzduchu a zmizela. Tekumseh však věděl, že se vrátí.

Ve dne si lámal hlavu, co ten sen značí; na začátku tohoto období si totiž ještě dobře uvědomoval, že je to jenom sen.

Jednoho dne hlasitě vykřikl. Poznal už Megisovona, teď znal už jeho jméno. To jméno bylo Miči malsa, Dlouhý nůž. Světlé vlasy a vousy, bílá tvář — byl to nepřítel jeho lidu, bílý člověk, mohl ho vraždit každý den i každou noc, a přece se nazítří objevil znovu, větší a silnější než dřív. Nanabozho mu ukázal jeho úkol. Právě tak jako bůh Nanabozho kdysi zavraždil Megisovona, i když toho netvora chránili dva ohniví hadi, i když Nanabozhův člun chtělo zadržet celé smolné moře, i když byl Megisovon nezranitelný až na jediné nepatrné místečko na hlavě, právě tak mu teď ukazoval bůh jeho lidu úkol: Zabít bledou tvář, která rudému muži kradla jeho vlast, která přišla vraždit rudé muže, ženy, dokonce i děti, skalpovat je a dát si za ukořistěné skalpy platit, bledou tvář, která hubila zvěř v lesích a ryby v řekách, takže teď rudí lidé trpěli hladem…

Tekumseh pobíhal po své jeskyni pronásledován démony a štván trpkými myšlenkami, v duchu se mu vynořovaly obrazy z minulých válek, viděl nepřátele, které pobil on i jeho bratři, ale ať jich pobili sebevíc, jejich počet neklesal, naopak, vzrůstal. A i když zabili mnoho bledých tváří, daleko víc rudých mužů padlo pod noži a pažbami bělochů, mnohem víc jich zastřelily ty jejich nikdy nechybící pušky. V Zemi zeleného rákosí, kdysi lovišti jeho lidu, se teď rozléhaly rány sekyr, kácely se stromy na stavbu domů, znovu tam práskaly výstřely, které rozháněly a hubily stáda kentuckých bizonů, houfy jelenů, množství zajíců. Zvěř tam už začínala být vzácná. Uzavřených osad bylo sice v Kentucky ještě málo, ale všude už vyrůstaly jednotlivé chaty, roztroušené sruby bělochů bydlících o samotě. A říkalo se, že napřesrok na jaře, tedy teď už letos zjara, chtěli přes hory vtrhnout do Tekumsehovy vlasti další ohromné výpravy bledých tváří. Tuhle zprávu, kterou už zaslechl v Chillicothu, mu v Detroitu se škodolibým úšklebkem potvrdili Irokézové.

Indián usedl ke svému bubnu a rozmlouval s Nanabozhem. Sevřel nástroj mezi koleny a prsty temně vířil na napnuté zvířecí kůži, zpíval si tiše sám pro sebe, mluvil hlasitě s bohy svého lidu, svolával i podzemní mocnosti, odvážil se dokonce přizvat i anamakkie na pomoc v boji proti Dlouhým nožům, ale z hloubi jeskyně se ozýval jen divoký, hluboký smích. To přišli anamakkiové, když je zavolal, usadili se kolem něho, i když byl venku bílý den — v téhle díře však byla tma —, civěli na něho svými prázdnými očními důlky v bledých mlhavých tvářích, smáli se bezzubými dásněmi, otvírali tlamy a hrdla měli černá jako noc, žvatlali a chichotali se a pořád se přibližovali s hrozivými posunky, až nakonec vyskočil, chytil sobí kost, buben vzal do levé ruky a prudce do něj udeřil. Přitom skočil oběma nohama do rosolovitých tváří démonů hloubky, zimy a noci, že se až zatřásli a zalezli do svých skrýší. Ale přestože před ním ustupovali, když na ně hrozivě dorážel, shromažďovali se za jeho zády, táhli se za ním, vysmívali se mu a dráždili ho. V týlu se mu usadila jakási drobná mátoha s vlhkými drápy. Když se ohnal, zamávala křídly a vznesla se, ale hned vzápětí slétla znovu na stejné místo, tentokrát jako velká šedá lepkavá moucha.

Noc co noc ho navštěvoval Megisovon, přilétal tiše s bílým obličejem a hořícími vlasy k Šavanovi, tančil a vznášel se kolem něho, šklebil se na něho, zaútočil ve chvíli, kdy to osamělý, opuštěný, bojující a těžce dýchající Indián nejméně očekával, a nebylo ho možno zasáhnout, když se rudoch rozpřáhl k bodnutí nebo úderu. Indián po něm vystřílel všechny své šípy, ty pronikaly netvorem, jako by to byl jen vzduch, usmrtit ho však nedokázaly. Někdy se zdálo, že příšerný protivník má radost, když si může ze Šavana tropit šašky, pak chytal jeho šípy očima, nosem i ústy a nakonec byl jimi obsypán jako dikobraz ostny. Nebylo ho však možno poranit, hlasitě se zasmál, otřásl se a všechny šípy spadly na zem.

Každý večer, než se uložil k spánku u ohně, si Tekumseh přichystal velké kosti zabitých sobů, aby je měl po ruce. Konce tlustých polen zasunul do plamenů, a když se mu v noci zas zjevil ten ohnivý bledý obličej, oháněl se po něm kostmi, hořícími větvemi, sekyrou a tomahavkem. Ale všechno bylo marné. Nakonec ten doutnající do ruda rozpálený obličej zmizel v některé z jeskynních stěn, Tekumseh však věděl, že příští noc s ním bude muset zápasit znovu.

Šavan by si byl přál všechny tyto události pokládat za sny, když se pozdě ráno probouzel. Cítil se však celý jako rozbitý a byl unaven jako po skutečném těžkém několikahodinovém zápolení, toulec měl prázdný, a když začal hledat šípy, nacházel je trčet ve stěnách jeskyně nebo ležet s ulámanými hroty někde na zemi. Sobí kosti a přichystané větve nacházel rozmetány, zčásti roztříštěny v nejrůznějších koutech tohoto velkého prostoru, a přece dobře věděl, že je večer položil vedle sebe, aby byl připraven, kdyby se objevil protivník.

Začal se obávat, že snad ztratí rozum, přinutil se však ke klidu a k chladnému rozmýšlení. Poznal, že mu Nanabozho chce zjevit jeho úkol, a tento úkol spočíval v tom, aby bojoval proti bělochům, proti Miči malsům na život a na smrt a aby zachránil svůj lid před zkázou. Proseděl celý den a přemýšlel, napadala ho stará kouzelná zaříkávání, prastaré písně, které kdysi slýchal od své matky, slova, která pronášel jeho otec před zahájením onoho lovu, kam poprvé s sebou vzal mladého Tekumseha… Vzpomínal na zaklínadlo, kterým zahajoval kmenový kouzelník každé tři roky se opakující Sluneční slavnosti. Byla to jen zčásti srozumitelná slova ve starobylé řeči, vzývání Velkého králíka, slunečního boha Nanabozha…

Seděl tu zahloubán a úporně se probíral svými vzpomínkami, až si konečně slovo za slovem zase připomněl celé to dlouhé zaklínadlo. Dědilo se v jeho kmeni z kouzelníka na kouzelníka, nikdo už nevěděl, kdo je vyřkl poprvé. Pověst vypravovala, že je prvnímu šavanskému kouzelníkovi předříkala sama Nokomis, Nanabozhova babička a matka Měsíčního srpku.

Zpíval si sám pro sebe stará zaklínadla a nacházel bezpečí. Vracela mu sílu a víru. Znovu se zas cítil jako malý chlapec v matčině vaku, vystlaném mechem a zaječími kůžemi. V takových vacích s sebou indiánské matky všude nosí své maličké. Jak dlouho už neviděl squaws svého kmene, jak vynášejí na zádech své dcerky a synky ven z vesnice, když chodí pracovat na kukuřičná nebo slunečnicová pole. Tam potom ukládaly své maličké do velkých kožešinových brašen zavěšených na stromech v poli. Kojenci vystrkovali hlavičky z otvorů v pytlích a křičeli nebo vřískali jako špačci. Někdy byl takový strom celý ověšen dětmi, jako byl na podzim plný ovoce.

Když se mu příšerné strašidlo příští noci zase zjevilo, zatímco venku nad hlavou zuřila bouře, Tekumseh zazpíval staré zaklínadlo do Megisovonových skelných očí, přivolával bohyni Nokomis a Měsíční srpek a lovce Nanabozha, zapřísahal ho při dvou ohnivých hadech, které Nanabozho zabil, při náčelnících anamakkiů — medvědech, jimž stáhl kůži — a smích v Megisovonově strašlivé tváři mizel, vystřídala jej smrtelná hrůza, kutálející se hlava ztrácela schopnost létat, žluté vlasy a vousy přestávaly hořet, hlava spadla na zem, Tekumseh však zpíval a zpíval, jeho hlas mohutněl, Tekumseh prožíval své vítězství:

Vrátil jsem se zpátky k hrobům,

vrátil jsem se k Nokomis a Měsíčnímu srpku

a ke Králíku spočívajícímu v těle své matky,

vrátil jsem se k matkám a otcům,

k svému lidu

a zvítězil jsem nad obludou.

Zdvihl obsidiánovou sekyru a rozpoltil bledému strašidlu lebku. A zatímco jindy žádný úder ani žádné bodnutí nezanechalo na netvorovi jizvu, zatímco vznášející se hlava jindy po každém úderu zase splynula jako mlha, teď se rozlomila, na podlahu vytékala temná tekutina a vsakovala se do země, přízrak se zhroutil, zaznělo dlouhé naříkavé zavytí, a Megisovon se pak už nikdy nevrátil. I podzemní mocnosti teď nechávaly Tekumseha na pokoji, on však den ze dne zpíval staré kouzelnické formule, sám skládal vítězné písně a byl plný radosti a síly.

Pochopil, co si přeje Nanabozho. Měl přivést svůj lid zpátky ke starým bohům, měl jej zbavit všech zvyků, které mezi něj pronikaly s příchodem bělochů, a pak se mu také podaří zničit Miči malsy právě tak, jako teď přemohl Megisovona.

Za několik dní se sněhová bouře přehnala, přišlo zas stálejší počasí a Tekumseh se vydal k pobřeží. Dorazil tam už za dva dny, našel velkou eskymáckou vesnici a Eskymáci ho přijali jako boha, protože současně s ním se vrátil starý vůdce psího spřežení jejich kmenového náčelníka. Tento pes se totiž na počátku zimy nějak pomátl a uprchl. Velké a zlé zvíře, které se obvykle vrhalo na každého cizince, vběhlo Indiánovi do cesty těsně předtím, než narazil na eskymácký tábor, a protože mělo tak obrovskou radost, že zas potkává člověka, připojilo se s kňučením a lísáním k němu. Pes Tekumseha zavedl do svého starého tábora a tam už se od Indiána nechtěl hnout. Eskymáci to pokládali za znamení svých bohů a jejich náčelník vlastníma rukama vystavěl pro Tekumseha uprostřed tábořiště sněhovou chatu, iglú.

Vždyť i oni všichni prožili tu několikatýdenní bouři, věděli, že osamělý člověk by byl v takovém nečase ztracen, tajně se vydali po jeho stopách a zjistili, že opravdu vedou z vnitrozemí. Byl sám, neměl žádné psí spřežení k saním, nebylo myslitelné, že přišel opravdu od západu, jak na jejich otázky stále znovu odpovídal gesty i mimikou… Musel se vynořit z útrob země nebo sestoupit z nebe. Rozhodně bylo moudré být s takovou bytostí zadobře.

Šavan zůstal několik týdnů u svých nových přátel, s talentem dětí přírody se brzy naučil, jak se s nimi dorozumět, lovil společně s nimi tuleně a lední medvědy, naučil se veslovat v kajaku a s celým kmenem se pak vydal na jih. Plavili se v člunech podél pobřeží, setkávali se s jinými kmeny, stěhujícími se na sever, přepadla je bouře, zahubila čtvrtinu mužů z jejich kmene a zničila polovinu všech kajaků. Nakonec se Tekumseh od žlutých lidí se štěrbinovitýma očima, kteří se k němu chovali tak pohostinně, odloučil a zamířil na jih, aby se vrátil ke svému lidu. Ženy plakaly a muži mu přinesli dary. Vůdce psí smečky však Indiána opustil, jakmile jeho kajak zmizel z dohledu ostatních člunů. Mohutný pes, který se stal v těchto týdnech Tekumsehovým nejvěrnějším průvodcem a který seděl v jeho kajaku až do poslední chvíle, otáčel hlavu a dlouho vyl, nakonec skočil do ledové vody a plaval za čluny lidí, u nichž vyrostl. Tekumseh pak vesloval úplně sám, právě tak jako k Eskymákům sám přišel. V kajaku měl kůži obrovského medvěda, měl maso a kožešiny a zbraně a silné paže.

Byl sám, jeho pádla se nořila do vody v pravidelném rytmu. Když si potřeboval oddechnout, vystoupil na břeh a odpočíval; když se chtěl najíst, najedl se. Byl sám, měl dost času a promýšlel svůj plán. Chtěl zachránit svůj lid; dost dlouho čekal, nevyskytnou-li se jiní, kteří by to vykonali. Přišla chvíle činů. Vesloval směrem k jihu, stále k jihu, přemýšlel a zpíval. Prošel v zimě severními ledovými pláněmi, a nepodlehl, zápasil s Megisovonem a přemohl jej. Tekumseh seděl ve svém kajaku, vesloval, plavil se po moři a zpíval stará zaklínadla svého lidu.

Nanabozho je se mnou,

Nanabozho je s námi —

Nanabozho, vítězi nad Megisovonem,

přemožiteli podzemních mocností,

Nanabozho, synu Měsíce a vnuku Země,

svěř mi svůj luk, Nanabozho…!

Kata-he-kasa pozorně naslouchal, když Letící šíp — to bylo Tekumsehovo válečné jméno, které mu propůjčil sám hrdinný Cornstalk — vyprávěl o svých zážitcích. Tekumsehova slova byla slova člověka, který nemá zapotřebí se vychloubat a sám sebe vynášet. Vrchní náčelník držel v pravé ruce malé, na okrajích ostře nabroušené, vlastníma rukama vyrobené klíšťky z mušlí, a když Tekumseh mluvil, vytrhával si jimi pečlivě všechny vousy. Vyškubával si i chloupky na obočí, pokud tam trochu povyrostly, a zbavoval se každého vlásku, který chtěl vyrazit na jeho těle. Jen bělostříbrné vlasy, které měl svázané do vysokého uzlu na temeni hlavy, nechal na pokoji.

Když Tekumseh skončil svou zprávu a vydechl s hlubokým vnitřním vzrušením, posluchač na sobě nedal znát ani nejmenší pohnutí. Sebemenším pohybem neprozradil, co si myslí. Ještě značnou chvíli pokračoval ve své ranní toaletě a nepřestal, dokud neodstranil i poslední chloupek v levém podpaží. Tekumseh trpělivě čekal. Nakonec však upřel Kata-he-kasa oči na svého mladšího druha a řekl: „Slyšel jsem, ó Tekumtho.“

Pak zase oba seděli mlčky, zahaleni v bílých oblacích páry prozářených rudým odleskem ohně.

Krátce nato oba mladí bojovníci polohlasně volali, že parní lázeň skončila; chopili se větší nádoby, nabrali do ní z dřevěných nádrží studenou vodu a polévali jí potem se lesknoucí těla náčelníků. Ti si to dali ještě dvakrát zopakovat, pak oba seskočili na podlahu, zabalili se do kožešin a vyběhli ven, dolů k řece, ke koupališti.

Slunce už vyšlo, nad vodou ležela ranní mlha, v řece bylo plno mužů a chlapců. I Kata-he-kasa a Tekumseh skočili do chladných vln.

Slyš mou přísahu, lide šavanský

Život v Chillicothu pokračoval svým obvyklým během. Každé ráno procházel ulicemi některý starý muž, náčelník nebo zkušený lovec nebo válečník, hlasitě vyprávěl o hrdinském činu některého muže z dávno zašlých časů nebo teprve z poslední doby; někdy přidal i pár moudrých průpovídek nebo staré přísloví — a na svých teplých lůžkách uvnitř chat seděli polovzpřímení a do přikrývek z medvědích, vlčích nebo bizoních kůží zabalení chlapci a poslouchali. A tak se učili už od časného rána, učili se od nejstarších mužů a osvojovali si úctu ke stáří, k hrdinským činům a k dějinám svého kmene.

Jakmile však vyvolávač skončil svá vyprávění tradičními slovy: „Domluvil jsem. Poslouchali jste, chlapci šavanští?“, rozletěly se kožešinové závěsy na dveřích, svěží, jasné hlasy hlučně vykřikly: „Slyšeli jsme tě, otče a náš starší bratře!“ a pak se čtyřletí, šestiletí, osmiletí, dvanáctiletí a čtrnáctiletí chlapci rozběhli, co jim nohy stačily, k bráně v palisádách. Tam už čekal vůdce chillicothské chlapecké družiny — a nikdo nechtěl přijít poslední, aby se mu ostatní neposmívali. Se smíchem a křikem se seřadili, vůdce dal znamení a všichni se hnali přes pole dolů k řece, po zeleném svahu, posetém žlutými, modrými, bílými a červenými jarními květy, až dolů na břeh a odtud pak mohutným skokem rovnou do vody.

Pro čtyřleté a pětileté to nebylo vždycky snadné, na svých krátkých nožkách doběhli vždycky až poslední a občas některý z nich zaváhal, když byla mlha nad řekou zvlášť hustá a když se

voda zdála ještě příliš studená. Ale vůdce byl nemilosrdný, do vody museli všichni, a tak skákali se zavřenýma očima a na tělech jim už předem naskakovala husí kůže. Ještě dobře, že každý měl někde staršího bratra, bratrance nebo kamaráda, který toho baculatého bojovníčka zachytil a nedržel ho dlouho pod vodou. Velikým obloukem vylétal jeden takový skrček za druhým z vody na břeh a tam se směl zase zabalit do kožešin a kožených přikrývek. Hned to také dělali s roztřesenými údy a s promodralými rty, ale s pýchou v očích, protože ani tentokrát nekřičeli ani nezaplakali. A pak se jeden po druhém rozcházeli ke svým obvyklým hrám a poslouchali plni závisti a žárlivosti, když někdo z nich vyprávěl, že ho otec, strýc nebo bratr vzal s sebou na lov. To byla velká touha všech těchto hnědých chlapců: jít jednou, konečně jednou na opravdový, velký lov…

Ženy a dívky vycházely z chat teprve po chlapcích. Po dvou nebo po třech se ubíraly dolů k řece, jak je svedla dohromady náhoda nebo přátelství, myly se nebo se koupaly na vlastním koupališti, které bylo odděleno od koupaliště pro muže a chlapce, dohlédly na kůže visící v kouři u malých kožených stanů nebo ještě naložené v louhu v koželužských jámách, prohlédly dřevěné nádobky u čepů na cukrovém javoru a přesvědčily se, zda v některých z nich už nepřetéká sladká šťáva, rozdělaly oheň pod hliněnými džbány a hrnci, v nichž se z této šťávy vařil hustý sirup — vždyť bylo jaro a javor byl plný šťávy a květů, byla doba sklizení cukru.

A později ve dne, když slunce už stálo výš, zavěšovaly maso z poslední kořisti, nakrájené na dlouhé tenké, stejnoměrné proužky, na koženou šňůru napnutou na slunci v závětří mezi chatami, nechávaly maso vysoušet v poledním žáru nebo krájely sušené maso na malé kousky a v moždířích z tvrdého dřeva je drtily na prášek. Z toho se pak dělal pemikan, konzerva indiánského bojovníka, směs masového prášku, morku z kostí a medvědího sádla. Osamělí lovci, kmenoví poslové a zvědové si toto jídlo brali na cesty, používali ho prostě ti muži, kteří se nemohli zdržovat lovem. Sáček pražených kukuřičných zrn a bizoní měchýř naplněný pemikanem — to stačilo na dny i týdny…

I slunečnice potřebovaly ošetřit, a sotva se kukuřičné klasy na polích začaly obalovat zrny, bylo třeba v budkách rozestavených všude mezi vlnícími se klasy umístit hlídky. Na vyvýšených plošinách nad dozrávajícími klasy pak seděly ženy po dvou i po třech, hrály hru s peckami ze švestek nebo šily šaty pro děti a každou chvíli tloukly do gongu, aby zaplašily z polí ptáky…

Tak vypadala u rudých kmenů práce žen a dětí.

Muži vycházeli z hliněných chat nejpozději, vždyť se teprve minulého večera vrátili z lovu, a lov na ryby, ptáky nebo na divokou zvěř byl obtížný a namáhavý, protože poblíž vesnice byla zvířata plachá a šípy nelétaly tak daleko, jak by měly. I člověk zvyklý na lov to pocítí, když má zastřeleného metrákového jelena nést na zádech na míle daleko lesem, nahoru a dolů po lesních stezkách a obchodních cestách; i velký lovec, který dobře ovládá své zbraně, ví, co to znamená, pronásledovat smrtelně raněné zvíře křovím a podrostem přes potoky a řeky, dokud se kořist nezhroutí… Není nic hloupějšího než povídačky o líných Indiánech, kteří přenechávají veškerou práci ženám! Jen kdyby tak někdo z takových peciválů, kteří tyhle věci vykládají, jednou zkusil zastřelit třeba jen prérijního zajíce lukem a šípy. Ten by pak mluvil jinak.

Ano, muži vycházeli z chat poslední — pokud ovšem nevyrazili už dávno před východem slunce pěšky, na koni nebo na kánoi do zaroseného lesa, aby pro rodinu opatřili potravu.

Jinak vysedávali v uličkách, na volném prostranství nebo i na střechách, opravovali si zbraně, štípali kámen na hroty kopí a šípů, vyráběli oštěpy na rybolov, ty měly vidlicoví té hroty, nebo šípy na ryby, ty se pak přivazovaly tenkými, ohebnými a jen několik stop dlouhými šlachami k lukům, takže zasažená ryba nemohla se šípem uniknout. Aby se i šíp udržel v těle kořisti, to zajišťoval hrot opatřený háčkem…

Ano, Indiáni měli pořád dost práce; několik lovců kroutilo jelení šlachy na tětivu, jiní opravovali kresby na pláštích z bizoní kůže a přidávali k nim nové. Jiní dohlíželi na koně v ohradách, protože se často stávalo, že některý štvaný bizon se pokusil nabrat koně na rohy nebo že se kůň při divoké jízdě lesem poranil o zlomenou větev; docházelo i k poškození kopyt a všechny tyhle rány bylo třeba pečlivě ošetřit.

Jestliže se některý z mužů cítil nějak nemocen, odebral se do parní lázně. Museli také opravovat kánoe z kůry — a tak měli pořád co dělat, museli pracovat, namáhat se, lovit — anebo měli dost důvodů k odpočinku a k poradám.

Tekumseh se po svém návratu do Chillicothu přizpůsobil tamnímu životu, jako by byl odešel jen na týden, jako kdyby po celé měsíce nezápasil o svůj život ve sněhu a v zimních bouřích, jako kdyby nezvítězil nad Megisovonem a nezískal jasnou představu o svém životním úkolu. Vycházel na lov, aby své rodině obstaral potravu, nejedním tučným jelenem vyjádřil svůj dík Kiš-kalvovi, který se za jeho nepřítomnosti staral o Tekumsehovu ženu a dítě, a vůbec si mladý náčelník počínal tak, jako by nepozoroval, že se k němu v očekávání upírají zraky celého kmene.

Jen pozdě večer, když v ostatních chatách všichni už dávno

spali, vysedával ještě u své práce a Krystal, dcera starého Cornstalka, s níž se po zavraždění bělovlasého hrdiny oženil, Krystal, jeho krásná a něžná žena, mu pomáhala při posledních úpravách kožešiny z ledního medvěda, kterou si přivezl ze severu. Ve světle dohořívajícího ohně seškrabovali poslední zbytky masa z rubu kožešiny, rozprostírali ji, natahovali a promašťovali, přišívali k tlapám drápy, protože hrozilo nebezpečí, že vypadnou, preparovali lebku a chrup, a když konečně jednoho večera — vlastně v noci — byli hotovi a ještě jednou přehlédli výsledek své práce, přinesl Tekumseh z odlehlého kouta chaty kožešinu hnědého medvěda a rozprostřel obě obrovské kůže na podlahu. Hnědá kožešina pocházela ze zvířete, které chtělo vyrušit shromáždění Psů u Hurónského jezera a které pak Tekumseh jediným šípem složil, a tak změnil hrozivé znamení anamakkiů v jeho pravý opak. Kiš-kalva tenkrát vzal s sebou hnědou kožešinu do Chillicothu a v zimních měsících ji zpracoval.

Náčelník seděl beze slova před oběma kožešinami, paží se opíral o kolena a hloubavě se díval k zemi. Před očima se mu vynořovala jeho dlouhá cesta, zážitky celého uplynulého roku, jeho snahy pohnout kmen Šavanů k válce proti kentuckým hraničářům. Viděl před sebou plameny ozářený bledý obličej Megisovonův, zpíval si pro sebe píseň, která tenkrát v labradorské jeskyni zahnala přízraky.

V uších mu zněla i odpověď Daniela Boona, když se ho zeptal, chce-li se v budoucnu vyhnout Zemi zeleného rákosí, jak tenkrát Boon vykřikl: „Nikdy! Nikdy to neslíbím!“ A viděl před sebou i výraz Kožené punčochy při tomto výkřiku. Ten úlek nad pouhým pomyšlením, rozhořčení, zlost, pevné odhodlání raděj zemřít než vzdát se Kentucky.

Proti mladému zamyšlenému náčelníkovi seděla Krystal s rukama zkříženýma na prsou, zvedala k němu svůj krásný souměrný obličej a její velké černé oči se zalévaly slzami. Věděla, co Tekumseha pronásleduje dnem i nocí, při bdění i v neklidných snech, a její srdce se chvělo úzkostí.

Rudá, pokojná záře tiše hořícího ohně zalévala obě mlčící postavy, dopadala i vzhůru k trámům chaty, kmitala se na kuchyňském nářadí, na zbraních a válečných ozdobách pána domu, na lůžku malého chlapce, který klidně spal a oddechoval zabalen v přikrývkách. Venku nad lesy a řekami širé země se vznášelo noční ticho, hvězdy plály pokojným leskem. Tekumsehova hruď se zdvihala při dlouhém vzdechu. Jeho cesta byla určena. Ted už se nedalo váhat, teď už nešlo uhýbat od pevně stanoveného plánu.

Za několik dní se shromáždili Šavani na obvyklém místě pro slavnosti na břehu Sciota. Vysoká koruna katalpy tu čněla jako obrovská zelená pochodeň nad kotlinou, kolem níž se kmen rozsadil podle rodů a oddílů. Váleční náčelníci a stařešinové seděli před každým rodem a za nimi čekaly ženy a děti.

Kata-he-kasa, vrchní náčelník, seděl na dřevěném křesle pod katalpou. Především tam však seděl Modrý kabát, Tekumsehův zarytý nepřítel, a na svých dřevěných nosítkách tam ležel Kožený ret, prastarý náčelník rodu Želv. Oba sem přišli ze svých vesnic a chtěli zabránit tomu, aby Letící šíp nezískal celý kmen na svou stranu. A i když jejich místa byla dost daleko od Lelašikaha z rodu Medvědů, přece jen nebyli od tohoto třetího Tekumsehova nepřítele tak vzdáleni, aby se s ním nemohli dorozumět třeba jen jediným pohybem. Kožený ret si svou nenávist k Tekumsehovi stále pěstoval, zdálo se, že právě touto nenávistí bělovlasý stařec přímo omládl, vždyť sledoval všechny přípravy na prostranství bystrými pohledy. Nezapomněl svému o tolik let mladšímu sokovi ono pokoření a porážku, kterou mu Tekumseh připravil loni na podzim před celým národem. Kožený ret teď čekal na příležitost k pomstě.

Kata-he-kasa dal znamení, aby se začalo, a Viděl jsem vycházet slunce, chillicothský herold, nebo kdybychom se chtěli vyjádřit prozaičtěji, vyvolávač a radniční sluha, požádal o klid. Stál před velkým bubnem vydlabaným z kmene, potaženým na obou koncích kůží a umístěným na dřevěném podstavci, a kostěnými paličkami na něj několikrát hlučně udeřil.

Před Kata-he-kasovým dřevěným křeslem leželo v trávě něko

lik vampumových pásů a pergamenových svitků. A co se stalo teď, to bylo možno občas vidět u všech algonkinských kmenů. Šavani se shromáždili, aby si připomněli obsah smluv uzavřených s bělochy nebo s cizími indiánskými kmeny. Mladí lidé se měli dovědět, k čemu se zavázal kmen a k čemu jeho protivníci, chlapci se měli poučit, co obsahují smlouvy, měli si uvědomit, že rudý muž nežije v lesích bez cíle jako rys nebo jelen.

Náčelník Lelašikah, Ten, který kráčí proti proudu, povstal a ujal se slova. Nejprve mluvil o smlouvě, kterou uzavřel Leni Lenape, „praotec“ všech kmenů algonkinské skupiny, před více než sto lety „pod jilmem“ na mořském pobřeží v dobách, kdy „poradní oheň“ Lenapů byl nejdůležitější v celé zemi a kdy se k „praotci“ obraceli o radu ve všech důležitých záležitostech nejen všechny kmeny algonkinské, ale i Irokézové a Huroni. Bílý muž tehdy poprvé vkročil na toto pobřeží a Indiáni ho vlídně přijali a vítali ho.

Potom přišly na řadu další smlouvy. Smlouvy Šavanů s Katavby, s Kríky a Čiroky, když kmen sídlil ještě na Floridě a v Georgii. Smlouva s Lenapy a s Miamii, kteří přenechali Šavanům zemi na sever od Ohia. Byly vysvětleny podmínky, za kterých Šavani zemi převzali. Lelašikah podrobně vyložil, za jakých okolností měl kmen právo lovit i na území obývaném Miamii a kolik dílů kořisti jim pak musel odevzdat. Následovala smlouva, kterou uzavřel Cornstalk s lordem Dunmorem a v níž byly vymezeny hranice mezi územím Šavanů a bělochů…

Lelašikah zvedal jeden vampum za druhým, vysvětloval znaky, které tam byly vetkány, počítal korálky podle jejich barvy, pomalované kousky dikobrazích ostnů, obarvené kožené šňůry, přesně vysvětlil, kteří náčelníci smlouvy uzavírali, na svitcích pergamenu ukázal podpisy, kterými byly úmluvy potvrzeny. A třebaže ovšem neuměl číst, přece jen přesně znal jména bílých mužů podepsaných na smlouvách a z přiložených totemových znaků dovedl vyčíst jména náčelníků, kteří při jednání zastupovali své kmeny.

Podrobně vyložil, který kus země, která část území byla podle znění jednotlivých smluv bělochům prodána nebo darována a které části se museli Indiáni vzdát po válečné porážce. Byly tu dokonce kopie soukromých smluv, které jednotliví náčelníci uzavřeli s různými hraničářskými rodinami. A kmen poslouchal se vzrůstající nelibostí další a další zprávy o postoupení území, o darech, o prodejích — a tváře se ještě víc zasmušovaly, když se uváděly ceny, které běloši zaplatili. Pár pušek, několik vlněných přikrývek, skleněné korálky, soudek kořalky…

Lelašikah předčítal monotónně; po jeho pravé i levé straně seděli dva stařešinové rodu, šedovlasí, shrbení muži, poslouchali a sledovali moudrýma očima předčitatele. Měli mu vpadnout do řeči, kdyby se v něčem zmýlil, ani jednou však nebylo zapotřebí náčelníka opravit. Nálada kmene byla stále tísnivější, zloba a rozhořčení vzrůstaly. Každý, i ten zcela prostoduchý, mohl jasně poznat, že je při každém prodeji, při každém odstoupení pozemků běloši napalovali, že je podváděli a vykořisťovali. A už zase hrozilo nebezpečí, že jednoho dne budou donuceni uzavřít další smlouvu s těmi Miči malsy, kteří ještě dnes bez jakékoli smlouvy, protiprávně pronikali do Kentucky, na jih od Ohia.

Když Lelašikah odložil poslední vampum, rozhostilo se na okamžik ticho jako v hrobě. Pak vyskočil Tekumseh a zavolal na celé prostranství:

„Lide šavanský, slyš, co mluví Tekumtha!“

Zdvihl se země dva zašněrované velké balíky a šel s nimi volně až na nejhlubší místo v celé kotlině, na jejíchž okrajích seděli šavanští muži a ženy. Tam ho mohli všichni dobře vidět. A všichni ho také viděli. Na holé kůži měl zřetelně namalovaného velkého psa ve skoku. Tělo psa bylo modré a kolem hlavy mu vlála krvavě červená stuha. Nepřicházel tedy jako náčelník ani jako bojovník nebo lovec, předstupoval před ně jako vůdce družiny Psů a vůči nikomu z celého shromáždění nebyl vázán poslušností. Až k zemi visela rudá páska, jejíž konec si uvázal Tekumseh kolem čela.

Všichni spatřili modrou kresbu, na všech stranách se diváci otáčeli po bojovnících, o nichž bylo známo, že také patří mezi Psy, všichni si přáli zahlédnout Šípa a Kiš-kalvu, dva družinové podnáčelníky… Ano, tamhle seděli v kruhu dalších, na místě, které jim příslušelo v řadách jejich rodu; seděli a nehnuli ani brvou, přes ramena měli přehozeny lehké pláště, které jim zakrývaly i hruď… i ostatní tu byli v pláštích, protože se už ochladilo, ale najednou si mnozí diváci uvědomili nápadný rozdíl. Bojovníci tu seděli s nahými hrudníky nebo v pláštích, jak koho napadlo, ale Psi byli v pláštích všichni.

Tekumseh rozvázal balíky, pokynul dvěma bojovníkům, aby se přiblížili, aby poklekli a rukama se opřeli o zem.

Teď mohli konečně všichni vidět, co balíky obsahovaly: Tekumseh přehodil přes jednoho bojovníka hnědou, přes druhého bílou medvědí kůži, takže oba pod nimi zmizeli.

V davu to zašumělo údivem. Tekumseh stál najednou mezi dvěma medvědy. Všichni přece viděli, že to nejsou opravdová zvířata, ale kouzlo hry začalo na diváky působit. Čeho tím chtěl Tekumseh dosáhnout? A kdopak kdy slyšel o bílém medvědu, kdo ho kdy viděl? Všichni pochopili, že začíná nový tanec „Viděl jsem“, který se jistě vyrovná slavnému Tekumsehovu tanci z loňského podzimu.

Tekumseh se obrátil tváří k vrchnímu náčelníkovi. Stál mezi oběma medvědy a opíral se o kopí. Teď se rozlehl prostranstvím jeho mocný hlas:

„Slyšte — ó slyšte — ó slyšte, bojovníci šavanští! Z vampumových pásů, z kožených šňůr a z tenkých pomalovaných kůží četl Lelašikah a mluvil o starých smlouvách. Chci vám vyprávět o nové smlouvě, kterou uzavřel Tekumtha na svém velkém putování na severu.

Slyšte, co říká Tekumtha!“

Odmlčel se, aby se soustředil. Pak znovu začal hlubokým hlasem:

„Nanabozhovi, velkému lovci, a jeho lidu vypověděli válku anamakkiové. Došlo k boji. A zatímco oba kmeny spolu zápasily a obě strany ukořistily mnoho skalpů, Nanabozho se vzdálil a vyhledal bílého a hnědého náčelníka podzemních mocností.

Našel je oba ležet pod jedním jilmem. A Nanabozho se vtělil do stromu, oba náčelníci zvětřili nepřátelský pach a vrhli se na jilm.

Lide šavanský, ty víš, jak ten boj skončil. Tvoji starci o něm vyprávějí při slunečních slavnostech, když hoří ohně rovnodennosti. Nanabozho přemohl a zabil nepřátele, rozpáral je, stáhl jim kůži a ušil z ní dva kožichy, první na den, druhý na noc.“

Dav naslouchal stržen vyprávěním. V takových záhadných proslovech, které však všem připadaly srozumitelné, bylo nebezpečí a dobrodružství, odvaha i úzkost, a srdce se nerozbušilo jen ženám.

Tekumseh zavolal na oba medvědy: „Vstaňte!“ Obě postavy se vztyčily. Strhl prvnímu bojovníkovi s těla hnědou medvědí kůži a položil si ji sám přes ramena:

„Hle, ó muži šavanští, kožich na noc!“

A odhodil jej.

„A zde —“ navlékl si kůži ledního medvěda, „vidíte plášť na den!

Nanabozho poslal Tekumthu nahoru na sever,“ pokračoval mluvčí po krátké přestávce, kdy diváci až zapomínali dýchat, „a ukázal mu, že ho miluje a ochraňuje. Zastřelil jsem jedním šípem náčelníka podzemních mocností, který nám přišel uhasit oheň zapálený na počest Velkého lovce. A zastřelil jsem i druhého, který se oblékl do kůže medvěda bílého jako sníh.“

Obdivný šum a výrazy tísnivého napětí prolétly mezi diváky, potom však všechno zas utichlo. Sám Kata-he-kasa tu seděl předkloněn, očima visel na vyprávěčových rtech, i když z vyprávění v lázni znal už skoro všechno, o čem tu mladý náčelník mluvil. Indián si však rád i poněkolikáté vyslechne zvěsti o hrdinských činech.

Ted líčil Tekumseh své zážitky ze zimní cesty. Představoval všechno sám, předváděl velkou pantomimu, gesty znázorňoval svou plavbu na kánoi, lov, návštěvy u cizích kmenů, několikaměsíční putování na sněžnicích napříč ledovými pustinami severu, líčil uragán, před nímž se v poslední chvíli stačil zachránit v jeskyni, a pak slovy, křikem, písněmi a mimikou vyjádřil svůj zápas, zápas se strašidelnou Megisovonovou hlavou, zápas trvající celé dny a noci.

Když pak mluvil o svém konečném vítězství, když zazpíval starou kouzelnickou píseň, která mu pomáhala v jeskyni, a když mu potom vytryskl z hrdla vítězný zpěv, který se několikrát opakoval a stále se stupňoval, strnulé postavy diváků zase ožily. Přejížděly si dlaněmi čela, jako by chtěly zaplašit zlý sen…

Šum v kruhu posluchačů zesílil a změnil se v hukot, členové družiny Psů vytáhli zpod plášťů klapačky a chřestidla a teď jimi mávali. Malé, duté, na obou koncích tenkou kůží potažené, jako ruka tlusté a jako prst dlouhé bubínky, v nichž byla slunečnicová jádra, chřestily při každém pohybu, klapačky z kostí klapaly ve větru, v želvích krunýřích harašily pecky ze švestek; někteří drželi mezi koleny opravdové bubny a vířili na nich prsty. K tomu nejprve tiše bzučeli, potom stále silněji a silněji zpívali jednotvárnou, hned stoupavou a hned zas klesavou melodii.

A Tekumseh pokračoval. Líčil svůj život u Eskymáků, nebezpečnou zpáteční cestu kajakem, svůj zápas s přílivem a odlivem na řece svatého Vavřince, mluvil o hřmících Nanabozhových vodách na velké řece — i tam tedy byl, opravdu, byl to oblíbenec Velkého lovce! —, o bouři na Ontariu, o své rozmluvě s Inglismanem a posléze o svém návratu do Chillicothu. Líčil své pocity, jak ho dojalo, když spatřil vlnící se kukuřičná pole, kruhové chaty nad srázem a přátele koupající se v řece.

A ještě jednou pozvedl hlas, že zněl jako troubení losa nad močálem:

„Po dlouhé cestě, která mě vedla po temných stezkách, jsem poprvé znovu spatřil pokojné večerní nebe nad chillicothskými ulicemi, Veliký králík se usmíval z měsíce noční tmou až na mne dolů. — Ale mír je lež, bojovníci šavanští, a kdo věří mírnému vánku, zažije ráno kruté probuzení.

Válka a smrt se převalily ze Země zeleného rákosí přes řeku Šavanů, celé tlupy Miči malsů sestupují z hor do temných a krvavých údolí.

Hrozí nám nebezpečí, bojovníci šavanští! Jen zbabělec si sype písek do očí, jen slaboch si zacpává uši, jen ten, kdo raději umírá hlady, než by bojoval, necítí na jazyku hořkou příchuť každého jídla.

Tekumtha zápasil s Megisovonem a přemohl jej; Tekumtha mluvil s Nanabozhem a dostal od něho úkol. Tekumtha uzavřel svou smlouvu.“

Náčelník ještě zvýšil hlas, vášeň mu vnukala nejpalčivější slova, stál tu se zaťatými pěstmi, hrud se mu křečovitě dmula, křičel, až se to rozléhalo po celém prostranství, muži i chlapci, ženy i dívky tajili dech, nějaké dítě se dalo do pláče, jen chřestidla a klapačky jednotvárně hřmotily, bubny vířily, ale Tekumseh je překřičel:

„Neštěstí rudého muže přišlo ve chvíli, když náčelníci začali prodávat a rozdávat půdu bílým vetřelcům. Věřili jsme, že bledé tváře jsou čestní lidé, ale jsou to zloději, lupiči, a když mluví, lžou, ať chtějí nebo ne.

Neštěstí přišlo, když náčelníci začali prodávat zem svého lidu za pár mizerných přikrývek, za ohnivou vodu, za lži a sliby.

Neštěstí odejde, nebude-li už nikdo i nit právo prodávat zem, kterou vládce života nedal jemu, ale kmeni, národu, všem.

Proto jsem tam v jeskyni, když mě chtěl Megisovon zabít a bouře mi hřměla nad hlavou, slíbil Velkému lovci Nanabozhovi, že už nikdy nestrpím, aby se prodávala země bílým lupičům. A když jsem složil tento slib, vydal Nanabozho Megisovonovu hlavu do mých rukou.

Slyšeli jste, bojovníci šavanští, mou smlouvu s Nanabozhem.

Není zaznamenána na žádném vampumu ani na kožené šňůře. Ale svědky jsou tyto dvě kožešiny, které Tekumtha vyrval náčelníkům anamakkiů.“

Stál tu rozkročen, jedna jeho noha spočívala na bílé, druhá na hnědé kožešině.

„Vzhůru, muži mé družiny, povstaňte, váš náčelník mluví. Ke mně všichni, kdo nosíte na prsou modré znamení, kdo posloucháte mých rozkazů!“

Po tomto zvolání vstávali na všech stranách bojovníci, kteří patřili k družině, přiběhl Kiš-kalva i Šíp, oba podnáčelníci; přinesli vůdcovské kopí a Zvěd se stromu a Čtyři polední ohně, oba nejmladší z družiny, drželi svazek šípů s vetknutým tomahavkem.

Tekumseh předstoupil, hodil konec rudé čelní pásky před sebe na zem, Kiš-kalva pozvedl kopí, mocným rozmachem proklál stuhu a přibil ji k zemi. Pak ustoupil, Kiš-kalva a Šíp uchopili oběma rukama svazky šípů a Psi se za nimi seřadili do čtyř oddílů. I příslušníci družiny z jiných šavanských vesnic se k nim připojili.

Ostatní diváci zůstali sedět, mlčeli a čekali. Tohle bylo něco, co ještě nikdo z nich neviděl. Každý si teď mohl všimnout, že všichni Psi mají na prsou modré znamení, protože rozhalili pláště, a každý věděl: Ti bojovníci tam uprostřed prostranství podléhají Tekumsehovým rozkazům. Každý si uvědomoval, že tohle všechno bylo předem připraveno, Psi věděli, co se stane, ale mlčeli o tom.

Vzrušený, dopředu nachýlený tu seděl Kata-he-kasa, ale Modrý kabát a Lelašikah, Tekumsehovi nepřátelé, zesinali ve tváři zlostí. A Kožený ret klesl na své lehátko, hlava mu padla na opěradlo, díval se vzhůru. Nikdo nemohl poznat, zda poslouchá, nebo spí, protože měl zavřené oči.

Chřestidla a klapačky oněměly, na prostranství se rozhostilo ticho. Tekumseh rozpřáhl obě ruce, obrátil se k měsíci v úplňku, visícímu na bledém, teprve začínajícím soumrakem potemnělém nebi, upřel svůj pohled vzhůru a řekl:

„Vyslyš mě, ó Nanabozho, bože mého lidu, popřej sluchu všem, kteří tu stojí a vnímají moje slova. Slyš mou přísahu, lide šavanský.

Tekumseh, Horský lev chystající se ke skoku, neustane, dokud se neuzavře přátelský a spojenecký kruh všech kmenů u Velkých jezer, všech kmenů, které mluví naší řečí, kruh sahající až ke kmenům na okraji věčného sněhu, ke kmenům na širých rovinách u Minišoše a u Otce řek, kterého nazýváme Na-mesi Sipu9*, až na jih, ke kmenům v Jahodových horách a u Velkého solného jezera.

Tekumtha neustane, dokud se kmeny putující k velkému domu našeho praotce Leni Lenapa zase nespojí v pevném svazku jako kdysi. Vždyť Čipevájci, Otavájci, Potavatomijci, Miamiové, Piankeshawové, Lenapové, Saxové a Lišky, Veové a Peoriové, Nantekokové a všichni ostatní naši pokrevní příbuzní mají v srdci zabodnutý šíp. Tekumtha jej vyrve, abychom mohli opět žít.

Vyzvu ke spojenectví rychlé jezdce z kmene Dakotů, Pauníe, Osagy a Komanče! Tekumseh promluví u poradních ohňů Čiroků, Kríků, Čoktů a Čikasů, rozjede se k Seminolům a Vičitům a neustane, dokud nezaloží velký svaz zahrnující všechny muže, jejichž kůže je rudá. Uková řetěz, který obemkne všechny rudé národy.

Tekumtha neví, kolik let a zim bude na splnění svého poslání potřebovat, ale jednou přijde den, kdy Tekumseh pozvedne ruku h posvátným kopím, a toho dne vzplane velký poradní oheň všech rudých národů. Žádný náčelník nebude už mít právo, aby z půdy, která nepatří jemu, ale Nanabozhovi, prodal nebo daroval ani takový kousek, který lze přikrýt bizoní kůží. Žádná smlouva nevstoupí v platnost — i kdyby pod ní byla totemová znamení třeba dvaceti náčelníků —, pokud se neuzavře u velkého poradního ohně.

Od tohoto dne se určí hranice mezi rudým a bílým lidem a tam, kde bílý muž tuto hranici bez povolení překročí, rozhodne o něm tomahavk poradního ohně. Takový člověk bude ztracen. A jestliže některý náčelník přece jen prodá půdu, bude souzen jako zrádce národa.

Poslyš, co mluví Tekumseh, lide šavanský: Od toho dne, kdy se zapálí tento poradní oheň, neštěstí našich národů a naší krve pomine.

Smlouva je uzavřena, stvrdil ji sám Nanabozho, když vydal Megisovona do Tekumsehových rukou. A vás beru za svědky, muži z družiny Psů!“

Mladý náčelník mluvil stále hlasitěji, jeho slova se rozléhala prostranstvím jako burácení hromu za bouře. V jeho tváři, před chvílí ještě zohyzděné nenávistí, se zračila smrtelná, slavnostní vážnost.

Teď se obrátil, vztažené paže mu klesly, ustoupil o několik kroků, aby ho všichni muži z družiny Psů mohli vidět, a řekl:

„Slyšeli jste slova, která promluvil Pes šavanského lidu. Vyslechněte teď i rozkaz, který vám vydávám:

Ode dneška už nesmí žádný rudý muž zemřít rukou nebo zbraní bojovníka z družiny Psů.

Od této chvíle vám zakazuji vstoupit na nečistou válečnou stezku ať proti bledým tvářím, nebo proti mužům, jejichž kůže je rudá. Tak dlouho, dokud vás Tekumthův rozkaz této zapovědí nezprostí.

Ať se stane cokoli, šavanští Psi se vystříhají boje a zabíjení, dokud nepřijde den, kdy vás Letící šíp Šavanů povede do poslední bitvy proti všemu, co má bílou kůži.

Nosím na svých prsou znamení Psa. Nosím na svém čele rudou pásku a svírám ve své ruce družinové kopí.

Kdo se vzepře mé vůli, toho zabiji vlastníma rukama.“

A náhle se divoce otočil. Nenávist a pohrdání vyzařovaly z jeho proměněného, zlobou zohyzděného obličeje, proti všem starým pravidlům vytrhl kopí ze země, zamával jím vysoko nad hlavou a zařval směrem, kde seděli Modrý kabát a Kožený ret:

„Slyšíte to, nepřátelé v mém vlastním kmeni? Kdo se vzepře mé vůli, toho zabiji touhle svou vlastní rukou, tímto kopím, o němž nikdo neví, kdo je kdy zhotovil!“

Tekumsehova slova zaměstnávala myšlenky Šavanů celé týdny. Každý cizinec, který zavítal do vesnice, uslyšel o řeči, kterou pronesl vůdce družiny Psů, a dožadoval se podrobnějších zpráv o průběhu slavnosti. A kdo o tom ještě neslyšel, spatřil modré znamení Psa na prsou všech příslušníků družiny, protože od toho dne je stále nosili na těle a úzkostlivě dbali, aby nevybledlo. Dokud nosili toto znamení, podléhali Psi přísné disciplíně panující odpradávna v těchto vojenských sdruženích, existujících u všech indiánských kmenů. A současně se vymykali z pravomoci rodových i kmenových náčelníků.

Jinak pokračoval život v Chillicothu obvyklým způsobem. Psi chodili stejně jako ostatní bojovníci na lov, koupali se nebo po namáhavé práci odpočívali. Tekumseh sám opouštěl vesnici na celé dlouhé dny, a když se vracel, míval kánoi vrchovatě naloženou loveckou kořistí.

Jednoho dne vzkázal Kožené punčoše, aby k němu přišel. Starý hraničář musel odevzdat všechny své zbraně, dokonce i nůž, ale uvnitř chillicothských palisád se směl pohybovat zcela volně. Tekumseh mu vykázal za příbytek jednu z malých chat a Daniel Boon se cítil poměrně spokojen. Získal si dokonce řadu přátel, především mezi dětmi. Spravoval jim rozbité hračky, vyřezával jim luky a šípy — k tomu účelu mu vždycky některý Šavan ochotně půjčil nůž —, vyráběl chlapcům čelenky do vlasů, děvčatům kožené váčky a celý Chillicothe se mu obdivovaly když jednou při stavbě nové hliněné chaty docela sám zdvihl kmen stromu, s nímž se Indiáni plahočili, a zasunul jej na správné místo jako rohový pilíř čtvercové místnosti. Náhodou šel tenkrát kolem a s živým chlapským zájmem přihlížel, jak se staví trámoví; byl vždycky ochoten naučit se něco nového, a když si všiml, že se muži v odhadu váhy stromu přepočítali, bez váhání jim přispěchal na pomoc. Ze všech stran se sem sbíhali bojovníci, prohlíželi si kmen a nepokrytě vyjadřovali Kožené punčoše své uznání.

Daniel Boon se všude mohl volně pohybovat; jakmile se však jen přiblížil k bráně v palisádách, zvedli se na všech stranách Šavani, přišli k němu a bez sebemenší nezdvořilosti ho požádali, aby se zase vrátil. I přímo ve vesnici cítil, že ho bez ustání pozoruje pár slídivých očí. Brzy si všiml, že několik mladých bojovníků mělo stále příkaz, aby ho střežili. Bylo naprosto samozřejmé, že všude, kam přišel, se za ním obracely všechny zraky. Bílý muž byl v Chillicothu velká vzácnost, oči žen a dětí se upíraly zpola zvědavě a zpola ustrašeně na obávaného Miči malsu, vždyť to byl nejslavnější muž ze všech kentuckých hraničářů.

Daniel Boon si tedy nikterak nemohl stěžovat na špatné zacházení. Když však ráno vídal vycházet slunce nad východními lesy, když zrakem sledoval ptáky letící k severu, musil sebrat všechno sebeovládání, aby se dokázal tvářit lhostejně a spokojeně, a umínil si, že zachová klid, aby nevzbuzoval podezření a aby zvolna uspával bdělost stráží a pozornost celé vesnice…

Zkušený hraničář a lovec byl připraven na to, že bude dlouho muset dokazovat svou trpělivost. Byl pevně rozhodnut, že uprchne. Byl však mužem, který umí potlačit svou touhu. Nechtěl ani v nejmenším zanedbat opatrnost. Až se jednou pokusí o útěk, musí být zdar tohoto podniku plně zajištěn. A příliš dobře znal lidi, aby věděl, že i ten nejsvědomitější strážce se unaví, bude-li den za dnem a týden za týdnem zjišťovat, že jeho zajatec zřejmě na útěk ani nepomýšlí.

Tekumseha zahlédl v posledních týdnech jen jednou, a to náhodou, ale k hovoru s ním se nedostal. Zaslechl něco o náčelníkově tanci „Viděl jsem“, ale nedověděl se nic o obsahu toho tance. Indiáni na všechny jeho otázky zarytě mlčeli a Daniel Boon se brzy vzdal všech pokusů dozvědět se o tomto tanci něco víc, protože všechny tváře se zachmuřily, jakmile udělal v tomto směru sebemenší narážku.

Nemohlo mu však ujít, že Tekumseha přijímali všude, kde se objevil, s nápadnou úctou, že se za ním dívaly všechny děti, že ženy ustupovaly, když se blížil, a že muži záviděli těm, s nimiž delší dobu rozmlouval.

Proto byl Kožená punčocha tak zvědavý, co mu náčelník chce, a vyhověl jeho pozvání s větším spěchem, než byl normálně zvyklý.

Zvěd se stromu, kterého Tekumseh poslal za Boonem, odvedl Koženou punčochu k bráně v palisádách. Čekala tam na něj skupina mladých bojovníků, a když se běloch přiblížil, přistoupil k němu Tekumseh, podal mu pušku, kterou mu odebrali hned po příchodu do Chillicothu, podal mu i váček s kulkami a růžek s prachem a řekl krátce, ale docela přátelsky:

„Dlouhá puška už jistě touží po tom, aby se podíval do lesa. Ať nás tedy Dlouhá puška doprovodí.“

Daniel Boon sáhl chvatně a překvapeně po podávané zbrani. Hned ji poznal, podle starého zvyku ji prohlédl, napřímil se a rozesmál se na celé kolo. „Děkuji ti, Indiáne. A když už mi dáváš pušku, tak si snad budu smět i vystřelit.“

Tekumseh zůstal vážný. „Mladí šavanští bojovníci mají dnes vidět opravdového střelce. Ať Dlouhá puška střílí tolikrát, kolikrát bude chtít.“

Potom vykročil z brány, Daniel Boon za ním a k nim se připojilo asi třicet mladých bojovníků.

Boon brzy pochopil, že Tekumseh si přeje, aby předvedl své střelecké umění. Odebrali se na paseku na druhém břehu Sciota a Šavani ho nedočkavě obklopili. Kožená punčocha si však nejprve připravil provazový vytěrák a vyčistil jím pečlivě hlaveň. Indiáni udiveně sledovali každý jeho pohyb. Zpozoroval to a zasmál se: „Kdo zanedbá svou pušku, kdo připustí, aby se v ní usazovala špína a rez, ten si nesmí myslet, že dovede střílet, náčelníku.“

Potěžkal pušku v levici. Chtěl těmhle Indiánům ukázat, co je to střelba. Byl jako vyměněný. Mít zase v ruce pušku — a k tomu svou starou, věrnou pušku —, to blažilo. Z člověka se stával hned jiný chlapík.

Pozorně nabil, ještě vsedě, pak vstal a rozhlížel se po nějakém cíli.

Stáli na malém lesním pažitu ve vysoké trávě, padesát až šedesát kroků od okraje lesa. Usmál se pod vousy. V zeleném listí jednoho stromu objevil černý kožich.

„Vidíte toho medvěda na černém dubu, na té nejspodnější větvi? Je skoro celý schovaný v listí, myslí si, že ho odtud nespatříme. Už ho vidíte? Dávejte pozor!“

Zalícil pušku, zamířil ústím hlavně k obloze nad korunou stromu, pak ji pomalu skláněl až na cíl, zahřměl výstřel, sklonil zbraň, rána ještě nedozněla, a už se ozval poděšený výkřik, škrábání a hrabání a z listí se těžce zřítil mýval. Válel se ještě v trávě, ale Indiáni se k němu rozběhli a křičeli úžasem. Něco takového ještě nikdy neviděli! Pak obklopili zvíře, které se dosud zmítalo ve smrtelném zápase, a když k nim Kožená punčocha pomalu došel, ustupovali před ním téměř plaše a uctivě. Byla by to na takovou vzdálenost mistrovská rána, i kdyby byl vidět celý medvěd na holé větvi! Ale vždyť z něho nemohli zahlédnout téměř nic… Jaký lovec musí být tenhle běloch, když dovede tak přesně odhadnout, v kterém místě asi bude srdce, když je to místo zcela zakryto listím na stromě!

Počínaje tímto dnem chodil Daniel Boon každé ráno do lesa a Indiáni se učili střílet. Kožená punčocha si mohl stokrát opakovat, že je to bláznovství, co tady tropí…, že tím bude mít na svědomí snad smrt některého bělocha…, mohl si stokrát umiňovat, že bude dávat rudochům nesprávné pokyny; kdykoli zjistil, že někdo z nich nechal pušku zrezavět, že někdo nasypal příliš mnoho prachu, že někdo nepřitiskl pušku dost pevně k rameni, vzkypěla v něm střelecká krev a on jim musel ukázat, jak se to dělá správně. Stával se dokonce divokým a hrubým, když musel přihlížet, s jak neuvěřitelnou nedbalostí zacházeli rudoši se svými puškami, někdy ovšem dost ubohými. A mladí chlapíci si nechávali jeho hrubosti vždycky znovu líbit, protože se chtěli naučit zacházet s puškou tak, jak to dovedl Tekumseh. Náčelník měl Loganovu školu. A Logan zdědil toto pochopení pro zbraně po svém bílém otci. Tekumseh se ve střelbě vyrovnal mnohému bělochovi, i když se samozřejmě nemohl měřit s Boonem.

Stříleli do zvlášť označených míst na stromech, do tenkých kmenů, do malých kousků kůže zavěšených na některé větvi — a jednoho dne přinesl Boon opravdový střelecký terč. Napnul do dřevěného rámu starou do bělá vydělanou bizoní kůži a dřevěným uhlíkem na ni namaloval kruhy. Znovu měli Šavani příležitost obdivovat se bílému muži. Na co všechno nepřijde takový Dlouhý nůž! Dávali si opravdu záležet, Tekumseh nešetřil chválou ani výtkami a po necelých dvou týdnech se projevila už celá řada dobrých střelců. Jejich úspěchy bojovníky stále pobízely a mladý Zvěd se stromu byl radostí bez sebe, když ho jednou za zvlášť dobrý zásah pochválili Tekumseh i Daniel Boon zároveň.

Když se následujícího dne Psi zase shromáždili u brány v palisádách, přišel Šíp a smutně sděloval, že má polámanou pušku, a že tedy dnes nemůže střílet. Boon pušku prohlédl a opravdu se ukázalo, že se poškodil zámek a že se nedá opravit.

Ale právě toho dne chtěli uspořádat střelecké závody mezi Šípem a Zvědem se stromu a všichni s napětím očekávali jejich výsledek. Šíp se vychloubal, že mladého bojovníka porazí. Teď ovšem bylo se střílením konec.

Tu poradil Kiš-kalva, aby Šíp zašel do chaty Bílého orla. Vrátil prý se včera večer z delšího lovu a jistě prý mu pušku půjčí. Chata Bílého orla byla docela blízko. Šíp tam vešel, zmizel ve dveřích, uběhlo pár vteřin a ostatní se zatím už připravili k odchodu.

Vtom zazněl z chaty výstřel a ozval se tlumený výkřik.

Tekumseh se obrátil a naslouchal, co se děje naproti, v hliněné chýši. Všichni sebou škubli leknutím. Tekumseh přešel na druhou stranu a vstoupil do chaty. Boon tam vešel mimoděk za ním.

V chatě seděl Šíp před mrtvým tělem Bílého orla, nehýbal se a strnule hleděl na strašlivě zohavenou hlavu svého druha. Matka Bílého orla, stará bělovlasá žena, stála skloněna s pokleslými rameny a opírala se o pilíř. V matném světle, které sem pronikalo dveřmi, vypadala jako dřevěná socha.

Za Koženou punčochou vešli dovnitř ještě Kiš-kalva a jiní bojovníci z družiny Psů. Postavili se do půlkruhu a stále se sem ještě tlačili další. Všichni mlčeli.

Po dlouhé chvíli ticha řekl konečně Tekumseh:

„Neštěstí potkalo Kukuřičný snop a dva statečné muže našeho kmene. Leží tu mrtvý bojovník — a byl to tvůj syn, matko. Urči teď sama, co se má stát s tím, který tvého syna zabil.“

Stará žena neodpovídala. Šíp zvedl hlavu a díval se na nešťastnou matku. Namáhavě potlačoval své pohnutí, až konečně ze sebe pomalu a těžce vypravil:

„Víš dobře, Kukuřičný snope, že tvůj syn mi sám řekl, že v hlavni není prach. Nechci zmírnit trest, který mi určíš, ale musíš vědět, že v mém srdci nebylo žádné nepřátelství k Bílému orlu. Neštěstí potkalo nejen tebe, ale i mne. Tekumtha mluvil pravdu.“

Stará žena pořád ještě stála a mlčela, zvedla hlavu a hleděla na příchozí. Její zrak však nespočinul na tvářích mladých bojovníků, zalétal do dálky a zdálo se, jako by poslouchala, jak v lese šumí stromy, které šuměly kolem vesnice už od té doby, kdy tu vyrostly první chaty.

Mladí bojovníci stáli bez hnutí. Viděli, co se děje v myšlenkách Kukuřičného snopu, a nikdo se neodvažoval rušit ten rozhovor, který vedla se svým právě zesnulým synem. Kukuřičný snop zůstala teď docela sama na světě. Její muž i všechny její děti zemřeli dříve než ona. Zemřeli na strašnou nemoc, kterou je nakazil bílý muž. Našli ho bezmocného ve srubu hluboko v lesích, odnesli ho do své chaty a pečovali o něho. Bílý muž se z nemoci uzdravil, ale indiánská rodina zemřela na neštovice, které měl běloch v krvi už předtím, než ho našli. Jen Kukuřičný snop a Bílý orel zůstali naživu — tenkrát, před lety. A dnes byl i Bílý orel mrtev.

Po dlouhé, tísnivé přestávce promluvil znovu Šíp:

„Zabil jsem tvého syna. Zab mě místo něho nebo poruč, aby mě moji druzi zbavili života.“

Kukuřičný snop obrátila tvář k mluvčímu. Dlouho se na něho dívala a nakonec řekla cizím, prázdným hlasem:

„Bílý orel je mrtev. I když mi nabízíš svůj život, jemu už život nevrátíš. Bílý orel byl statečný muž a bojovník, Nanabozho z něho udělá náčelníka ve věčných lovištích. Nežádám tvůj život.“

Šíp vstal, zvolna přistoupil k ženě, která se jen s námahou držela na nohou. Postavil se před ní se sklopenou hlavou a řekl tiše:

„Dovol, abych se stal tvým synem, stařenko, abych pro tebe obstarával maso, jako to dělal Bílý orel.“

Kukuřičný snop položila po dlouhé přestávce ruku na pravé rameno člověka, který před několika okamžiky usmrtil jejího syna. Tíha bolesti jí podlamovala nohy, opřela se o Šípa, podívala se na něho a pak kývla hlavou.

Potom klesla na zem vedle mrtvého.

Tekumseh s mladými lidmi vyšel ven, i Daniel Boon a Šíp opustili chatu. Venku rozeslal Tekumseh posly k příbuzným Kukuřičného klasu, aby se dostavily ženy a zazpívaly písně nad mrtvým.

Kiš-kalva odešel za Kata-he-kasou. Bílý orel patřil k totemu Medvědů, a protože Kate-he-kasa stál v čele tohoto rodu, měli povinnost hlásit mu tento případ jednak jako nejstaršímu členu rodu, jednak jako vrchnímu náčelníkovi.

Kukuřičný snop opravdu přijala Šípa za syna a on se za několik dní s celou svou rodinou, s ženou a dětmi nastěhoval do chaty, kde Bílý orel tak dlouho bydlel se svou matkou. Kukuřičný snop našla nové příbuzné.

Celý případ na Daniela Boona hluboce zapůsobil. Kladl si otázky, jak asi by takové neštěstí skončilo u jeho bílých krajanů. Vypukl by obrovský rozruch, bylo by plno křiku a proklínání a příbuzní zabitého by se jistě hned snažili mstít; bez několika vražd by se to neobešlo. Daniel Boon poznal, že Indiáni takhle nejednají snad z netečnosti, vždyť bolest staré ženy i hluboká lítost Šavana Šípa byla každému zřejmá; i po několika týdnech a měsících ji každý mohl postřehnout.

Později mohl pozorovat, jak ohleduplně zachází Šíp se svou adoptivní matkou; přirozený cit upřímné účasti a palčivé zvídavosti vedl Daniela Boona v příštích dnech často do chaty Kukuřičného snopu. Rádi ho tam vždy uvítali a Kožená punčocha proseděl pak celé hodiny u ohniště v chatě a díval se a poslouchal, co se tam dělo. Byl svědkem toho, jak docela cizí lovci kladli staré ženě před dveře ulovenou zvěř, jak mladé i staré ženy přicházely a přinášely jí sladký chléb nebo připravená jídla, a snad nejvíce starým lovcem otřáslo, když jednoho dne pozoroval asi desítileté děvčátko, které přineslo z pole náruč květin a zasazovalo je do země u vchodu do chaty Kukuřičného snopu. To dítě sem nikdo neposlal. Když dívka skončila svou práci, postála ještě chvíli u květin, ale okamžitě utekla, když zahlédla Koženou punčochu.

Bílý orel odpočíval v „háji mrtvých“ na márách, oblečen do svého válečného kroje a zabalen do kožešiny čerstvě zabitého medvěda, vlci vyli kolem plošiny postavené vysoko nad zemí a na ní na lehátku vystlaném šalvějovým listím odpočíval mrtvý. A život ve vesnici šel dál.

Dnes večer?

Jednoho dne se Tekumseh bez velké slávy vydal na svou první velkou cestu do severních vesnic a stanových táborů, na jednu z těch cest, které ho od té doby po celá dlouhá léta zaváděly do všech končin indiánské země, aby tam kázal, napomínal a burcoval.

Tekumseh odevzdal velení nad družinou Psů Kiš-kalvovi a Šípovi, ještě jednou jim vštípil svůj zákaz zúčastnit se válečných výprav a vyšel pak ven z palisád. Doprovázelo jej dvacet Psů. Nesli bílou a hnědou medvědí kožešinu, vůdcovské kopí a oba svazky šípů se sekyrami vetknutými doprostřed.

Asi za měsíc vstoupil časně ráno Kata-he-kasa do chaty, kde bydlel Daniel Boon, stále ještě střežený mladými šavanskými bojovníky. Vysvětlil mu, že se usnesli přijmout jej do kmene Šavanů a že mu vybrali za ženu Bílou medvědici.

Daniela Boona zalila horkost pod šedou kšticí, ale ovládl se a poprosil o čas na rozmyšlenou. Druhého dne si dal svou nastávající ženu ukázat. Byla to bělovlasá, ale ještě docela statná, i když trochu ušmudlaná žena a měla už tři dospělé syny. Její muž padl v boji proti bělochům. Teď měl Daniel Boon napravit křivdu, kterou jí způsobili lidé jeho rasy, měl se starat o její obživu a naučit její syny všemu, co je třeba znát pro život v lesích.

Po několika dnech váhání se Daniel Boon poddal. Kata-he-kasa ho zavedl do chaty Bílé medvědice. Žena i její tři synové ho už očekávali s rozzářenými obličeji. Kata-he-kasa tu hned zůstal na svatební hostinu, která vzápětí následovala, protože Bílá medvědice věděla, co se sluší a patří. Podávala se tučná psí pečeně, koláče ze zelených kukuřičných zrn, voda s cukrovým sirupem a jelení kýta…

V zásadě si Boon ke svému přijetí za člena kmene jen blahopřál, vždyť tato adopce dokazovala, že jeho klidná, spokojená tvář, jeho lhostejné chování, jeho ochota přiložit ruku k dílu všude, kde toho bylo zapotřebí, bdělost Šavanů přece jen ukonejšila. Přitom však ani na okamžik nepustil z hlavy myšlenku, že při první příležitosti prchne.

Teď tedy z něho udělali Indiána, teď dostal i oficiálně to jméno, pod kterým byl mezi Indiány znám odjakživa: Dlouhá puška. Získal je jednak proto, že jeho zbraň měla dlouhou, protáhlou hlaveň, spíše však proto, že dokázal bezpečně zasáhnout cíl i na takové vzdálenosti, že se to rudochům zdálo až nepochopitelné. Vrátili mu zbraně, protože každý zajatý rudý bojovník, kterého cizí kmen přijal mezi sebe, ztratil ve svém vlastním kmeni všechnu úctu. Šavani byli dost naivní a věřili, že tomu tak je i u bledých tváří. Žádného Siouxe, kterého adoptovali Šavani, by nikde mezi siouxskými kmeny už nepovažovali za svého příslušníka. Útěk byl tedy nemožný. Chtěl-li však zajatec zůstat Siouxem, musel adopci odmítnout. Pak se ovšem nevyhnul smrti u mučednického kůlu.

Ano, Boon se stal Šavanem a už příštího dne zpozoroval, že jakékoli hlídání přestalo, že se stal svobodným člověkem. Vyšel z brány, a nikdo mu v tom nebránil; vydal se na druhý břeh řeky, a nikdo ho nepronásledoval, vrátil se s kořistí až večer, a nikdo se netvářil překvapeně, že ho tu zase vidí. Důvěra Indiánů byla bezmezná a Kožená punčocha měl další důvody k úvahám a přemýšlení.

Boon si čím dál víc přiznával, že až dosud nevěděl o Indiánech skoro nic. Poznal jejich vážnost a důstojnost při poradách, jejich klid při urovnávání sporů, jejich nevázanost a dětinskou radost, viděl pečlivě obdělávaná kukuřičná pole a tabákové plantáže obklopující Chillicothe, zúčastnil se velkého společného rybolovu, jaký by nedokázali lépe uspořádat v žádné bělošské osadě, sám se řídil pravidelným řádem každodenního vesnického života, viděl důvěru, kterou mu věnovali od chvíle, kdy ho přijali do svého kmene — a myslel na to, že většina jeho druhů v Kentucky, pokud se pokládali za zbožné, je přesvědčena, že koná bohulibý skutek, když hubí tyhle „Amonické“, a že každé zavraždění Indiána je vlastně něco jako modlitba. Ostatní, kteří na Boha ani nepomysleli, zastávali názor, že Indián je dravec, kterého je třeba střílet; že je dokonce horší než dravec, protože z medvěda, rysa nebo pumy mohli aspoň stáhnout kožešinu. Indián však neměl ani srst, a tak byl docela neužitečný…

Jednu věc si Kožená punčocha ujasňoval stále zřetelněji: Teď už by nedokázal prostě vyjít si na lov a už se z něho nevrátit. Šavani by ho považovali za podlého věrolomníka a zbabělce a začali by jím pohrdat. Bylo to zvláštní. Daniel Boon dospěl tak daleko, že mu nezáleželo už jen na Tekumsehově úctě, ale i na úctě všech ostatních Šavanů.

Dodržel své slovo v Detroitu, ale ne proto, aby je porušil tady v Chillicothu. Jestliže prchne, musí to být útěk už od prvního okamžiku. Ať ho při tom překvapí kdokoli, musí mu být ihned jasné: Dlouhá puška chce utéct. Bylo to všechno mnohem, mnohem těžší. Chytil se do vlastní pasti. Jeho zdánlivá lhostejnost způsobila adopci a adopce mu teď uzavírala cestu, na kterou původně pomýšlel.

Daniel Boon však byl vynalézavý. Už měl nový plán.

Od chvíle, kdy Tekumseh odcestoval, zavládl v Chillicothu nepokoj. Přicházeli a odcházeli cizí bojovníci, Šavani i muži z cizích kmenů. Do vesnice se dostavil náčelník Modrý kabát, a dokonce i starý Kožený ret, porada stíhala poradu a ve dne v noci duněl hlasatelův buben a zval stařešiny rodů a náčelníky do velké poradní síně. Bojovníci z družiny Psů chodili po ulicích zachmuření, odhodlaní, dívali se přísně a každý den pečlivě obnovovali modré znamení na svých prsou, bojovníci nevycházeli na lov a ženám při hře se švestkovými peckami dost často vypadávala miska z rukou, vyměňovaly si poplašené pohledy i tichá bázlivá slova.

Dostavili se dva náčelníci Leni Lenapů, váleční náčelníci Miamiů a Potavatomijců, připluly dva čluny s anglickými vyslanci z Detroitu, řečnické souboje v poradní síni se prodlužovaly, byly tím tišší a úpornější, čím déle se oddalovalo rozhodnutí. Ale stejně jako dřív i teď dodržovali věrní Psi Tekumsehův příkaz, a přestože angličtí vyjednávači dali vyvalit soudky s rumem a pálenkou, Psi se sesedli před bránou v palisádách a ohnivou vodu pohrdavě odmítli. Ale ostatní, kteří nepatřili do této družiny, si notně přihýbali a večer co večer bylo v ulicích vesnice možno vídat bojovníky opilé až do němoty.

A Daniel Boon poslouchal, co křičí a blábolí. Z úst potácejících se mužů se ozývalo volání po skalpech, slyšel temné hrozby Dlouhým nožům a věděl, že Lelašikah, Modrý kabát i angličtí poslové vyzývají k válečné výpravě proti Kentucky.

Když se vydával na lov, potkával v lese posly vysílané z Chillicothu i běžce, kteří do Chillicothu přicházeli od cizích kmenů. Po lesích táhly už i první válečné houfy cizích národů, ale Boon nosil na svém obleku znamení Šavanů, a tak se nikdy nesetkal s nepřátelským pohledem. Považovali ho patrně za jednoho z kanadských lovců, kteří bojovali ve službách Angličanů a tady, na indiánském území, byli nejvěrnějšími a nejlepšími spojenci rudochů.

Boon se konečně rozhodl. Byl opravdu nejvyšší čas, musí varovat své krajany, a dojde-li k boji, musí jim rozhodně pomoci.

Chata Bílé medvědice, kde teď bydlel se svou novou rodinou, stála přímo u chillicothských palisád; a právě za chatou nahradili nedávno jeden z největších, skoro jako člověk tlustých kůlů čerstvě pokáceným javorovým kmenem. Syrové, ještě vlhké dřevo tohoto kmenu nebude klást jeho noži tak velký odpor jako staré, vyschlé kůly v palisádách. Boon tam už před několika dny pověsil na sušení medvědí kůži, nejdříve byla nápadná, ale teď už se o ni nikdo nestaral. I za měsíčních nocí leželo toto místo v plném stínu chaty. Chtěl se schovat pod medvědí kůži a doufal, že se mu za dvě noci podaří kmen prořezat. Nabrousil si dva velké nože a teď jen čekal na deštivou noc.

Jeho trpělivost nebyla podrobena zvlášť dlouhé zkoušce. Už druhého večera od chvíle, kdy se rozhodl k útěku, se obloha zatáhla a v nočním větru bubnovaly těžké krůpěje letního deště na zem, která po posledních suchých týdnech ožívala stovkami svěžích vůní.

Daniel Boon ležel ve své chatě na lůžku z medvědí kožešiny, poslouchal, jak se z nebe řítí vodní spousty, naslouchal hučení potoků, které se vytvořily v ulicích indiánského městečka a ze všech stran se hrnuly do Sciota. Boonovi bylo jasné, že ochranný příkop, sahající člověku až po pás, vedený na vnitřní straně kolem palisád a určený k tomu, aby při obležení poskytoval obráncům vesnice kryt, se samozřejmě až po okraj naplní vodou, a že se tedy na útěku pořádně zmáčí. Ale voda také odplaví všechny stopy. Boon byl spokojen. Čekal, až všechno ztichne, v chatě i ve vesnici. Při takové bouřce stejně nikdo z chat nevycházel. Cítil se docela klidný, jako vždycky, kdykoli se blížilo nějaké nebezpečí; nechtěl se ukvapit a ještě jednou promýšlel, zda ve svých propočtech někde neudělal chybu. Ne, všechno bylo v pořádku.

Opatrně odhrnul medvědí kožešinu, vstal, složil ji na lůžku tak, že zběžný pozorovatel mohl mít dojem, že pod ní někdo spí, vzal oba nože, ve stínu šikmých stěn obešel ještě teplé ohniště, umístěné uprostřed jako ve všech indiánských chatách, a došel až ke dveřím. Tam ležel pes, ale ten jen zvedl hlavu, podíval se na Boona a zaklepal tiše ocasem o zem, vždyť už se se svým pánem spřátelil. Užuž se Kožená punčocha chystal rozhrnout kůži uzavírající vchod do chaty, když náhle stanul a horko ho zalilo. Jeho plán se zhroutil. Jak jen to mohl přehlédnout! Vždyť mu bylo od samého začátku jasné, že bude potřebovat nejméně dvě noci na to, aby prořezal kmen. Bude-li však dnes pracovat v tom lijáku tam venku a polovinu času stráví v příkopu plném vody, pak mohl skoro vzít jed na to, že ho při tom nikdo nepřekvapí… Ale zato ho víc než jistě prozradí mokré šaty, zmáčené lůžko po návratu, louže pod postelí…

Srdce, které až dosud tepalo tak klidně jako jindy, se mu najednou divoce a silně rozeběhlo, krev mu bušila ve spáncích a ruka vztahující se po kůži u vchodu se roztřásla. Sám si znemožnil útěk, který tak klidně připravoval, tak pečlivě promýšlel.

Kožená punčocha se vrátil zpátky na lůžko. Šlo se mu těžko. Dlouho nemohl usnout, ani se nehýbal. Venku šuměl déšť. Čekal na bouřku, na noci pod mrakem — teď musel čekat na suché počasí. Zatím však mohlo být pozdě. Pořád ho ještě cosi nutkalo, aby prostě vyskočil a uskutečnil svůj plán, vždyť šlo o to, varovat Boonsburg, zachránit ženu, děti. A tento klidný člověk s nervy ze železa tu ležel a nedovedl si poradit. Takhle mohlo pršet celé týdny. Pak bude opravdu pozdě. Do té doby Indiáni jistě vyrazí. A přece se nemohl a ani nesměl pokusit o útěk, zradil by tím sám sebe, byla by to jasná sebevražda. A jestliže minulé dny byly neklidné a plné starostí, pak ty, které přijdou, ty teprve podrobí tvrdé zkoušce Boonovu chladnokrevnost, trpělivost a rozvahu.

Déšť však nezmařil jen plány Daniela Boona, nejinak se vedlo i té části Šavanů, která naléhala na zahájení války. Modrý kabát, Lelašikah, Kožený ret a anglický agent také nemohli dále rozvíjet své přípravy. Tito čtyři svolali celý šavanský kmen i oddíly bydlící v ostatních šavanských vesnicích na shromáždění na velké slavnostní prostranství u Chillicothu, vyzvali k účasti i všechny bojechtivé muže ze sousedních a spřátelených kmenů. Ale prudký liják, který bez přestání padal a měnil lesy v močály a slavnostní shromaždiště v rybník, zpozdil příchod jednotlivých oddílů, a i kdyby se všem bojovníkům podařilo dorazit, nebylo teď možné uspořádat shromáždění, pronést řeč, která by bojovníky rozohnila, a dospět k nějakému obecně přijatému usnesení.

Konečně se po čtyřech dnech začalo nebe vyjasňovat, zvedl se ostrý studený vítr a za soumraku se znovu počaly na bledém, jasném nebi rozžíhat hvězdy, které až dosud zůstávaly tak dlouho skryty za mraky. Vítr ženoucí se v bouřlivých náporech vysušil neobyčejně rychle ulice vysoko položeného indiánského městečka, náhle zase ožily uličky mezi chatami a kruhovými domy, bylo živo i venku před palisádami, i dole u řeky. Chlapci dováděli a děvčata výskala, psi se jako obvykle rvali na ulicích o ohlodané kosti, ženy ještě za soumraku ohledávaly škody, které voda způsobila na polích, muži se hned dali do práce a tam, kde to bylo zapotřebí, opravovali domy.

I Boon si vyšel ven, ale zůstal stát, jako by ho někdo udeřil do prsou. Příkop kolem palisád byl téměř suchý. Ještě v posledních hodinách musela ta průtrž mračen někde podemlít opevnění a voda pak vytekla z příkopu po svahu k řece. Kožená punčocha hned uhodl, co to znamená: díru pod palisádovou stěnou. A také to znamená: útěk a svobodu — ještě dnes v noci!

Naštěstí nepotřeboval nikterak skrývat svou radost a své vzrušení, vždyť všude jásaly děti, čvachtaly se v loužích, všude vládla spokojenost, ze všech stran se ozývalo žertovné volání a radostný hluk.

Loudal se jako všichni ostatní k místu, kde se vytvořil průlom. Muselo to být tam, kde příkop klesal nejhlouběji k řece, tamtudy se v posledních dnech nepřetržitě valil proud. Jen tam se mohla půda sesout. Obložení příkopu, spletené z rákosu a z vrbového proutí, to tedy nevydrželo.

Palisádová hradba se skládala z kmenů tlustých asi půldruhé stopy, otesaných do kulatá a nahoře zašpičatělých, které byly jeden vedle druhého zapuštěny do země. Přímo nad zemí byly kmeny svázány silným vrbovým pletivem, které při obležení chránilo ležící obránce před šípy, protože utěsňovalo mezery mezi jednotlivými kůly do šířky asi dvou a půl palce. Tento pás z vrbového proutí byl asi dvě stopy široký. Nad ním pak byl přibližně stejně široký pás, v němž mezery mezi kmeny nebyly ucpány. To byly střílny pro obránce. Protože kmeny v palisádách byly kulaté, měli střelci, ležící těsně za nimi, poměrně velmi široký úhel k rozhledu a mohli svými šípy nebo kulkami ostřelovat široký prostor, kdežto střely obléhatelů nemohly mít žádný účinek, pokud nepronikly přímo mezerami. Nahoře pak byly kmeny zase spojeny vrbovým pletivem, které zabraňovalo tomu, aby příliš vysoko létající šípy nezranily někoho ve vesnici daleko za hradbami.

Celá stěna z kůlů pak byla v určitých vzdálenostech ještě podepřena šikmými těžkými trámy.

Bylo v souladu s indiánským způsobem boje a s dostřelem jejich luků, že rudoši neměli zájem na tom, aby drželi nepřátele ve velké vzdálenosti od hradeb. Naopak, měl se dostat co možná nejblíže a pokud možno se i pokusit palisády přelézt. Proto nebyl na vnější straně hradeb žádný vodní příkop, kdežto na vnitřní straně hned za stěnou z kůlů byl asi tři stopy hluboký suchý příkop. V něm byl bojovník zcela kryt, jakmile se tam přikrčil.

A právě tento příkop měl přinést Danielu Boonovi štěstí. Při posledním lijáku se ve chvilce naplnil, v nejhlubším místě voda přetekla a celé dny se valila vrbovým pletivem do Sciota, strhávala s sebou stále více hlíny, nakonec strhla celou stěnu příkopu a odplavila ji. Palisádová stěna odolala, protože vrbové pletivo bylo silné a podpěrné kůly byly dobře ukotvené.

Shromáždilo se tu půl Chillicothu, lidé se chtěli přesvědčit, jaké škody voda napáchala. Daniel Boon se k nim připojil. Nikdo se nedomníval, že by hrozilo nějaké nebezpečí. Byl přece mír, přesvědčili se, že palisády drží pevně, široko daleko nebylo ani stopy po nepříteli — a i kdyby mělo dojít k obléhání (naposled došlo k něčemu takovému za časů starého Cornstalka, od té doby však už uplynulo dvacet let, teď už se na to pamatoval jen málokdo…), kdyby se tedy blížil nepřítel, jen ať si zkusí proniknout touhle dírou! Byla by to na něj báječná past, stačilo tam postavit pět až šest bojovníků s napřaženými tomahavky a ti by zakrátko ucpali průlom těly nepřátel…

Ale sotva někdo myslil takhle daleko. Vyprávění o neustálých indiánských válkách jsou báchorky, které si vymýšlejí jen žvanilové. A nejen to. Boj mezi indiánskými kmeny začínal formálním vypovězením války. Předtím byla jakákoli nepřátelská činnost zakázána. A je to zvláštní — tihle „divoši“ ten starý obyčej přísně dodržovali. Teprve bledé tváře zavedly nové způsoby. To běloši si přisvojovali právo vpadnout bez nejmenšího varování do indiánské vesnice, pobodat a postřílet všechno, co jim vběhlo pod nohy, a potom pokrytecky bědovat nad rudošskou zákeřností, když jim to „divoši“ opláceli.

Šavani nevěnovali tedy trhlině v palisádách žádnou zvláštní pozornost, jen jediný člověk tu stál s rozzářenýma očima a nemohl se dočkat večera. Najednou bylo všechno tak prosté. Proplížit se ve stínu podél domů, poslední kus cesty se proplazit v příkopě, proklouznout pod palisádami, pak po svahu dolů až k místu, kde byly uloženy vesnické kánoe… Bože, teď bude těžké, dokonce velmi těžké jen zachovat klid, sebeovládání, tvářit se netečně, vesele. Škubalo mu to v celém těle, nervy měl napjaty až k prasknutí, a srdce — to bušilo prudkými tepy… na svobodu, na svobodu… domů, do Boonsburgu… shledat se s ženou, s dětmi… Jaké štěstí, že se už stmívalo, že už se na nebi třpytily první hvězdy… Jaké štěstí, že vál tak ostrý vítr, že vháněl člověku do očí kapky se stromů… Kdo ví, kdo ví, jestli ta vlhkost na řasách jsou opravdu jen dešťové kapky… Čtrnáct měsíců je dlouhá doba, čtrnáct měsíců v zajetí, čtrnáct měsíců železné sebekázně, netečného klidu… A teď se to chce všechno sesypat, chce ho to pohltit, musí svírat pěsti, zarývat nehty hluboko do dlaní, a zatím nesmí ani zatínat zuby, protože to by dodalo jeho tváři jiný, zvláštní výraz.

Indiáni kolem něho, ti dobromyslní lidé, se smějí, radují se, že nepohoda už přešla, že zase začne lov; dnes večer bude ve všech chatách hostina. Ještě tohle, Danieli Boone! Z toho se nemůžeš vyvléknout! — Ano, tyto děti přírody jásají a mají rozzářené oči.

A on? Už si skoro myslel, že by ty lidi mohl mít rád… Ne, rád je nemá. Nepatří přece k těm Kanaďanům, k těm lehkomyslným, vznětlivým, ztřeštěným Francouzům, kteří se teď žení s indiánskými děvčaty, kteří se dnes švagří s divochy, poskakují s nimi v kruhu při válečných tancích, zakládají rodiny a rudokožcům říkají bratře, švagre nebo strýčku — a zítra, až je zas posednou tulácké choutky, seberou se a zmizí, aby si tenhle kousek zopakovali u jiného kmene.

Ba ne, je Daniel Boon, je běloch, jeho žena je plavá a jeho děti ať nosí jeho vlastní kůži, jeho vlastní, dobrou, bílou kůži.

Může si rudochů vážit. A bude si jich vážit. Ale mít je rád — to nedokáže.

A této noci — ? Najednou mu do hlavy stoupá ďábelský jásot, stahuje mu hrdlo, rozšiřuje mu hruď, napřimuje ho, zvedá mu hlavu a rozpíná ruce…

Říká si to sám pro sebe, jedinou větičku, kterou vyslovují všichni běloši v podobné situaci, možná jinými slovy, ale stejně vztekle a s přesně stejným významem, tu větičku znali už před staletími a ještě po staletích ji budou znát; prochází Chillicothem a říká si ji sám pro sebe, říká ji s úsměvem do usmívajících se tváří svých soukmenovců, je tak opatrný, že mluví německy, protože v angličtině by mu přece někdo mohl porozumět, teď ji vyslovuje nahlas a leckterý Šavan ji považuje za radostný pozdrav, za srdečné oslovení, a opětuje ho přátelsky vlastní řečí. Daniel Boon však opakuje pořád jen jedinou větu: „Dnes večer mi polibte…!“

Oheň kolem Boonsburgu

Daniel Boon se plížil vpřed. Až dosud šlo všechno výborně, teď nechtěl padnout do nějaké indiánské léčky. Pomalu, opatrně… špičky větví se nahoře ani nepohnuly, žádný zvuk neprozradil, že tu leží uštvaný, horečnou touhou rozpálený člověk po třídenním vzrušujícím útěku, po třídenním stálém napětí a že je nedaleko před svým cílem.

Plížil se kupředu, zvedl hlavu a rozhlížel se mezi větvemi. Tak tady před ním leželo to hluboko vryté údolí řeky Kentucky, dole tiše plynul černý proud ve stínu skal, na druhé straně čněla rudě a hnědě pruhovaná příkrá stěna protějšího břehu, jejíž příčné vrstvy písku, hlíny, jílu a kamení obnažila říční voda, tekoucí tudy celá staletí.

A nad ní rozvlněná pole, kukuřice, pšenice i ječmen měly už vysoké klasy, dále vpravo se s bučením vracely krávy z pastvy… Jestli ho oči neklamou, poznal mezi nimi i svůj dobytek — opravdu. A nad stříbrolesklým obilným mořem, nad pohybujícími se hroty klasů rudě planoucích ve večerní mlze bylo vidět do hněda opálené dřevo boonsburských valů, dřevěné stěny domů vyčnívajících nad palisádami, vysunuté rohové bašty severní čelní strany.

Všude byl klid, brána vedoucí k řece byla otevřena, na polích pracovali ženy i muži, nade vším hluboký mír…

Oddechl si. Jeho obavy se nesplnily, rudoši sem nedorazili dříve než on, neodřízli mu cestu. Ještě štěstí, že Tekumseh byl z Chillicothu daleko, jinak by to takhle nedopadlo.

Daniel Boon se rozhlížel po proudu i proti proudu řeky, ale neviděl ani neslyšel nic podezřelého. Dole v údolí, přímo u vody, se usadilo hejno ptáků a hlasitě a vesele švitořilo. Vyskočil — už to nevydržel, k čemu opatrnost! K čemu sebeovládání! Zkontroloval pušku, kulka vězela v hlavni, všechno v pořádku — pak spěchal po svahu dolů. Na jednom místě musel šplhat, ale tady znal každou cestičku; přebrodil se přes řeku, voda mu sahala až po pás, pak vyběhl po staré známé stezce vzhůru, nahoře se dal po široké cestě vedoucí kukuřičnými poli, stébla byla vysoká jako dospělý člověk, vdechoval vůni zrajících kukuřičných palic, stále zrychloval krok, tvář zbrázděná útrapami útěku se stahovala, šaty měl zablácené, potrhané, kabát mu visel přes ramena jen v cárech; přestože měl hlad jako vlk, šel rovně, pružně, jako vždycky. Šel tiše, všechny jeho smysly byly nastraženy, v pravici pevně svíral pušku — tak běžel po trávníku a běda každému Indiánu, který by se teď pokusil zastoupit mu cestu.

Přeběhl pole a octl se na volném prostranství; od Boonsburgu ho dělilo necelých tři sta metrů. A pořád ho ještě nikdo nespatřil.

Vpravo u cesty klečel nějaký muž a něco kutil. Boon vykročil k němu. Muž se ani neotočil.

„Dal jste si načas, Boone,“ prohodil přes rameno. „To přece nemíváte ve zvyku.“

Daniel Boon nebyl schopen slova. Tohle je přece Simon Butler, přítel jeho syna.

„Ano, dal jsem si načas, Simone; trvalo mi to čtrnáct měsíců!“ řekl Kožená punčocha drsně.

Butler vykřikl a vyskočil, otočil se, vyvalil na něho oči a pak se k němu rozběhl s otevřenou náručí:

„Proboha, vždyť je to Danny Boon, Old Danny! Jste to vy! Tak jste se přece vrátil, neumřel jste, nezabili vás! Utekl jste jim…“

Mladý muž jen koktal, podával mu obě ruce a Kožená punčocha se jich chopil a stiskl je, tiskl je tvrdě a pevně a všechno vzrušení teď propuklo v té opálené, zvrásněné, zjizvené tváři.

Jindy tak úzkostlivě čistotný Daniel Boon tu stál v roztrhaných šatech, z nichž kapala voda, bez klobouku, s rozcuchanými šedými vlasy plnými lopuší a trávy, neoholený — upustil pušku a oba muži si hleděli vzájemně do očí. A opravdu, Simon Butler, chlapík jako jedle, silný jako medvěd, měl v očích vlhko, vzlykl, pak se vytrhl a otočil se, přiložil si dlaně k ústům a vykřikl směrem k osadě:

„Halóóó —! halóóó! Squire, mistře Squire, tvůj bratr, Old Danny je tu, Danny se vrátil…“

Nechal Koženou punčochu stát, rozběhl se k osadě a bez přestání volal a křičel:

„Danny Boon se vrátil, Danny Boon se vrátil…“

Kožená punčocha hleděl za ním. Zdvihl pušku, kterou před chvíli upustil, sebral se země i Simonovu zbraň. Vtom zaslechl za svými zády spěšné kroky a otočil se; z kukuřičného pole, kterým právě prošel, k němu přibíhal jeho nejstarší syn.

Výkřik: „Tatínku!“

A oba muži, kteří dokázali skrývat své city pětadvacet let, si beze slov leželi v náruči.

Byl to Boonsburg, a přece už to nebyl Boonsburg! Čtrnáct měsíců je dlouhá doba a Daniel Boon si to jasně, i když trpce uvědomoval. Když před rokem odcházel k soliskům na řece Licking River, na ten krátký „trip“, na výlet, z něhož se vrátil teprve dnes, bydlilo v osadě čtyřicet rodin, z toho šedesát mužů.

Třicet mužů tenkrát padlo do zajetí. To byla pro tento předvoj strašná, ohromující rána. Žádný div, že nikdo nepomyslil na pronásledování, že se nikdo ani nepokusil o vysvobození zajatců. Měli co dělat, aby utišili ženy, aby dokázali střežit krávy, aby nepoklesla jejich vlastní odvaha. I ocelová srdce hraničářů byla jen a jen srdce lidská.

Teď však stál Boon v mnohem větším a příliš těsném Boonsburgu. V prostoru podél palisád už nezůstala uvnitř ani jediná mezera, srub stál vedle srubu a náměstí se lidmi jen hemžilo. Těch mužů, co ho obklopili, mohlo být dobře dvě stě až dvě stě padesát. Zvědavě si prohlíželi člověka, po němž byla pevnost pojmenována.

Boon měl jemný čich na lidi, nepodplatitelný smysl pro jejich hodnotu, dobré oči, aby podle tváře odhadl povahu; a i když měl obrovskou radost z návratu, cítil v srdci i podivný smutek.

Jak opatrně tehdy vybíral své průvodce, když v Severní Karolíně sestavoval výpravu do neznámého Kentucky! Jak je všechny zkoušel, proséval a třídil, a jací to pak byli báječní chlapíci, kteří se s ním vydali na tu odvážnou cestu: dlouhý plavovlasý Thomas Floyd, starý a mladý Thornton, Ir O’Hara, bohatý Calloway, chlap jako hora, ani trochu nezhýčkaný a takový kamarád, jakého potkáte jednou v životě, potom Němec Baumann, který mu pomáhal vysvobodit dceru z rukou Indiánů, bratři MacAffeeovi — divocí chlapíci, ale věrní přátelé…

Ano, to byli zálesáci, lovci, hraničáři jaksepatří.

Ale tihle? Tak tohle byl teď Boonsburg. Tenhle dav mužů, které neznal, ženy s cizími tvářemi, které si ho drze a zvědavě prohlížely a v jejichž očích se zračilo povýšenectví…

Jeho žena tu nebyla. Když sem přišla ta zpráva o neštěstí u solisek, vrátila se s dětmi do Severní Karolíny. Nic ji už nedrželo v zemi, která jí uloupila manžela a dětem otce.

I to ho těžce ranilo. Ještě se zalykal zklamáním, když konečně, konečně zas uslyšel známý hlas, hlas chvějící se radostí, a to už se dva muži prodírali kruhem kolemstojících lidí. Jeden se k němu hned vrhl mlčky a s rozzářenýma očima, byl plavovlasý, modrooký, urostlý: byl to jeho bratr Squire, který s ním v posledních letech snášel všechnu nouzi, všechna strádání.

A vedle něho drobný, jako Indián hnědý, černovlasý človíček s ohromným černým knírem — to byl Jean Martin, Francouz. Ten ovšem mlčet nedokázal.

Kdepak! Hlasitě klel ve všech jazycích nového světadílu, utíral si vousy, přejel si rukama své jindy tak veselé oči, zářící v jeho větrem ošlehané tváři jako černé uhlíky, a vůbec se za to nestyděl. A zatímco Boon tiskl obě ruce svého bratra, zaslechl Francouzův hlas, rozechvělý radostí a dojetím:

„Nom d’une pipe, m’sieur Boon est la, pržišel pán Daniel, la Longue carabine… caramba, il est retourné… it is right, and he is quite well… zátraceně… on je… plain de santé, docela zdravý — bon Dieu de bon Dieu…

Comme je suis enchanté, jsem tak rád, Mister Boon, my friend, zatraceně, můj… ami, pržíteli…

Eh bien alors… vous avez de soif, vy mate žízeň, vy mate asi chlad, nom d’un couteau, jste chubený, móc chubený, pržíteli… pojďte, vyprávějte, jezte, pijte, muj pržíteli…“

A malý mužík ho popadl oběma rukama a chtěl ho odtáhnout. Za ním stál Simon Butler a další čtyři nebo pět mužů, Boonových známých. Byl tu i starý Thornton, vlasy měl bílé jako sníh, a Daniel Boon k němu přistoupil:

„Váš syn je v bezpečí, je u Angličanů v Detroitu. Když jsem je opouštěl, byli všichni zdrávi a dobře se jim dařilo…“

Potřásli si rukama. Díky bohu, zbylo tu ještě pár známých, pár přátel ze starých časů. A tak mohl stisknout ještě několik upřímných rukou ve své dlani.

Pak se však obrátil ke Squireovi a k Jeanu Martinovi.

„Rudoši jsou mi v patách. Postupuje proti vám pět až šest set mužů. Mohou se tu objevit zítra nebo pozítří.

A vy jste nechali shnít kůly, brána je zpuchřelá, venku před palisádami je plno výmolů a děr v zemi, tam se může krásně ukryt třeba sto rudochů… U severovýchodního rohu stojí ječmen skoro až k osadě, jak se odtamtud chcete ubránit Indiánům? Vždyť se mohou doplížit až na tři metry od vás, a vy neuvidíte ani jejich vlasy…

To se ví. Byl tu až dosud klid. A tak si asi myslíte, že to tak zůstane, co? Myslíte si, že dají pokoj? Myslíte si, že zalezli do těch svých lesů? Tam na druhé straně za Ohiem to kypí a vře a kvasí — a vy jste si stáhli čepici na uši?

Ještě dnes musíte vyměnit bránu! Dvacet mužů ať se hned pustí do lesa se sekyrami! Vezměte si s sebou pušky, deset mužů ať je kryje, pošlete zvědy do houští kolem dokola. Pokácejte stromy a vyrobte novou bránu.

Vy noví si asi myslíte, že to nebude tak zlé? Podívejme se na ty mudrce! Už jste tu v pohraničí celých šest měsíců? Myslíte si, že jste chytřejší než našinec? Ještě jste nikdy nezahlédli opeřenou hlavu, nezaslechli svištět tomahavk, a už byste nám chtěli dávat rozumy? Ba ne, pánové, u nás je zvykem, že nikdo nemluví do věcí, kterým nerozumí. Možná že jste dobří sedláci, dobří kováři, dobří hrnčíři — to nevím, a chtěl bych tomu věřit… ale o rudoších nevíte nic, to už musíte nechat na nás…“

Daniel Boon se vysoko vztyčil.

„Něco vám povím, muži, a je to krvavě vážné. Ještě dnes v noci, za dvě až za tři hodiny se už může rozléhat kolem Boonsburgu indiánské volání po skalpech, na okraji lesa mohou hořet táborové ohně… a vy chcete váhat?

Jeane Martine, jak jste to mohl připustit, vy, takový znalec divočiny? Myslíte si, že Šavani, Lenapové, Miamiové, Čipevájci a Potavatomijci usnuli? To tak špatně znáte Modrý kabát a Kata-he-kasu? A mladý Tekumseh pobíhá jako puma po lesích, od vesnice k vesnici a shromažďuje své bojovníky, ničema Girty objíždí kmeny a štve proti nám rudochy plamennými slovy i kořalkou.

A vy? Necháte shnít dřevo v palisádách, rozpadnout bránu, zarůst mýtinu? Dvacet mužů ať se rozběhne ven, kolem valů, posekejte všude obilí, abychom měli při střelbě rozhled, zasypte díry, aby se v nich nemohl nikdo ukrýt, sežeňte sem dobytek, jestli máte stáda ještě v lese! A hned, hned teď. Stráže k bránám, za hradby!

Ještě jednou vám povídám: Za dvě hodiny už může být pozdě!“

Smrtelná vážnost Boonových slov, jeho silný, zvučný hlas a ze všeho nejvíc jeho vyhublá zvrásnělá tvář, jeho rozedraný oblek a rozcuchané šedé vlasy způsobily zázrak.

Squire Boon a Jean Martin zaraženi jako zpráskaní psi odcházeli. Vzápětí začali vydávat potřebné rozkazy. Zakřiknutí noví přistěhovalci je následovali, za chvíli sem dolehly z blízkého lesa rány sekyr, velké, těžké srpy kosily trávu, ječmen a keře rostoucí příliš blízko u hradeb, muži znovu zpevňovali střílny v předsunutých rohových domech a v zadních stěnách srubů, doplňovali a zesilovali vrstvy hlíny na střechách, aby chránili dřevo před zápalnými šípy, všichni přikládali ruku k dílu.

Jen Daniel Boon spal. Najedl se a utišil tak třídenní hlad — na útěku se ani nepokoušel nic ulovit, aby se výstřelem neprozradil Indiánům potulujícím se v lesích —, doslova se nacpal a pak upadl do hlubokého, přehlubokého spánku. A spal nepřetržitě až do večera příštího dne, celých čtyřiadvacet hodin.

Když se druhý den večer probudil, ze všeho nejdříve obešel osadu. Její nejbližší okolí se radikálně změnilo, Squire a Jean Martin zasáhli opravdu energicky. Nařídili strhnout dva sruby postavené venku před palisádami — Daniel Boon by byl takovou svévolnost nikdy nestrpěl —, místo, kde sruby stály, bylo zcela zarovnáno a jejich obyvatelé dostali přístřeší uvnitř pohraniční pevnůstky.

Simon Butler a Boonův syn se však vydali do lesů, aby varovali kolonisty bydlící poblíž osady, a první z nich už dorazili do Boonsburgu. To byli muži a ženy podle Boonovy chuti, lidé, kteří to za palisádami tak „velké“ osady nemohli vydržet, kteří si raději stavěli sruby venku, o samotě mezi lesními velikány na náhorní planině nebo ve skrytých hlubokých říčních údolích, kteří se celý‘dlouhý rok obešli bez ostatních lidí a které živila jen jejich puška, jejich malý pozemek a ještě jejich pět bystrých smyslů.

A práce pokračovala, Boon dával tu a tam různé pokyny, sám přikládal ruku k dílu, a když prohodil svým úsečným, energickým hlasem pár slov, působilo to hotové divy. Ženy nových osadníků chodily celé vyděšené, vyprávěly si o indiánských nájezdech děsivé historky, které bohužel byly většinou pravdivé, jejich muži však pracovali se zaťatými zuby. Zbabělci mezi nimi nebyli. Tak daleko to tehdy ještě nedošlo. Na to nebyl Boonsburg dost veliký, Kentucky nebylo ještě dost osídlené a Indiáni nebyli ještě dost daleko. Všichni však měli před rudochy náramný respekt. To už tak bývá, že se člověk bojí spíš neznámého nebezpečí než takového, které už několikrát úspěšně překonal.

A tak padala Boonova slova na úrodnou půdu, všude se rozléhalo bušení kladiv, duněly rány sekyr, koně sem přivlékali oloupané kmeny stromů a venku na severních kopcích hlídkovalo několik lovců, aby mohli včas hlásit jakoukoli známku toho, že se nepřítel blíží.

Z horečného očekávání je vyrušil příchod jednoho muže, který dorazil ze šavanských vesnic. Vyprávěl, že Boonův útěk tam vyvolal velký zmatek. Když se vyslaní pronásledovatelé vrátili s nepořízenou, bylo rozhodnuto válečnou výpravu odložit. Příchozí sám prý využil toho rozčilení k tomu, aby uprchl.

Ten muž strávil tři měsíce v indiánském zajetí; jmenoval se William Veach a pocházel z Virgínie; padl do rukou několika Lenapů a ti ho předali Šavanům, aby se tak dostal dál od domova.

Boon si poslechl vyprávění, položil muži pár otázek a pak prohlásil, že je to tím horší. Čím déle budou rudoši čekat, tím více dostanou posil. O útěku Daniela Boona prý okamžitě zpravili i Tekumseha. Kdyby se mladý náčelník vrátil domů a připojil se k výpravě, bylo by nebezpečí obrovské.

A tak pokračovali v přípravách. Každé ráno vyháněli dobytek ven, aby se dosyta napásl, každý den se však také vypravovali muži na luka s puškami a kosami na ramenou, aby nasekali trávu nebo aby svezli seno, které na prudkém slunci rychle schlo. I pastevci byli vyzbrojeni puškami a v okruhu několika mil leželi zvědové na vrcholcích kopců nebo seděli v korunách stromů a vyhlíželi k severu, západu, východu i jihu.

Od příchodu Williama Veache uplynulo šest dní a to stálé čekání už připadalo Kožené punčoše příliš hloupé. Chtěl mít jistotu. Zeptal se Simona Butlera a Jeana Martina, jestli by ho nechtěli doprovodit přes Ohio, na výzvědy k Šavanům. Butler i Martin hned souhlasili, i další se nabídli, a za chvíli se shromáždila skupina devatenácti mužů. Rozhodli se vyrazit hned příštího dne časně ráno.

Butler se při odchodu mohl zbláznit radostí, že zase jednou může doprovázet Koženou punčochu, jeho jasný hlas se rozléhal nad střechami domů, vyptával se, komu má přinést skalp, a tropil různé hlouposti. Boon si vzal zatím na starost Harryho Harroda, bratra „velkého“ Harroda, který dosud vězel v zajetí v Detroitu. Ještě jednou ho napomenul, aby nezanedbal žádné bezpečnostní opatření. Squire Boon se tentokrát rozhodl, že se vydá s nimi na tu nebezpečnou výpravu, nechtěl ztratit bratra podruhé. Najednou zaslechl za zády Virgiňanův hlas:

„Kentone — hallo, jste to vy? Co tu děláte? To jsem rád, že vás vidím… Vždyť už jsem o vás neslyšel dobrých osm let…“

Simon Butler naráz přerušil své žertování a zbledl jako stěna, Boon se na něho podíval a také zmlkl, pohlédl i na Williama Veache, který se blížil k Butlerovi a podával mu ruku. Butler však na Virgiňana poulil oči, zmateně něco koktal, v obličeji by se mu krve nedořezal, zvedl ruce jako na obranu, jako by chtěl zahnat nějaké zjevení.

„No, zatraceně, Simoně, copak mě opravdu nepoznáváte? To jsem se tolik změnil? To už je ze mě dědek? Já jsem Veach, William Veach, co jste mě tenkrát v Benson Creeku tak zpráskal, že jsem čtyři neděle ležel jako lazar… Člověče, vy jste mě ale zřídil! Všechna čest…“

Virgiňan ze sebe chrlil slovo za slovem. Do Butlerovy tváře se zase pomalu vracela krev.

„Tak vy jste tenkrát nebyl mrtev… Vy jste neumřel… Vy jste opravdu William Veach…“

Náhle vykřikl:

„Mluvte pravdu, člověče, vy jste William Veach, Bill Veach? Já jsem tě nezabil, Bille, tys tam tenkrát nezůstal?“

Vrhl se k Virgiňanovi a chytil ho svými železnými tlapami za ramena.

„Ovšem, jste mu podobný. Vždyť vám tehdy bylo teprv sedmnáct, stejně jako mně. Za tu dobu se člověk změní. Ale jste to vy, jste to vy… Jsi to ty, Bille, jsi to ty… Já nejsem vrah, už se nepotřebuju schovávat, už se nemusím stydět za své jméno…“

Ten mladý muž sténal, za tuhle chvíli se mu už podruhé draly slzy do očí a stékaly mu po lících.

Williamem Veachem to otřáslo — nejdřív se udiveně zasmál a pak řekl:

„Ne, Simone, starý kamaráde, neumřel jsem. Jen jsi mě tenkrát pořádně zmlátil. Ale už jsem ti to dávno odpustil.“

A teď se rozesmál na celé kolo.

„Ba ne, Bill Veach jen tak rychle neodejde k čertu. Ještě dobře, že jsi honem upláchl. Moji bratři šli po tobě, a kdyby tě načapali, pak by to určitě skončilo vraždou.“

V Butlerově tváři spatřil ohromení, bezmeznou radost, slzy v očích. A nabídl mu pravici. Simon Butler ji sevřel v obou pěstích a tiskl ji, až Virgiňan vykřikl.

„A co tomu řekla Sarah, Bille?“

Bili se už zase rozesmál. „Sarah? To ti raději nebudu opakovat, co ta tomu řekla. Ale to už je všechno dávno za námi. Oženil jsem se s ní, máme už čtyři chlapce, báječné kluky — dalšímu můžeš jít za kmotra, Simone…“

Ještě když opouštěli Boonsburg, měl Simon Butler ohromnou náladu, ale po odchodu byl celý den tichý a zamyšlený. Vrátil se ke svému původnímu jménu, byl teď zas Simon Kenton. To jméno odložil, protože se pokládal za vraha. Když mu bylo sedmnáct, dostal se se stejně starým Veachem do sporu kvůli děvčeti. Simon vyzval Veacha k zápasu v lese, a třebaže to byl až dosud jeho nejlepší přítel, zřídil ho ve svém šíleném vzteku a žárlivosti tak, že se chlapec v bezvědomí zhroutil. Kenton se potom vzpamatoval, snažil se svého soka probudit k životu, ale ať naříkal, ať prosil, ať jím sebevíc třásl a lomcoval, odpovědi se nedočkal. Pak se Simon vřítil do lesa, prchal, měl před očima obraz zakrváceného mrtvého přítele. Bloudil po lesích, štván lítostí nad tím, co provedl, i strachem z trestu, nakonec se dostal až do Kentucky a tam ho přijal Daniel Boon jako zvěda a lovce v Boonsburgu.

A teď ten podivný zvrat! Virgiňan, kterého zajali Lenapové a kterého odevzdali Šavanům, mohl uprchnout jen proto, že Boonův útěk Šavany tak rozrušil. Prchne do Boonsburgu, protože je to nejbližší bělošská osada. A v Boonsburgu je i Simon Kenton, který se až dosud musel jmenovat Butler. A tenhle Virgiňan je Veach… Lenapové ho mohli právě tak dobře odevzdat Nantekokům nebo některému irokézskému kmeni, a pak by se ti dva nikdy nesetkali. A to žili šest dní v malém Boonsburgu, a nespatřili se… Ovšem — Simon byl celé dny venku v rovině, na kopcích, v lesích, aby slídil po Indiánech…

Za čtyři dny

Simon Kenton šel vpředu, před ostatními. Opatrně se plížil lesem, protože Boon je upozornil, že tady blízko je malá šavanská osada. Les tu byl řídký a světlý, stromy stály daleko od sebe, byly to druhy s rozložitými korunami, listí na nich se zlatozeleně lesklo na slunci. Tráva byla vysoká a zelená a pokrývala půdu hned v hustších, hned v řidších vlnách. Kenton se kryl za každým sebenižším keříkem. Šestý smysl zkušeného zálesáka, smysl pro nebezpečí, mu napovídal, že se blíží boj, šarvátky. Cítil vůni blížícího se zápasu, cítil ji ve všech svalech, v pažích… Ukazováček držel na spoušti, rozhlížel se na všechny strany, napjatě naslouchal.

Bylo to odpoledne a vedro dosáhlo vrcholu, ale v lese se to dalo vydržet.

Jen opatrně! Tiše… Ted by ho mohlo prozradit každé zapraskání větvičky…

Náhle stanul, jako by vrostl do země, stál tiše, ani se nepohnul, ani nedýchal. Na lesní půdě se ozval dusot koňských kopyt, dolehly sem hlasy, smích, docela bezstarostné hlasy… Bylo to ještě značně daleko. Indiáni přijížděli. — Ohlédl se, podíval se vzhůru na strom a hned za něj vklouzl, vzpažil a vyskočil, chytil se větve, vytáhl se nahoru, přitiskl se ke kmeni, pušku měl nabitou, nasypal na pánvičku prach a číhal…

Tamhle už přijížděli, jeli po téže cestě, kudy sem přišel on sám, jenže z protější strany. Připravil se, zdvihl pušku.

Počínali si docela bezstarostně, vždyť byli hluboko v indiánském území a široko daleko vládl mír, byli to dva docela mladí chlapci, mohlo jim být osmnáct až devatenáct, nenosili žádné ozdoby, skoro ještě děti…

Slunce a stín jim tančily ve tvářích i na tělech koní, les šuměl, korunami povíval osvěžující vánek, všude še šířila Svěží kořenná vůně rašení, kdesi zpíval pták, náhle se hlasitě rozkřičela sojka a pod korunami stromů uletěla pryč.

Kenton nechal kolem sebe projet prvního Indiána. Samozřejmě jeli za sebou, jako vždy. Když se druhý rudoch octl přesně pod ním, vystřelil Simon na toho prvního a shora skočil druhému na záda; dopadl na zem těsně vedle koně, avšak levou paží stačil jezdce strhnout dolů. Kůň odběhl, Kenton už klečel rudochovi na zádech. Ten vyrazil pronikavý výkřik a pak se rozeřval jako zvíře. Kenton mu vrazil nůž do prsou, potom mu začal stahovat skalp. Náhle se všude kolem rozlehl řev. Ze všech stran se sem s válečným pokřikem sbíhali rudoši, v keřích se objevovaly pomalované obličeje, zahlédl tomahavky, sekyry a nože, šíp mu pronikl levou paží, Simon se vrhl za strom, cválali sem koně, třicet čtyřicet Šavanů se už řítilo do stínu pod korunou stromu, byli už docela blízko, skláněli se k hřívám svých koní a pobízeli je s široce otevřenými ústy, pronikavými výkřiky je štvali, řídili je jen koleny, protože v rukou drželi luky připravené k výstřelu. Kenton vyskočil, prchal s rozježenými vlasy, běžel, běžel o život po cestě zpátky, kličkoval mezi keři, krčil se v trávě, skákal od jednoho stromu ke druhému, rudoši mu byli v patách, skalpovaný chlapec pořád ještě křičel, ale hlas mu už slábl, a Šavani slepí a rozpálení zlostí se hnali za vrahem, rozdělili se…

Náhle se v podrostu zableskne, zapraská tam, zahřmí, je tam Boon se zbývajícími osmnácti, Kenton se okamžitě obrací, vrhá se k zemi, znovu nabíjí — pušku stačil před útěkem ještě sebrat se země, kdepak, pušku nenechá Kenton nikdy nikomu napospas — střílí — mezi střelci jsou přece takoví chlapíci jako Boon, Jean Martin a další zkušení hraničáři, každý výstřel z jejich pušek na takovouhle krátkou vzdálenost musí zasáhnout, ted vyrážejí proti rudochům, ti jsou překvapeni, salvy z dvaceti pušek hřmí, jako by jich bylo sto, Indiáni prchají, prchají mezi stromy, hraničáři běží za nimi.

„Nepronásledujte je příliš daleko!“ křičí Boon. Jean Martin zůstává s ním, také Kenton, Boonův syn a Boonův bratr Squire. „Zůstaňte pohromadě,“ volá za nimi Boon ještě jednou… Bitka skončila, trvala nanejvýš tři až čtyři minuty, ale ve vysoké trávě leží osm mrtvých a několik těžce raněných Indiánů. Běloši jim berou skalpy. Boon se přibližuje a otřásá se. Vždyť tu leží někdo, koho zná. Nejmladší syn Bílé medvědice, jeho nejmladší adoptivní syn z doby zajetí.

Boon přece úmyslně nepostupoval proti Chillicothu. Zamířil raději sem, k Pain Creeku. Jak se sem dostal Rychlý bobr?

Syn jedné matky, syn jedné rudé matky, tvůj syn, můžeš to převracet jak chceš, je to tvůj adoptivní syn, Danieli Boone… Pamatuješ se ještě, jak k tobě lnul, s jakou úctou k tobě vzhlížel?

Skalpován zaživa. Skalpován týmž Simonem Kentonem, který téměř celé desetiletí žil pod falešným jménem, protože se domníval, že zabil bílého člověka, téměř deset let prožil v lítosti, trápilo ho svědomí a sám sebe mučil výčitkami…

Dnes bude dobře spát, nebude se s křikem probouzet ze sna, bude se spokojeně usmívat ve spánku, bude po celém Boonsburgu ukazovat své krvavé trofeje, pověsí si je do chaty…

Daniel Boon stojí a opírá se o pušku. Poprvé od dob své mladistvé hlouposti zapomněl Daniel Boon hned po výstřelu znovu nabít, a to se nachází uprostřed indiánského území, každou chvíli může boj znovu propuknout. Položil však hlavu na ústí hlavně, zavřel oči, stojí a nehýbá se.

Rychlý bobr je mrtev. Kanaďan Jean Martin má kolem úst tvrdé rysy. Je Francouz, dlouhá léta žil s Indiány, nestal se z něho poloindián jako z mnoha jiných Francouzů. Zůstává bělochem, ale Jean Martin nikdy nikomu nevzal skalp a také jej nikdy nevezme.

Pronásledovatelé se vracejí, dohonili ještě pět raněných, přemohli je a dobili. Pět čerstvých skalpů drží v zakrvácených rukách. Stojí tu pohromadě a radí se.

Nemá smysl postupovat dál. Ti, kterým se podařilo uprchnout, vyburcují vesnici. Za pár hodin tu bude sto nebo ještě víc bojovníků.

Zpátky, co nejrychleji zpátky!

Boon vzal s sebou jen ty nejlepší z Boonsburgu. Jaképak dlouhé dohadování, všichni hned Koženou punčochu poslechli.

Ten rozděluje četu. Tři muže posílá dopředu, kousek za nimi půjde jádro tlupy, dohromady deset mužů, a ještě o kousek zpátky posledních pět.

„Ale opatrně, chlapci! Mějte oči i uši otevřené!“

Sotva se obrátili, sotva zmizeli první tři za stromy, střední skupina ušla sotva třicet čtyřicet kroků, už se Boon zastavuje… Zaslechl zasvištění, jako když ve vzduchu zadrnčí tětiva luku…

Za Boonem se ozve přidušený výkřik, pak hlasité zaklení, potom volání:

„Co je s tebou, Squire?“

Pak někdo křičí:

„Proboha, muži, pomozte!…“

Boon běží po stezce zpátky jako tygr, zapomíná na všechnu opatrnost, na všechno lovecké a zálesácké umění, řítí se křovím jako slepý, zaslechl jméno svého bratra, to už není Boon, to běží jediná myšlenka: Zachránit, co se ještě zachránit dá…

Vedle stezky na stejné úrovni s Boonem pádí Jean Martin, naslouchá, rozhlíží se, větří na všechny strany. A za otcem se rozeběhl syn, také Simon Kenton běží… i ostatní… Náhle třesknou dva výstřely. Jen dva výstřely? Ze skupiny v záloze není nikoho vidět. Že by snad stříleli oni? Nebo to byli rudoši?

Konečně tam doběhli. A náhle vidí, jak vyskakuje rudoch, zaječí skalpový pokřik, mává krvavou trofejí nad hlavou, už zmizel v houští; posílají za ním pět šest výstřelů, ozve se hlasitý, pronikavý smích — a pak je zas ticho…

A tuhle leží tři běloši, leží tam John Crump a David Owen. Jsou mrtvi. Owen je skalpován. A tamhle se svíjí umírající Squire Boon, nejvěrnější a nejlepší přítel svého bratra, leží tu v trávě a i on má na hlavě tu strašlivou ránu, to zkrvavělé temeno lebky…

Ještě jednou se podívá na Daniela, poznává ho. „Ach Danny,“ zasténá, „prchni, Danny, uteč… Nech mě tu ležet, Danny… proboha, prchni… než přijdou… ti ostatní…“

Sténá, zmítá se v trávě a umírá. Ale jeho poslední myšlenka vyjadřuje starost o bratra, kterého věrně provázel až do této poslední hodiny.

Daniel Boon si k němu kleká, aby prohlédl ránu. Squire se s posledním vzdechem napřimuje. Srdce dotlouklo. Squire Boon je mrtev.

Náhle si jeden z mužů s výkřikem sahá k srdci, současně zahřmí Martinova puška. Vystřelil však příliš pozdě. Jack Fuller už ten šíp ze svého srdce nevytáhne.

Necelých deset kroků odtud leží na zemi Indián s prostřeleným čelem. Byl střelen do kolena hned při prvním útoku, stačil se však ukrýt v křoví. Hraničáři v zápalu pronásledování mysleli jen na prchající, řítili se jen za nimi. Ale dva nezranění a tenhle raněný číhali u cesty. Tři muži ze zadního oddílu jim padli za oběť, nezranění Indiáni uprchli, raněný nemohl. Když se sem přihnal Boon, skrčil se rudoch v křoví, nezpozorovali ho, viděli jen oba prchající Indiány a umírajícího Squirea Boona.

Rudoch se mohl chovat klidně, snad, pravděpodobně by ho hraničáři nezpozorovali, protože je tu najednou začala pálit půda pod nohama. Šavan však vůbec nemyslel na útěk ani na záchranu. Napnul luk a vystřelil, i když věděl, že to bude jeho jistá smrt. Poklekl na nezraněné koleno a nic nedbal na prudkou bolest v druhé noze, srdce měl plné zaryté, temné nenávisti, pozvedl luk, bylo mu lhostejné, co se s ním pak stane. „Pomstu!“ vřelo to v něm, a tak zabil za jednoho dva, předem si vybral za svůj život životy dvou Dlouhých nožů, nejprve Johna Crumpa a teď tohohle.

Jean Martin, který měl oči všude, to postřehl až v posledním okamžiku, rychle zalícil, ale o půl vteřiny se opozdil. Jack Fuller byl tedy čtvrtý mrtvý.

Daniel Boon vedl svůj oddíl zpátky, znovu překročili Ohio, tady narazili na širokou stopu vedoucí k jihu, byla to stopa Indiánů… Mohlo jich být čtyři sta až pět set. Stopa nebyla starší než půl dne.

Boon vedl své muže podél Indiánů, předběhl rudochy, obešel je jedlovým lesem a vřesovištěm. Šavani nijak zvlášť nepospíchali a nechovali se ani zvlášť tiše. Proč také? Tak silný oddíl se nemusel bát, lidé, zvěř i ptáci před nimi prchali, a kam přišli, všude se setkávali jen se spřátelenými Indiány. Rudoši vyrazili na lov, s válečnými pery ve vlasech, s válečnými barvami na tvářích a na tělech, s tomahavky v pěstích a s rozhořčením v srdcích.

Hraničáři prošli kolem nich rychlým pochodem, mířili do Boonsburgu… Varovat osadu, vletět do hnízda dřív, než k němu dorazí nepřítel… Zastavili se až pozdě v noci, krátce si odpočali a pak spěchali celý den k jihu, jen stále dál na jih, ještě jednu noc museli strávit v přírodě, všechny smysly udržovali v pohotovosti, strážci stáli v polospánku opřeni o stromy, pušky i nože měli na dosah ruky a za prvního rozbřesku se hned znovu vydali na cestu…

Konečně. Teď se před nimi objevily kentucké kopce, tamhle tekla řeka, téměř už pod jejich nohama, a tamhle je osada, je tam klid, dokázali to!

Teď ještě do údolí, přejít brodem, po příkrém svahu nahoru, přes kukuřičné pole…

Simon Kenton je zase první. Přišel právě včas. Obhlíží mýtinu až k palisádám, několik mužů pracuje tamhle v polích, všude je ticho. Vzduch nad polem se tetelí, vážky poletují klikatým letem nad zemí a lesknou se jako ocel, v horkém chvějícím se letním vzduchu poletují motýli, nebe je modré a bez mráčku, ani větřík nepohne trávou — vtom třesknou dva výstřely, ozve se výkřik, dva tři z bělochů pracujících na poli vyskakují a prchají k osadě, Kenton vidí, jak se za nimi řítí několik rudochů, čert ví, kde se tu najednou vzali, jeden se zastavuje, hází za utíkajícím tomahavk a poslední z prchajících bělochů klesá se sekyrou v lebce. Rudoch se s pronikavým výkřikem dlouhými skoky vrhá za svou vymrštěnou zbraní, sklání se, v rukou se mu blýská skalpovací nůž; teprve teď je Kenton dost blízko, zastavuje se v zuřivém běhu, puška vylétne k rameni — a rudoch klesá na svého zabitého nepřítele.

Všude v polích honí Indiáni prchající hraničáře, neměli se tu kde ukrýt, a přece se sem dokázali přiblížit, nepozorovaně se připlížili a rozmístili po celém poli, hned tu, hned tam se před štvanými bělochy vynořují opeřené hlavy, vrhají se pronásledovaným do cesty, ale to už přibíhá kukuřičným polem Boon, útočí se všemi svými muži, je jich už jen čtrnáct, čtyři zůstali ležet u Pain Creeku… Zachraňuje tři bělochy ohrožované přesilou, okamžitě se k němu připojují, obracejí se a teď začínají pronásledovat Indiány. Ti jsou Boonovou tlupou, která se náhle vynořila z kukuřičného pole, překvapeni, vždyť počítali jen s těmi, kteří pracovali na polích, a tak se rozbíhají na všechny strany. Vtom znovu třeskne výstřel, výkřik se ozve těsně za Boonovými zády, Kožená punčocha se ohlíží a vidí, jak se tucet rudochů žene na jeho oddíl. Simonu Kentonovi to neušlo, napadl je z boku a zastřelil jednoho Indiána, který už se vrhal po Boonově hlavě — až tak blízko se dostal. Ostatní rudoši nejsou dál než třicet kroků.

„Stát!“ křičí Daniel Boon přes pole, „otočte se, muži, jsou za vámi! Střílejte!“

Běloši zaslechli mohutný hlas, obracejí se, uvědomují si nebezpečí, zvedají pušky, pálí do řítící se nepřátelské řady. „Semkněte se!“ burácí Boon. Běloši otáčejí pušky a v sevřeném šiku se vrhají proti Indiánům, ti se na okamžik zarazili, ale to už jsou běloši u nich, Dlouhé nože, obávaní Miči malsové, bijí je pažbami, bodají tesáky, prorážejí, už prorazili — a teď úprkem k osadní bráně! Honem! Běží o holý, drahý život, vtom však jim za zády třeskne salva, čtyři z nich jsou raněni, Daniel Boon padá, chce vstát, nejde to, má zraněnou nohu, bude asi zlomená, ani ji necítí, neposlouchá ho…

To už se s pronikavým jásotem blíží Indiáni, ale zas je tu Simon Kenton, v horečném spěchu nabil pušku, ze tří kroků posílá kulku do prsou prvnímu rudochovi, ten rozhodí ruce, padá, tři další klopýtají přes jeho tělo, Simon Kenton se shýbá, chytá padlého za paže a za kolena, zvedá ho vysoko nad hlavu a hází ho proti přibíhajícím, pak si hodí těžkého Boona na rameno, jako by to byla jen hračka, a běží s ním k bráně.

To už mu přibíhá naproti několik osadníků, poklekají, čekají nápor Indiánů, ti váhají, rozmýšlejí se, ztrácejí odvahu, mají před hraničářskými puškami pekelný respekt.

Tři Indiáni zůstávají ležet na prostranství, a všechny tři zastřelil Kenton. Neměl čas, aby jim sebral skalpy, a teď kvůli tomu kleje jako pohan. A dva běloši zaplatili tuhle srážku životem.

Náčelník Modrý kabát poslal dopředu výzvědnou tlupu o síle asi čtyřiceti mužů. Podél hlavního oddílu Boon se svými druhy šťastně proklouzl, domníval se, že už jim nehrozí nebezpečí, ale chyběl jen vlásek, a byl by podlehl.

Osadní brána už je zavřena, zatarasena, střílny jsou obsazeny, všude vyhlížejí bystré oči přes kůly, přes střechy, Daniel Boon leží ve své chatě, prohlíží si koleno a zjišťuje, že nebyl raněn, že si jen při pádu vykloubil nohu. Dva muži se jí chopí, dva drží Boona, ten jenom zaskřípe zuby a vykřikne — a noha už zase sedí v kloubu.

Večer si k sobě zve Kentona. Nemůže ještě pořádně chodit, chce nohu ještě šetřit, protože zítra ji bude potřebovat.

Přichází Kenton, Boon vstává, prohlíží si ho:

„Držel jste se, jak se má držet muž. Jste správný chlap, Simoně, tady je moje ruka!“

A Simon Kenton se červená pýchou a radostí, polyká naprázdno, chce něco říct, znovu polkne a tiskne Kožené punčoše podanou ruku. Když vychází z chaty, září mu celý obličej. Daniel Boon často nechválí. Jistě si dobře rozmyslel každé slovo, nemluvil jen tak zpola rozpačitě. Ať se tomu třeba ti nováčci tady smějí, pochvaly z úst Daniela Boona si Simon Kenton cení víc než deseti medailí. Teď už ho ani nemrzí, že nezískal ty tři poslední skalpy.

Možná že zítra dostane příležitost, aby si to vynahradil. Vždyť zítra bude kolem boonsburských palisád horko, zítra se okraj lesa a kukuřičné pole u řeky bude jen hemžit bojovníky z Chillicothu.

Když nastala noc, obešel Boon znovu řetěz stráží, zkontroloval strážné u střílen v obytných srubech, připomněl mužům, aby byli pozorní a aby poslouchali v noci každé zašustnutí.

I sám Daniel Boon naslouchal zvukům zvenku, ze tmy. Nezaslechl však žádné plíživé kroky, žádná šeptaná slova.

V uších mu dosud zněl bratrův smrtelný křik, výzva umírajícího, aby uprchl, aby ho nechal ležet a sám se zachránil, viděl ho před sebou, jak vstává a zmítá se v trávě, měl před očima tu příšernou ránu na bratrově hlavě… Chtěli pro Squirea i ostatní vykopat hrob, aby jejich těla uchránili před zvěří, ale pak museli co nejrychleji odtamtud, protože se blížili Indiáni, přicházeli se pomstít za to přepadení, a tak nechali své mrtvé ležet a museli být rádi, že se po několikahodinové štvanici konečně dostali ke svým člunům na Ohiu a že mohli vyplout po proudu.

Teď se dosyta nažerou vlci a kojoti…

Boona mučily trpké výčitky. Proč jen bral bratra s sebou na tuhle průzkumnou výpravu, proč ho zařadil do zadního oddílu, proč raději nezůstal sám na jeho místě…?

A tak neklidně obcházel kolem hradeb, nad osadou plály hvězdy, noc byla tichá a pokojná, svítil měsíc a v ohradách na dvoře dusal dobytek.

Ráno byla hustá mlha. To bylo ze všeho nejnebezpečnější. Zdvojnásobil stráže, vzbudil všechny muže, každý hned zaujal své místo. Boon jim všem znovu připomněl, aby při útoku z kterékoli strany nedbali na to, co se děje vedle nich nebo za nimi, a aby za žádnou cenu neopouštěli svá stanoviště. Určitý počet vybraných lovců a hraničářů rozdělil do malých oddílů; ti muži měli zůstat v záloze jako úderná družstva, chtěl je posílat na nejohroženější místa. Pro každou ze čtyř stran osady určil velitele, který měl odpovídat jen za svěřený úsek. Přecházel od jednoho ke druhému a svým klidným úsečným způsobem jim udílel pokyny. I noví přistěhovalci se mu podřizovali. Pro ně byly tyhle boje něčím zcela novým, všichni už slyšeli o strašné krutosti a zoufalé odvaze Indiánů, viděli, jak staří boonsburští průkopníci bez odmluvy poslouchají Boona na slovo, a tak to dělali po nich.

Byl klid až skoro do poledne. Neukázal se ani jediný Indián, a když se mlha konečně zvedla, na polích před boonsburskými palisádami nebylo po nepříteli ani stopy. Muži si oddychli. Že by snad rudoši odtáhli? Mohli si oči vykoukat. Na kraji lesa ani v kukuřičném poli u řeky se nic nepohnulo, v předpolí se neukázala jediná opeřená hlava… Nad údolím se závoje mlh udržely déle, odplouvaly ve větru zvolna k západu.

Ale právě tohle ticho se Boonovi zdálo podezřelé. Až příliš dobře znal indiánskou taktiku: celé hodiny číhat bez hluku a bez hnutí, až se konečně protivník cítil v bezpečí a odvážil se na výzvědy. Potom sklapla past. Starý, zkušený lovec přísně zakázal otvírat bránu, třeba jen škvírou, nebo opouštět palisády. Někteří osadníci měli ještě někde venku v lese stádo krav, chtěli se pokusit je přihnat, ale Boon byl neoblomný. „Měli jste času dost. Ale nechtěli jste věřit, že hrozí nebezpečí. Kdyby rudoši opravdu odtáhli, jak předpokládáte, tak budete mít později čas dobytek sehnat.“ Zvláště ti noví reptali a ženy začínaly být nevrlé. Ale zachmuřená tvář Daniela Boona byla tvrdá, nepovolil. Už nechtěl vidět žádné další mrtvé. Dnes přece musel dorazit hlavní oddíl Indiánů, pokud ovšem nepřitáhl už před úsvitem a nečíhal někde v křoví nebo u řeky.

K polednímu zaslechli hraničáři náhle od východu rachot, jako když se blíží vůz. A skutečně se za chvilku za lesním výběžkem objevil těžký povoz tažený kravským spřežením, dřevěná čtyřkolová kára; vedle ní kráčeli dva muži a jedna žena. Byl to Anthony Bartlett se ženou a osmnáctiletým synem. Neopustil svůj osamělý srub, nechtěl věřit, že od Indiánů hrozí nebezpečí, domníval se, že ho rudoši v jeho skrýši nenajdou. Až teď konečně usoudil, že je to přece jen na pováženou. Naložil na vůz veškeré domácí nářadí — mnoho toho nebylo, všechno se vešlo do velké dubové truhly, kterou bylo na voze vidět —, především ovšem sebral všechny své kožešiny a přikrývky a se vším všudy, s celou svou rodinou se vydal do Boonsburgu, aby se za jeho hradbami octl v bezpečí.

Mužům v osadě to vyrazilo dech, když uviděli ten průvod. Kdyby Indiáni opravdu číhali venku, jak tvrdili Boon i Jean Martin… Asi třicet až čtyřicet kroků před povozem šly dvě dívky, desetiletá a čtrnáctiletá, a osmiletý chlapec. Všechny je tu znali, tady v Kentucky se vědělo přesně, kdo bydlí v tom nebo onom srubu, každý znal křestní jména a stáří všech svých sousedů, i když bydleli třeba čtyřicet nebo padesát mil daleko.

Nahoře na voze seděli ti malí, šestiletá Ann Elisabeth a čtyřletý Eddy. Bartlettovi nepatřili k nejpočetnějším rodinám, protože tři děti jim zemřely.

Sotva Boon spatřil vůz, hned si zavolal Jeana Martina, poslal jej s dvaceti muži k bráně, poručil, aby střelci obsadili střechy, a dal odstranit trám, kterým byla brána zatarasena, aby se vrata dala v každém okamžiku otevřít.

„Jestliže vystřelím, musíte okamžitě se svými muži vyrazit, Jeane, budeme vám krýt ústup. Vezměte si s sebou Kentona a mého syna…“

Boon byl bledý, vždyť naděje, že se podaří Bartlettovy zachránit, byla pramalá. Jeho ten klid venku nezmýlil. Kdyby Indiáni opravdu odtáhli, zanechali by za sebou aspoň pár zvědů s příkazem, aby se občas nepříteli ukázali… Ale že nebylo vidět nikoho z nepřátel, to byl nejjistější důkaz toho, že číhají všude, v trávě, v kukuřici, v lese… Chtěl se však pokusit i o něco zhola nemožného… Bartlett nesmí zůstat bez pomoci.

A hraničáři čekali, ani nedýchali. Vůz ještě nebyl na dostřel. Jak pomalu se blížil!

Před kravami šly tři větší děti. Boon svýma orlíma očima viděl, jak si počínají nenápadně, a přece jak mají všechny smysly v pohotovosti, jak bedlivě poslouchají na všechny strany. Bartlett poslal děti napřed, věděl, jaké nebezpečí jim hrozí, při prvním podezřelém pohybu měly vyběhnout, utíkat, běžet o život. To bylo jediné rozumné opatření na celé té šílené, sebevražedné výpravě tohoto hraničáře. Kdyby je Indiáni chtěli přepadnout, vrhnou se nejdříve na dospělé. Tři děti byly tak daleko vpředu, že by snad ještě stačily uniknout, že by snad ještě mohly doběhnout k boonsburské bráně…

Oba malí nahoře na voze nevěděli o ničem. Vesele spolu žvatlali. Pro ně byla jízda na voze velké, radostné dobrodružství.

„Pošli už Jeana Martina ven, proboha,“ šeptal vedle Daniela Boona jakýsi hlas ochraptělý rozčilením. „Až na ně rudoši vyrazí, pak už bude pozdě. Člověče, měj přece slitování…“

Boon zůstal tvrdý jako skála.

„Naše jediná naděje je v tom, že se Indsmeni přepočítají. Kdyby Jean Martin vyrazil už teď, přepadnou vůz hned. A tak daleko naše pušky nenesou. Nikdo by jim pak odtud nemohl pomáhat. Každá stopa, o kterou se k nám přiblíží, může pro ně znamenat život…“ Vtom se přerušil a vykřikl: „Ven, Jeane Martine, ven!“ A ohnivý paprsek vyšlehl z jeho prudce zalícené pušky. Avšak ještě než dozněl zvuk jeho vlastního výstřelu, dolehlo k jeho uším zahřmění salvy. Indiáni stříleli! Příšerný ryk se rozlehl mýtinou, ze všech stran se rázem sbíhali Indiáni, viděl, jak se Bartlett kácí, viděl, jak zakolísal jeho nejstarší syn, oba byli zasaženi; viděl, jak žena se zoufalým gestem zvedá pušku a staví se před své maličké, kteří se na voze vyděšeně dívali na útočící nepřátele. Větší tři děti vykřikly a rozběhly se k bráně, obě dívky vzaly mladšího bratra mezi sebe, chytily ho za ruce a běžely přes pole. Nepustili se, nenechali jeden druhého na holičkách. Ale ženu, která šla prve vedle vozu, už nebylo vidět, zaplavila ji vlna rudých bojovníků, kteří se vrhli na ni, na Bartletta a na jeho nejstaršího syna; Indiáni vyskočili na vůz, kde seděli ti nejmenší. Válečnými sekyrami bušili do krav, až se zvířata s řevem zhroutila.

Jean Martin se spolu s Kentonem, s Benjamínem Boonem a dvaceti dalšími muži vyřítili ven z brány, křičeli a stříleli, aby v řadách rudochů způsobili zmatek, z palisád se ozývala prudká střelba, ale bylo to příliš daleko; ani jedna kulka Indiány nezasáhla.

Kolem vozu zuřil a vyl roj hnědých pomalovaných postav.

Tři děti se však stále ještě držely za ruce, běžely k osadě a křičely hrůzou. Náhle se před nimi vynořil rudoch a odřízl jim cestu k bráně, pokoušely se mu vyhnout, ale už stál těsně u nich. Jean Martin, ach, dokonce i Kenton, který svými obrovskými skoky ostatní předběhl a pádil k dětem, byli ještě daleko. Je po nadějích! Rudoch rozpřahuje ruce, chce všechny tři chytit.

I když hraničáři věděli, že to nemá smysl, stříleli z palisád jako posedlí. Ženy si zakrývaly oči. Jen se tam nedívat! Nevidět to, co se teď stane.

U vozu se ozývá pořád ještě řev, ryk, vítězný jásot.

Jean Martin, Kenton, mladý Boon běží dětem vstříc. Zachránit aspoň je! — —

Teď! Rudoch se rozpřahuje k úderu tomahavkem, stojí přímo před dětmi — —

Nejstarší dívka, ta čtrnáctiletá, pouští svého sourozence, vrhá se na statného rudocha jako kočka, všemi desíti prsty mu vjíždí do obličeje, Indián vykřikne, zavrávorá. Teď to vidí někteří hraničáři, stojící bezmocně za hradbami: Měla v ruce nůž! A už zase běží s vlajícími copy, půjde to, ano, snad se to podaří, teď už nejsou daleko od Jeana Martina a jeho lidí, ženy za palisádami sténají, pokoušejí se modlit — —

Náhle se ozve zaječení zleva, z kukuřičného pole, a jako divoká smečka lovců vyráží z vysokých klasů snad sto, snad ještě více pomalovaných Indiánů s pery ve vlasech, s noži, sekyrami a tomahavky, příšerně zní jejich pokřik — hú-hup, hú-hup, číhali v obilí, čekali, teď chtějí Jeanu Martinovi odříznout cestu.

Západ je divoký, tvrdý, nemilosrdný. Jean Martin slyší řev, vidí nové nepřátele, zastavuje se: tři děti, nebo dvacet mužů? Jako blesk mu tahle otázka proletí hlavou.

„Halte-la!“ hřímá. „Zpátky, tak rychle as possible, zpátky honem!“ křičí nadlidsky silným hlasem.

Obracejí se a ženou se zase zpátky k bráně. Děti, které už viděly záchranu na dosah ruky, ztrácejí odvahu. Běží za muži, křičí, pláčou, volají, ale Jean Martin křičí ještě hlasitěji, překřikuje jejich žalostné volání o pomoc. Jen žádnou slabost teď, žádný soucit: „Zpátky, vite, vite, rychle!“

Ale už je tu také Daniel Boon. Když těch dvacet mužů vyrazilo z osady na mýtinu, sebral tři tucty dalších, spěchal s nimi k bráně, je přece zodpovědný za Boonsburg, myslí na všechno. „Brookere, přejímáte velení,“ křičí. Vidí, že Brooker kývl, pak běží k bráně, rozhlíží se, a když z kukuřičného pole vyráží horda Indiánů, která má zaskočit Jeana Martina, už je tu Daniel Boon s třiceti dalšími, vyběhnou dvacet třicet kroků, poklekají, zapraská salva do přibíhajících Indiánů, salvou teď proti nim pálí i malý Francouz, hřmí to i z palisád, tahle indiánská tlupa je už na dostřel od pevnosti, a tak hraničáři pálí do útočníků jako diví. Tu a tam rozhodí některý z rudochů ruce, Martinův oddíl se spojil s Boonovým, nepřátelé ustupují, hraničáři v divokém spěchu znovu nabíjejí, ale Kenton, přítel dětí, vrah Indiánů, se obrací, běží vstříc dětem, ty mají v patách téhož Indiána, který se je před chvilkou pokoušel chytit, děti už jsou jen asi třicet kroků od Kentona, rudoch chytí větší dívku, čtrnáctiletou Zane, za cop, Zane padá, křičí, ale rychlejší než Indiánův nůž je Kentonova kulka. Indián se hroutí. To už rozběsněný hraničář doběhl až k dětem, rozbíjí Indiánovi pažbou lebku, chytá obě menší děti, zvedá je, nese je, Zane vyskočila, celá se chvěje — a běží s nimi, sukýnky se jí třepetají, doběhnou k bráně společně s Martinovými a Boonovými muži. Děti jsou zachráněny, žádný z hraničářů nebyl raněn, zato Indiáni utrpěli ztráty; Simon Kenton se zase musel vzdát skalpu. Ale Zane Bartlettová, Anthonyho čtrnáctiletá dcerka, klesá v bezvědomí k zemi, sotva se brána zavřela.

Tu však se ozve křik na druhé straně palisád. Hraničáři dosud soustřeďovali pozornost jen na Bartlettovy, na Jeana Martina, na Kentona a na Boonův výpad, zatím se však od okraje lesa tiše připlížily skrčené hnědé postavy; z jihu se ozývá pronikavý, ječivý šavanský válečný pokřik, Modrý kabát se domnívá, že nyní přišla vhodná chvíle. Poslal dopředu malý oddíl a teď se v celých tlupách rojí, jako by vyrůstali ze země. Přestože Boon všem několikrát nařizoval: „Ať se děje co se děje, nikdo ať neopouští stanoviště!“, přece jen tři čtvrtiny posádky odběhlo k severní straně, aby se podívali, aby pomohli, aby stříleli…

Teď se zas všechno hrne na jih.

Boon však hřímá: „Každý na své místo! Obsaďte střechy a střílny! Co se děje za vámi, to se vás netýká!“

Tu a tam se nad palisádami objeví hlava, ale hned zase zmizí. Indiáni se pokoušejí lézt jako kočky, ale pažby, nože a tomahavky, jimiž se hraničáři dovedou ohánět stejně dobře jako rudoši, pracují rychle. Z rohových bašt, vysunutých dopředu, ovládají střelci celou jižní stranu. Rudoši nezaútočili rovnoměrně na všech stranách, jen ve středním úseku se dostali až k hradbám, na obou křídlech uvázli. Pokoušejí se proniknout, ale kulky osadníků jen hvízdají; každá rána z Boonovy, Martinovy nebo Kentonovy pušky ukončuje život jednoho indiánského bojovníka. Je tu však i řada dalších vynikajících střelců, všem, i novým přistěhovalcům, se zračí v očích zoufalé odhodlání, nikdo z nich se nechce vzdát.

Šavani jsou donuceni k ústupu, odnášejí své padlé i raněné, nenechají přece své bratry bez pomoci.

Indiáni mají těžké ztráty, ale i v Boonsburgu leží za palisádami čtyři mrtví; někteří se odvážili vystrčit hlavy až příliš vysoko, a ne všichni Indiáni se pokoušeli ztéct hradby, vždyť šíp vystřelený z obratné ruky je rychlejší…

Několik dalších hraničářů zápasí se smrtí. I ze včerejška jsou tu ranění, naštěstí všichni jen lehce.

Venku však leží Anthony Bartlett, jeho syn a jeho žena. O tři bělochy méně a tady uvnitř až dosud o čtyři. A s těmi čtyřmi u Pain Creeku je to dohromady deset mužů a jedna žena, nepočítaje raněné, z nichž to někteří také nepřežijí. A obě malé děti — to je to nejstrašnější.

Slunce svítí, vážky bzučí nad polem, po rudoších není kromě několika zvědů ani vidu. Nad palisádami se pátravě rozhlížejí hraničáři. Všude je ticho. Před Bartlettovým vozem leží obě krávy. Nikomu z rudochů nechutná hovězí maso. Vždyť mají v kentuckých lesích pořád ještě dost zvěře. K vozu se slétá stále víc a víc černých ptáků, poletují, snášejí se s krákoráním k zemi, vracejí se. Hraničáři se na to s hrůzou dívají, zatínají pěsti, rty mají úplně bílé. —

Odpoledne dostávají nový důvod k rozhořčení. Z lesa se ozývá bučení krav a stále se blíží. Do toho se mísí lidské hlasy. Teď se na kraji lesa objevují Indiáni, drží v rukou luky a šípy, pušky, nože a tomahavky.

Ženou před sebou stádo asi šedesáti krav z lesa na volné prostranství. Ať jen se Boonsburg podívá, jak se tu vyvraždí jeho bohatství. Rudoši pořádají soutěž ve střelbě a ve vrhání nožů… Za necelých deset minut hyne dobytek do posledního kusu.

Mezi hraničáři je řada pravých sedláků. Celí zbledli bezmocným vztekem. Střílejí z pušek jako diví, ale je to příliš daleko. Žádná střela nezaletí až tam. Indiáni se jen pohrdavě smějí.

Najednou rudoši umlkají. Je slyšet velitelský hlas, všichni se uklidňují.

Vystupuje nějaký muž, směřuje k osadě, je to Indián. Modrý kabát.

Blíží se téměř až na dostřel, přikládá dlaně k ústům. Volá na hraničáře špatnou angličtinou, ale všichni mu rozumějí:

„Miči malsa krade půdu, krade ryby, krade bizony a losy, ty patřit Indiánovi. Miči malsa žádný dobrý muž. Miči malsa zabíjí všechno. Šavan přišel, zabije nejdřív zvířata, co patřit Miči malsa, pak zabije Miči malsa sám, bojovníky i ženy i děti. Moc místa pro skalpy v našich chatách. Šavan už má žádnou trpělivost.“

Náhle se ten až dosud klidný bojovník mění, vytryskne z něho žhavá nenávist, vyráží skalpový pokřik a v té chvíli už se to hrne z lesa, odevšad, z kukuřičného pole, z náspu u řeky, ze všech stran postupují Indiáni a hraničáři se dívají a blednou. Vždyť rudochů je na čtyři sta. Mávají zbraněmi a tančí s hrozivými posunky, ale zůstávají v bezpečné vzdálenosti.

Když se hluk utišil — v Boonsburgu sebou ženy a děti vyděšeně trhly, jakmile sem dolehl indiánský ryk —, pozvedá náčelník Modrý kabát svůj hlas ještě jednou:

„Šavan má dost času, pět dnů, dvakrát pět dnů, čtyřikrát pět dnů. Šavan počká. Moc jelenů v lesích. Moc vody v řece!“

Obrátil se a odešel.

Později odpoledne mohli hraničáři jen přihlížet, jak jejich kukuřičná pole lehla popelem. Teď už nemohla Indiánům nijak posloužit; Modrý kabát se už nikterak nesnažil skrývat své oddíly. Bylo to krátce přede žněmi, klasy byly suché a kukuřice shořela do poslední palice. Celoroční úroda byla zničena. Z čeho si upečou chleba, i kdyby se podařilo obléhání přečkat?

Po setmění vzplály všude kolem osady táborové ohně. Rachotily klapačky a chřestidla, zaléhal sem smích, tu a tam se ozývaly válečné písně, kolem ohňů se míhaly divoké, rudými plameny ozářené postavy, opékaly si na rožních zvěřinu, bylo vidět obcházející hlídky, pak temně zaduněl dřevěný buben, hraničáři zaslechli hluboký hlas, chvílemi mluvil, chvílemi zpíval, něco vyprávěl a čas od času do tohoto vyprávění vpadal celý sbor. Rudoši se zřejmě cítili zcela v bezpečí, cítili se pány situace. A opravdu — bylo tomu tak.

U brány právě nastupoval hlídku jeden z obou Appersonů spolu s Elishou Brookerem; mohlo být k půlnoci a hluk u indiánských táborových ohňů se trochu utišil, když náhle zaslechl plačtivý dětský hlas. Nechtěl věřit svým uším, ale slyšel ten hlas docela zřetelně, bylo to přímo pod ním — stál vzpřímený na jakési dřevěné lavici, takže když se natáhl, mohl vyhlédnout přes palisády. A slyšel tenký hlásek: „Plosím, plosím, otevzít, pusť mě dovnits, Eddy bude hodnej. Plosím tě, tatínku, otevzi. Zlej pán tu Eddyho nechal, zlej pán už je plyč…“ A pak se zas ozval vzlykot.

Oba hraničáři se po sobě ohlédli, i když byla všude tma. Je to past? Takhle by přece nedokázal mluvit žádný Indián. Nejmenoval se nejmladší Bartlettův chlapec Eddy?

Že by to byl on — tam venku před bránou? Ale co když je to past? „Dejte pozor, dejte si dobrý pozor, Brookere!“ šeptal Tom Apperson. Seskočil dolů a přitiskl ucho ke kůlům, až docela u země.

„Kdepak jsi, Eddy?“ zašeptal.

„Plosím, otevzít, plosím, Eddy má stlach, ze zlej pán zase psíde…,“ zase ten tichý, zalykavý pláč.

Tady u palisád byla tma a ticho. Venku na břehu řeky svítily ohně. Pokoušel se podívat škvírou mezi kůly, vtom uslyšel zvláštní šramot, jako by malé ručky šátraly po kůlech, najednou se vzlykot přiblížil, ve slabé záři vzdáleného ohně zahlédl dítě, malého bílého chlapce, jak stojí u palisád, přímo před jeho očima, skulinou mohl rozeznat jeho stín.

„Eddy, buď zticha! Rozumíš? Jako pěna. Neplač už, Eddy, slyšíš? Tak už neplač…“

Všiml si, jak ten maličký vystrašeně přitiskl obličej, celé tělo ke kůlům, jak se snažil prostrčit mezi nimi ruku, jako by se chtěl tou sotva palcovou mezerou protáhnout, zdálo se mu, že vidí uslzené dětské oči. Divoký Apperson byl najednou docela bezradný. Co si má počít? Bránu otevřít nesměl, vždyť venku mohlo ležet a číhat třeba sto rudochů. Kdyby však volal o pomoc, mohlo se stát, že Indiáni chlapcův útěk zpozorují, že si pro dítě přijdou…

Vyskočil. „Brookere, vezměte si i mou pušku, pak budete mít dvě rány,“ zašeptal svému společníkovi. „Dávejte dobrý pozor, dojdu pro Dannyho.“

Proti nočnímu nebi zahlédl, že Brooker kývl; otočil se — někdo stál za ním. Byl to Boon, neměl klid, pořád obcházel hlídky, byl všude, cítil odpovědnost za všechno, co mělo bílou kůži. Daniel Boon zaslechl i pláč, i šepot. Apperson mu rychle pověděl, co zjistil. Boon se dlouho nerozmýšlel, zmizel ve tmě, za několik minut se vrátil asi s čtyřiceti muži. Byla to hotovost, která spala ozbrojená v jednom domě. Polovina se s nabitými puškami rozběhla ke střílnám nahoře na palisádách, zbytek se postavil k bráně.

Vrata se otvírala směrem dovnitř. Kdyby to byla past, mohli čekat, že se Indiáni pokusí široké křídlo vrat zatlačit dovnitř, jakmile by jen pootevřeli. Pak se měli všichni, kteří tu stáli připraveni za vraty, do nich opřít a držet je tak dlouho, dokud by se Boonovi nepodařilo znovu zasunout podpěrné trámy.

Venku stál pořád ještě ten chlapec a tiskl ruce mezi kůly. Apperson s ním mluvil, konejšil ho:

„Tiše, Edoušku, jen tiše…“ Strašlivé napětí leželo na mužích, Malý Eddy stál přímo u pilíře vrat.

„Pozor!“ zvolal přitlumeně Daniel Boon. Aniž způsobil sebemenší hluk, zvedl oba příčné trámy.

„Teď!“

Tiše, ale odhodlaně otáčel mohutným křídlem vrat, kůže v závěsech zaskřípěla, hmátl za pilíř a chytil chlapce. Ten zděšeně vykřikl: „Ne, ne, plosím, pusťte mě, pusťte mě!“ Dítě si nevšimlo, že se brána otevřela, myslilo si, že po něm zase sahá Indián, chytilo se kůlu, křičelo, vzpouzelo se, muži sebou trhli, rudoši u ohně vyskočili a dívali se sem, sbíhali se, sahali po zbraních. V nočním tichu se dětský hlas rozléhal daleko. Ale to už Daniel Boon protáhl chlapce bránou, křídlo vrat se opět zavřelo. Tom Apperson držel Eddyho, nejmladší Bartlettovo dítě, v náručí. „Tak už neplač, Eddy, neplač už,“ šeptal mu. Daniel Boon svou obrovskou silou už zapřel vrata oběma příčnými trámy. „Zůstaňte nahoře, muži,“ přikazoval tiše střelcům na palisádách, pro všechny případy jim poslal na pomoc i ty ostatní, kteří zatím stáli připraveni u brány. Pak odběhl s Appersonem a malým Bartlettem k sobě domů, kde mu hospodařila nejstarší dcera jeho bratra, protože Boonova žena se vrátila do Karolíny.

„Podívej, Nancy, tady ti nesu dítě.“

Dívka už byla hodnou chvíli vzhůru. Zpráva o tom, co se děje u brány, prolétla Boonsburgem jako blesk. Běloši za palisádami nespali této noci příliš tvrdě.

Nancy rozžehla louč. Stála pod tím skomíravým, blikotavým světlem a malý plamínek ozařoval její dlouhé zlaté vlasy a prostou mladou tvář růžovým svitem. Bylo jí dvacet let, byla až k smrti unavená, zamžené a velké oči jí v záři ohně jen hořely.

Tom Apperson stál ve dveřích. Když spatřil Nancy Boonovou, bylo mu, jako by mu srdce sežehl plamen. Daniel Boon si ho všiml. „Tenhle ho objevil!“ řekl.

Nancy vzala Eddy ho na ruku. Dítě pořád ještě vzlykalo a položilo si hlavu děvčeti na rameno. Nancy udělala několik kroků a podávala Tomovi Appersonovi srdečně ruku. Přijal ji a pevně ji stiskl a náhle se začervenal až po uši.

Pak se vrátil k bráně, aby znovu převzal hlídku. Znovu a znovu ho zalévala horká vlna. Chtěl se postarat o to, aby se do Boonsburgu nedostal ani jediný rudoch, chtěl střílet a bít se jako Simon Kenton. Běda Indiánovi, který by se k Nancy Boonové jen přiblížil. Tom Apperson se díval horkýma očima do tmy. Viděl přece Nancy dost často. Ale připadalo mu, jako by teprve dnes stála před ním opravdu živá. Snažil se bystrýma očima proniknout temnotou, ale stále se před ním vynořovala ta zlatovlasá hlava, velké, vzrušené modré oči, růžová záře kolem mladého obličeje.

A najednou ho zachvátila bláznivá radost. Musil se přímo přemáhat, aby si nezačal hlasitě hvízdat.

Když se druhý den rozednívalo, uviděli hraničáři všude kolem osady tlupy Indiánů, ale nikdo z nich se neodvážil na dostřel boonsburských zbraní. Většina obléhatelů spala kolem dýmajícího popela nočních ohňů, někteří z nich seděli obráceni tváří k osadě, to byly zřejmě stráže.

V předpolí se nic nehýbalo. Hraničáři počítali s tím, že za ranního šera dojde k novému útoku, Boon vzbudil všechny muže a poslal je na určená stanoviště, ale zdálo se, že Indiáni mají času dost. Boonsburští se už začali té Boonově opatrnosti trochu usmívat.

Když se docela rozednilo — obloha se ráno zatáhla, dokonce i krátce sprchlo —, stáhl Boon z palisád posádku a u střílen zůstaly jen hlídky.

Bylo třeba nakrmit a napojit dobytek v ohradách; ještě dobře, že přivezli dost sena i vody. Squire Boon poručil hned po bratrově návratu vydlabat z kmenů obrovské žlaby a naplnit je vodou. Tato zásoba se každý den doplňovala. I ten nejlehkomyslnější nováček pochopil, že vodou se musí šetřit, a tak stráže u žlabů s tím neměly mnoho práce.

Pro lidi byla v osadě studna. Pramen nebyl příliš vydatný, ale v nouzi by voda stačila i pro dobytek.

Ostatně už dva dny kopalo několik mužů novou studnu, širší a hlubší. Teď už narazili na vodu.

Hraničáři nebyli zvyklí jen tak polehávat. Jindy bývali touhle dobou už několik hodin na polích nebo na lovu. Drobnější práce i jindy obstarávaly ženy. Tu a tam se někdo zaměstnával tím, že opravoval nějaké závady na svém srubu. Ale copak je to za práci! Vždyť na takové chatě dohromady nic nebylo… čtyři stěny a střecha — co se tu dá opravovat? Většina mužů stála u palisád, vyhlíželi nepřítele. Ale mezi Indiány se nic nehýbalo. Seděli nebo líně leželi ve svých táborech, část jich zřejmě odešla na lov nebo na ryby, část se jich patrně koupala v řece, alespoň to tak vypadalo, protože z údolí sem zazníval hluk a smích.

Nu, ještě dva nebo tři dny, pak je to jistě přejde! Ještě při návratu z Pain Creeku, když předhonili Indiány táhnoucí na Boonsburg, vyslal Daniel Boon dva posly do Lexingtonu a odtud pak měli podat zprávu do Harrodsburgu a ostatních osad…

Teď už jistě vzbouřili půl Kentucky, dnes nebo zítra už budou všude vědět, co se tu děje. I v osadách, které vznikly po Boonově zajetí, ve Frankfurtu a v Lexingtonu, v osadě Bryant’s Station a jak se všechny jmenovaly… Za den za dva sem musí dorazit pomoc, posila. Pak bude s Indiány zle…

Den pomalu míjel, už bylo dávno po poledni a obě bojující strany se trestuhodně nudily. Všude bylo vidět hraničáře, jak se oběma rukama drží kůlů, jak si podpírají hlavy dlaněmi a ospale, rozmrzele nebo znuděně se dívají ven. Tihle Šavani jsou trpěliví jako ovce.

Ještě hodinu a pak se setmí. A v noci rudoši obvykle neútočí. Pak snad budou mít v Boonsburgu klid až do svítání.

Venku zavyl vlk, daleko na západě, hraničáři to zaslechli a zbystřili sluch. Byl to táhlý, kolísavý hlas toulavého vlka, než vyrazí na noční lov, večerní píseň, kterou tihle velcí šedí lovci zahajují svou noční výpravu. Asi i jeho Indiáni znepokojili, že se vydával na lov tak brzy.

A ještě jedno zavytí. Že by jich bylo víc? Tohle bylo blíž než před chvílí. Aha, to zápach zabitého dobytka na kraji lesa přitahoval požírače mršin. Zbylo tam na ně dost, až příliš. Šedesát krav nestačili havrani a supi za jediný den oklovat. Tam se ještě mohou dosyta nažrat celé vlčí smečky. A třebaže vlci rádi napadají i živou zvěř, dávají přednost masu, které právě začíná zavánět rozkladem.

Znovu se ozvalo to příšerné zavytí do večerního šera, potřetí. Ale tentokrát to bylo docela blízko… Tenhle vlk už musel být těsně u palisád.

Nikdo toho šedého lupiče nezahlédl, a přece se vytí ozývalo z předpolí, vlk nemohl být dál než sto metrů, musel být přece až na pasece, v dostřelu… Ah, konečně zase jednou smět ohnout ukazováček kolem spouště!… Všude se zdvihaly zvědavé hlavy, konečně nějaká změna! Když už se nedá střílet na rudochy, tak aspoň na vlka. Ale kde jen ta bestie může být… nebylo nic vidět. A přece vlk nemohl být dál než dvě stě až tři sta stop, tak blízko zaznělo jeho zavytí.

Nad hroty kůlů se vynořily hlavy hraničářů, připravených lovit, střílet. „Pozor, muži! Hlavy dolů!“ vykřikl Daniel Boon, ale to už bylo pozdě.

Zvenčí třeskla burácející salva proti palisádám, kulky pleskaly o kůly, hvízdaly bělochům nad hlavami, třicet čtyřicet rudochů vystřelilo naráz, tu a tam se ozval výkřik některého z hraničářů, někteří se skáceli. Rudoši jsou špatní střelci, nezasazují pevně pušku do ramene, neumějí správně vyrovnat mušku a hledí do jedné čáry, a přece leckterý z hraničářů leží v písku, zasažen do hlavy; díval se právě na mýtinu a pohrdal Indiány, že líně a zbaběle zůstávají mimo dostřel… Při střelbě salvou však zasahují i rudoši. Je konec s obranou Boonsburgu, Tome Appersone, už nikdy se nesetkáš s Nancy Boonovou… Ležíš tu s indiánskou kulkou v hlavě, je konec, konec všem dobrým předsevzetím a smělým nadějím… Je mrtev Wills i Slaughter a také William Veach, který před několika dny utekl Šavanům… Ani on už nedýchá, olověná kulka narazila šikmo na palisádový kul, sklouzla po něm, rozplácla se a veliká jako tolar mu vnikla do pravého oka…

Vítězný ryk sem zaléhá z okraje lesa, z břehu řeky, všude mávají Indiáni zbraněmi, rozohňují své druhy, kteří právě vystřelili…

Čtyři Miči malsové padli pod jedinou salvou Indiánů, a všichni čtyři s ranami v hlavách.

Modrému kabátu a jeho bojovníkům se podařil skutečně mistrovský kousek indiánského válečného umění. Využili noční tmy, vybudovali si na dostřel od boonsburských hradeb v předpolí kryty, zahrabali se za trsy trávy, za nejnižšími, sotva jako dlaň vysokými hrboly, za křovím a suchým roštím, čerstvě vyhrabanou hlínu tiše dopravovali v bizoních kůžích dozadu, aby neprozradila jejich úkryty, lopotili se celou noc, a když nastalo ráno, leželo čtyřicet indiánských bojovníků ve vzdálenosti šedesáti až osmdesáti metrů od palisád.

Ostatní předváděli bělochům život v táboře, tančili a zpívali u ohňů, spali a smáli se, to všechno bylo jen divadlo pro bělochy. Ti potom neměli ani tušení, co se to děje v předpolí. Pak poslal Modrý kabát jednoho ze svých bojovníků s malým Eddym Bartlettem k bráně. Rudoch přivedl dítě ve tmě až k palisádám a tiše zmizel. Běloši vpouštěli chlapce dovnitř, soustředili pozornost jen na dítě, na jeho zajíkavé prosby a pláč, strážci se celou noc bavili o zázračném zachránění Bartlettova dítěte, dali se upoutat touto překvapivou událostí, jejich myšlenky tím byly plně zaměstnány, přesně, jak toho chtěl dosáhnout ten starý lišák Modrý kabát — a zatím se venku tiše zakopávali nejlepší šavanští střelci… Uplatnila se indiánská lest, divošská vychytralost slavila triumf.

Modrý kabát znal vražedné střelecké umění hraničářů, proto vydal rozkaz, aby se všichni jeho střelci celý den ve svých krytech ani nepohnuli. Přestřelka měla začít teprve těsně před setměním, kdy na přesné zamíření nebylo už dost světla. Nemohl své bojovníky vydat celý den napospas soustředěné palbě bílých střelců. Ten chytrý lišák měl ještě jednu naději, že totiž pozornost Dlouhých nožů poleví, zůstanou-li rudoši celý den v klidu. A Modrý kabát se opravdu nemýlil.

Ted však přicházel svým čtyřiceti bojovníkům na pomoc. Od břehu řeky, od okraje lesa a od spáleného kukuřičného pole valili rudoši zvolna směrem k osadě více než metr tlusté kmeny stromů. Za každým se po břiše plazili rudí bojovníci a kutáleli kmeny před sebou. Mezi nimi se plížili, přitisknuti těsně k zemi, další bojovníci, drželi v rukou malé stromky a keříky, aby hraničářům ztížili výhled na valící se kmeny.

Žádný ženijní útvar v moderní armádě by to nezařídil lépe. Rudoši pečlivě vybrali v mladém lesním porostu rovné kmínky a položili je mimo dostřel z osady na zem, rovnoběžně jako kolejnice. Pomocí krátkých dřevěných sochorů vysunuli na tyto líhy obrovské kmeny, vtiskli se do krytu za tyto mohutné dřevěné valy a šinuli je po kulatých kmíncích spojenými silami kupředu. Pod valící se kmeny podkládali stále další líhy, a tak se mohli zvolna přibližovat k palisádám. Boonsburští byli odsouzeni jen bezmocně přihlížet.

Vpředu však leželi s nabitými puškami indiánští střelci. První salva překvapila bělochy tak, že nestačili zpozorovat ani jediného z Indiánů. Při Boonově varovném výkřiku všichni mimoděk schovali hlavy.

Hraničáři byli ve zřejmé nevýhodě. Kdyby někdo z nich vysunul hlavu nad kůly, poskytl by cíl číhajícím indiánským střelcům, kteří tam zdola měli proti jasnému nebi úplný přehled po palisádách. Kromě toho stačilo Šavanům sledovat jen jednu linii — obrysy hradeb. Vždyť před palisádami nebyl žádný běloch.

Zato Boonsburští museli nejprve roztroušené ukryté střelce objevit. Nevěděli přece, leží-li Indiáni sedmdesát, nebo sto metrů od hradeb. A když je měli najít, museli zvednout hlavy nad opevnění! A než se jim některého z indiánských střelců podařilo vypátrat, vzal si je na mušku jiný rudoch.

Boon poznal, že kdyby se pokoušeli pálit ze střílen nebo přes palisády jednotlivě, byli by jeden po druhém zastřeleni. Bylo třeba poskytnout rudochům naráz tolik cílů, aby nevěděli, po kterém z nich mají pálit dřív.

„Všichni na svá místa! Střílejte, muži, střílejte! Rychlopalbou! A miřte dobře!“ křičel.

A teď začal ten slavný palebný souboj, o němž se v Kentucky vyprávělo ještě po letech. Sto padesát bělochů zvedlo hlavy proti nebi a střílelo na čtyřicet rudochů, které ani pořádně neviděli.

Jakmile některého z Indiánů objevili, byl ztracen. Indiáni byli nevalní střelci a teď, když byli doslova zaplaveni deštěm olova, měli těžkou pozici. Stříleli a stříleli, bělochům kulky jen hvízdaly kolem uší, létaly jim nad hlavami, zarývaly se do hradeb, výstřely práskaly jako rány bičem.

Teď se už octly na dostřel i obrovské kmeny, valily se stále blíž, ale každý kousek hnědé kůže, který se ukázal, byl zasypán žhavým olovem. Čtyřiceti Šavanům v předpolí se však přece jen ulevilo, cítili, že se palba rozdělila. Večerní mlha se v lehkých závojích vznášela nad zemí, obláčky po výstřelu také zastíraly, nejen prozrazovaly střelcovu polohu, ale hlavy hraničářů se stále ještě jasně rýsovaly proti obloze.

Každý smrtelný výkřik za palisádami, každá kletba z úst přátel zasaženého, každý ženský vzlyk vyvolávaly vítězný ryk a do morku kostí pronikající pokřik hú-hup.

Sam Buchanan se zhroutil, těsně vedle něho se skácel Teddy Wilkins, Jamese Taylora museli odnést. Lesliemu Flanaganovi prostřelili krční tepnu, krev vytryskla jako z proraženého sudu vína, nebyla k zastavení. David White přišel o ucho, dlouhému Clintonovi rozčísla kulka v hustých vlasech novou pěšinku, unikl jen o vlásek, ale třebaže mu krev stékala na krk i na obličej, střílel dál, dokud neomdlel. Konrádu Wulfovi zůstala kulka vězet v levé paži, zasunul pušku mezi kůly a pokračoval ve střelbě — jednou rukou. August Steinle, který sem do Nového světa přišel teprve před čtyřmi měsíci ze švábské roviny a uměl jen pár slov anglicky, zaplatil za německý podíl na kolonizaci Západu životem; s prostřeleným mozkem ho uložili k ostatním padlým. Ale jeho žena, matka pěti dětí, nebyla z měkčího dřeva než ostatní hraničářky. Sebrala pušku, která jejímu muži vypadla z rukou, a zaujala jeho místo.

Stříleli až do úplné tmy a byli jen rádi, že se toho dne setmělo tak rychle. Obloha se zatáhla černými bouřkovými mraky. Skoro hodinu trvala ta divoká, vzteklá palba. Hraničáři nabíjeli skrčení za hradbami, zasouvali hlavně do škvír mezi hroty kůlů, slídili těmito skulinami po sebemenším pohybu někde na zemi, a kdykoli se jim zdálo, že něco objevili, jakmile se někde zablesklo, vztyčili se, zalícili a vystřelili.

Bez přestání zněl polem pokřik hú-hup, bez přestání pleskalo olovo na dřevěné hradby.

Zaútočí Indiáni? Naplní se pole znenadání útočícími ďábly, rozběhnou se, pokusí se přelézt kůly? Mají pětinásobnou přesilu, kdyby se odhodlali, musí se jim to podařit. Ale raději na to nemyslet, vždyť za námi jsou ženy a děti… Hraničáři zatínají zuby, nabíjejí, míří, střílejí…

Náhle hvízdot i praskání ustává, válečný pokřik zvolna umlká. A vtom už křičí Daniel Boon:

„Táhnou ty špalky zpátky!“

Je tomu tak. Modrý kabát nepomýšlí na otevřený útok, na to je příliš Indiánem a výchova mu vštípila indiánský způsob myšlení. Jistě by se mu podařilo Boonsburg dobýt, ví to docela určitě. Ale stálo by ho to sto, snad i dvě stě mrtvých. A to si žádný kmen nemůže dovolit. Zmocní se Boonsburgu jinak.

A Modrý kabát stahuje své bojovníky. Střelci se uchylují za kmeny stromů a kulaté válce mizí ve tmě. Už nepadne ani rána. Prach a olovo jsou v Kentucky hříšně drahé a hraničáři jsou šetrní lidé.

Za palisádami leží sedm mrtvých lidí a právě tolik je těžce raněných. Lehká zranění se mezi zálesáky nepočítají. Vysoký počet mrtvých byl zaviněn tím, že téměř všechny střely zasáhly do hlavy.

Daniel Boon i celý Boonsburg se zase poučili. Celou noc pracují na střílnách, které prosekávají mezi kůly těsně u země.

Sotva druhého dne začalo svítat, rozhvízdaly se kulky obléhatelů nad špičkami kůlů, olovo začalo pleskat do hradeb. Mýtina kolem osady se ještě leskla rosou, když se nad boonsburskými střechami rozlehl první smrtelný výkřik. Ralph Trinke ležel s kulkou v hlavě v náručí své dvacetileté ženy. Nejkrásnější, nejskvělejší, nejmladistvější hrdina mezi kentuckými dobyvateli, jen o rok starší než jeho žena.

Modrý kabát přikázal v noci svým lidem zaujmout nové pozice. Roztroušeny po celém předpolí ležely přivalené obrovské, tlusté kmeny stromů, zakryté listím keřů, které na ně Indiáni upevnili. Kmeny byly padesát až osmdesát stop dlouhé a za každým z těchto pokácených lesních velikánů leželo průměrně pět indiánských střelců, někde víc, někde méně. Hodinu nebo dvě se ani neukázali, hraničáři si mohli až oči vykoukat, pozorovali ty kmeny z tajných úkrytů, ale nic se tam nehýbalo. Pak třeskl výstřel, ve chvíli, kdy to nikdo nečekal, náhle odněkud vyletěla kulka, obláček dýmu se vznesl nad některým kmenem, padlo pět až šest výstřelů za sebou, pak hodinu klid a vzápětí takto ožil jiný strom.

Bojový zápal však nakonec strhl Indiány i hraničáře, střelba všude houstla a sílila a asi kolem poledne svištěli, hvízdali malí šedí poslové smrti bez ustání nad stébly trávy, nad osadními hradbami, nad střechami srubů.

Na dostřel od pevnosti leželo asi sto Indiánů a dalších sto až dvě stě jich čekalo v záloze u řeky nebo ve stínu lesa. Ti měli dnes volno. Modrý kabát řídil svou armádu jako vojevůdce; dobře věděl, že nelze žádat nemožnosti, že bojovník také potřebuje odpočinek, načas vysadit a mít pocit, že teď místo něho zas ti druzí ponesou kůži na trh.

Rozhořčení mezi Boonsburskými vzrůstalo. Ted už kašlali na opatrnost, na krytí, na dlouhé vyhlížení. Toho dne už je to stálo tři mrtvé a pět těžce raněných, takhle to přece nemůže jít až do nekonečna, nikdo netušil, kolik ztrát utrpěl nepřítel. Vždyť kdopak mohl vědět, zda ty výkřiky rudochů vyjadřují smrtelnou úzkost, zachroptění, nebo vítězný ryk a výsměch? Válečným pokřikem rudochů zaléhaly hraničářům uši, Šavani ječeli pronikavě, temně dunělo volání čipevájských bojovníků, Lenapové ostře trylkovali a z hrdel Potavatomijců se ozývaly kolísavé zvuky připomínající zlostný řev pumy.

Ještě dobře, že také Indiáni se stále víc a víc rozehřívali, že mířili ještě nepřesněji než obvykle, že ze svých pušek stříleli pokaždé, kdykoli se jen objevila hraničářská kštice, že se dávali strhnout duněním dřevěných bubnů, které sem doléhalo od táborových ohňů, vydrážďujícím zpěvem zaznívajícím z lesa. Pobízeli se navzájem hlasitým voláním, v bezpečných krytech se smáli bělošskému vzteku, dohadovali se o dobrých a špatných zásazích, pokřikovali na Dlouhé nože špatnou angličtinou různé posměšky, hrozili jim nejstrašnějšími mukami a znovu a znovu vyjadřovali vztekle svou bezmeznou nenávist.

Odpoledne proběhla náhle od stromu ke stromu, od krytu ke krytu nějaká zpráva, střelba umlkla, najednou zavládlo v celém předpolí ticho a všude tam, kam až se zpráva donesla a odkud ji předali dál, se už nic nepohnulo. Běloši si toho nejdříve nevšímali, ale vtom se ozval Boonův mocný hlas:

„Přestaňte střílet, muži, nabijte si pušky, ale nechte kulky v hlavních, počkejte, až co připravují.“

Ted se rozhostilo ticho i za palisádami. Obláčky dýmu po výstřelech se zvolna rozplývaly, jen dobytek ve stájích a ohradách bučel a dupal.

Co se to u Indiánů děje?

Bylo vidět, jak naproti na kraji lesa se bojovníci ve spěchu rozjíždějí k východu, jak rudoši mizí i ze břehů řeky Kentucky, jak skáčou dolů do údolí, ale nebylo znát, kam to vlastně pospíchají. V místech, kde bylo dříve kukuřičné pole, se za celý den objevilo jen pár nepřátel.

Zároveň si však běloši všimli i něčeho, co v zápalu boje vůbec nepostřehli, že totiž nebe potemnělo, že od západu táhnou velké, těžké mraky, celé kupy mraků, strašné parno posledních hodin polevilo, sluneční žár se zmírnil, chýlilo se k bouři. Setmělo se, v dálce bez přestání hřímalo, přihnal se silný vítr, předvoj prudkého deště, dusno bylo nesnesitelné, dobytek bučel, protože také postřehl zvrat počasí.

Oslnivý blesk projel oblohou od severu k jihu a prorazil černou hradbu mraků, vzápětí nato se ozval ohlušující rachot. A jako by tento jediný blesk roznítil celou nálož, míhaly se teď bez ustání oblohou rychlé ohnivé čáry, rozpoutala se bouře nevídané síly, z mraků se řítil déšť, černá hučící záplava se valila na zem, dopadala na osadní palisády, měnila den v noc, před zraky indiánských střelců zmizela osada ve hřmících, modře prosvětlených vodách z oblohy. Hraničáři se přitiskli k palisádám, vytáhli z opasku nože a tomahavky. Teď nebudou pušky k ničemu, za takového deště nezůstane ani jedna pánvička suchá, nelze zapálit střelný prach. Přijdou-li rudoši, zbývá jen boj muže proti muži, ocelová sekyra proti obsidiánové, proti kyji z tvrdého dřeva, proti kamennému mlatu. Běloši se krčili za kůly, voda se jim v proudech lila po čelech a po hrdlech, a hřmící zeď nechtěla ustoupit. Už jdou? Pokřikovali na sebe a povzbuzovali se: „Ještě ses neutopil, Jime?“ „Teď se snad naučíš plavat, Johny!“ „Dej pozor, ať tě neodnese voda, Tobiáši!“ „Copak já,“ zasmál se potrefený, „ale ty si dej pozor, ať neproplaveš tou škvírou, hubeňoure! Najednou budeš u Indsmenů, a ani nebudeš vědět, jak ses tam dostal…“

Vyhlíželi mezi palisádami, zavrtávali zraky do lijáku, rachot hromu přehlušoval jejich škádlení, blesky jen nakrátko prosvěcovaly tmu, ale Indiáni nepřicházeli.

Modrý kabát měl na práci něco jiného. Svolal své lidi k docela jinému tanci. Zvědové mu ohlásili, že se blíží oddíl hraničářů táhnoucích Boonsburgu na pomoc, asi třicet jezdců a čtyřicet až padesát pěších. Zvěd přiběhl tryskem, běloši postupovali opatrně, byli to první, kteří se vypravili na Boonovo volání o pomoc. Tady v Kentucky věděl každý: Sousedům je třeba pomáhat, ať už těch rudochů leží před Boonsburgem kolik chce. Každý ovšem počítal se stejnou pomocí, kdyby nebezpečí hrozilo jemu. John Bryant bez dlouhého rozmýšlení vyrazil, rozeslal posly do okolí své pevnůstky, sebral každého, kdo mu vběhl do cesty, a teď tu byl, aby pomohl svému švagru Boonovi.

Modrý kabát však byl opatrný. Jeho zvědové pročesávali celý les, a když objevili tlupu bělochů, tiše ji obklopili ze všech stran a podali zprávu náčelníkovi. Běloši to nebezpečí číhající v křoví nepostřehli, postupovali kupředu po široké, staleté bizoní cestě pobřežním lesem u řeky Kentucky.

A tak jeli přímo do léčky, kterou jim Modrý kabát nachystal.

Když se rozpoutala bouře, když se na zem valila průtrž mračen, zahřměly nedaleko Boonsburgu první indiánské výstřely, válečný pokřik se ozval třiceti jezdcům přímo do tváří, svištěly šípy, do bělošských řad se snesly válečné sekyry. Křik, zmatek, kletby, hú-hup… ale John Bryant ještě v poslední chvíli postřehl léčku, o dvě vteřiny dříve zahlédl v křoví lesknoucí se oči, postavy pobíhající v podrostu…

Jeli těsně za sebou, obrátit se bylo nemožné, narazili by do kamaráda, který jel za nimi. Vyrazit do lesa? Na koni? To by byl nesmysl… Tak tedy průlom. Kupředu! Hlavu sklonit ke hřívě koní, nasadit ostruhy, průlom, přímo do nich!…

Ještě než třeskly první výstřely, právě když Indiáni nabírali dech k válečnému pokřiku, vykřikl John Bryant do sílící vřavy svůj rozkaz, hraničáři se vtiskli pevněji do sedel, shýbli se, pobídli koně, kupředu, jen kupředu, švihnutí bičíkem — a koně vyrazili divokým tryskem. Vlevo i vpravo uskakovali přibíhající Indiáni, bylo jich až příliš mnoho, každý chtěl získat aspoň jeden skalp, překáželi si navzájem. Běloši však bezohledně bičovali koně, dva tři Indiáni byli sraženi k zemi a pošlapáni dusajícími kopyty a do deště střel, přímo proti šípům se po bizoní stezce řítila těsně sevřená tlupa jezdců. Znali tu cestu dobře, našli by ji i potmě, ujížděli pryč odtud. Řítící se, pádící vlně jezdeckého útoku neodolá žádný z přírodních národů. Falanga koní Indiány rozrazila, uskakovali stranou, aby se vyhnuli úderům kopyt, a tím se sami vrhali do cesty přibíhajícím bojovníkům, znemožnili jim hodit sekyrami, zakryli střelcům výhled. K záchraně hraničářů přispěla i ta strašná bouře, jinak by se Indiánům jistě podařilo aspoň polovinu bělochů zastřelit, pobodat nebo strhnout s koní.

Už z dálky jezdci volali: „Otevřte bránu! Otevřte bránu! Otevřít!…“

Daniel Boon slyší střelbu a křik, který sem proniká i navzdory zuřící bouři, tuší, co se děje, už dlouho počítá s tím, že přece musí přijít pomoc, vždyť přesně ví, jak daleko je odtud do nejbližší osady a kdy tam mohli dorazit oba jeho poslové. Pohyb Indiánů těsně před vypuknutím bouře, přerušení boje mu prozradilo mnoho; jeho místo je stejně tady u brány, na nejnebezpečnějším úseku… Nepotřebuje ani blesk, který jako ocelový nůž krájí mračnou a dešťovou stěnu na dvě části a na krátké okamžiky osvětluje předpolí, ani se nemusí dívat na jízdní houf ženoucí se sem ve vybuchující modravé záři na obloze. Už stojí u brány a doširoka otevírá křídlo vrat. Jezdci se řítí dovnitř, vlevo i vpravo za bránou číhají Jean Martin, Kenton a dvacet třicet dalších, nechávají jezdce projet dovnitř do dvora, chvíli ještě čekají na opozdilce, už nikdo nepřijíždí, křídlo vrat se přibouchne, rychle je podepřou příčným trámem.

Déšť ještě pleská, hrom ještě burácí, ohnivé blesky se křižují nad Boonsburgem, ale v osadě je ruch, radost, jásot. O třicet mužů, o třicet jezdců víc, víc o třicet pušek… Nejsme opuštěni, tohle jsou první, pozítří dorazí další, ženám září oči, všude je plno křiku, smíchu, jeden mluví přes druhého. A déšť? Déšť jim už vůbec nevadí, jen ať teď přijdou, však my jim ukážeme…

Ale to už volá John Bryant, už si vydechl, teprve teď si všiml, že jeho koni trčí v krku dva indiánské šípy, překřikuje ten jásot:

„Dejte pozor, hej, vy tam — u kůlů, venku je ještě čtyřicet mužů, čtyřicet pěších. MacGary je s nimi, taky Knox a Holder a ostatní ze sousedství.“

Rázem všichni ztichnou. Venku je čtyřicet mužů, čtyřicet bělochů proti třem, možná čtyřem stům Indiánů… Jako můra to sedá na prsa Boonsburských. Nejsou žádní slaboši, člověk umírá jen jednou, indiánská sekyra se vznáší nad každým, kdo chce být pravým hraničářem… Ale čtyřicet mužů vydat najednou sedminásobné přesile…? Všichni běží ke svým střílnám, ženy, a dokonce i děti vyhlížejí přes sloupy, poslouchají a chvějí se úzkostí.

Déšť pořád ještě šumí, bouře trochu polevila, ale výhled se nezlepšil, je možno dohlédnout tak na padesát metrů a hukot vody přehlušuje všechny zvuky.

Nic není slyšet, nic není vidět, ani stopy po obléhatelích, kteří prve leželi za kmeny stromů, vždyť dokonce ani ty kmeny nelze rozeznat.

Co se asi teď děje venku? Čtyřicet mužů zápasí o svůj život… Šíp, sekyra a skalpovací nůž se daly do práce, a pomoc není žádná.

Je slyšet něco jako skalpový a válečný pokřik? Poslouchejte! Nebyly to výstřely?… Ticho! Ať slyšíme! Strašlivé zaburácení v oblacích, oslňující blesky, rachot hromu, už zase šumí déšť… A teď jako by znova zaslechli výstřely.

Daniel Boon vidí, jak vpravo od něho se mezi hraničáři něco pohnulo, vidí, jak se drobná postava přehoupla přes hradby, už visí venku, na vnější straně, Boon se nahýbá, může to být sotva deset metrů od jeho stanoviště, a přece se může jen dohadovat, že je to Jean Martin, malý Francouz. Ještě se rukama drží za špičky kůlů, teď uvolňuje levici, odráží se jí od hradby, skáče, dopadá, stojí venku, dole na zemi, mimo osadu… A vtom už někdo přelézá za ním: Simon Kenton. Oba stojí vedle sebe v prudkém dešti, krátce se radí, nevzali si ani pušky, jen nože a tomahavky… mávají směrem vzhůru, kde se na ně bez dechu dívají Boonsburští, a už je tam s nimi třetí, Ben Boon, Dannyho syn…

Krčí se k zemi, rozhlížejí se, odbíhají, jeden těsně vedle druhého.

Boon se dívá za nimi. Usmívá se, i když je mezi nimi jeho syn. Je na svého syna pyšný. Kdyby necítil odpovědnost za celý Boonsburg, udělal by to právě tak.

Vždyť ti tam venku přece přišli, aby Boonsburgu pomohli. A octli se při tom ve smrtelném nebezpečí. Mají je nechat na holičkách? Jean Martin, Kenton i Ben tu znají každý kámen, každý strom, každý úkryt v podrostu, v údolí u řeky, každou jeskyni na srázu, a tak chtějí zachránit, co se dá, chtějí se pokusit rozprášené hraničáře převést po tajných stezkách, zachránit pronásledované, štvané, ty, kteří mají v patách indiánskou zlobu, chtějí se utkat s tím čtyřsethlavým, tiše se plížícím, všudypřítomným nepřítelem, i když jsou jenom tři, i když při tom jde o jejich skalpy.

Ti tři se už dávno ztratili z dohledu osady, Boonsburg utonul v šeru dohasínajícího dne, v modři šumícího deště, jeho nejbližší okolí se noří do stínu a tajemství, nic už teď není jisté, každý krok může přinést smrt, za každým keřem se může skrývat nepřítel, každou vteřinu může vyrůst ze země postava a vrhnout se na ně.

Ted postupují jeden za druhým, Jean Martin vpředu. Má nejbystřejší oči, je z nich nejchytřejší, nejobratnější, s tímhle malým, opáleným, lstivým mužíkem se nemůže měřit ani jeden hraničář, pokud jde o znalost lesa, o lovecké finty, o zastírací manévry, o hledání stop…

Kdykoli se skrčí Jean Martin, přitisknou se k zemi i oba jeho druhové; když se plíží kupředu, následují ho; běží-li, vrhají se za ním, pořád v těsné vzájemné blízkosti, tomahavk v pravé a nůž v levé ruce.

Ben Boon je druhý a hned za ním běží Kenton. Je to divoký, šílený podnik a všichni tři mají pod kůží na temeni hlavy zatraceně ničemný pocit, srdce jim prudce buší, tři sta rudochů leží před Boonsburgem, vlevo i vpravo se může každou chvíli ozvat válečný pokřik.

Doufají však, že všichni Indiáni běželi na bojiště a že upřeli veškerou pozornost směrem na východ, že snad i včas zaslechnou hluk zápasu, vždyť Indiáni dnes nemají žádný důvod, proč by se bili potichu.

Jean Martin vnikl do křoví, oba jeho společníci za ním, udržují všechny své smysly v pohotovosti, Francouz už zase vylézá, musí to jít všechno ráz na ráz, jinak bude veškerá jejich snaha marná. Seběhli na břeh, přímo tam, kde pod srázem vede podle řeky stezka skrytá v křoví, rukama se chytají vyčnívajících kořenů, nohama se opírají o stěnu, ručkují po jakési větvi přes strž, u skalního výstupku se spouštějí k řece a hned za ním se znovu šplhají po čtyřech nahoru, až k nejvyššímu okraji. To už jsou u velkého olšového houští, kde Jean Martin před třemi týdny zastřelil pumu — mnoho tenkrát nechybělo a zaplatil by to životem —, a teď zaslechli hluk. Tady v pobřežním houští je slyšet rychlé kroky, tlumené hlasy. Ne, Indiáni nejsou tak hlasití. Přepadením jezdců byl pěší oddíl varován. Přiběhli, vypálili do chumlu rudochů salvu, to pomohlo jezdce zachránit, ale rána vyšla jen z poloviny pušek, v ostatních zvlhl prach, a čtyřicet bledých tváří se octlo proti dvěma stům Indiánů.

Běloši se obrátili, zmizeli v křoví, v lese, v podrostu, déšť stále ještě pleskal a bubnoval, Indiáni vyrazili za nimi, ale nebylo snadné bělochy najít, vždyť nikdo ani nevěděl, kolik jich vlastně bylo.

Část Indiánů se vyřítila za jezdci, ale pak se lesem rozlehl smrtelný výkřik jednoho čipevájského bojovníka — hraničáři se bránili. Čtyři rudoši se sice hned vrhli do křoví, odkud se výkřik ozval, ale vběhli do pasti, žádný z nich se už nevrátil. Hraničáři byli odhodláni prodat své skalpy draho a čtyři Indiáni nemají proti jedenácti bledým tvářím žádnou šanci.

Boj však přilákal větší tlupu Indiánů, přibíhali zleva, zprava. Běloši vyrazili proti nim, srazili první rudochy k zemi a probili se. Za nimi se ozývalo indiánské hú-hup, ale smrtelná úzkost dodala hraničářům obrovskou sílu, dva z nich se náhle otočili, vypálili z pušek, naštěstí v nich zůstal prach suchý. Indiáni ustoupili, obávali se léčky, rozdělili se, pokoušeli se o obchvat, opatrně se plížili za bělochy, ale když se kleště měly sevřít, bílá zvěř už dávno vyklouzla.

Hraničáři zůstávali pohromadě, drželi se ve skupinách po pěti, po šesti, část jich vzala do zaječích a díky dešti se jim to povedlo, někteří zalezli do hromad chrastí, které si tu Boonsburští podél bizoní stezky skládali jako palivo na zimu, jedna indiánská tlupa za druhou se hnala kolem nich, ale nikdo je tam nenašel. I MacGary se svými čtyřmi druhy se schoval v takovém úkrytu. Tlupa asi třiceti Indiánů přešla kolem nich, nechali je přejít, krčili se ve stínu, tiskli se k zemi, pevně k zemi, do trávy, do mělké prohlubně, každé stéblo, každá květina mezi nepřítelem a jimi byla vzácná a milá… Už přešli? Jdou za nimi nějací opozdilci? Jeden z Indiánů zůstal stát, pokoušel se ve tmě prohledat tu hromadu chrastí, hned se zastavili i další dva, všichni tři se sklonili, MacGary zaťal zuby; MacGary, ten dlouhý, divoký, bláznivý chlapík, horkokrevný a nerozvážný — tady byl klidný, tichý, dokonce i zatajil dech, sevřel v ruce nůž. „Prodám draho,“ myslil si, „draho prodám,“ říkal si v duchu, na celé věty to nestačilo. Už se chystal vyskočit a vrazit prvnímu rudochovi zespodu nůž do těla. — Ale ti tři byli zatím pryč, připojili se ke skupině, co šla za nimi.

Bylo už nebezpečí zažehnáno? Pět bělochů se neodvažovalo ani pohnout, tiskli hlavy do hlíny, zarývali tváře do vlhké trávy, jen poslouchali, spoléhali se jen na uši. Hlavně se ani nehnout…

Náhle uslyšeli hluk, výkřiky, vzteklý ryk — a palčivá bolest jim jako říznutí nožem projela od hlavy přes záda. Nebylo to dál než padesát metrů. Indiáni tam na druhém konci hromady objevili dva bělochy a zabili je. Společníci MacGaryho chtěli vyskočit, prchat, chtěli se vrhnout přímo do náruče smrti. Dva z nich přitiskl obrovskou silou k zemi, ale další dva vyskočili. Nemohli to déle vydržet, selhaly jim nervy, vždyť všichni nebyli staří ostřílení kozáci. Ti dva se rozběhli do lesa, ale neuběhli snad ani třicet kroků, a už se ozval jejich smrtelný výkřik. „Zůstaňte ležet,“ hrozil s tváří zkroucenou vztekem MacGary oběma druhům; poslechli ho a to je zachránilo, protože Indiáni se řítili dál.

MacGary ležel, poslouchal a pátral. Kolem nich se rozhostilo ticho. Má se pokusit o útěk? O proniknutí do Boonsburgu? Neznal tu cestu. A čekat až do večera?

Náhle sebou škubl. Proti němu, na druhé straně stezky, se něco pohybovalo. Tiše se tam vynořil z křoví nějaký muž, byl to běloch, a za ním čtyři další. MacGary poznal Jeana Martina, mladého Boona a Kentona. Pak tam byli ještě dva muži z osady Bryant’s Station. Zavolal na Francouze, vyskočil, ukázal se jim — a teď už jich bylo dohromady osm, protože i další dva se právě tak jako MacGary a jeho průvodci přidali k Jeanu Martinovi. Shromáždil je kolem sebe, zašeptal jen pár slov: Vzájemně si pomáhat, být zticha, jakmile se někde objeví nějaký Indián, skočit hned po něm, na útěku se držet pohromadě.

Plížili se dál tou zatraceně mokrou vysokou trávou, které tady ve vysokém lese bylo plno, a Francouz je zavedl k jakési strži zarostlé ostružiním. Podle dna strže vedla uzoučká, listím zcela zakrytá stezka. MacGary šel napřed. Vtom se před ním vynořil z tmavé modři stále ještě padajícího deště rudoch. Skot se na něho vrhl s krátkým zavrčením jako hladový vlk, chytil ho za krk a Indián dochroptěl v hraničářově vzteklém železném sevření.

Shora, od okraje strže se ozvalo volání. Hraničáři strnuli, zastavili se, naslouchali. Nějaký Indián se díval dolů do houští, rozhodně je nemohl uvidět. Ale proč Tichá noha neodpovídá? Rudoch zavolal ještě jednou. Tichá noha však byl uškrcen, a tak odpovědět nemohl. Rudoch nahoře zmizel. Jean Martin vyskočil a proběhl okolo MacGaryho. „Za mnou!: zvolal přitlumeným hlasem; pádili za ním, vždyť šlo o život, shora slyšeli Indiána něco volat, v trysku naslouchali, jestli mu někdo odpověděl; svolával své druhy, strž se mu zdála podezřelá, sám tam nechtěl vstoupit, jeho volání se vzdalovalo. Ne, nejbližší Indiáni museli být daleko odtud, protože se nikdo z nich neozval. Běloši se dostali až ke srázu nad řekou, vyšvihli se přes jeho okraj, prodrali se vrbovím a olším a dostali se až ke zvolna se svažující hromadě kamení. Vedl je Jean Martin a pořád jen úzkostlivě dával pozor, aby je shora nebylo vidět, vedl je podél této haldy, pronikl trním až ke skalní stěně a zavedl je do malé jeskyně.

Muži byli vyčerpáni spíš rozčilením a nervovým vypětím než tělesnou námahou. Jean Martin jim přikázal, aby v téhle jeskyni vyčkali až do setmění. Pak je měl mladý Boon s Kentonem zavést do osady. Malý Kanaďan si jen chvíli odpočinul a pak znovu vyšel z jeskyně. Chtěl se pokusit zachránit ještě některé. Jean Martin nevěděl, co je strach, byl šíleně odvážný, ale přitom ani v největším nebezpečí neztrácel rozvahu a chladnokrevnost. Jeho jisté oko, jeho bleskové rozhodování ho už vyvedlo z mnoha nebezpečných situací, kdy šlo o to, být o půl, o čtvrt vteřiny rychlejší než protivník.

Této noci zavedl Kenton do osady pět zachráněných mužů, Jean Martin přivedl ráno krátce před svítáním do bezpečí za hradby dva zdravé a jednoho raněného, jiní našli cestu k bráně sami — ale dvakrát museli boonsburští muži zaslechnout, jak číhající Indiáni chytili bělocha, který se pokoušel probít do osady na vlastní pěst. Pomoci nebylo. Indiáni, rozběsnění vlastními ztrátami, nebrali žádné zajatce.

Časně ráno hlídky na severovýchodní rohové baště objevily před palisádami zhrouceného bělocha. Kenton a mladý Boon se podhrabali pod kůly, vyplížili se ven, aby ho dotáhli do osady, zatímco u všech střílen číhali střelci, kteří oba odvážlivce měli krýt. A tak sem dopravili i Stephena Duncana. Měl prostřelená obě kolena, zhroutil se hned v křoví, kde byl zasažen, ale přes šílenou bolest tam vydržel až do setmění. Několikrát prošli Indiáni těsně kolem něho, ale neobjevili ho. Duncan si pak sám přiložil obvaz. Po setmění se začal plazit k Boonsburgu, přitahoval se jen rukama; když ho opouštěly síly, odpočíval. Bolest v kolenou sílila, ale on se plazil, lezl, koulel se dál, chtěl žít, nechtěl umřít, nechtěl ráno skončit pod tomahavkem některého z Indiánů. A tak se dostal až na třicet kroků od hradeb. Pak už ho síly opustily nadobro.

Kenton objevil Duncana první, Kenton měl oči všude. Pokládal ho za mrtvého, ale ani skalp mrtvého bělocha neměl padnout Indiánům do rukou.

A tak tomahavkem vyhrabal spolu s mladým Boonem pod hradbami chodbu a nepozorovaně se vyplížili. Simon Kenton vyskočil, hraničáři měli pušky v pohotovosti, třesklo několik výstřelů ze strany Indiánů a rozpoutala se divoká přestřelka. V Boonsburgu střílel každý, kdo dokázal udržet pušku. Kenton se dostal k bělochovi, zdvihl jej a hodil si jej na ramena, Ben Boon se zalícenou puškou číhal u otvoru, kudy se podhrabali, aby zachránili skalp mrtvého. Kenton běžel, jako by na ramenou nesl jen pírko, a ne těžkého bezvládného muže. U hradeb ho pustil na zem a teprve teď poznal, že Duncan není mrtev! Zachráněného vtáhli otvorem pod hradbami dovnitř. Kenton s Boonem ho následovali.

To tedy bylo Kentucky, takoví byli hraničáři. Tvrdí, krutí, lovci skalpů, zabíječi zvěře, ale obětaví, věrní, pohrdající smrtí. Kentucky vychovávalo své muže.

V příštích dvou dnech nabylo obléhání Boonsburgu na tvrdosti a úpornosti. Indiáni vycítili, že počáteční úspěchy jim nepostačí k tomu, aby se Boonsburgu zmocnili, útočili stále rozhořčeněji, stále nenávistněji, stále riskantněji. Ale čím zběsileji se rozléhal jejich ryk kolem osadních hradeb, tím chladnokrevněji, tím klidněji si počínali obležení. Ztráty rudochů stále vzrůstaly. Modrý kabát cítil, že musí boj přivést k rozhodnutí, vždyť to už nemůže dlouho trvat, než Boonsburg dostane posilu. Nebyl však ani dost velkým mužem, ani dost statečným náčelníkem na to, aby přiměl své bojovníky k nočnímu útoku; v noci Indiáni nebojovali. Věřili, že kdo v noci padne, musí také věčně bloudit nocí v těch končinách, kde panuje Megisovon, vládce podzemí. Stačil by jediný noční útok, a Boonsburg by neodvratně padl, protože při nočním útoku by se musela projevit indiánská přesila. V boji zblízka většinou rychlý, mrštný rudý bojovník předčil těžkopádného hraničáře, v boji zblízka se kromě toho válčilo přibližně stejnými zbraněmi, zatímco v bitvě na větší vzdálenost nakonec přece jen rozhodovaly kvalitnější pušky, klidnější oko a přesnější míření.

Indiáni byli nevalní střelci, báli se zpětného nárazu pušky, nikdy netiskli pažbu pevně k rameni, mířili nepřesně — záleželo jim spíše na hluku při výstřelu než na samotném zásahu.

Večer co večer plápolaly táborové ohně, klapaly klapačky, duněly dřevěné bubny, zaznívaly válečné písně pod rudě ozářenými korunami stromů. Náhle však, uprostřed sedmé noci, zpěv i hluk zmlkl, rozhostilo se ticho jako v říši duchů, jen hluboké naříkavé volání velké ušaté sovy se ozývalo nad říčním údolím.

A ráno tam zbyla jen vyhaslá a opuštěná ohniště, pod stromy se plížili čenichající kojoti a slídili kolem tábořiště — neklamné znamení, že strašidla zmizela, že Indiáni jsou pryč. Hraničáři se dívali jeden po druhém, jako by tomu ani nechtěli věřit, několik žen, a právě těch až dosud nejstatečnějších, se dalo do pláče.

Nepřítel odtáhl.

Modrá soliska

Ano, Indiáni byli pryč. Kouř z táborových ohňů se sice stále ještě táhl sloupovím vysokého lesa, ale dřevěné bubny už neduněly, olověné kulky se nerozpleskávaly o dřevěné hradby.

V Boonsburgu to však vřelo, kvasilo. Nepřátelé odtáhli, byli odraženi, uprchli, běloši dosáhli vítězství. A odvaha stoupala, ta odvaha, která v posledních dnech tolikrát poklesla. S nově nabytou sebedůvěrou se začal projevovat i vztek nad těmi obrovskými ztrátami, probudila se touha po pomstě za smrt padlých přátel.

A když toho dne začaly přicházet posily, oddíl za oddílem, bylo už Boonsburským jasné, proč vlastně rudoši odtáhli. Jejich zvědové hlásili, že se ze všech stran blíží houfy ozbrojených kentuckých milicionářů. Náčelníci museli uznat, že hra je ztracena. A v Boonsburgu nebral jásot konce.

Stephen Trigg přivedl dvacet jezdců z Harrodsburgu a okolí, John Todd čtyřicet mužů z Lexingtonu, Georg Bedinger dorazil s třiceti muži z okolí Frankfurtu, bývalými vojáky, kteří za své služby dostali od vlády v Kentucky půdu. Zvlášť bouřlivě vítali majora Harlana; přiváděl s sebou kromě dvanácti mužů z Hazle Greenu také deset pěších střelců z osady Bryant’s Station, zbytek onoho čtyřicetičlenného oddílu, který se spolu s Bryantovými třiceti jezdci jako první pokusil přijít Boonsburgu na pomoc a při tom vběhl Indiánům do pasti. To bylo křiku, jásotu a objímání, Bryant sám se vyptával hned na toho, hned na onoho, ale patnáct mužů chybělo a už nikdy nemohlo odpovědět. Muži z osady Bryant’s Station museli být ještě rádi, že těch padlých nebylo víc; mnozí si oddechli, když někoho, koho pokládali už za mrtvého, objevili ve skupině, kterou zachránili Jean Martin, Kenton a Ben Boon.

Kapitán Bulger přišel se čtyřmi svými druhy, kapitán Gordon projel bránou statečně sám, klidně a nenápadně se tu najednou na svém těžkém hnědákovi objevil Netherland, člověk vysoký sedm stop, silný jako dub, s vážným, hranatým, do hnědá opáleným selským obličejem. Nepovykoval s ostatními, sotva si ho všimli, přestože je všechny o hlavu převyšoval. Ale nekřičel a nevychloubal se jako MacGary, který vyprávěl o svých dobrodružstvích v hromadě chrastí a v ostružiní, nemohl také ukazovat skalpy jako Simon Kenton, který znovu a znovu začínal klít, že mu až dosud nikdy neušlo tolik nádherných skalpů jako v těchto posledních dnech. Okolo Kentona, který tak bezstarostně vykládal o svých činech, se shromažďovali stále další posluchači a lačně hltali všechno, o čem vyprávěl. A když Elisha Brooker — kulka ho škrábla na levé tváři a byl na to zranění tak pyšný, jako by ho zasáhl sám bůh Nanabozho — vylíčil zachránění čtyř Bartlettových dětí, nepřestávalo burácet volání slávy mladému Kentonovi, zachránci dětí a indiánobijci.

Nálada stále stoupala. Přišel Samuel Johnson se svým obtloustlým přítelem, smírčím soudcem Twymanem, a společně s nimi dorazili i muži z Lancasteru a Walnut Flatu a všichni jen potvrzovali, že se tu a tam porůznu objevovaly menší tlupy indiánských bojovníků; před svítáním někde zbořili srub, jinde zničili malou pevnůstku. Příchozí mohli také vyprávět o záři ohně nad lesy, o vyhaslých ohništích na březích potoků a na tichých pasekách, o ztrátách na životech v celém kraji, o zastřelených ženách, zabitých mužích, unesených dětech. Indiánský ohnivý proud se valil po Kentucky. Zatímco Modrý kabát sevřel Boonsburg, Lelašikah táhl dubovými háji, rákosím a akátovými lesy, přeskupoval své oddíly podle potřeby, podle hlášení zvědů. Mnoho utrpení a bídy dolehlo na hraničáře, mnohý život příšerně skončil někde na opuštěném místě v tmavých jedlových lesích, protože rudoši neznali slitování.

Ale každé nově vyslovené jméno rozdmychovalo žár, vzbouzelo nenávist, rozněcovalo touhu po pomstě. A ženy začaly shledávat zásoby, chystat potraviny pro trestnou výpravu: sáček pražené kukuřice, pár proužků sušeného masa, kus uzeného jazyka nebo jelení kýty.

Sto čtyřicet nebo sto padesát mužů sem přispěchalo na pomoc, čtyřicet až padesát mužů mohl postavit sám Boonsburg, a ještě mu jich zbývalo dost k vlastní obraně. Posádka tu samozřejmě musela zůstat, kdyby se snad Indiáni obloukem vrátili.

Možná že někde číhá oddíl sta nebo dvou set rudochů a čeká jen na to, až se osada zbaví svých obránců, vždyť Indiáni v posledních dnech použili tolika různých lstí, že opatrnosti nezbývá.

I obrana čítající dvě stě pušek by musela indiánské přesile podlehnout. Ale posily docházející v posledních dnech jako by hraničáře připravily o rozum. Viděli raněné, viděli i některé mrtvé, viděli zpustošené okolí Boonsburgu, páchnoucí mršiny povražděných dobytčat — a rozhořčení i pomstychtivost vzrostly k neudržení. K tomu přistupovalo ještě opojení ze šťastně přestálého obléhání, z „útěku“ Indiánů. A tak všichni s hlukem, křikem, řevem naléhali na okamžité kruté pronásledování, na vyhlazení té „krvavé sběře“…

V Boonově chatě se radili vůdci: Kožená punčocha, Jean Martin, John a Levi Toddové, Stephen Trigg, MacBride, Harlan a další. Netherland přinesl zprávu, že příštího dne Benjamín Logan — kterému stále ještě, i dlouho po smrti rudého Logana, říkali všichni bílý Logan — že tedy bílý Logan sem příštího dne dorazí se čtyřmi sty muži. To byl na kentucké poměry obrovský oddíl, tak početný, že se Daniel Boon dvakrát zeptal, zda je ten údaj spolehlivý. Daniel Boon nebyl na takové počty ještě zvyklý. Netherland radil, aby se počkalo až na příchod těchto mužů. Mínění se však různila. I v obou Toddech, v Triggovi a v Harlanovi vřela zlost, i oni byli pro okamžitý odchod. Ale slova se ujal Boon, mluvil klidně a určitě jako vždycky a přimlouval se za to, aby se s pronásledováním počkalo až do příchodu bílého Logana. Jean Martin samozřejmě podporoval názor svého přítele.

„Říkáte, že Indsmeni utekli. Muži, já tomu moc nevěřím. Proč by utíkali? Měli jsme přece větší ztráty než oni. Vždyť jste tu sami vyprávěli, že se tu všude potulují větší či menší indiánské houfy. Modrý kabát tu řídil své lidi tak, že by to líp nedokázal žádný bílý důstojník. Soustředí-li kolem sebe indiánské oddíly z celého kraje, bude dvakrát silnější než dnes. Pak by měl dobrých pět set lidí. To je obrovská přesila, přátelé, když vás před rudochy nechrání palisády.“

„Pcha, Danny, každý z nás stačí na tři až čtyři Indiány,“ ušklíbl se MacBride. V Kentucky nebyl ani celé čtyři měsíce.

Boon se trochu zaklonil a prohlížel si mluvčího od hlavy k patě. Jeho klidné tmavohnědé oči se divně leskly, svíral své úzké rty a pozoroval MacBridea, jako by ho viděl poprvé, jako by se divil, že tu ten muž vůbec s nimi sedí. Pak jeho oči sklouzly přes MacBrideovu hlavu, jako by tu ten člověk vůbec nebyl. John Todd chtěl něco říct, ale nechal si to raději pro sebe. Vždyť Daniel Boon vypadal tak cize, tak zamyšleně. MacBride nejistě sklopil pod Boonovým pohledem oči, ale vypadalo to, jako by si Daniel Boon Skota ani nevšímal.

Zvenčí sem pronikal hluk davu, který projevoval stále větší netrpělivost. Tady, v pološeru chaty, bylo hluboké ticho.

Posléze řekl Daniel Boon, jako kdyby byl myšlenkami docela jinde: „To tenkrát Finley taky říkal:,Každý z nás stačí na tři až čtyři rudochy…‘ Právě tak to říkal, slovo za slovem… On taky na mě nedal. Jeho skalp si odnesl jeden Šavan, bylo mu tenkrát dvacet let. A vzal skalp i tomu Francouzi Monayovi. Je tomu hezká řádka let. Dneska už Tekumseh skalpy nebere.“

Kožená punčocha mluvil nepřítomným hlasem. Teď jeho tvář zase ožila. Ztvrdla, vypadala téměř brutálně.

„Dobrá, muži. Finley mě tenkrát obvinil ze zbabělosti. Už nechci, aby se to opakovalo. Tak jen vytáhněte proti Indiánům. Danny Boon půjde s vámi. Nechtěl by se dívat, až byste se vraceli domů se zkrvavenými hlavami. Chce být při tom. Rozhodně chce být při tom. Uvidíme, kdo stačí na osm až deset Indiánů — Danny Boon, nebo takový právě dovezený zelenáč.“

MacBride chtěl vztekle vybuchnout, ale Daniel Boon se na něho díval strašným, smrtelně vážným pohledem, a tak MacBride ze sebe vykoktal jen pár rozpačitých slov. Boon však vstal, sňal se zdi svůj vak s proviantem, vak, který v chatě Kožené punčochy visel vždy po ruce, právě tak jako váček s kulkami a růžek s prachem.

„Nuže,“ řekl a třásl se zlostí, „vzhůru! Proč váháte? Za nimi! Bijte Indiány! Berte jim skalpy! Jsem s vámi, jsem jeden z vás… Můj skalp sedí na lebce pevně, nějak to cítím, dear sirs… A věřím, že to cítíte i vy!“

Ostatní zaraženě mlčeli. Takový potlačovaný výbuch zlosti byl velmi neobvyklý. Vypadalo to, jako by se Boon chtěl zbavit zvláštního citu, který se mu už dlouho zavrtával do duše. Jeho hrozivý výraz rozhodně nepřispíval k tomu, aby se povzbudila chuť k pronásledování. John Todd rychle zasáhl:

„Danny, nechceme se přece ukvapit. Dáme na vaše rady. Vždyť jste z nás nejstarší. Šlo o Boonsburg a my jsme přišli jen proto, abychom mu pomohli. Nechceme vás rozhodně hnát do zkázy…“

Tohle bylo velmi nešťastně řečeno a John Todd si to hned uvědomil. Boon na něho pohlédl svrchu:

„Nemůžete mě hnát do zkázy, sirs, vy ne. Ale tolik žízníte po krvi, po skalpech… Chci vám dát příležitost… Já sám ovšem skalpy neberu, nepatří to k mým zvykům, to ví celé Kentucky, v tom se shoduji s Tekumsehem, se Šavanem… Každý z vás stačí na tři čtyři rudochy…,“ zasmál se Danny pohrdavě. Náhle se Kožené punčoše nahrnula krev do hlavy, temně zrudl, chtěl vybuchnout, ale když viděl kolem sebe ty zkroušené obličeje, ovládl se, přelétl pohledem jednoho po druhém a nakonec se zase posadil.

„Finley… Finley ztratil skalp, protože mě nechtěl poslechnout. Ne proto, že jsem byl zbabělec…“ Old Danny mručel, povídal si pro sebe. Finley byl první běloch, který v Kentucky padl. Jeho skalp si odnesl mladý Tekumseh. To bylo dávno, už kolik let. Ale strašidla obcházela kolem Boonovy duše od chvíle, kdy jeho bratr ztratil život pod nožem jednoho z Indiánů. A snad také od chvíle, kdy pohlédl do hasnoucích očí Rychlého bobra.

Náhle se rozlétly přivřené dveře. Dovnitř se vřítil MacGary, za ním se tlačili jiní, ve chvíli byla malá místnost plná hluku, zmateného hovoru, výkřiků, otázek. Ale hlas MacGaryho všechno přehlušil:

„Vám to trvá věčnost. Chceme si poslechnout, o čem se tu panstvo dohaduje. Budete se tu radit tak dlouho, až Indsmeni zmizí za Ohiem, a pak bude po skalpech, po boji, po vůni střelného prachu.“

Hlas mu skoro přeskakoval.

„Chceme se porady zúčastnit, všichni jsme svobodní muži, můžem se sami rozhodnout, co uděláme. Nechte si své rady, žádné nepotřebujeme. Všechno je jasné. Poradíme si sami.“

Toho dlouhého osla ani nenapadlo, jak si sám odporuje.

„Na čem jste se usnesli? Pronásledování, štvanice, lov? U sta hromů, my tu čekáme, a vy neumíte ani otevřít hubu; chceme vyrazit za nimi, vždyť ani nestačíme držet pušky, samy už chtějí střílet…“

John Todd povstal. Hrubý zásah MacGaryho uvítal jako vysvobození. Bránil se dojmu, kterým na něho zapůsobilo Boonovo divné chování, podráždilo ho to. Co to jen Daniela Boona napadlo? Copak nebyl on, John Todd, muž jako každý druhý? Měl se dát zastrašit nějakým lovcem, nějakým obyčejným zálesákem, který se sotva naučil číst a psát? Boon urazil jeho ješitnost a John Todd se rozhodl. Když se však muži cítí uraženi ve své ješitnosti, když se chtějí projevit jako muži, pak to obvykle vede k tomu, že se po hlavě vrhají do pošetilostí. John Todd zvolal: „Poslyšte, muži! Jako plukovník virginské milice mám nárok na vrchní velení! Okamžitě vyrazíme, všichni ať se připraví. Indiány budeme pronásledovat, dohoníme je a bez váhání je napadneme.

Simon Kenton ať sežene pár kamarádů, pojedou před hlavním oddílem jako zvědové!“

MacGary nadšeně vykřikl: „Bravo, Johne Todde! Vy jste přece chlap! Slibuji vám slepou poslušnost. Sláva Johnu Toddovi!“ Pak se protlačil ke dveřím, přiložil si dlaně k ústům a zařval přes celý dvůr, přes celé to shromáždění lomozících, zpocených, nedočkavých mužů:

„Připravit se! Vyrážíme, pojedeme za nimi, všechno připravit!“

Rozlehl se obrovský, zuřivý jásot. Dav se zachvěl horečným vzrušením, jako by se roztřásla země pod nohama. Každý se hnal ke koni, chápal se zbraní, přihýbal si ještě z láhve, volal něco na svého kumpána, přítele nebo bratra, řadili se podle obcí nebo podle sousedství a za chvíli se už první tlupa řítila z brány.

Danielu Boonovi dalo mnoho práce, než muže, kteří měli zůstat v Boonsburgu, přiměl k tomu, aby uposlechli jeho rozkazů a aby prostě nevyrazili společně s tím velkým houfem.

Při odjezdu byli hraničáři hluční, veselí, chtiví lovu, jako by šlo jen o hon na králíky. Byli si jisti svým vítězstvím a těšili se na boj, už napřed se chlubili skalpy, které teď ještě pevně seděly na hlavách jiných lidí. Zato mezi ujíždějícími Indiány byla nálada stále stísněnější.

Modrý kabát a Lelašikah se dopustili osudné chyby. Protože Šavani tak dobře znali Kentucky, jeho lesy, údolí, paseky a hory, byli přímo určeni k tomu, aby pročesávali tuto rovinatou zemi, aby přepadávali osamělé sruby a nejmenší osady a aby pobíjeli jejich obyvatele. Proto se rozdělili na malé tlupy a pod vedením klidného Lelašikaha výtečně plnili tuto strašnou úlohu. Málokterý ze srubů, před nímž se objevili, unikl zkáze. Lelašikah vedl své bojovníky chytře a trpělivě jako kočka číhající na kořist, s neotřesitelným klidem, s klidem dravce připraveného ke skoku, který každým okamžikem dokáže přejít v bleskový útok a s krvežíznivým zavrčením zabít všechno, co se mu staví na odpor. Když zaútočil Lelašikah, byl jeho útok tak rychlý a bezohledný, že hraničáři, kteří už přes rok žili v nejhlubším míru, neměli na odpor ani čas, ani pomyšlení. Mnozí z nich ani ještě Indiány na vlastní kůži nezažili, protože se do Kentucky teprve přednedávnem přistěhovali. Boon sice hned po svém návratu do Boonsburgu všechny bělochy varoval, ale mnozí z nich nebrali jeho výstrahu vážně.

A tak přišli Šavani k bohaté kořisti, ke snadným úspěchům a k nesčetným bělošským skalpům, a přitom sami neutrpěli žádné větší ztráty.

Avšak ostatní bojovníci, muži z kmene Čipevájců, Potavatomijců, Saxů a Lišek i z dalších kmenů se pustili do obléhání Boonsburgu. Viděli sice, že hraničáři měli ztráty, ale mrtví Miči malsové leželi za palisádami, nebylo možné dostat se k jejich skalpům. A teprve získání takové trofeje přinášelo indiánskému srdci pravé potěšení z dosaženého úspěchu. Kdyby nebyl přišel Bartlett se ženou a synem, kdyby nebyli přitáhli Bryantovi muži, jevilo by se obléhání osady podle indiánských představ jako totální neúspěch. Vždyť radost nad zpustošenými poli a nad povražděným dobytkem trvala tak krátkou chvíli. Těch pár ukořistěných koní, po nichž kdekdo toužil, se nedalo rozřezat na kousky; zavdalo to jen příčinu ke svárům, komu mají připadnout.

Modrý kabát poručil nakonec raději koně zabít, aby ty hádky už přestaly. Ale to byla teprve chyba, protože tím na sebe strhl hněv náčelníků cizích kmenů, kteří počítali s tím, že každý z nich dostane aspoň jednoho koně. A Modrý kabát nebyl právě muž, který by silou své osobnosti dokázal udržet jednotu mezi tak mnoha cizími bojovníky, Nebyl to Kata-he-kasa ani Cornstalk, a Tekumseh teprve ne.

Ještě horší bylo, že sami obléhatelé utrpěli citelné ztráty. V prvních dvou třech dnech sice padlo víc bílých než Indiánů, ale pak se karta obrátila a boonsburští střelci zle kosili indiánské řady.

A tak se začaly ozývat výtky namířené proti Modrému kabátu, proti Lelašikahovi i proti všem Šavanům, že úmyslně šetří své bojovníky, ačkoli právě oni měli povinnost být v boji první, vždyť šlo o jejich půdu, a že nechávají krvácet příslušníky jiných kmenů, kteří sem přece přišli jen z přátelství k Šavanům, k bratrům, jen kvůli nim vstoupili na nečistou cestu války.

Roztrpčení náčelníci Saxů a Lišek odtáhli se svými válečníky už pátý den obléhání, a když pak zvědové hlásili, že se Boonsburgu ze všech stran blíží pomoc, vynutili si náčelníci spojeneckých kmenů odchod. Modrý kabát zuřil, protože právě tyto posily zamýšlel jednu po druhé pochytat. Nebylo přece pravděpodobné, že by pokaždé přišla bělochům na pomoc průtrž mračen. Cítil se dost silný, aby dokázal každou jednotlivou tlupu zničit. Teď měl dojem, že ho neporozumění a tvrdošíjnost cizích náčelníků připravila o celý úspěch, chtěl Indiány hrubostí a rozkazy donutit k tomu, aby vytrvali, ale ti se mu vysmáli a odcházeli. Modrý kabát, statečný, ba šíleně odvážný i chytrý bojovník, dokud se mu všechno dařilo, propadal při neúspěchu hluboké skleslosti a lhostejně nechával událostem volný průběh. To se ovšem takovým horkým, ztřeštěným hlavám stává často.

Lelašikah byl člověk z docela jiného těsta. Poslední den obléhání se zase spojil s Modrým kabátem, vyslal hned rychlé posly k dalším šavanským tlupám potloukajícím se po okolí, a když viděl, jak vypadá situace, stáhl je všechny k sobě a postaral se, aby se i opozdilci dostali do ústupové linie.

Zatímco se odštěpovaly stále další houfy Čipevájců a Potavatomijců a rychle se vzdalovaly od volně postupující hlavní skupiny, připojovaly se k ustupujícím čas od času tlupy Šavanů, obtížené kořistí, lačnící po hrdinských činech a věřící ve vítězství.

Zpočátku to byl zcela spořádaný ústup, ale později se změnil v útěk. Z mnoha různých příznaků i ze zpráv zvědů a od zadního voje se rudoši dověděli, že hraničáři jsou jim vytrvale v patách, čipevájci a Potavatomijci brzy zmalomyslněli, ale i u Šavanů se počal projevovat tísnivý vliv, který má každý ústup na bojující armádu. I civilizované, dobře ukázněné oddíly se na ústupu rozpadávají, nedokáže-li pevné velení stále znovu posilovat jejich důvěru a odvahu. Jak by tedy tomuto vlivu mohl odolat houf ubohých dětí přírody?

K tomu se ještě v prchajícím indiánském vojsku šířily všechny zvěsti o brutalitě, o střeleckém umění, o bezohledné odvaze Dlouhých nožů… Strach z bělošské přesily, z lidí, kteří se nebojí ani krvavých, ani lesních, ani mlžných duchů, kteří zmatené indiánské duši sami připadali jako krvaví démoni, se v nich začal znovu zahnízďovat…

A tak brzy ovládla Indiány jediná myšlenka: Zpátky přes Ohio, co nejrychleji zpátky… Kdyby se snad Miči malsové pustili za nimi i tam, bude pak vždycky čas na obranu Chillicothu, Piquy a dalších vesnic na Sciotu.

Vždyť ve vesnicích byla ještě družina Psů… Možná že je tam i Tekumseh… Tekumseh by pomohl. Nebo Kata-he-kasa, vrchní náčelník… A tak se strach a stísněnost mísila s nejrůznějšími mlhavými nadějemi, které rudochům dovolovaly, aby ještě dnes byli zbabělí, protože zítra budou zas muset být stateční.

Simon Kenton si vybral deset svých nejlepších přátel a podle rozkazu Johna Todda s nimi vyrazil na koních napřed. Když příštího dne k polednímu poznal, že se už k Indiánům velmi přiblížil, poručil sesednout, svěřil koně na starost dvěma mužům, kteří měli jet pomalu za nimi, a sám s osmi muži pospíchal kupředu pěšky. Pravý hraničář a traper jdoucí pěšky se cítil mnohem bezpečněji než na koni (v prériích na západ od Mississippi to později vypadalo jinak).

Indiáni použili k návratu široké bizoní cesty, kterou by bylo možno srovnávat s dnešní moderní dálnicí. Byla asi sto stop široká a rovně jako šňůra se táhla k severu, oblouky tvořila jen zřídkakdy, jen kolem vyšších pahorků nebo příliš příkrých kopců. Prastará cesta, kudy už celá staletí, tisíce, statisíce let chodila zvířata, cesta udusaná jejich kopyty na kámen, cesta, nad níž se kdysi zvedala mračna prachu, kde se válel zvířecí trus a mršiny, tato cesta od bělošského osídlení Kentucky před necelými dvěma lety zpustla a byla teď zcela opuštěná. Hraničáři tu příliš snadno získávali kořist, zvěř se pak vyplašila a známé cestě se vyhýbala. Vždyť z jejích okrajů se často ozývaly výstřely, šlehal oheň a vystupovaly obláčky dýmu.

Jen kostry hromadně vyvražďovaných zvířat, mršiny ohlodané vlky, liškami a supy tu ležely po pravé i po levé straně jako dva sněhové valy.

Kenton se svými muži se plížil vpravo podél staré cesty. Využívali všech úkrytů ve vysoké trávě, v trnitém křoví i za kmeny prastarých stromů porostlých břečťanem. Příliš opatrní však nebyli. Poznali jasně, že rudoši v nepořádku spěchají k severu, že ani nepomýšlejí na obranu. Šlo jen o to, aby je dostihli dřív, než překročí řeku řek, stříbrojasné, šumícími platany obklopené Ohio.

Znenadání jeden z mužů vykřikne, vzduchem to zasviští, šíp letí v lesním stínu, kousek bronzové kůže mizí v nejbližším křoví, bílý muž zakleje, rudoch už je tu zas, tam vzadu, divoce prchá mezi stromy. „Za ním!“ křičí Kenton, „toho musíme dostat!“ Hraničáři vyskakují, běží, co jim síly stačí, řítí se rovnou do nastražené léčky. Třesknou výstřely, oheň od ústí pušek se jim ze vzdálenosti tří kroků blýskne před očima, uvědomují si nebezpečí, okamžitě se obracejí, ještě koutkem oka zahlédnou, jak za nimi ožívá tráva i křoví, jak se tam všude rojí rudoši s pery ve vlasech, vynořují se do bělá rozžhavené oči, slyší výkřik dvou kamarádů, pádí odtud…

Pronásledování pod korunami stromů, pokřik hú-hup v zeleném rákosí, zmatek a klopýtání přes výhonky vinné révy a padlé kmeny stromů; utíkají, prchají, jako by cítili v zádech nůž.

Náhle před nimi třesknou výstřely, slyší hlasy, anglická slova, jsou tu kamarádi, kteří zůstali u koní, a ještě tři čtyři další, kteří to nevydrželi v hlavní skupině, protože jim se to tam zdálo nudné.

Okamžitě se zas obracejí. Je to zvláštní, jak pár výstřelů, pár mužů, kteří se brání, kteří se postaví nepříteli na odpor, dokáže znovu vrátit odvahu! Kenton, chlap tvrdý jako ocel, se teď stydí za svou nerozvážnost. Hlasitě svolává všechny své druhy, už zase postupují, hlídači koní se k nim připojují a nechávají zvířata prostě stát na cestě.

Kde zůstali Indiáni? Možná že jich ani nebylo tolik. Třeba jen strach měl tak velké oči. Kenton je zlostí bez sebe, vyptává se těch, kteří přišli až teď, i těch, co hlídali koně… Ne, neviděli vůbec žádné Indiány, vypálili jen proto, aby ukázali, že jsou tady, aby dodali prchajícím odvahu, aby zastrašili pronásledovatele.

Kenton zuří, Elisha Brooker, ten s tou škrábnutou tváří, tu není; a ještě jeden schází. Před chvílí tedy zaslechli právě jejich křik.

Vztek lomcuje bělochy. Nabíjejí pušky a postupují kupředu, plíží se trávou, podrostem.

Najednou je les, vzduch, celý svět plný pronikavého křiku, volání hú-hup, řevu a smíchu, ržání koní, dusotu kopyt, a dřív než hraničáři stačí pochopit, co se to vlastně děje, než se stačí vrátit na bizoní cestu, kudy se divoká štvanice žene, celé to zjevení mizí. Na cestě stačí zahlédnout už jen oblak prachu, spleť koňských nohou, pár opeřených hlav mezi tím. Oblak prachu tu zůstává, ale křik, posměšný chechtot a dusot kopyt je tentam.

Lelašikahovi se podařil husarský kousek. Jakmile zahřměly pušky, jakmile se Kenton a jeho muži na útěku zastavili a podnikli protiútok, převedl svých několik bojovníků — vrhli se mezitím do trávy a zmizeli bělochům z dohledu dřív, než se prchající stačili obrátit — kolem hraničářů, aby jim vpadli do týla. Přitom narazili na volně se pasoucí koně — jejich hlídači byli zvyklí nechávat zvířata volně se popásat —, Lelašikah koně pochytal, posadil na ně své bojovníky — a teď na ně běloši jen třeštili oči a dlaní se tloukli do čela.

Dva bělochy to však stálo život i skalp, třetí byl těžce raněn šípem a další lehce raněn při pronásledování.

Takhle sebral Lelašikah, Ten, který kráčí proti proudu, občas hrstku bojovníků, vrhl se proti hraničářům, napadl je někdy frontálním útokem, jindy z boku, dokonce i z týlu, lákal pronásledovatele do nástrah, pak je s přesilou odrážel, a pokaždé platili Dlouhé nože za svou víru ve vítězství, za svou zaslepenost a ukvapenost mrtvými a raněnými.

Tak získal indiánský náčelník pro své bojovníky čas k oddechu, posílil jejich odvahu, zachránil raněné i mrtvé před tím, aby padli do rukou nepřátel, zachránil svůj kmen před potupou, že nepřivedl domů všechny, kteří se vydali na válečnou výpravu. Vždyť i když bojovníci ztráceli odvahu, žádný z nich se nezapomněl tak, aby nechal raněné nebo padlé nepříteli napospas nebo aby se vzpíral pomáhat nést nosítka, na nichž mrtví a ranění leželi.

Hraničáři byli donuceni postupovat s veškerou možnou opatrností, posílat dopředu průzkumné čety a vysílat silné oddíly i do stran. Mnohý z nich začal uvažovat o tom, zda by nebyli udělali líp, kdyby byli počkali na příchod bílého Logana.

Zatím se však stále zřetelněji ukazovalo, že se postupně přibližují k hlavnímu indiánskému voji.

Třikrát si hraničáři stavěli na noc tábor u bizoní cesty, třikrát přišlo ráno, a v noci je nikdo nenapadl. Kolem tábora se ozývalo volání velké sovy, šedý vlk divoce a podivně vyl, v šeru štěkali kojoti — ale marně se Daniel Boon díval do tmy, marně se Jean Martin vzdával spánku, bylo docela zbytečné, že Netherland objímal pažbu své pušky i ve spaní.

Lelašikahovi zvědové se sice plížili rákosím a trávou a sdělovali své pozorování v řeči zvířat, ani jediný šíp nezasvištěl, neozval se ani jediný výstřel. Houští stálo tiše v bledém měsíčním svitu, koruny stromů se třpytily v mihotavé záři hvězdného nebe, puma se opatrně plížila černým lesním stínem, liška se vydala na lov a v bažinatých nížinách odpočívali se spokojeným bučením bizoni.

Ráno čtvrtého dne dorazila malá hraničářská armáda do údolí Slané řeky. Snad každý z nich se na chvíli zastavil na srázu, než vjel nebo sešel do táhlé kotliny, snad každý z nich přelétl nížinu zkoumavým pohledem. Před nimi ležel zelený svah povlovně klesající až k řece a napříč se táhla černohnědá široká stuha bizoní cesty. Na protějším břehu se v širokém půlkruhu rozprostíraly pahorky. Na obou stranách řeky byly břehy holé. Tam ležela velká soliska, k nimž se dříve z dálky táhla zvěř po tisících a desetitisících, aby se u lizů posilnila solí. Teď byla soliska opuštěná, zvířata se plaše vyhýbala místům, kde hraničářské kulky bez výběru a bezohledně kosily jejich druhy, místům, kde se těla nemilosrdně pobitých zvířat vršila do celých kup. A hraničářům to připadalo jako pověst z dávno uplynulých časů, z dob praotců, že kdysi tady, na tomto místě, bylo možno bez námahy za jediný den získat sto nebo dvě stě bizoních, loších nebo jeleních kůží — jen když měl člověk ve váčku dost olova.

Daniel Boon však sestupoval k řece s docela jinými myšlenkami než všichni ostatní muži. Vždyť právě on tu jako první běloch zažil ten vzrušující pohled na milióny zvířat, toulal se mezi tísnícími se stády bizonů jako pravěký pastýř, s údivem v očích, s němými ústy a s mlčící puškou, ještě dnes slyšel třesk jeleních a loších parohů, když se sem tato zvířata hnala ve stohlavých stádech, když tudy procházela a mizela zase ve večerní mlze, z níž se vynořovaly nové houfy. Mohl se zvířat dotýkat rukama, tak blízko běhala kolem něho, protože dosud nevěděla nic o bílém muži a jeho vražedné zbrani. Ale tady, u Modrých solisek Slané řeky, byl také smrtelně zasažen indiánským šípem jeho švagr Stewart, nedaleko odtud osvobodili tenkrát obě děvčata po několikadenní honbě vřesovištěm, stepí a přes hory, sotva den cesty odtud padl jeho bratr. Přesně půl míle odtud byly ještě jistě vidět várečné jámy, u nichž Boona a jeho třicet druhů loni přepadl Tekumseh a zajal je… Tahle Licking River, tahle řeka se slanými lizy, mu až dosud přinášela jen samé neštěstí.

Když však teď uprostřed houfu bílých mužů k ní sestupoval se svými hořkými úvahami, nemyslil ani tak na hrozící nebezpečí, třebaže cítil blížící se neštěstí ve všech kostech. Že padají muži, když se dobývá země, to už asi musí být. Ale že objevil tenhle nádherný kraj jen proto, aby se ho zmocnili tihle zabíječi bizonů, losů a jelenů, lidé, kteří ve volné, divoké a velké boží přírodě viděli jen prostředek k obživě, kteří v každém zvířeti viděli jen tvora, který má na sobě kůži, co se dá prodat za libry a dolary, to byly myšlenky, které nejvíce tížily Boonovo srdce.

Jak šťastně se tu proháněla zvěř, jak volně a ušlechtile až dosud žil rudý muž v této boží zahradě! Hasnoucí oči Rychlého bobra se vznášely před Boonovými zraky a žalovaly. Žil v chatách rudých lidí a srdcem se těmto lidem stále přibližoval. Život v klidné, uzavřené společnosti tohoto lidu, mezi pohany a „divochy“, u nichž obyčej platil všechno, a zákon nic — protože zákony Indiáni neznali —, uchvacoval Boonovu mysl stále silněji. Tam v Chillicothu byla rodina a její tradice tím prazákladem, z něhož se rozvíjel život, tam se mlčky uznávané ohledy na blaho rodu, vesnice a kmene dodržovaly tak samozřejmě, že si jednotlivec ani neuvědomoval, jak mu leží na srdci především zájem jeho kmene a jak daleko za tím stojí jeho zájem osobní. Daniel Boon se však tak často musel dívat na chladnou bezohlednost, na brutální egoismus bílých vetřelců, tak často ho popouzelo, když se používalo pěstí nebo nožů, jakmile vypukla nějaká hádka, že právě na něho zapůsobilo nesmazatelným dojmem klidné, přirozené, vznešené chování Indiánů při řešení všech sporů.

Kožená punčocha však měl bílou kůži. Nebyl schopen jednoduše přejít na stranu protivníka a stát se Indiánem, jako to dělali kanadští Francouzi. Byl by jen šťasten, kdyby lidé kolem něho projevovali víc vnitřní slušnosti a stejnou ušlechtilost myšlení jako ta „indiánská sběř“. —

V čele hraničářské jízdy klusal MacGary, ten tlučhuba, jel i před Johnem a Levim Toddem, jako by považoval za otázku cti dorazit první ke břehu řeky. Zraky všech, kteří jeli v hustém houfu po svahu za ním, ho bezděky sledovaly, a tak také všichni zahlédli, jak náhle přitáhl koni uzdu a zdviženou paží ukazoval ke skalnatým výšinám na protějším břehu. Pohlédli označeným směrem a všichni mimoděk zpomalili. Tam naproti bylo vidět na vrcholku jednoho kopce tři Indiány sedící na koních. Pozorně se dívali dolů do údolí a vypadalo to, že klidně odhadují počet hraničářů. Nebyli ani vystrašení, ani rozčilení — a teď se obrátili a pomalu zmizeli za kopcem.

Zdálo se, že tím pohledem MacGary vystřízlivěl. Seděl na koni a nerozjížděl se, hleděl za Indiány a v jeho tváři se zračilo nesmírné překvapení. Nezdálo se, že se ti chlapíci nějak zvlášť bojí…! Stejná myšlenka napadla i ostatní muže. Dlouhán Netherland, Georg Bedinger a Stephen Trigg se protlačili davem až k Danielu Boonovi, každý se prodíral z jiné strany. Kožená punčocha byl jediný, kdo se při spatření Indiánů nezastavil, a stál ted několik kroků před čelem malé armády. Jeho ten pohled na tři zvědy nepřekvapil. Neustálé přepady, které ostatně minulého dne zcela ustaly, a další různé příznaky, které neunikly ani Boonovým očím, ani očím malého Francouze, ho už dávno přesvědčily, že o nějakém „útěku“ rudochů už nemůže být ani řeč. Když stál Jean Martin s Danielem Boonem před stromkem, který kdosi svévolně přeťal tomahavkem, zlostně se zasmál a řekl:

„Nous deux zůstanem spolu, my dva, et aussi le petit Ben; já budu jít a budu mu ržikat, qu’il va avec nous… aby on šel s námi!“

Ano, rudoši se nesnažili zastřít za sebou stopy. Jak by tedy Old Danny nevěděl, co křičely v posledních třech nocích sovy nad hraničářským táborem…!

Daniel Boon se zastavil před houfem hraničářů, na půl cestě k MacGarymu, a to už se k němu rozejel i John Todd; Netherland, Bedinger a Stephen Trigg stáli u Boona. To už i ti největší křiklouni přestali projevovat své názory. Přiblížili se k těmto pěti mužům, zatímco MacGary s hloupým obličejem a neschopný jediného slova zůstal sedět na koni docela vpředu.

„Povídali mi, že ten kraj tady znáte, plukovníku,“ začal Todd, když se zastavil před Boonem. Kožená punčocha se na toto oslovení nezatvářil tak ani tak. Samozřejmě, byl také plukovníkem, dokonce déle než John Todd, ale Boonův jmenovací dekret pocházel ještě z časů lorda Dunmora, z rukou anglického guvernéra. Ale tihle „vznešení“ Američané nechtěli samozřejmě připustit, že anglický lord by své jmenovací dekrety udílel opatrněji než americký parlament, že by měl plukovník z anglických časů větší cenu než generál nové republiky!

Old Danny si tohoto oslovení nijak necenil. A proto neodpovídal, tvářil se, jako by byl neslyšel. Ani když si od něho něco přáli, ani když mu chtěli prokázat poctu, dokonce ani když ho prosili o pomoc, neuměli se tihle nováčci ptát s respektem. Johnu Toddovi „prý povídali“, že on, Daniel Boon, zná tenhle kraj. On, který těmhle mužům první ukázal cestu do Kentucky a který tuto cestu razil!

Když Kožená punčocha neodpověděl, Todd pokračoval: „Mohl byste nám poradit, plukovníku Boone, co by teď bylo nejlépe podniknout. Jste z nás nejstarší a nejzkušenější, znáte Kentucky jako nikdo jiný, znáte Indsmeny — tak mluvte, posloucháme vás.“

Boon, který celou tuhle cestu urazil pěšky, zdvihl hlavu a zadíval se na Johna Todda, sedícího před ním na koni. Zvláštní věc — Todd se začervenal, seskočil s koně, jak už to před ním udělali Trigg a Netherland, a stál teď na zemi jako ostatní muži ve skupině. Boonův obličej se nezměnil. Odpověděl klidně: „Nejlepší by bylo počkat v Boonsburgu na Benjamína Logana. Ale nechtěli jste mě poslechnout. Ještě není pozdě. Radím vám okamžitě vybudovat tábor, pokácet stromy, tábor opevnit, poslat pár jezdců k bílému Loganovi a poprosit ho, aby si pospíšil.“

Teď se tu objevil i Jean Martin, toho znali všichni jako slavného zvěda a učitele odvážného Simona Kentona. Horlivě přikývl a zvolal:

„Oui, oui, oui, messieurs, je to tak, pánové, tak vy musíte udělat. Dejte vy mi lettre, psaní, a já budu pojedu like a diable, jako čert!“

Malý hnědý mužík byl nesmírně rozrušen.

Netherland prohodil svým hlubokým basem tak klidně a pomalu jako obvykle:

„Ovšem, muži. Poslechněte rady, kterou vám dávají dva nejlepší chlapi v celém Kentucky. Není hanba být opatrný; když tihle dva radí k opatrnosti.“

Tu se však rozkřikl MacBride:

„A když tu budete sedět a radit se, pláchnou nám rudoši za Ohio. A pak bude pozdě.“

„To se ví,“ křičel major Harlan. (Pomalu se jim vracela odvaha.) „A kdo pomstí naše mrtvé?“

„A těm holomkům budeme pro smích!“ křičel Gordon.

To působilo jako heslo. Už žádnou klidnou poradu nepřipustili, jeden mluvil přes druhého, každý chtěl uplatnit svůj názor, překřikoval druhé, šermoval rukama i pěstmi. A jako by se styděli za tu stísněnost, kterou pocítili při pohledu na tři Indiány odjíždějící z protilehlých výšin, křičeli teď nejhlasitěji právě ti, kteří byli ještě před chvílí nejvíc zticha.

MacBride, v němž ještě vřela zlost, že ho Boon v osadě tak zpražil, povykoval ze všech nejvíc. Na svou kapitánskou hodnost úplně zapomněl.

„Jen je nechte, ty váhavce, ty dědky, ať si tu postaví tábor. Nebo víte co? Pošlete je zpátky, my pojedeme dál, za nimi, za tou holotou! Danny Boon má strach. To má být veliký Danny Boon…“

Tak tohle bylo příliš. Všichni to cítili. Najednou bylo ticho. Co udělá Danny, který dovedl v prstech ohýbat podkovy, který tenkrát ve Fort Pittu jedinou ranou pěsti srazil Simona Girtyho, když se na něj chtěl vrhnout. A Girty byl jiný chlapík než tenhle MacBride.

Kožená punčocha se otočil po křiklounovi a podíval se na něj. Pak řekl ztěžka a každý ta slova slyšel:

„Nemyslím, že by se tomu německému důstojníkovi, který vás vycvičil a povýšil, kapitáne MacBride, tahle vaše řeč líbila.“10*

Pak se obrátil k Johnu Toddovi a pokračoval:

„Vidím vám na očích, plukovníku, že ani vám se moje rada nelíbí. Chcete-li se odvážit útoku — a k útoku jistě dojde —, vyšlete aspoň zvědy přímo dopředu a také tamhle do té rokle vpravo.“

Todd zas nestačil odpovědět, protože už i poslední Boonova slova zanikla ve stohlasém výkřiku celého davu. MacGary sem přiklusal, už zas byl netrpělivý, nedokázal uvažovat, nikdy nepřijal žádnou radu, byl jako býk, který hned sklání rohy, když někde zahlédne nepřítele, a pak zaslepen zlostí vyráží do útoku.

Přijel sem a vykřikl přes hlavy celého toho vzrušeného davu:

„Dost řečí! Poslouchejte mě, muži! Mají nám ti indiánští psi uklouznout? Mají naši mrtví zůstat nepomstěni?“

Vzpřímil se v sedle, strhl s hlavy klobouk, vyhodil jej do výšky a křičel, až mu hlas přeskakoval:

„Kdo není zbabělec, za mnou!“

Vysoko zdvihl pušku, sklonil se ke hřívě svého koně, nasadil mu ostruhy a cválal po svahu dolů, ani se tam nezastavil, za chvíli se octl až v řece…

I Harlan se dal do křiku: „Ano, za ním, za ním!“ Strhl i MacBridea a pak už se vzrušení zmocnilo celé hraničářské armády. Jezdci se hnali dolů k řece, pěší ve snaze neztratit těsný kontakt se pustili horem pádem za nimi a najednou byla řeka plná lomozících, křičících, láteřících mužů; namáhavě se brodili napříč proudem, pěším sahala voda až k hrudi, proud byl silný a strhával je, teď už bylo veta po jakémkoli pořádku, vydrápali se na druhý břeh a hemžili se tam jako zmatený včelí roj. Johna Todda, Daniela Boona, Stephena Trigga i Netherlanda ten spěch strhl — vůdcům teď nezbývalo nic jiného než postavit se do čela a zůstávat vpředu, aby nedošlo k příliš velkému neštěstí. Ještě dobře, že John Todd rozdělil muže do čet už v prvním táboře, takže každý věděl, kterému veliteli podléhá. Když vystoupili na druhý břeh, Daniel Boon zamával puškou nad hlavou, aby ho bylo lépe vidět, a zahřímal:

„Boonsburští muži, sem, ke mně!“

Vystoupil na úzký balvan a několikrát opakoval svou výzvu. A jeho muži přicházeli, shromažďovali se kolem něho, najednou si všichni uvědomovali, jak je dobře, že bojují pod velením zkušeného člověka.

Levi Todd velel pravému, Stephen Trigg levému křídlu. Shromáždili své bojovníky podobným způsobem. John Todd vedl druhý šik, Harlan a MacGary s pětadvaceti jezdci vyrazili dopředu k nejbližším pahorkům. Daniel Boon byl ve středu prvního šiku, necelých dvě stě metrů za jezdci.

A tak se hnali v zaslepeném chvatu a s křikem vzhůru po druhém břehu, jako by šli do tance, na shromáždění nebo na poradu, dokonce jako na nějakou slavnost.

Tekumseh obdržel poselství svých dvou podnáčelníků, že Šavani chtějí vyrazit na válečnou výpravu do Kentucky, právě když vyjednával s náčelníky Saxů. Ti tenkrát sídlili na horním toku řeky Illinois. Přerušil jednání, od svých hostitelů získal výměnou za pušku a růžek s prachem pár dobrých koní a spolu s Peta-kutou a oběma posly se rozjel napříč mírně zvlněnou prérií. Jel lesnatou vysočinou mezi řekami Illinois a Wabash, překračoval řeky a potoky, octl se i uprostřed lesního požáru, přeplaval Wabash, od Piankeshawů, kteří se s Šavany spřátelili za Cornstalkova náčelnictví, dostal čerstvé koně, připojilo se k němu třicet příslušníků jejich kmene, když se dověděli, oč jde; přeplaval Velkou i Malou Miami, s pronikavým voláním projížděl vesnicemi a městečky Miamiů, měl krátkou poradu s jejich vrchním náčelníkem Mičikinikvou (Malou želvou) a docílil toho, že se k jeho rychlé skupině připojilo čtyřicet Miamiů na dobrých koních.

Když dorazil do Chillicothu, Modrý kabát i Lelašikah už dávno bojovali se čtyřmi sty bojovníky na jihu. Družina Psů zmužile odepřela oběma náčelníkům poslušnost, přestože ve všech mladých i starších srdcích všech Psů plála nenávist k Miči malsům a touha po boji a po skalpech. V úzkostech jen čekali, co udělá Tekumseh. Ten však teď nemohl ani váhat, ani se rozmýšlet. Šlo o to, zachránit, co se dá, pomoci všemi prostředky Modrému kabátu, strhnout na sebe velení a bít Miči malsy všude, kdekoli na ně narazí.

Nadšení v družině Psů bylo bezmezné, celou noc hořely ohně před chillicothskými palisádami, celou noc duněl heroldův velký buben, zněly válečné písně, nohy tanečníků se odrážely od země, muži vzývali Nanabozha a všechny dobré bohy. A když nad lesy vyplul měsíc a Velký králík se na něm šťastně usmíval nezastřen ani mráčkem, všichni už věděli, zeje nemine velká kořist, velké vítězství.

Tekumseh rozeslal před sebou několik výzvědných čet, zvědům nařídil, aby ve stanovenou dobu v různých místech překročili Ohio a zjistili, kde se zdržují Dlouhé nože. Slíbil vděčnost družiny každému, kdo přinese bezpečnou zprávu nebo skalpy bílých mužů.

Za dva dny vyplula flotila kánoí se zbytky Tekumsehových věrných a se sedmdesáti piankeshawskými a miamijskými bojovníky po proudu Sciota, vpluli do Ohia, za soumraku se přeplavili k druhému břehu, přistáli v místech, která Tekumseh určil, a ihned vyrazili na jih.

Nad pobřežními lesy této mocné řeky svítil stříbrný měsíc, když dlouhý řetěz opeřených a pomalovaných bojovníků vklouzl do tmy mezi stromy. Letící šíp jako vystřelený z luku letěl rychle a tiše k jihu.

Ještě když se plavili po proudu Ohia, obdržel Tekumseh zprávu, kde se nachází Modrý kabát s jádrem svých oddílů. Tekumseh nepochyboval o tom, že ten horkokrevný chlapík utrpí porážku. Je-li Dlouhá puška zas mezi bělochy, bude boj jistě tuhý. Vždyť velký bílý lovec, který právě uprchl Šavanům, byl varován; jistě se už nedá chytit podruhé — jako loni.

Zatímco Boonsburští se svými spojenci z Harrodsburgu, z osady Bryant’s Station, z Lexingtonu a z dalších osad, které tu v severním Kentucky za poslední rok vyrostly jako houby po dešti, táhli s rámusením, střelbou a s neotřesitelnou vírou ve své vítězství, zatímco před nimi Indiáni tiše prchali lesem a ještě nevěděli, kde se svým pronásledovatelům postaví na odpor, zatímco Modrý kabát, který je při útoku vždycky pobízel, byl teď skleslý a viděl už předem zánik Chillicothu v kouři a plamenech, zatímco Lelašikah znovu a znovu shromažďoval hrstky bojovníků a vrhal se s nimi do cesty zaslepeným bílým pronásledovatelům — zatímco se toto všechno dalo, stál Tekumseh sám na výšinách na sever od Slané řeky, nedaleko místa, kde před rokem zajal u soliska Daniela Boona a třicet jeho druhů.

Tekumseh předběhl své tiše postupující rozvědky. Odtud, z těchto výšin, byl výhled do rovin na jižním břehu i do lesů v temných a krvavých údolích. Tam na druhé straně sídlil bílý muž. Tam také prořídly houfy zvěře, stáda bizonů a jelenů, tam už je zvěř teď vzácná. Tam znějí tichými lesy rány sekyr, u řek stoupá k nebi dým ze srubů bílých lovců a sedláků, tam na druhé straně se zarývá pluh do půdy Tekumsehovy vlasti.

Mladý náčelník stál a rozhlížel se. Vpravo i vlevo od něho vystupovali z lesů jeho zvědové, přistupovali k okrajům výšin nad řekou, viděli svého náčelníka hledět k jihu, i oni se zastavovali a s nehybnými tvářemi upírali zraky do dálky. Přišla také družina Psů, kraj lesa ožil, všechny oddíly, které Tekumseh poslal napřed, už dorazily — bylo tu přes dvě stě rudých bojovníků, ukrývali se za keři a stromy, za vyvýšeninami a v rozevláté trávě a hleděli k jihu.

Všichni byli uchváceni stejným citem. Ten kraj tam naproti, to byla jejich vlast, z níž byli vyhnáni. Ruka sevřela tomahavk, skalpovací nůž, luk nebo pušku.

Vpředu, daleko vpředu, stál Tekumseh. A všechny zraky ho hledaly.

Před nimi ležel svah hustě porostlý zelenou trávou a keři, dole se táhla široká stuha volně plynoucí řeky, několik divokých kachen se dalo unášet proudem, dole u vody na protějším břehu stál jelen; napil se a teď větřil, otáčel ušlechtilou hlavu doprava a doleva a znovu zmizel v zeleném rákosí, vysokém jako člověk a zachvívajícím se na kraji břehu v mírném vánku.

Kousek dál od řeky břeh prudce stoupal, stály tam katalpy, mohutné platany, černé duby a javory, buď osamělé, ve skupinách, nebo v celých hájích roztroušených po tomto líbezném kraji, který v dálce přecházel v les. Byl to světlý kentucký les, v němž se stromy střídaly se zelenými pasekami, kudy protékaly úzké, bystré potoky. V tomto lese pronikalo sluneční světlo na zem v širokých pruzích, ozařovalo květiny a světlé listí mladého porostu, v tomto lese bylo všechno veselé, světlé a radostné, ostrůvky vysoké trávy i celá pole zeleného rákosí byly chráněny před větrem mohutnými kmeny a lišky, králíci i šedé veverky tu bez bázně pobíhali po známých cestách.

Byla to země, kde se ještě před několika lety pásli a toulali bizoni v tisícihlavých stádech. Tam žily celé houfy losů a jelenů vapiti, stáda virginských jelenů běhala pod korunami stromů a po písčinách, divocí holubi a divoké kachny žili v hájích a v řekách v miliónových hejnech.

Tam teď vpadla bílá kůže s třeskem a kouřem, s pachem střelného prachu — a supi a vlci ztloustli a zlenivěli z masa zvířecích těl, která Miči malsa zanechával za sebou všude, kam vkročil. Sebral jen kožešinu, a když měl hlad, vyřízl zabitému zvířeti jen jazyk, všechno ostatní tu zůstávalo nazmar…

Tekumseh se díval a díval. Přes řeky a háje k němu připlouvala horká, plameny obklopená hlava… Megisovonův rozšklebený mrtvolný obličej se před ním vznášel nahoru a dolů. Sevřel v pěsti tomahavk… Dnes tady svede první velký boj.

Řadou bojovníků proběhla vlna vzrušení. Tu a tam někdo zpozorněl, zadíval se do dálky, uviděl to jeho soused, i on si zaclonil rukou oči, teď už to viděli všichni. Neměli však dosud jistotu. Vtom zvolal mladý Zvěd se stromu, který se vždycky držel Tekumsehovi nablízku a i teď se vyšplhal nedaleko od něho na velký černý dub:

„Ptáci nad jižními lesy zneklidněli. Tam jistě přichází mnoho mužů.

A opravdu. Bylo vidět, jak přímo před nimi, ale ještě daleko odtud, vzlétají z korun stromů hejna ptáků, jako kdyby je něco polekalo. Všimli si, že ptáci odlétají k severu, tedy směrem sem, k vyhlížejícím Indiánům. Na chvíli se ptáci snesli k zemi, ale vzápětí vzlétli znovu… Nebylo pochyb, tam se rychle blížil velký zástup lidí. Museli to být lidé, protože před stádem zvěře by ptáci neprchali. A muselo to být mnoho lidí, protože ptáci projevovali příliš velký nepokoj a ptačí hejna bylá ve stálém pohybu na dlouhé, velmi dlouhé trase. Tekumseh to samozřejmě také zpozoroval. Rozhlédl se. Tuhle zemi znal dokonale. Nebyla v ní ani jediná rokle, jediné údolí, jediný kopec, které by mu nebyly drahé, kudy by neprošel na svých dalekých osamělých loveckých toulkách. Tekumseh však se nejen díval, ale i rozmýšlel.

Ti, co se z druhé strany blížili, mohli být jen Modrý kabát a Lelašikah s Šavany. Jestliže se vraceli tak brzy a tak spěšně, jistě byli na útěku. Pak ani pronásledovatelé nemohli být daleko. Zalila ho studená sžíravá zloba. A on se rozhodl k boji, chtěl zasadit první zničující úder do hltavé tváře mlžného boha. Vzpomněl si na zimní jeskyni tam nahoře, v zemi ledových bouří. Nanabozho mu pomůže, Nanabozho, kterého tenkrát vzýval a v nějž od té doby věřil. —

Určil rozsáhlou, směrem na jih, tedy k řece otevřenou podkovovitou zátoku v pobřežních skálách a poručil obsadit povlovně stoupající svahy. Pak vyslal Šípa s dvaceti bojovníky vstříc blížícím se ustupujícím Šavanům. Měli je zavést do tohoto záchytného postavení, aby tam svými stopami vlákali pronásledovatele. Tady chtěl očekávat Dlouhé nože. On sám vybral padesát nejstatečnějších bojovníků z družiny Psů, na něž se mohl spolehnout, velení nad nimi svěřil Kiš-kalvovi a umístil je v záloze těsně u řeky, na nejspodnějším, levém konci podkovy. Odtamtud chtěl v rozhodujícím okamžiku sklapnout past; současně však zamýšlel odtamtud odvrátit nebezpečí, kdyby snad Miči malsové něco vytušili a překročili řeku někde jinde. Museli však projít brodem a přes tento brod měl Šíp vést i bojovníky Modrého kabátu a náčelníka Lelašikaha.

Nezbývalo než vytrvat a všem pevně vštípit do paměti, že se mají držet v úkrytu a čekat na znamení Velkého Psa.

Nejdříve se však neobjevili Šavani, ale tlupa asi třiceti Čipevájců, kteří překročili řeku na západ od brodu. Tekumseh k nim vyslal posla, vyslechl jejich zprávy a nechal cizí bojovníky odtáhnout. O odchodu náčelníků z kmene Saxů slyšel už dříve a sám také už narazil na jiné menší oddíly Potavatomijců, Illinoisů a Lenapů. Vyptal se jich a poslal je pryč. Tekumseh nechtěl mít u sebe žádný oddíl, který se zpronevěřil společnému boji. Pokládal za účinnější, když všem těmto bojovníkům neušetří hanbu a lítost nad jejich chováním.

K polednímu vystoupili z jižních lesů na volné prostranství první Šavani. Blížili se po bizoní cestě k řece a Tekumseh s uspokojením zjišťoval, že hned za prvními zvědy se objevila nosítka s raněnými a mrtvými. Odvaha snad poklesla, ale přes ten nynější útěk se z Šavanů nestali zbabělci.

Pak přišel hlavní voj. Zbylo tu stále ještě asi sto padesát mužů, blížili se pod Lelašikahovým vedením a pod vedením Modrého kabátu — a byli to Šavani. Šíp je vedl přímo středem postavení, které určil Tekumseh.

Mladý náčelník stál vzpřímený na plochém balvanu, rudou pásku měl ovinutou kolem čela, v ruce držel vůdcovské kopí, za ním stáli dva mladí bojovníci s válečnými sekyrami vetknutými mezi svazky šípů. Nechal bojovníky mlčky projít kolem sebe. Ustupující se od Šípa a jeho druhů dověděli, že družina Psů je očekává na výšině a že se chce spolu s nimi postavit na odpor bílým pronásledovatelům. Teď se shromáždili za výšinou a čekali na Lelašikaha a na Modrý kabát, kteří, jak to žádal zvyk, kráčeli až na konci ustupující armády.

Oba náčelníci se přibližovali v rozpacích. Tekumseh je oslovil hlasitě a rozezleně, nechtěl je nijak šetřit.

„Když před jednou zimou Tekumtha vyzýval Šavany k válce proti Miči malsům, protože byli oslabeni, tak šedovlasí náčelníci radili k míru a válečná sekyra zůstala zakopaná v zemi. Jakmile vyjel Tekumtha přes cizí řeky, aby získal spojence, vstoupili šedovlasí na válečnou stezku. Šavanské ženy a dcery vzdají Lelašikahovi a Modrému kabátu velký dík, až budou náčelníci tančit tanec ,Viděl jsem‘, až budou mluvit o zabitých synech svého lidu.

Jste nerozvážní jako chlapci, a přece chcete jako náčelníci velet v boji. Chtějí-li se šedovlasí podívat, jak Tekumtha zdrtí nepřítele, ať tu zůstanou a počkají, až přijdou Miči malsové.“

Tekumseh mluvil hlasitě, zvolna a s vražedným pohrdáním v hlase. I všichni, kteří se dali na útěk, poslouchali jeho slova. Teď se obrátil k mlčky naslouchajícím bojovníkům. Tísnili se kolem něho utrmáceni pochodem v posledních dnech, námahou v boji, rozčilením na útěku. Válečné barvy na obličejích jim rozmazal pot, dívali se na něho a ve tvářích měli bláto a krev, na tělech odřeniny z namáhavého plížení po zemi, z honiček podrostem a křovím — ale v očích se jim začínal rozhořívat divoký vzdor, kterým bývají Indiáni v boji prosyceni, jejich dravčí pudy větřily nepřátelskou krev. Tekumseh nepotřeboval mnoho mluvit, už samo jeho divoké odhodlání, pohled na Psy dychtící po boji a vítězství postačil, aby je podnítil k vytrvání, k odporu, k protiútoku.

Beze slova zaujali pozice, které jim Tekumseh vykázal, bez odmluvy se podřídili vůdcům, které stanovil. Dokonce i Lelašikah a Modrý kabát poslechli. Bleskurychle pochopili, že jim teď jde o poslední zbytky úcty v jejich kmeni, a byli šťastní a vděční, když Tekumseh i jim svěřil oddíly bojovníků.

Tekumseh sám přecházel od jednoho bojovníka k druhému, mluvil se všemi osobně, tu shromáždil pět, tam šest nebo deset Šavanů kolem sebe, vyložil jim své úmysly, probudil v nich odvahu a důvěru a jeho krátké výstižné věty, jeho nezdolné, vášnivé odhodlání, jeho mimořádná osobnost způsobila, že všude, kudy procházel, se vpalovala hluboko do duší Indiánů víra ve vítězství, vůle k úspěchu.

A pak přišli běloši.

Když vystoupili z jižních lesů, když se zarazili před třemi zvědy, které vyslal Tekumseh, rozlétla se řadami rudochů krátká, sarkastická slova mladého náčelníka. Všude leželi bojovníci, schovaní v trávě, v křoví, v podrostu; všichni pozorně sledovali, co se dělo mezi hraničáři, všichni viděli neukázněné chování nepřátel — as úšklebkem poslouchali, jak Tekumseh, plný zloby a nenávisti, ze sebe chrlí posměch a pohrdání:

„Miči malsové jsou jako kojoti, dokud jsou pohromadě ve smečce, je slyšet velký štěkot!“

„Každý zná nějakou radu a každá rada je horší než rada jeho bratra.“

„Jsou jako ženy. Myslí si, že hlukem a křikem vyděsí protivníka.“

„Žádný rudý muž by neprojevil nesvornost před tváří nepřítele.“

„Nanabozho jim zmátl rozum, teď ponesou dobrovolně své skalpy přes řeku.“

A všechno, co Tekumseh říkal, bylo doslova pravda. Každý se mohl na vlastní oči přesvědčit, že tam naproti nebylo jednotné vedení, žádná disciplína, žádný plán, žádná rozumná úvaha. Když se celé bělošské vojsko vrhlo do řeky jako stádo vyplašených zvířat, zvolal Tekumseh lvím hlasem přes celé pozice svých bojovníků:

„Honili jsme grizzlyho, vlka i bizona a v našich domech je plno jejich kůží. Dnes utlučeme ty chlapce tam naproti jako krysy a jejich těla předhodíme rybám a ptákům.

Slyšte volání Velkého Psa, bratři moji, a bojujte, jak bojují válečníci!“

Pak se rozhostilo v řadách Indiánů ticho, jen tráva šelestila ve větru, jen koruny stromů šuměly, jen ptáci zpívali ve větvích.

Křik se stále blížil, hlasy hraničářů sílily. Slepě se pustili po stopě indiánského vojska.

Vpředu jeli Harlan a MacGary a pětadvacet jezdců, MacGarymu se zdálo všechno příliš pomalé, už dávno ztratili kontakt s pěším oddílem, který postupoval za nimi, klusali stále dál a stále rychleji. Tekumseh je spatřil přijíždět přímo doprostřed jejich obranného postavení. Rychle poslal posly doleva i doprava a vydal rozkaz nestřílet, nechat jezdce projet. Další poslové odkvapili s rozkazy pro vzdálenější oddíly.

A už tu byli, natlačeni jeden na druhého, velkým obloukem objížděli výběžek zarostlý křovím a zasahující do širokého dolíku, ale vlastní bitevní linie postupovala daleko za nimi. I hlavní voj se už octl v kleštích, aniž o tom věděl, i on už byl obklíčen rudochy — stále ještě tiše ležícími vpravo i vlevo. Šíp spěšně vedl svůj oddíl zálohy údolím zarostlým keři, vedl je za šavanskou frontou dopředu, do týlu levého křídla hraničářů.

Bělošští jezdci pronikali dál, stále ještě postupoval po svahu vzhůru neuspořádaný útvar hraničářů, rozdělený do tří hustých houfů, a za nimi záloha pod velením Johna Todda.

Náhle zasvištělo krupobití šípů, zazněly indiánské pušky, hvízdaly, práskaly a pleskaly šavanské kulky a nad tím vším se rozlehl pronikavý vítězný ryk rudochů. Střely vnikaly do těl hraničářů, kteří se až na dvacet kroků přiblížili k levému křídlu nepřátelského postavení. Za každým trsem trávy, za každým pahrbkem, z každého roští a křoví, z každého dolíku se zdvihla opeřená hlava, pomalovaný obličej, všude se vztyčovaly postavy s tomahavky a skalpovacími noži v pěstích. Bělochům tuhla krev v žilách, rázem poznali, že jsou zaskočeni, ztraceni a poraženi dřív, než se zmohli na odpor, každý druhý musel podpírat nebo chytat raněné, každému druhému ležel u nohou padlý kamarád. Stephen Trigg vykřikl, šíp mu vězel v hrdle, tomahavk mu roztříštil lebku, kapitán Bulger dochroptěl vedle něho s vrhacím nožem v srdci a dvěma kulkami v hrudi, Twyman se zhroutil s prostřelenými koleny; tři z vedoucí skupiny padli hned při zahájení útoku, deset patnáct jiných, jejichž jména se nám nedochovala, muselo svou krutou pýchu zaplatit spolu s nimi životem.

A teď se celým údolím rozlehl divoký, zuřivý ryk a běloši ve středním úseku a na pravém křídle, které teprve postupovalo a ještě se neoctlo v boji, viděli, jak daleko vpředu, kde ještě klusali jezdci, ožil les, jak tam ze země náhle vyrostly stromy a keře a pohybují se…

Zepředu, ze stran, zezadu se kolem jezdců vynořovali indiánští bojovníci, rudoši drželi v rukou větve a keříky hustě porostlé listím, křičeli pronikavý šavanský pokřik koním přímo do uší, vrhali válečné sekyry a nože, stříleli z pušek. A koně se vzpínali, plašili, kopali, klopýtali přes natažené provazy a řemeny, hroutili se pod ranami, které jim rudoši zasazovali do nohou, vyhazovali své jezdce ze sedel — vyžadovalo strašlivou námahu udržet se v sedle, uklidnit koně…

A do toho zmatku vklouzli další rudoši, na okamžik klidně postáli, vystřelili pár šípů, popoběhli, vrhli nůž a tomahavk. Některý kůň už měl v sedle za hraničářem i druhého jezdce. Ten bělocha objal, probodl nožem, rukama zardousil nebo ho strhl s koně.

Z pětadvaceti jezdců, které vedl major Harlan, se vrátili tři, ti nejzbabělejší, nejhorší, ti, kteří obrátili koně hned ve chvíli, kdy se rozpoutala vřava za nimi, na levém křídle pěších. Všichni ostatní padli, Harlan jako jeden z prvních.

Tekumseh vyskočil z jednoho keře jako vymrštěný pérem. Poznal, kdo velí jezdcům, ale neskočil jeho koni na krk, nechňapl po jeho jezdci, neposadil se do sedla za něj; vyřítil se mocným skokem s napřaženou pěstí a s nožem v pravici vpřed. Ve skoku srazil Harlana nožem s koně, běloch přepadl koni přes zadek na zem, ale to už se náčelníkův nůž obracel proti dalšímu protivníkovi.

Z jezdců se zachránil také MacGary. Zahlédl Harlanův pád s koně, viděl, jak se strašný Indián teď plíží jako had mezi rákosím a křovím přímo k němu, obrátil koně na zadních nohou, přehnal se jako šílený, bezohledně srážel pěšáky postupující za nimi, prorazil Toddovou zálohou, zahnal koně do řeky a pádil pak i na protějším břehu tak dlouho, dokud kůň pod ním neklesl.

Levé bělošské křídlo bylo zničeno dřív, než se vůbec vzpamatovalo z překvapení. John Todd tam vedl na pomoc svou zálohu, ale když tam dorazili, našli na bojišti jen mrtvé a raněné. Indiáni ustoupili před blížící se přesilou do lesa, Kentučané se pustili za nimi. Došlo k boji muže proti muži, ale tady velel rudochům Lelašikah, který vždycky svým bojovníkům připomínal, aby se drželi pohromadě po dvou nebo po třech… Indiáni neztratili ještě ani jediného muže, když Šíp se svým oddílem napadl Johna Todda z levého boku a z týlu, a teď se sem vřítil zprava i Modrý kabát. Lelašikah se obrátil, John Todd poznal, zeje zle, a křičel:

„Zpátky, muži, zpátky! Prchněte přes řeku…!“

Rozkaz přišel příliš pozdě, protože útěk už dávno začal. Ale každý hraničář měl v patách dva Indiány. Kentučané nevěděli, kam se obrátit. Ať se podívali kamkoli, všude se objevovali Indiáni, všude viděli zoufalý zápas, všude klečeli pomalovaní hnědí bojovníci nad ubitými kamarády, všude se míhaly strašné kyje a válečné sekyry ve zdvižených pěstích.

Netherland a Bedinger kolem sebe soustředili asi patnáct mužů a křičeli: „Zůstaňte pohromadě, zpátky! Držte se v houfu!“

Běželi, utíkali, pádili zpátky k řece, prorazili mezi skupinkami roztroušeně bojujících Indiánů, kteří před takovým strašným beranem, přinášejícím jen smrt nebo zranění, ustupovali. A tak se tito hraničáři probili až k řece a dostali se na protější břeh. Indiáni se však rychle vrhali na každého, kdo prchal bezhlavě nebo kdo se sám pouštěl do boje. Válečnický instinkt vedl každého tam, kde mohl nejsnáze dosáhnout vítězství.

Záloha byla poražena dřív, než mohly střed a levé křídlo zasáhnout do boje. Tekumsehův lví hlas pronikal vřavou a rozněcoval stále znovu Šavany k útoku, k plížení, k přepadu, k výstřelu z pušky, k ráně tomahavkem.

Pravé křídlo hraničářů se zpočátku drželo nejlépe. Při prvním indiánském útoku bylo od místa přepadu nejdál, a když vypukla vřava, nemělo čas se o to starat, protože právě v té chvíli třeskly první výstřely i z vysoké trávy před ním. Levi Todd vedl své muže okamžitě k frontálnímu útoku. Indiáni všude vyskakovali a prchali, mizeli za nízkými skalisky a pahrbky, ale hraničáři se hnali za nimi a prvním náporem se dostali za další šavanskou obrannou linii. Nikdo si přitom nepoložil otázku, zda Indiáni tuto linii chtěli vůbec hájit. Pronásledovali je plni zuřivého vzteku, bičoval je křik a vřava za jejich zády, a tak se v divoké honbě řítili do hluboké rokle, právě do té, o níž Daniel Boon prohlásil Johnu Toddovi, že ji má dát napřed důkladně propátrat.

Neprovedli ten průzkum, zdálo se jim, že v rokli žádní nepřátelé nejsou, bylo vidět jen několik uprchlíků, kteří skákali do strže jako štvaná zvěř, Kentučané za nimi, Levi Todd a MacBride běželi v čele. A najednou byly vzduch, rokle, nebe i země plné divokého hukotu, ryku, práskajících výstřelů, bolestných výkřiků, zvířecího děsu a pronikavého jásotu. Zprava, zleva, zepředu i zezadu, shora, ze všech stran to vřeštělo, vylo a hvízdalo Dlouhým nožům přímo do uší. Byli v pasti, odtud nebylo úniku, byli obklíčeni, sevřeni ze všech stran a neměli tu ani nejmenší úkryt.

Shora, se skály však hřměl Tekumsehův mohutný hlas: „Bojujte dobře, bratři moji, bojujte dobře, válečníci šavanští! Nanabozho vydal nepřátele do vašich rukou.“

Na útěk, tím méně na vítězství nebylo ani pomyšlení, zbývalo jen jedno: prodat život co nejdráž.

Tu a tam se některý slaboch zhroutil a v první hrůze prosil nepřátele o život. A nemusel to být vždycky jen zbabělec. Vždyť takový náhlý zvrat v bitvě může zlomit i silné srdce. Ale většina mužů ten strach překonala. Bojovali a bránili se.

Semkli se dohromady, nabíjeli pušky, chladnokrevně mířili a zasahovali všechno, co se zasáhnout dalo. Osm mužů pod vedením Davida Holdera se pokusilo o výpad, podařilo se jim obsadit dvě menší skaliska, za nimi a za okolním křovím získali alespoň chatrný kryt proti nejblíže stojícím střelcům. Ale nahoře stál Tekumseh a směrem vzhůru byli ovšem nekryti. Tekumseh držel v ruce luk a střílel jeden šíp za druhým a každá z těchto neviditelných a hraničáři tak podceňovaných střel zasahovala. Tekumseh stál na pokraji strže, levou nohu si opřel o kmen ležící na zemi a střílel téměř svisle shora dolů. Jeho obličej byl vážný, napjatý, téměř zamyšlený, jeho oči byly tvrdé jako kámen. Šíp za šípem svištěl shora, tiše se nesl vzduchem, zasahoval měkké, poddajné maso, z něhož s proudem krve unikal život, a tětiva luku nájemně vyklenutém dřevě tiše drnčela, jako by oplakávala smrt jelena, z jehož těla byla vyňata.

Z mužů na pravém křídle se nevrátil ani jediný. Padli velitelé — Levi Todd a MacBride, padli i ti, kterým veleli. Šavani neznali milosrdenství.

Z jezdců majora Harlana se zachránili tři, z levého křídla jen o málo víc. Padla i téměř polovina zálohy, kterou vedl John Todd. Na pravém křídle nepřežil nikdo.

Střed hraničářské fronty vedl Daniel Boon.

Když zaslechl křik od skupiny Stephena Trigga, když viděl, jak se Trigg hroutí a jak mezi jezdci, kteří pronikli příliš daleko, vypuká zmatek, okamžitě mu bylo jasné, že je ohroženo i pravé křídlo, že slepě a pošetile vběhlo do pasti, která se tu před ním jakoby samozřejmě otevřela a před níž Johna Todda prve varoval.

Daniel Boon by nerad ustupoval. Snad se dá ještě něco zachránit, snad bude možno prolomit linii Indiánů frontálním útokem, rozdělit jejich pozice na dvě poloviny a roztrhnout tu podkovu vpředu, aby pak obě indiánská křídla visela bezmocně ve vzduchu. Snad bude potom možné obejít jedno nepřátelské křídlo a napadnout je zezadu. Snad zoufalství udrží Kentučany tak dlouho pohromadě. A tak spěchal kupředu, tam, kde mávající větve a keře splašily koně, kde se koně jezdců z Harlanovy skupiny rozutekli na všechny strany. Simon Kenton běžel po jeho levici, pár kroků před ním pospíchal Boonův syn Benjamín a snažil se otce chránit. V jedné čáře se starým Dannym běžel i Jean Martin, rudý, opálený Francouz, běželi tu i mnozí další z původních obyvatel Boonsburgu, které sám přivedl do Kentucky.

Nedívali se příliš ani vpravo, ani vlevo, běželi v uspořádaném šiku vzhůru po svahu, vnikli do nízkého křoví, které jezdci prve objížděli, byli tu aspoň trochu kryti, srazili se těsněji k sobě. Ale to už byli jezdci vyřízeni, to už sem shora proudili Šavani v celých houfech a napadli levé křídlo Boonova oddílu, které vedl Gordon. Kožená punčocha postřehl, jak tlupa asi padesáti Indiánů přebíhá před jeho šikem doprava. Boon a jeho lidé se zastavili, poklekli, vystřelili, spěchali kupředu, ale rudochy nebylo možno zadržet, běželi v dlouhých skocích, kryli se za keři, za kmeny a za skálami, běželi vpravo. A teď to zaslechli: I vpravo už se rozpoutal boj. Vpravo se v této chvíli řítili muži Leviho Todda do oné rokle, z níž se už nikdy neměli dostat.

Ted Indiáni napadli i střední úsek hraničářů. Gordon byl už na překotném ústupu, a když se někdo z Boonsburských ohlédl a letmo se podíval na bojiště, jistě se mu zastavovalo srdce. Z pravého křídla už není nic vidět, na levém křídle Indiáni zuřivě útočí, přímo za středem ve zmatku pronikají jezdci, bezhlavě utíkají bílí muži a za nimi se s napřaženými tomahavky řítí nemilosrdní nepřátelé. Tu a tam se ještě někdo z bělochů brání, ale vzápětí ho zaplaví taková vlna řvoucích Indiánů, že nůž ani kulka už nevědí, kam by se měly obrátit…

Tohle zlomilo srdce i Boonsburským. Muži kolem Gordona se první dávají na útěk, ale vzápětí je následují i ostatní. Zpočátku běželi ještě mezi keři, pokoušeli se krýt, ale pak podlehli panice, vyběhli na volné prostranství a poznali, zeje Indiáni obklíčili…

Tolik chladnokrevnosti už neměl nikdo, aby si uvědomil, že před nimi příliš mnoho rudochů nebylo, že únik směrem kupředu nabízel nejvíce vyhlídek na úspěch. Utíkali prostě zpátky k řece a běželi triumfujícím nepřátelům přímo do rukou, pod jejich nože a sekyry, nechali se zahnat k řece, museli se obrátit, protože se na ně náhle začali rudoši vrhat i od řeky, zabočili doleva, i odtamtud se hnali nepřátelé, otočili se, a znovu, a ještě jednou, jiným směrem, a už nevěděli, kam se obrátit, kam se skrýt…

Nanabozho stál při svých dětech, jak to Tekumseh předpověděl.

Jen Danny Boon a jeho nejvěrnější druhové si zachovali rozvahu. S dvanácti boonsburskými muži se Boon probil k úzké vyvýšenině, za níž se mohli krýt. Odtud stříleli do té vřavy ránu za ranou. Tu a tam se skácel Indián, který už mával některému hraničáři skalpovacím nožem nad hlavou. Tu a tam pocítil některý běloch štvaný dvěma nebo třemi rudochy náhlé ulehčení, když se jeho pronásledovatelé s výkřikem zhroutili… Pověstná dlouhá puška Kožené punčochy zachránila život hezké řádce hraničářů, ale nakonec se sám Daniel Boon dostal do úzkých. Indiáni se začali starat o tu hrstku mužů tam na horním konci údolí, plazili se tam jako hadi trávou po levé i po pravé straně, zasvištěly první šípy, první kulky zafičely kolem uší a Benjamín Boon se zhroutil před svým otcem. Naposled zasténal: „Fly, daddy… proboha, uteč, tatínku, zachraň se…!“ V poslední křeči se převalil na záda, vzdychl a vypjal se. Jeho hasnoucí pohled se naposledy toužebně rozjasnil, když se zadíval vzhůru. Pod slavnostně klidným modrým zvonem oblohy pokojně táhly houfy bílých beránků, hejno divokých kachen nerušené letělo vysoko v modři nad vřavou boje, seřazeno v obvyklém tajemném klínu. Ben Boon byl mrtev,

Plavovlasý chlapec, už druhý syn, kterého pozřela tato země… Ale střílej, Danny, střílej, teď není čas na truchlivé myšlenky. Jasným třeskem zní puška malého Francouze, je zamlklý, leží na zemi a tváří se pokojně, nabíjí a míří, jako by byl na čekané. Vedle něho Simon Kenton, hned kleje, hned jásá, vystřeluje kulku za kulkou. Harold Floyd, bratr dlouhého Thomase, který je v zajetí v Detroitu u plukovníka Hamiltona — bože, jak dlouho, jak už je to všechno dávno! — Harold Floyd klečí za balvanem (s oporou se střílí líp) a jeho puška suše práská.

Daniel Boon střílí jako druzí, už je z něho stroj, tyhle pohyby si už tak často nacvičoval, když šlo o hodně, copak je pro Boona bitka s Indiány, ani za boha by nemohl spočítat, kolika takových bojů se už zúčastnil. Ano, ted tu leží proti každému z jeho kamarádů šest nebo sedm nepřátel. MacBride chtěl stačit na čtyři. Jakpak se mu asi daří. MacBride byl na pravém křídle… MacBride padl před dvěma minutami, Danieli Boone, a ty to ještě nevíš. Daniel Boon střílí a nabíjí a míří a jeho přátelé, povzbuzeni a upokojeni Boonovým klidem, střeleckým uměním Jeana Martina i hrubými a zuřivými kletbami Simona Kentona, nabíjejí tak pečlivě jako Boon, míří tak klidně jako Boon, tisknou spoušť tak opatrně jako Boon.

A Indiáni se stahují, nechávají těch pár hraničářů na pokoji, vždyť tam dole je pořád ještě co dělat, v rokli vpravo na ně čekají skalpy, v údolí, na břehu a teď i v řece, všude prchají bílí muži, tam je možno získat trofeje, dosáhnout snadnějšího vítězství… Indiáni tedy upouštějí od Daniela Boona a jeho druhů. A Kožená punčocha, který tenhle kraj zná líp než mnohý Indián, vede své kamarády nahoru do lesa, přes kopec, bitevní vřava za nimi tichne, sestupují do hluboké strže, svažující se zvolna k Slané řece a končící daleko od brodu, tady čekají v bezpečném úkrytu až do noci a za tmy se dostávají na protější břeh.

Oklikou vede Daniel Boon své muže zpátky do Boonsburgu. Jeho syn však zůstal ležet nahoře mezi skálami, napospas rudošskému skalpovacímu noži, napospas supům a kojotům.

Netherland — kterého MacGary a mnozí jiní označovali za zbabělce — sotva překročil řeku, poručil svým lidem zastavit se, obrátit, zaujmout pozice, donutil třesoucí se a rozrušené muže setrvat, a když začal boj v řece, když Indiáni pronásledovali a dobíjeli plovoucí uprchlíky, zachránily Netherlandovy kulky i kulky té hrstky jeho přátel skalp a život celé řadě bojujících bělochů a celá řada Indiánů utonula v rozčeřených vlnách.

Z vůdců se kromě mužů ze skupiny Daniela Boona vrátil jen John Todd.

Druhého dne narazili prchající na Benjamína Logana, který sem se čtyřmi sty jezdci přispěchal z hrabství Lincoln.

Bylo příliš pozdě. Mrtvým nebylo možno vrátit život, ti, kteří přežili — a jen málokdo z nich zůstal nezraněn —, už nenašli k pronásledování Indiánů odvahu. Benjamín Logan se s Johnem Toddem a se zbytkem jeho výpravy vrátil.

Tak tedy skončila bitva u Modrých solisek.

Indiáni měli v tomto boji sedmnáct mrtvých a několik raněných, většinou lehce.

Když se za několik dní Tekumseh slavnostně vracel do Chillicothu, očekával ho u bran indiánského městečka Kata-he-kasa asi s šesti sty bojovníky. Starý vrchní náčelník zburcoval veškeré šavanské branné síly pro případ, že by Dlouhé nože zvítězili, aby se jim ještě jednou tady, na indiánském území, postavil na odpor. Poslové přinesli zprávy o Tekumsehově slavném vítězství a o jeho chystaném příchodu. Spolu s bojovníky čekali na vracející se muže i starci, ženy a děti.

Vtáhli do bran městečka podle pradávného zvyku: V čele průvodu nesli na nosítkách raněné a mrtvé, pak kráčeli muži, kteří vybojovali nepřátelské skalpy — tyto příšerné trofeje nesli na holích ve zdvižených rukou.

Nakonec šli náčelníci a jako poslední — Tekumseh, Velký Pes, jako vůdce družiny. Heroldův buben duněl, klapačky a chřestidla rachotily, rozléhalo se radostné volání žen a dětí.

Jak už jsme vyprávěli, měli Šavani při obléhání Boonsburgu jen nepatrné ztráty, z jejich kmene nepadl ani jediný bojovník. Ze sedmnácti mrtvých z bitvy u Modrých solisek byli dva Miamiové a tři Piankeshawové.

Ale v Tekumsehově slavnostním průvodu nesli více než sto skalpů.

Proto všichni ztichli, když předstoupil Kata-he-kasa ve slavnostním kroji vrchního náčelníka s odznaky své hodnosti, v širokém plášti z bizoní kůže, na jehož vnější straně byly zobrazeny starcovy hrdinské činy.

Kata-he-kasa stál před Tekumsehem, který téměř jediný ze všech bojovníků nenesl v rukou skalp (protože si, stejně jako Daniel Boon na nepřátelské straně, tento krvavý, nedůstojný zvyk ošklivil). Do hlubokého ticha promluvil vrchní náčelník zvučným hlasem:

„Tvé jméno, bratře, je Letící šíp. Šavanský lid ví, kdo ti to jméno dal. Tvé druhé jméno znělo až dosud Tekumtha, Horský lev chystající se ke skoku. V budoucnu se máš jmenovat mezi veškerým šavanským lidem a mezi všemi jeho přáteli Tikamthi, protože jsi mezi nás vstoupil jako tikamthi, z nebe padající zářící hvězda, a dobyl jsi vítězství, o němž se bude v domovech rudého lidu vyprávět i pak, až všichni, kteří tu stojí a poslouchají, co říkám, už dávno budou u Nanabozha a jeho přátel.

Šavanský lid ti děkuje, bratře Zářící hvězdo, protože jsi nás všechny zachránil před velkým neštěstím.“

Když propukl jásot, mlčeli zarytě jen dva muži: náčelník Kožený ret a náčelník Lelašikah. Ti jediní zůstali nesmiřitelní, Modrý kabát už vnitřně přešel na Tekumsehovu stranu.

Daniel Boon navštívil po několika dnech spolu s muži z oddílu Benjamína Logana znovu ono místo, kde hraničáři utrpěli tak krutou porážku. Chtěl spálit mrtvé. Píše o tom ve vlastním životopise, který o několik let později diktoval jednomu z přátel a který se nám zachoval:

„Všude jsme nacházeli roztroušená strašlivě zohavená těla mrtvých; nepopsatelná hrůza nás zachvátila na tom smutném místě. Některé naše přátelé roztrhala a sežrala zvěř, jiné ohlodaly ryby v řece. Všechna těla už byla v takovém rozkladu, že jsme žádného z mrtvých nemohli poznat.“ —

Následující léta přinesla starému muži ještě mnohá zklamání. Nikdy nepamatoval na to, aby si své právo na půdu, kterou obdělal, dal potvrdit na papíře; noví přistěhovalci už nevěděli, kdo byl Daniel Boon, neměli ani tušení o tom, kolik krve, slz, úzkostí, hladu a nouze si vyžádalo dobývání Kentucky, a když jim o tom někdo vyprávěl, pociťovali takové vyprávění jako nepříjemné, protože by se mohlo zdát, jako by tomu nenápadnému, prostě oblečenému, skromnému a mlčenlivému muži byli povinováni díky.

Čas, kdy na Západě udávali tón takoví muži jako Benjamín Logan, Harrod, Jean Martin a takoví šlechtici jako plukovník Hamilton, byl nenávratně tentam.

Došlo to tak daleko, že Daniel Boon musel opustit Boonsburg, ten Boonsburg, který sám založil. Jinak by se musil soudit o půdu, kterou vlastníma rukama zúrodnil a dlouhá léta obdělával. Kentucky bylo tenkrát ještě dost veliké, a tak se mohl usadit jinde. I tuto novou osadu nazval Boonsburg; ale i odtud se ho pokoušeli nesvědomití uchvatitelé půdy vyštvat, protože jeho vycvičený znalecký zrak znovu vybral takové místo, které svou polohou a úrodností daleko předčilo mnohé jiné pozemky. Člověk, který to s ním mínil upřímně, odkoupil od něho tuto půdu za dobrou cenu a vedl pak proces sám. Boon cestoval na Východ, aby peníze bezpečně uložil a aby si pak někde vystavěl jen skromnou chatu. Ale dva darebáci, kterým prokázal dobrodiní a kteří s ním cestovali, mu v noci ukradli peníze i koně a nechali ho opuštěného v lese.

Kožená punčocha už toho měl dost. Vydal se na dalekou cestu za Mississippi, hluboko do indiánského území, aby si vyhledal místa, kde by mohl daleko od bělochů bydlet až do konce života. Náčelník Pauníů, kterého při tomto svém dalekém putování poznal, mu nabídl ochranu a pomoc a Daniel Boon se vrátil do Kentucky, aby si odvedl svou rodinu.

Za několik týdnů se se svou ženou a dětmi, se svými dvěma sestrami (manželkami svých dvou švagrů, Stewarta a Bryanta, kteří padli v boji s Indiány), s vdovou po bratru Squireovi a s rodinami všech těchto mužů a žen stěhoval k Mississippi. Byla to mohutná karavana lidí, vozů a zvířat. Patriarcha se vydal na pochod, opouštěl svou nevděčnou zemi.

U Mississippi ho očekával náčelník Pauníů; bývalého nepřítele Indiánů, který teď toužil po míru s rudým lidem, zavedl na úrodné, vodou oplývající pozemky, kde se Kožená punčocha směl usadit. Tekumsehova moc tenkrát nesahala až k Pauníům, ale jeho myšlenky ovlivnily i západní kmeny do té míry, že se Boonovi nepodařilo uzavřít s Indiány kupní smlouvu. Pauníové mu jen dali právo na těchto pozemcích bydlit, obdělávat je, půda však zůstávala vlastnictvím jejich kmene.

Avšak přes velkou vzdálenost od bílých zasáhl nevděk a pronásledování Koženou punčochu i v tomto novém životě. Pouze jeho nejbližší sousedé ho nikdy nezklamali. Vždyť to byli „jen“ Indiáni.

Daniel Boon zemřel osamělý a opuštěný roku 1820 ve stáří více než devadesáti let. Když se v Americe rozšířila zpráva o jeho smrti, přerušil parlament své zasedání. Zesnulému byly uděleny mnohé pocty. Teď, když byl mrtev, už se nikdo nemusel bát, že bude uplatňovat své nepříjemné nároky.