Fritz Steuben

Tekumseh 03.

MANITOUŮV SYN

Ženy

Mesua-taske byla stará shrbená žena; od života toho už příliš neočekávala. Její muž padl před lety v boji proti bělochům a ve válkách proti Dlouhým nožům musela obětovat i své dva syny. Teď ji živili ti, kteří jí zůstali. Pomáhala ženám svých synů sušit maso a udit ryby, vařila cukr a plnila měchýře pemikanem. Při vší té práci se vždycky naskytla příležitost k poklábosení před vchodem; v létě ve stínu javoru, a když už foukal příliš chladný vítr, tedy na sluníčku za chatou.

Dnes byla se svou snachou, které říkali Krystal, u ohniště v chýši a vedle ní seděla Tekuma-pieseh, stařenina vlastní dcera. Ženy drtily v hmoždířích kukuřičná zrna na mouku. Byla to těžká práce, a tak se při ní příliš nehovořilo.

Náhle zvedla Krystal znepokojeně hlavu, ale neustala v práci. Ještě chvíli pomalu kroužila plochým kamenem, potom však hmoždíř odsunula, vstala a přešla dozadu do chaty, jako by tam hledala něco, co potřebovala k práci. Vzala tam malé zrcátko a kostěný hřeben a pročísla si vlasy. Pak strhla pracovní šaty a spěšně se převlékla. Z velké kožené brašny visící nad lůžkem vytáhla sukni ozdobenou barevnými dikobrazími ostny, opásala se páskem z bobří kůže a po krátkém váhání vyňala ze sáčku náhrdelník z kulatých vyleštěných destiček. Zavěsila si náhrdelník kolem krku, pak se zas tiše posadila k ohni a znovu se dala do práce. Mesua-taske na ni vlídně pohlédla a pokývla hlavou. „I moje srdce buší a říká, že se ti dnes vrátí muž.“

Tekuma-pieseh jen letmo zdvihla oči; ale v jejím pohledu bylo něco jako žárlivá závist.

Ženy pokračovaly v práci. Velká mísa se stále více plnila nažloutlou moukou a hromada zrní, která ležela na kusu kůže za hospodyní, se pomalu zmenšovala. Nad ohništěm visel na železném háku hrnec a v něm to tiše bublalo. Příjemná vůně syté polévky se linula z nádoby.

Krystal právě vstala a míchala jídlo v hrnci dřevěnou vařečkou, ale náhle vzhlédla a ucouvla. V chatě bylo temno, oheň jen slabě žhnul, venku byla noc.

Čísi ruka odhrnula kožešinu u vchodu, jakýsi muž vstoupil a složil vedle dveří těžký náklad. Byl to stále stejný, navyklý pohyb, jako když tam dříve shazoval z ramenou úlovek. Potom se mlčky přiblížil k ženám. Krystal ustoupila o dva tři kroky a vzhlížela k němu radostným pohledem svých velkých černých očí. Pozdravil Mesua-taske a potom přistoupil ke své sestře.

„Mé srdce se raduje,“ řekl. „Tekumseh přináší své matce dar.“ Ukázal ke vchodu a bystré oči staré Indiánky tam spatřily siluetu druhého muže. Mesua-taske postřehla, že se jejímu synovi lehce zachvívá hlas; v Tekumsehově tváři zářila mohutná radost. Obrátil se ke své ženě, stojící téměř v temnotě, všiml si jejího obleku, postřehl náhrdelník na její šíji a očima ji pozdravil. Krystal pravila tiše: „Mé srdce nelhalo.“ Oba se usadili v pozadí chaty a mlčeli.

Zato Mesua-taske nemlčela. S námahou vstala. „Pojď blíž!“ oslovila drsným hlasem muže u vchodu. Postoupil o pár kroků. Jeho dojetí bylo větší, než se ještě před několika minutami domníval. Spatřil matčin obličej, spatřil, jak se na něho upírají sestřiny oči. A vzadu mezi trámy zahlédl kůži bílé bizoní samice, kterou zastřelil otec, když Ten-skva-ta-va, Otevřené dveře, byl ještě malý hoch. Mnoho, mnoho let pobýval v cizině. Teprve teď si uvědomoval, kolik to vlastně bylo let. Staré kresby na bizoní kůži byly už sotva rozeznatelné, ty kresby, jejichž význam mu matka tak často vysvětlovala, kresby vyprávějící o dějinách kmene Šavanů.

Ten-skva-ta-va udělal jen několik kroků, pak zůstal stát. Ale těch pár kroků postačilo. Stará šedovlasá žena se opřela o dřevěný sloup chatrče a chvěla se. Jakmile byla znovu schopna slov, neobrátila se na Ten-skva-ta-vu. Otočila hlavu a mluvila tím směrem, kde seděl její starší syn: „Tekumseh vstoupil do nitra země, aby potěšil srdce své matky. Nanabozho se mu za to odmění.“ Tekumseh vyskočil, aby svou téměř umdlévající matku podepřel, ale ta se zatím vzchopila. S námahou přešla k ohni, usedla tam, ukázala na hrnec nad ohništěm a řekla:

„Pojď sem a jez, můj synu Ten-skva-ta-vo.“

Tekuma-pieseh vyskočila. „Ten-skva-ta-va!“ vykřikla. „Mám slabý zrak. Nebyla bych tě ani poznala,“ šeptala celá zmatená.

Ten-skva-ta-va přisedl k ohni a jakoby duchem nepřítomný sáhl po misce. Matka mu nalila do dřevěné nádoby polévku.

Hovor se zvolna rozproudil. Ten-skva-ta-va začal vyprávět, matka se vyptávala, syn se rozohňoval, mluvil plynně, líčil svá putování, svůj život mezi bělochy. Mluvil dlouho a vykládal podrobně. Teď už znovu našel ztracenou jistotu; podtrhoval svá slova širokými gesty a výraznou mimikou, mluvil hned tiše, hned hlasitěji, chvílemi se díval v zamyšlení do ohně, který se po přiložení několika větví vysoko rozplápolal. Cítil, že mu matka visí očima na ústech; to ho však nevedlo ke skromnosti a prostotě, naopak, jeho řeč byla tím vychloubavější, čím déle vyprávěl.

Tekumseh na něho narazil při své poslední daleké cestě k Dakotům, jimž nesl mírovou nabídku od Čipevajů, sídlících na sever od Velkých jezer. Kmen Čipevajů žil v tmavých kanadských pralesích, u tajuplných řek obklopených stromy, u říček a potoků, v moři rákosí, u bažin i u jasných severských jezer a jezírek. Čipevajové byli mistry ve stavění kánoí, jejich lehké čluny z kůry klouzaly jako ptáci po vodních tocích jejich vlasti, po blýskajících se rybnících a po rozčeřených hladinách lesních jezer. Znali všechny spojovací kanály, všechna místa, kudy se čluny přenášely z povodí jedné řeky k povodí druhé, věděli, kde je třeba nést člun z kůry jen půl hodiny nebo hodinu, aby se dorazilo k nejbližší řece nebo k nejbližšímu jezeru, věděli, jak se z území Otce řek, který teče k jihu, dostat do krajů vlévajících své řeky do Ledového moře.

Dvacet let válčili opět Čipevajové proti Siouxům, už dvacet let se zas vznášel jejich tomahavk nad hlavou každého z Dakotů a každý Dakota už dvacet let věděl, že Čipevaj a nepřítel, Čipevaj a smrtelné nebezpečí a téměř vždy Čipevaj a útěk znamenají jedno a totéž. Čipevajové přicházeli v zimě i v létě, objevovali se znenadání a stejně rychle také mizeli. Jakmile je někdy opravdu zahnali na útěk, prchali v zimě na svých sněžnicích, a nikdo je nedokázal dohonit; vždyť koňské i lidské nohy se bořily do sněhu, zatímco Čipevajové na svých lehkých sněžnicích upletených z vrbového proutí s výsměchem unikali. V létě připlouvali i unikali po řekách a jezerech na svých kánoích. Kdo by se za nimi pouštěl do temných jedlových a smrkových lesů, v nichž se cítili jako doma! Kmeny z rovin byly zvyklé na prudký cval po mírných svazích a mělkých dolinách, byly zvyklé na slunce nad plání a na pohled do dálky. Nepřátelé se vynořovali vždycky právě tam, kde je nikdo nečekal, obvykle v přesile, a pokaždé si odnášeli několik dakotských skalpů.

Jejich kouzelníci znali tajemná zaříkávadla, která krotila duchy a nutila je sloužit, takže duchové museli pomáhat Čipevajům. Až jednoho dne se mezi Dakoty objevil cizinec. Stal se kouzelníkem rodu Hankpapů ze skupiny Tetonů, jedné z nejpočetnějších dakotských rodových skupin. Cizinec, o němž nikdo netušil, ke kterému kmeni patří, v době sucha, kdy koně už nenacházeli potravu a téměř hynuli, přičaroval z nebe průtrž mračen, tak mohutnou, že ještě po několika dnech stála voda na stopu vysoko ve všech roklích a údolích a vysušená prérie se za týden zazelenala, jako když na jaře roztaje sníh. Syna náčelníka Ongpatongy, nad nímž starý kouzelník už zpíval pohřební píseň, vyléčil ze strašných ran, které utržil v zápase se zraněným rysem, a mladý Mataton teď k radosti svého otce zas jezdil na mustangu jako dřív.

Cizinec měl ve svém stanu dva duchy, vtělené do postav vlků; někdy stávali dokonce před domem tajemství, aby je všichni mohli vidět; avšak dotknout se jich nesměl nikdo, jen nový kouzelník s nimi rozmlouval cizí řečí a vlci mu ve stejné řeči odpovídali, každý si to mohl sám poslechnout. Z domu tajemství zaznívaly za nocí při úplňku pronikavé chvějící se zvuky, které zněly jako zpěv, a přece nemohly vycházet z žádných lidských úst.

Ten cizí kouzelník se jmenoval Červený oblak, a když přišel k Tetonům Tekumseh a jim i všem Dakotům na velké podzimní slavnosti odevzdal bílý vampum, když jim sdělil, že Malý bobr, nejvyšší sagamore Čipevajů, na velké radě svého kmene se souhlasem všech náčelníků prohlásil, že se má pohřbít a do země zakopat válečná sekyra, jak ho o to žádal on, Tekumseh, tu Červený oblak druhého dne vystoupil z vycházejícího slunce na pahorek na východě a přikázal, aby Dakotové přijali mír, který jim lesní kmeny nabízejí. Dakotové se toho chopili oběma rukama, vždyť byli už vyčerpáni tím neustálým bojem s nerovným protivníkem, kterého nedokázali přemoci. A dovolili, aby se Červený oblak se Šavanem Tekumsehem odebral na východ, aby mu pomáhal vytvořit ze všech lidí majících rudou kůži a černé vlasy jediný svaz, který by bledým tvářím zabránil krást Zrozencům země další půdu.

A tak našel Tekumseh svého bratra Ten-skva-ta-vu. Otevřené dveře dovedl předpovídat počasí, dlouho se potloukal po krčmách v přístavních městech na východě, od jednoho starého námořníka se naučil břichomluvectví a vycpávání zvířat, koupil kdesi starou trumpetu a vyluzoval z ní příšerné zvuky. Tekumseh dospěl k názoru, že by mu jeho bratr mohl být užitečný, vždyť přece potřeboval pomocníka, který by dokázal využít pověrčivosti jeho indiánských bratří.

Při návratu domů Tekumseh se svým bratrem rozprávěl, svěřil se mu se svými dalekosáhlými plány a Ten-skva-ta-va poznal, že byl předurčen k velké úloze. To lichotilo jeho ctižádostivé ješitnosti. Starší bratr si ho naráz získal svou duševní převahou, svou podmaňující fantazií, právě tak jako střízlivým, jasným uvedením všech okolností, které mluvily pro zdar těchto plánů. Ten-skva-ta-va přece sám viděl, s jakou oddaností a důvěrou lpěli na Tekumsehovi Jediný šíp a Zvěd ze stromu, kteří ho oba provázeli na této daleké výpravě, a poznal, že má před sebou léta slávy. Když ještě jako nedospělý mládenec opustil svůj kmen, přinesl mu jeho útěk jen potupu. Teď se však stal velkým kouzelníkem Dakotů bydlících daleko na západě, a už mu nebylo sedmnáct. Stále více si umiňoval, že se podrobí svému bratrovi; ani dnes, stejně jako v dětství, by se neopovážil postavit se mu zpříma na odpor.

A tak teď, oslněn představou slavných let, které mu jeho bujná fantazie věštila do budoucnosti, vyprávěl své matce o svém dosavadním životě. Matka naslouchala a byla šťastná.

„Nezapomněl jsi řeč, které jsem tě učila,“ řekla, když se na chvíli odmlčel, „žádný z řečníků tě v naší kmenové radě nepřekoná.“

I Tekuma-pieseh poslouchala, ale náhle se prudce vztyčila. Nesledovala tak pozorně Ten-skva-ta-vova slova, spíše mu hleděla do tváře.

„Žádný z mužů naší krve se nevyrovná Tekumsehovi. I dnes položil u dveří jelena, protože se nikdy nevrací bez kořisti. I mnozí jiní Šavani jsou lepší než Otevřené dveře,“ dodala nazlobeně. Tekuma-pieseh se neradovala. Sedla si vedle Tekumseha, tam, kde seděla také Krystal, do kouta chaty.

U ohně zůstala Mesua-taske a její znovu nalezený syn. Rozmlouvali a smáli se a jedli.

Tekumseh zachmuřeně a zkoumavě sledoval bratrovy pohyby. Poslouchal, jak znějí jeho slova, a znepokojoval ho vychloubačný tón jeho řeči.

Megisovonovy děti

Několik dní po návratu obou bratrů do vesnice se Megisovon probudil ze spánku. Vztyčil se a protáhl ve své temné jeskyni, dunivým smíchem vyburcoval z dřímot své služebníky s tvářemi z mlhovin a ti se teď, vlhcí a lepkaví, tísnili kolem svého pána. Megisovon však zdvihl pěst a zabušil na temný, studený a vlhký strop. Ozvěnou se vracelo temné burácení. Pak prudkým úderem železné pěsti prolomil Megisovon klenbu, ta se s rachotem zřítila a vládce hlubin, pán nad mrazem a mlhou, nad temnotou a bouří, vysunul zasněžená ramena nad zem, do šedivého večerního soumraku. Vystoupil na povrch, nadul tváře a vzápětí se tundrami rozehnala ječivá bouře. Zatřásl rameny, až se z nich začal sypat sníh a jeho vločky zavířily nad močály. Zhluboka vydechl — a studená vlhká mlha se vplížila do stepí a údolí. Dupl nohou — a prudký mráz s rachotem uzavřel jezera i řeky. Za jedinou noc zachvátila zima sténající kraj, zarazila běh potoků, proudění řek, hru vln na rybnících a jezerech.

Zato anamakkiové, démoni hlubin a zla, vyli a výskali na své výpravě na jih. Vydrápali se z roklí, z úkrytů v rákosí, ze severních bažin a močálů, severák pronikal s hvízdáním jejich mlžnými těly a tvářemi, jejich prázdné tmavé oční důlky hrozily, anamakkiové pištěli a ječeli ve větvích jedlí a smrků, pokryti sněhem se usazovali na jehličnaté větve borovic, sníh padal hustěji a hustěji a malí démoni zvyšovali vlhkostí jeho tíhu, větve praskaly a lámaly se. Co nerozdrtil sníh, zničil vítr. A po něm se přihnal chlad, se skřípěním dusal lesy třeskutý mráz, opíral se o kmeny a pronikal jimi skrznaskrz, dokud úplně neztuhly, dokud se nezměnily v ledové sloupy ze zmrzlé mízy; potom se rozzuřila vánice, divoká sestra mrazu, znovu zaútočila a pyšné kmeny se kácely v třískách k zemi.

Nastala tuhá a zlá zima. Nanabozho, bůh léta, odtáhl se stády zvěře a s hejny ptáků na jih a vlády se ujal jeho ledově šedý a jako vlk vzteklý bratr.

Na jih od Velkých jezer zahalila mlha údolí a savany, vnikla do všech roklí a drala se do jeskyň, přikryla vrcholky kopců i svahy. Vlhká a téměř jako kaše hustá mlha znemožňovala zvěři, pokud se nestáhla dost daleko na jih, větřit, takže se zvířata jen zmateně, ustrašeně a bezmocně ploužila podrostem. Když byla zima hned od počátku tuhá a suchá, narostla zvěři hustá srst a ta ji pak chránila i před prudkým mrazem. Ale toho roku byly kožešiny všech zvířat špatné, protože teplý podzim přešel příliš rychle v tuhou zimu. Mlha pronikala jelenům a vlkům, losům i bizonům až na kůži, nebylo před ní kam utéct, tiše a nezadržitelně se drala i do těch nejchráněnějších jeskyň a plížila se pod visící jehličnaté větve. Den co den, noc co noc byla země všude vlhká, po smrkovém i borovém jehličí stékala krůpěj za krůpějí, ani pod stromy, ani pod skalisky, ani v norách nenacházela zvěř úkryt před tím nepříjemným vlhkem. Všude bylo plno louží, listí na zemi páchlo hnilobou, a kamkoli šlápla zvířecí pracka nebo kopýtko, všude bylo mokro a bláto. Ať si jelen lehl kamkoli, ležel vždycky ve vlhku, v zetlelém listí nebo v plesnivém jehličí. Větve na zemi se tiše bořily, kdykoli na ně stoupla bizoní noha, i ty nejtlustší byly zcela prosáklé vodou.

Liška i zajíc, los i jelen, puma i rys trpěli stejně, jednotlivě i v celých smečkách hynuli nachlazením, umírali na zápal plic.

Potom však pronikla bouře ze severu i do kraje na jih od jezer, vyjící vítr hnal před sebou spousty sněhu, mráz se zažíral až do srdcí zvířat a všechno, co nepodlehlo mlze a mokru, buď padlo za oběť vánicím, nebo zemřelo chladem za mrazivých nocí.

Megisovon s družinou svých služebníků tančil krajem, s duněním táhl praskajícími lesy, za nocí křičel kolem přikrčených indiánských chatrčí, kvílel u střešních otvorů nad ohništi, vháněl štiplavý dým zpátky do chat, vršil hory sněhu nad vesnicemi, vyl, křičel a hvízdal a ječel kolem zavátých vchodů, pak zas na pár hodin ustával v této hře, takže pod modrým nebem zavládl jen tichý, krutý mráz a lidi to lákalo ven. Záhy vsak znovu vyrostla na severu temná stěna, s rachotem se přibližovala, nesla s sebou celé stromy i spousty sněhu, tu a tam roztrhávala led na jezerech a řekách, rozprašovala vodu do chomáčků pěny, které mráz měnil v tvrdé, usmrcující ledové krystaly, a velký vrah Megisovon se s temnou nenávistí znovu rozletěl zemí.

V domech a zemních chatách seděli rudoši a naslouchali, jak jejich bohové běsní; krvaví démoni a podzemní duchové se probouzeli a snažili se ovládnout lidské duše. A bojovníci v úzkosti odříkávali modlitby a zpívali písně plné bázně, shlukovali se kolem ohnišť, rozdmýchávali plameny, přikládali dříví a roští a oheň plápolal, na temných stěnách tančily stíny, poskakovaly a třepotaly se nad medvědími a vlčími lebkami, nad rysími kožešinami, losím a jelením parožím i nad pomalovanými přikrývkami z bizoní kůže. V záři plamenů strašidelně světélkovaly prázdné oční důlky ve zvířecích lebkách, tato zář rudě osvětlovala i drápy a zuby zvířat a oživovala je. Záblesky dopadaly i na vyhublé tváře mužů a naplňovaly jejich oči ještě větší hrůzou a jejich tváře ještě větší bázní, než jakou pociťovali v srdcích. Ženy se tiskly jedna k druhé a křičely, když hlasy temnot doléhaly až ke dveřím nebo když démoni noci zakvíleli a zaburáceli otvorem ve střeše. Děti pozorovaly chvějící se úzkost v očích svých rodičů a jejich strach ještě zvyšoval bázeň dospělých.

Ten-skva-ta-va se však vrátil a jako nový kouzelník navštěvoval hliněné chýše, vstupoval do okrouhlých chatrčí ležících pod skalnatým svahem, bez bázně kráčel sténajícími lesy, a kamkoli přišel, tam se vždy ozval neobvyklý zvuk, který lidi povzbuzoval: silný, jasný tón, slyšitelný i navzdory vyjícímu větru, a tím více za klidných zimních dnů, kdy Megisovon spal a slunce vrhalo na sníh dlouhé modré stíny. Ten-skva-ta-va spěchal na svých sněžnicích od jedné vsi ke druhé, a kamkoli vstoupil, zahalen do kožešiny hnědého medvěda, tam přinášel jeho příchod nový strach a nové zděšení, ale než odešel, dokázal naplnit lidská srdce důvěrou a nadějí.

V domě kouzelníka Leni Lenapů Tete-boštiho na břehu řeky Maumee seděli a tiskli se k sobě muži z vesnice rodu Unamiů. Bylo pozdě odpoledne a počasí se na pár hodin uklidnilo. Ženy využily času k tomu, aby přinesly z chat se zásobami nasolené maso, kukuřičná zrna a proso, které měly rády zvlášť děti, když se uvařilo ve vodě a přidala se k němu malinová zavařenina. V každé chatě sice byly uschovány zásoby ve sklepě pod podlahou, ale z nich se bralo jen tehdy, bylo-li počasí tak zlé, že se nikdo neodvažoval dojít až k sýpkám.

Jídla měli Lenapové i Šavani, Miamiové i Vaviachtové dost, vždyť od poslední války uplynula už řada let, od té války, v níž Dlouhé nože zničily nejen úrodu, ale i sýpky a kůlny na polích. Ještě před čtyřmi nebo pěti lety by Indiáni sídlící u Wabashe a u Maumee tak tuhou zimu jako tato nepřečkali, ale teď už měli zas dostatečné zásoby. Měli dost hrachu i bobů, ořechů i slunečnicových jader, v sýpkách ležela kukuřice i planá rýže a v udírnách visely medvědí kýty a uzené ryby, bizoní ledviny a bizoní hřbety, všeho byla hojnost. Měli co jíst a chladu se v teplých, do země zapuštěných zimních chatách také nepotřebovali obávat; byli chráněni před vlhkem, závěje, které kolem nich navršil Megisovon, poskytovaly teplo a ochranu a v kůlnách u domů bylo dost dříví na topení.

Hladu a mrazu se tedy bát nemuseli, zato však démonů zimy. Těch z podzemí, kteří sloužili Megisovonovi a vyli kolem domů, kteří se zmocňovali lidských duší a děsili i statečná srdce.

Aby se jim mohli ubránit, bylo nutno přinášet oběti. A Lenapové ze vsi Unamiů se shromáždili u Tete-boštiho; byl to starý muž a věděl, co mají anamakkiové rádi. Vhodil do ohně bobří sádlo, drápy ze zadních tlap šedého vlka; smísil nastrouhaný bizoní roh s rozpuštěným sádlem z divoké husy, přidal k tomu želví oči a tucet dalších přísad, naplnil tím jelení měchýř a ten pak odevzdal ohni. Muži zpívali zpěvy úzkosti a vzývali podzemní síly. Tete-bošti měl ohnivou vodu, rozdal ji mužům a ti pak zpívali hlasitěji. Viděli, jak se anamakkiové blíží mlhou, slyšeli, jak se smějí a štěbetají ve střešním otvoru nad ohništěm, a pach spálené oběti se šířil po celé rozlehlé zakouřené místnosti. Tuk zahořel jasným plamenem a čpavý dým vnikal do očí a pálil tak, až muži slzeli.

Najednou zazněl venku zvuk, který nikdo z nich neznal, táhlý jasný tón. Tete-bošti zbledl a muži přerušili zpěv. Ještě jednou se ozvalo to příšerné volání. Nebyl to ani bizon, ani los, ani vlk, ani puma to nemohla být. Bojovníci hleděli jeden na druhého. Tete-bošti udeřil do bubínku a písně začaly nanovo. I ženy se přidaly, jejich jasné hlasy překrývaly basový zpěv mužů. Nohy vydupávaly takt písně a řehtačky a klapačky chřestily do rytmu. Ale ten tón se ozval znovu, kovový zvuk z Megisovonova hrdla; přehlušil zpěv, bubnování, úzkost i bušení srdcí. Byl pronikavější než hlasy dívek a ozýval se teď docela blízko.

Tlustý kožešinový závěs u vchodu se odhrnul a skučící vichr, který se zatím venku znovu zvedl, vehnal do chaty sníh i chlad a rozdmýchal plameny. S mručením se sem potácela temná postava a Tete-bošti si zlostně měřil člověka, který se opovážil rušit toto shromáždění. Ale muži i ženy v jeho příbytku padli na tvář, mumlali modlitby a sténali, vždyť sem v postavě hnědého medvěda vstoupil sám Megisovon.

Lenapové neměli zaječí srdce; ztvrdli ve válkách s Dlouhými noži a s Čiroky, dokázali se postavit na odpor dokonce i Irokézům, i když tenhle kmen byl ještě krutější než bledé tváře. V boji neznali strach a žádný z Lenapů nikdy neponechal padlého nebo raněného druha v rukou nepřátel.

Avšak když pěsti ledového boha bušily do země, když Megisovon křičel ve vichřici a když jeho služebníci sténali v jedlových větvích a kňučeli ve střešních otvorech, pak se i srdce bojovníků řídila radami takového moudrého starce, jako byl Tete-bošti. A neměl snad pravdu? Nebylo moudřejší vycházet s podzemními mocnostmi po dobrém, když i Nanabozho, Velký lovec, odtáhl na jih, když vánice zahalovala tvář měsíčního srpku a velká Nokomis, dobrá matka Měsíce, se skryla?

Teď medvěd vstoupil dovnitř a vyděšení lidé se jen nesměle odvažovali prohlédnout si ho. Zjistili to, co v skrytu duše už tušili předtím, že to totiž není medvěd, ale duch v medvědí kůži. Na prsou měl zavěšenou lebku pumy a na vztyčených předních prackách se mu houpaly dva vlčí ohony. Když kráčel, ozývalo se kolem něho tiché zvonění.

Duch nebo medvěd nebo člověk se však blížil k ohni, zdvihl hlavu a pod hrozivě otevřenou medvědí tlamou se objevila mužská tvář.

„Přicházím v pravý čas, bojovníci kmene Lenapů,“ volal muž v medvědím šatě. „Vaše srdce zeslábla, a teď vzýváte podzemní síly. Zapomněli jste na Nanabozha, a snad si i myslíte, že zemřel, ale Velký lovec je na své zimní výpravě, tvář měsíčního srpku nezůstane zahalena navždy. Velký králík se vrátí. Co potom odpovědí Lenapové, až se zeptá, zda jste mu zůstali věrni a zda jste bojovali proti Megisovonovi?“

Tete-bošti si zamračeně prohlížel muže, který vstoupil, aby mu překazil jeho obřad. Viděl, jak jeho příchod zaúčinkoval na pověrčivá srdce žen, viděl, jak bojovníci vstávají a hledí na cizince. Začal tlouci do bubínku; šlo přece o jeho vážnost v kmeni. Začal zpívat zpěv úzkosti a bouře doprovodila jeho sténající hlas náhlým zavytím, zpívala a ječela v jeleních šlachách, které potají napjal ve střešním otvoru nad ohništěm. Medvěd se vztyčil a v obličeji muže pod medvědí tlamou se zračila neúprosná tvrdost.

„Přestaň se svým čarováním, Tete-bošti,“ zvolal. „Zahyne každý, kdo věří anamakkiům. Slyšte, muži a ženy z kmene Lenapů! Kdo z vás by se chtěl protivit Dobrému duchu? Kdo by chtěl opustit Nanabozha? Cožpak strach zadávil vaše srdce? Zbabělost vám oslabila ruce? Mlha vám zatemnila oči?“

Žádný rudoch nedovolí, aby byl nazván zbabělcem, a kdyby bylo jiné počasí a jiná roční doba, nesměl by se taková slova opovážit pronést ani kouzelník. Ale hlavy Lenapů byly zmatené, vždyť po celé týdny už zuřila bouře nad údolím Maumee. Před několika dny našli celé stádo zmrzlých jelenů, a dokonce i rysové hledali útočiště v teplých lidských příbytcích a nechávali se takřka bez jakékoli obrany pobíjet. Kdo něco takového kdy viděl?

V takové době by si nechali líbit i horší slova, než jaká právě vyřkl ten cizinec. Ale byly tu jejich ženy, a co horšího, i jejich vlastní synové, a ti museli slyšet, jak cizí muž označuje jejich otce za zbabělce.

S mručením si sedali, i když dosud ustaraně naslouchali tomu množství hlasů zvenčí. Tady u ohně stál však kouzelník, který spílal Megisovonovi, a vůbec se nebál. Chtěli si poslechnout, co jim poví.

Kouzelník stál vzpřímený a křičel: „Otevřené dveře se vrátil k vašemu lidu. Ten-skva-ta-va byl kouzelníkem u Dakotů, kteří žijí na západě. Lev chystající se ke skoku je jeho bratr. Ten-skva-ta-va však měl sen: Viděl nouzi svého lidu a vzýval Nanabozha. A Velký lovec vyslyšel Ten-skva-ta-vův hlas a Otevřené dveře měl vidění. Slyšte, bojovníci, co jsem spatřil!“

A Ten-skva-ta-va vyprávěl:

„Otevřené dveře seděl na srpku měsíce a plul k severu jako orel nad planinou. Zřítil se dolů a propadl zemí až do Megisovonovy ledové jeskyně. Tam spatřil Ten-skva-ta-va tmavou síň, všude bylo temno, ale v dálce slyšel sténání a křik; podíval se tam — a uviděl malé plamínky. Ten-skva-ta-va spěchal blíž a viděl nahé rudochy. A každý z nich byl naražen na kůl. Naříkali, protože hořeli zevnitř, z úst jim šlehaly plamínky a Ten-skva-ta-va viděl, jak jim pod kůží hoří a plápolá oheň. I vlasy jim hořely, každý vlas na jejich hlavě byl jeden plamen. Na každém z mužů však seděli tři nebo čtyři anamakkiové, co žijí v podzemí, ve vlhku a chladu. Vypadali jako hnědé ropuchy, ale každý z nich byl velký jako pes. Měli obličeje z mlhy a namísto očí jen temné důlky, lepili se na kůži mužů a sáli jim krev. A tak muži zevnitř hořeli, zvnějšku však je ochlazovala vlhká těla anamakkiů.

Megisovon kutálel v temné síni sem a tam mlhovou kouli a vlasy mu hořely žlutými plameny. Jeho pronikavý smích se odrážel od stěn a Megisovon křičel: ,Tak se povede všem, kteří pijí ohnivou vodu bledých tváří. Bledé tváře jsou moje děti, mají bílé obličeje jako já a pomáhají mi ničit děti dobrého Manitoua.‘

To křičel Megisovon. Ale Ten-skva-ta-va ucítil v zátylku pěst a ta ho vytáhla na povrch země. Tam kvetly květiny, drozd zpíval v olšinách a sladká šťáva prýštila z cukrového javoru, slunce prosvítalo listím na stromech a Ten-skva-ta-va se zhluboka nadechl teplého vzduchu. Kdysi byl Ten-skva-ta-va hýřil, opilec, neznal nic lepšího než ohnivou vodu a svým životem dělal jen hanbu svému kmenu. Ale Nanabozho mi poslal svůj příkaz, a já teď chci Manitouovy děti zachránit před vodou, která spaluje zevnitř.“

Tak mluvil kouzelník v medvědím šatě a Lenapové ho poslouchali s úděsem. Vždyť sami už často zažili, jak pálí na jazyku, v hrdle i v žaludku ta ostrá, laciná a špatná kořalka, kterou jim tak draho prodávali bílí obchodníci a kterou oni až dosud tak rádi pili. A protože sami pocítili palčivost, uvěřili Ten-skva-ta-vovi. Každý Indián věřil, že život nekončí smrtí, která potká člověka v boji nebo na lůžku; od nejstarších dob byla všem pokolením rudého plemene vštěpována víra, že je Dobrý duch vezme k sobě do věčných lovišť, kde věčně zraje kukuřice, budou-li žít čestně, jak se sluší na muže a bojovníky. Od chvíle, kdy byl přijat mezi dospělé, si každý z nich chystal svůj pohřební zpěv a v žádném z těchto zpěvů nechyběla prosba k Velkému dobrému duchu, aby povolal duši zesnulého do země dobrých lovišť a zeleného obilí.

Proto bylo zděšení, jež vyvolala Ten-skva-ta-vova slova, tak veliké a jejich účinek byl tak pronikavý. Tete-boštiho zaklínání, hlasy noci a bouře, úzkostné modlitby, které předtím zpívali, události této dlouhé, strašné, tuhé zimy, to všechno zapůsobilo na jejich srdce, a když nyní Otevřené dveře od nich žádal, aby se v budoucnosti vyvarovali ohnivé vody, která kazila bojovníkům žaludek a roztřásala lovcům ruce, rozhodli se všichni, že jeho slov uposlechnou.

Ten-skva-ta-va však mluvil dál. Za této zimy, která všude zpřístupňovala duše podivným slovům, vybízejícím právě tak dobře ke zločinům jako k hrdinským skutkům, za této zimy, plné krutých mrazů, bičujících vánic, husté mlhy, v těchto měsících, kdy hynuli jeleni a umírali losi, položil Otevřené dveře základy ke svým pozdějším úspěchům. U Lenapů a sousedních kmenů znělo Tekumsehovo jméno i jméno jeho bratra jako zvuk gongu dunící nad lesy. Tekumseha znali všichni. Okolnost, že Ten-skva-ta-va byl Tekumsehův bratr, otvírala jeho slovům uši i srdce posluchačů. Z kouzelníka se během této zimy stal prorok a svými kázáními burcoval lid. To dopomáhalo Tekumsehovi k ještě větší slávě. A tak podporoval jeden bratr druhého.

Ten-skva-ta-va pronášel k lidem z rodu Unamiů stejnou řeč, jakou v těchto týdnech a měsících proslovil už často.

Zakazoval jim nosit bělošské šaty a kupovat od bělochů skleněné korálky nebo bavlněné přikrývky. Vždyť jediným oblekem, který dal Nanabozho svým dětem, je přece jelení kůže. Jelenice je hustší, teplejší, déle vydrží. Místo na bavlněných přikrývkách měli znovu spát na medvědích kožešinách, místo soukenných plášťů, které se nehodí do lesa, měli znovu oblékat pláště z bizoní kůže.

Měli odmítat bělošské pokrmy a místo toho sít znovu kukuřici, jak to dělali jejich předkové už před lety, kdy na celém indiánském území nebyla nikde rozsáhlejší kukuřičná pole než u Lenapů, Šavanů a Miamiů, kteří všichni patřili k Nanabozhovým dětem.

„Bizon vám dá obleky i pláště i boty, tětivy k lukům, klih i kůži na štíty, brašny a vaky, z jeho rohů si zhotovíte poháry a nádoby, jeho masem utišíte svůj hlad, a z jeho kůží vyrobíte dokonce i stěny svých stanů.“

Ten-skva-ta-va žádal, aby si indiánské ženy nebraly za muže bílé lovce a obchodníky. V takových manželstvích ženy obyčejně zlenivěly a onemocněly, děti z těchto manželství nebyly schopné žít v lese a v prérii, kazila se tím indiánská krev. Žádal, aby se děti vedly k úctě vůči starším, jak to kdysi bývalo samozřejmé. Měly se naučit pečovat o slabé a všestranně pomáhat svému kmenu. Zkrátka žádal, aby se obnovil bývalý způsob života, plný přísnosti, tvrdosti a úcty.

„Bojovníci Leni Lenapů! Nanabozho se znovu rozpomene na své děti, jestliže se jeho potomci vrátí k takovému životu, jaký jim určil. Učiní vás šťastnými a spokojenými, zničí a zažene neštěstí této země, Dlouhé nože. Jen vy sami budete zas lovit zvěř v lesích a ryby v řekách. Vždyť stále ještě dvakrát do roka táhnou nad vaším krajem hejna husí, kachen, divokých holubů a labutí. Stáda Velkého ducha se pasou po celé zemi. Učiníte-li to, co žádá Nanabozho, věnuje vám Velký lovec znovu svou přízeň. Vaše šípy neminou cíl a vaše vigvamy budou vždy plné lovecké kořisti.“

Tak promlouval Ten-skva-ta-va. Dovedl okouzlovat duše svých posluchačů, strhávat je a rozohňovat. Dosáhl velkého, úplného vítězství.

Čtyři dny zůstal Otevřené dveře ve vesnici Unamiů. Noc co noc se nesl kovový zvuk nad chatami, přehlušoval ječení bouře a praskot ledů na Maumee. A muži i ženy poslouchali cizímu zvuku i prorokovým slovům.

A přece Ten-skva-ta-va cítil, že se proti němu zdvihá skrytý odpor. I když večer získal Unamie na svou stranu, musel si všimnout, jak se mu za denního světla vyhýbají oči, které na něho večer hleděly s důvěrou, jak na své otázky dostává rozpačité odpovědi i zřejmé výmluvy, a tak musel večer co večer začínat znovu.

Tušil, kdo je jeho protivníkem. A když mu jednou v rozčilení uklouzla kletba, protože mu jeden z mladých bojovníků odmítl odpovědět, zaslechl polohlasná slova: „Moc Tete-boštiho ochrání Běžícího vlka.“

„Běžící vlk pozná moc Nanabozhovu,“ osopil se na něho Ten-skva-ta-va a umínil si, že Tete-boštiho zničí. Byl však vyzbrojen klidem a trpělivostí, jakou má dravec, když číhá na kořist a neskočí dřív, dokud si není zcela jist úspěchem.

Ten-skva-ta-va uspořádal ještě jednou slavnostní vzývání Velkého lovce a působil při něm jako předzpěvák a předtanečník. Pak opustil vesnici Unamiů se slibem, že se k nim v létě vrátí.

Zatím však vládla stále zima, trvala dlouho a každý týden byla tvrdší a studenější. Zvířata, která ji až dosud přečkala, však byla už mimo nebezpečí. Jeleni a losi se stáhli do podrostu v hloubi lesů a tam žili ve stádech. Udusali sníh pod stromy a živili se kůrou mladých stromků, mechem, který vyhrabávali kopýtky zpod sněhu, srst jim zhoustla, bylo jim tepleji.

Když konečně nastalo jaro, zotavili se zakrátko z hladových měsíců. Velká matka příroda zas jednou provedla výběr; jen ti nejodolnější přežili tento těžký rok a jejich potomci pak zdědili jejich houževnatost a tvrdost.

Ani Tekumseh během této zimy nezahálel. Zhotovil si tobogan, a když se bouře utišily, jel na něm po břehu Michiganského jezera vzhůru a navštěvoval náčelníky. Jejich vážné, staré tváře se obracely k obličeji mnohem mladšího bojovníka a náčelníci zamyšleně naslouchali jeho slovům. Zpráva o cestách proroka Ten-skva-ta-vy se šířila mezi kmeny u jezer a pronikla i do nejzapadlejších vesnic. A o plánech jeho klidného bratra si vyprávěli náčelníci i bílí muži. Oba bratři se tak vzájemně podporovali.

S příchodem jara byl už Tekumseh znovu ve své vesnici. Šavani se tenkrát rozštěpili do tří oddílů, které žily odděleně. Poslední nešťastná válka kmeny promísila, ztráta rozsáhlého území, která byla jednou z podmínek mírové smlouvy, Indiány velmi stísnila, byli navždy zatlačeni od Ohia, nesměli už hledět na „potěšení svých očí, na Krásnou řeku“. Mnoho vesnic bylo vypáleno, úroda zničena, zásoby ztraceny. Miamiové, Vaviachtové, Leni Lenapové, Šavani a Potavatomiové se tísnili jedni na druhé, nikdo už nedokázal určit hranice kmenových území. Přátelství zrozená v poslední válce se ukázala silnější než pouhá kmenová příslušnost. Ale tradice byla u všech dosud živá a Tekumseh si vzal za úkol sjednotit svůj lid.

Začal lovit. Kožešiny zvířat byly ještě dobré. Vytvořil malou loveckou skupinu, byl v ní Jediný šíp i další z jeho nejbližších druhů. Patřil k nim i Kiš-kalva, Oblíbenec měsíce. To bylo mocné jméno, vždyť měsíc byl symbolem Nanabozha, Velkého lovce. A opravdu měl tento tichý, vlídný muž ve svém kmeni jen přátele. Jeho věrnost velmi přispívala k úctě, které se těšil Tekumseh. I Peta-kuta žil a lovil s Tekumsehem a mladý Zvěd ze stromu byl šťasten, že smí chodit na výpravy se staršími. Jediný šíp byl totiž jeho přítelem a příznivcem stejně jako onoho dne, kdy se Zvěd ze stromu ještě jmenoval Žlutý vlk a kdy ho Jediný šíp zachránil před posměšnou přezdívkou.

Nejlepší lovci z rodu Mse-pase, který má v totemu pumu, lovili a přinášeli domů bohatou kořist.

Když se nahromadilo dost kožešin, prohlásil Tekumseh, že sám odjede s úlovkem do města bledých tváří, a Šavani měli poznat, co všechno získá výměnou za letošní zimní kožešiny.

Šest bobřích kožešin za tuhle přikrývku!

Pevnůstka Fort Vincennes ležela na jednom z nízkých pahorků na levém břehu řeky Wabashe, která asi sto kilometrů pod tímto městem ústí do Ohia. Sruby obyvatel, dílny a skladiště byly roztroušeny kolem pevnůstky a táhly se až dolů na břeh Wabashe. Až tam u řeky si vystavěli své chaty především obchodníci s kožešinami a majitelé výčepů. Ti se snažili dostat pokud možno nejblíže k Indiánům, kteří sem připlouvali po řece od severu, aby prodali kožešiny a za výtěžek aby nakoupili pálenku.

Samozřejmě nepřicházeli sem vlastně jen kvůli whisky. Měli vždy v úmyslu nakoupit střelný prach a olovo nebo nové pušky, cukr, vlněné přikrývky a jiné věci, které potřebovali, ale většinou odjížděli s lehkými kánoemi, zato s těžkou kocovinou, kterou jim způsobila ohnivá voda.

Na řece Wabashi nastalo jaro, břehy se zelenaly a kvetly, štíhlé břízy zrcadlily své úzké bílé kmeny v tichých vodách široké řeky, jejich světle žluté vějířovité květy sahaly téměř až k hladině. Byl krásný den.

To říkali i v domě u Kaina M’Caughana, jehož chata ležela až na samém kraji městečka. Vystavěl ji v jednom z mnoha ohybů řeky, ale v místech, kam se Wabash v delším úseku blížila téměř rovným tokem. Chata ležela na malé vyvýšenině a odtamtud bylo vidět daleko proti proudu řeky, které se v těchto místech už téměř mohlo říkat veletok, a zvlášť v této době, kdy její hladina po jarních deštích a po roztání sněhu dosáhla nejvyššího bodu.

Byl krásný jarní den a bylo už načase, že přišlo jaro, to říkali všichni, Thomas Wills i Cambell, Fuller, Morehead i Tex Bullit, říkal to dokonce i Benjamin Shannon, obrovitý chlapík se zápasnickým tělem, Shannon, který na svých hustých vlasech nenosil nikdy ani klobouk, ani čepici, ani beranici, a přece za této zimy, která snad už opravdu a nadobro minula, ještě v nějakém koutě svého domu, kde nevládl právě nejlepší pořádek, vyštrachal starou bobří kožešinu a z ní si spíchl něco strašlivého: pokrývku, která měla chránit nejen hlavu, ale zároveň uši, krk i nos.

„Jinak bych musel zabít Billyho, tu starou věrnou psí duši. Ale jeho kůže by nebyla tak teplá jako bobří. To byla zima, mládenci, na tu bude vnuk mého dědečka často vzpomínat!“

„To byla,“ potvrzovali ostatní, protože v tomhle se všichni shodovali. Zvěř už na začátku zimy prchala až do ulic města, den co den tam v závětří domů a stájí nacházeli vysílená zvířata, většinou slabé jeleny, tak vyčerpané, že pokud už neleželi mrtví ve sněhu, dali se bez odporu pobíjet, ani se příliš nepokoušeli o útěk. Jejich kožešiny přicházely ve Vincennes vhod. Ale jednoho listopadového rána, po noci, kdy třeskutý mráz pronikl tlustými stěnami srubů ucpanými mechem, našli na ulicích několik tisíc malých křepelek. Když spatřili mrtvé ptáky, kteří se semkli do houfů a hejn, aby se zahřáli, a přece mrazu neunikli, i tomu nejrozpustilejšímu šprýmaři se protáhl obličej. Každé klidné hodiny využívali muži z Vincennes k tomu, aby si naštípali co nejvíce dříví a dopravili si je k chatám, i za mrazu a přes závěje odcházeli do lesa a káceli mladé stromy, rozřezávali je a štípali dříví na topení. Vždyť kdyby vyhaslo v krbu, bylo by to věru povážlivé.

Pak už se nikdo nesmál Jimu Šavanovi, který jednoho říjnového dne náhle přestal pít, najednou mu došly veselé taškařice, najednou si nevzpomínal na žádný příběh z krvavých bojů, na žádnou „indiánskou latinu“, ale vytáhl svou starou kánoi, kterou ukrýval v kterémsi dutém stromě, s námahou ji opravil, natřel dehtem a sklížil, i když se skládala téměř už jen z kožených záplat, a který pak jednoho dne prošel městem a všechny, kteří ho někdy podarovali sklenkou whisky nebo kusem masa, všechny, kteří k němu byli vlídní, ať už jen z pouhého rozmaru, z vychloubačství nebo z velikášství, všechny tyto muže navštívil a sdělil jim, že Jim Šavan se vrací k svému lidu, protože se blíží krutá zima. Ať se na ni každý připraví.

Právě odtud, z M’Caughanova domu, se tenkrát dívali za starým šedovlasým a shrbeným mužem, který vesloval ve své kánoi k severu a nakonec zmizel v jednom říčním ohbí v lese, za nímž žily poslední zbytky jeho lidu.

Mnozí z osadníků se této zimy obrátili k bohu, mnozí začali hřešit ještě víc než předtím. A leckdo přemýšlel o slovech, která vyslovil Jim Šavan, když přestal pít a klít a když se kolem něho náhle rozprostřela hrozivá vážnost. Tahle slova řekl jednomu z bělochů, který měl starého Indiána zvlášť v oblibě, protože mu Jim kdysi zachránil život:

„Příteli, vezmi kánoi, obrať ji přídí k jihu a opusť tenhle kraj. Megisovon vstal, pošle na zem bouři a ta bouře ze severu vás zničí.“

Nu, letošní zima už přešla. Megisovon nic nepořídil. Bylo tu jaro. Břízy se oděly do zeleně, na olších se objevily pupence, rozkvetly sasanky i jiné jarní květiny.

O tom se mluvilo v M’Caughanově domě. Ale i o tom, co se asi stalo s Indiány bydlícími na severu, s těmi barevnými lidmi, jejichž jména si běloši nedokázali zapamatovat, kteří se dělili do tolika různých kmenů, kolik blech má pes v kožiše, s lidmi, kterými ve Vincennes pohrdali a kterým ubližovali, a které přesto potřebovali, protože tito lidé přiváželi náklady kožešin, z nichž bílí muži pak žili. Bylo mnohem snazší podvést Indiána, opít ho několika sklenkami ohnivé vody a pak mu za přivezené nádherné kožešiny zaplatit několika špatnými přikrývkami, pestrými korálky, nekvalitním střelným prachem — mnohem snazší než se vydávat sám do lesů.

Všichni soudili, že rudoši tam asi všichni pomrzli, a kdo si myslel něco jiného, raději to ani neřekl, aby se nezesměšnil.

Prodebatovávalo se to i ono, byly to stále stejné rozhovory. Muži vyprávěli o zimě a o jaru, o sněhu a slunci, které konečně zase hřálo, o Indiánech, kteří jindy v tuhle dobu tu už bývali s prvními čluny a nabízeli kožešiny, ale kteří teď už zřejmě nikdy nepřijdou. A přesto každý hleděl na řeku a vyhlížel, jestli se přece jen někde neobjeví kánoe.

Tak vyčkávali den za dnem, jenže rudoši nepřicházeli.

Jednoho rána však přistálo u břehu dvacet kánoí, plně naložených kánoí, a v každé z nich seděli dva rudoši.

V hostincích se rozlehl hluk a křik, ze sklepů se kutálely sudy s pálenkou, vynášely se bavlněné přikrývky a staré pušky, pestré šátky a korálky, zrcátka a všechno možné haraburdí. Indiáni přijeli, začínal obchod, příjemný život, rychlý, snadný zisk, podvody, hrabání peněz.

Každý čekal, že přijdou sem, a zatím přistáli u protějšího břehu, na druhé straně, a tam přece nebyla ani jedna chata, ani jedno skladiště, ani jeden výčep. Běloši čekali a předem si mnuli ruce, nikdo z Indiánů však nepřicházel. I rudoši vyčkávali, ale na druhém břehu.

Benjamin Shannon si první všiml, že rudoši už nenosí soukenné kalhoty, že mají obleky z kůže. A každý se mohl na vlastní oči přesvědčit, že Indiáni vypadají zdravě, že nejsou vyhladovělí ani promrzlí, jak si tu ve Vincennes mysleli.

Takhle už to dál nešlo, aby vyčkávali na obou březích; nejprve zavolal jeden z bělochů, pak další, nakonec křičeli všichni a potom se Benjamin Shannon vydal přes řeku. Říkal, že Indiány přivede. Shannon byl klidný, energický člověk, nechali ho tedy odjet. Vždyť neměl dost zásob, aby sám skoupil celý náklad. A navíc věděl, že by si nebyl jist životem, kdyby se pokusil před očima svých druhů o takový obchod na vlastní pěst. Každý se mohl přesvědčit, že ve svém člunu nemá ani whisky. Ne, Shannon to myslel poctivě, nechali ho tedy odplout.

Vrátil se a tvářil se tak vyjeveně, že muži na břehu se mu museli smát, i když byli zvědavi, jaké zprávy přináší. Shannon však na výkřiky neodpovídal, přirazil s kánoí, vytáhl ji na břeh a pokynul mužům, aby ho následovali. Vstoupili hned do nejbližší chaty; bylo to jedno ze skladišť tady dole na břehu a patřilo Tommymu Glennovi.

Shannon pohlédl na své přátele, kteří byli v tomto obchodě jeho konkurenty a kteří se mu dívali do tváře plni očekávání; posadil se, a jako by se k něčemu náhle odhodlal, řekl:

„Bude to těžký obchod, mládenci. Je tam rudoch, který mluví anglicky právě tak dobře jako vy nebo já. Povídal, že sem přijde za hodinu, že chce prach, cukr, sůl a dobré pušky. A kdo prý má nějaké pohledávky, ať je sepíše, že prý chce platit všechny dluhy.

Ukázal mi kožešiny. Lepší jsem ještě nikdy neviděl. Tuhým mrazem prý kožešiny houstnou, povídal ten rudoch. A je to pravda. Mají tam lišky, černé, rezavé i stříbrné, jelenice, bizoní a medvědí kůže, šedé vlky a tchoře. Celá jedna kánoe je plná veverčích kožek, šedých i černých.“

M’Caughan vykřikl, že je to znamenité. Obchod může začít, vždyť už čekali dost dlouho. „Nemylte se,“ řekl Shannon. „Takové kožešiny jsem ještě nikdy neviděl na jediné hromadě. Ale také jsem ještě nikdy neviděl takového rudocha.“

Muži se však dali do smíchu, dlouhá zima prý připravila Shannona o rozum. Neměl prý v zimě nosit čepici, ta prý mu rozpálila hlavu. Nebylo to právě něžné žertování, ale Shannon nebyl žádná netýkavka, nezazlíval jim to, jen poznamenal: „To jsem opravdu zvědav.“ Tom Glenn však prohlásil, že tu má soudek dobré whisky, aby se nejprve napili na úspěch obchodu. Ostatní hned souhlasili, tohle že je přece slovo, a tak vypili první i druhou. A napili se ještě do třetice. A to je rozehřálo. Teď ať ten Indsman přijde.

Také přišel. Ale doprovázeli ho jen čtyři muži a přijeli v jediné kánoi. Ostatních devatenáct zůstalo u protilehlého břehu.

Shannon nic neříkal, jen přikývl. Ostatní začali klít. Na druhé straně byly kožešiny. Kánoe byly ve vodě a připraveny k odplutí, to mohl poznat i slepý.

Nu, bylo tedy nutno jednat s rudochy zdvořile. Až ti na druhé straně uvidí, jak tu jejich bratři popíjejí whisky, vydají se sem za nimi.

Pět Indiánů přistálo, vytáhli člun na písčitý břeh, vyložili několik svazků kožešin, rozprostřeli je a posadili se na zem. Běloši jim vyšli vstříc, rozpačití a zvědaví, a když je takový obchodník s kožešinami v rozpacích, obyčejně hodně křičí. A tak scházeli k řece s hlukem a smíchem a mluvili na Indiány jeden přes druhého. Když se obchodníci přiblížili, jeden z rudochů povstal. Začal obchod, jaký ve Vincennes ještě nikdy nezažili.

Ohnivou vodu Indián chladně odmítl. Pět pestrých šátků prý k ničemu nepotřebuje. „Naše ženy nosí límce z bobřích kožešin,“ řekl pohrdavě. Bavlněné přikrývky odsunul stranou. Glenn to všechno stále nemohl pochopit; měl ve skladišti hezky vysoký stoh bavlněných přikrývek, nabízel stále nové a nové, takové tenké hadříky, které se vyráběly vlastně jen pro obchod s Indiány, přikrývky s modrými, červenými, žlutými a bílými pruhy. Když je však Indián všechny odstrkoval, když s opovržením odmítl dokonce i tu černobílou kostkovanou, nejnovější ze vzorů, které měl Tom Glenn na skladě, poslední módu, podle Glennova názoru to nejkrásnější na světě pro každou Indiánku, Glenn se už neudržel a rozkřikl se na rudocha, co prý ho to napadá? Má si přikrývku vzít a basta! Hotovo, ujednáno! A čtyři bobří kožešiny jsou prý za tak nádhernou pestrou přikrývku málo.

Indián ho zarazil: „Ať tlustý červený muž tak nekřičí. Šavanovy uši ho slyší. Ať se radši podívá.“

A Indián uchopil černobílou kostkovanou přikrývku, klekl si na jeden její konec, druhý konec zvedl levou rukou, až byla přikrývka napjatá, a pravou pěstí prorazil tenkou látku skrznaskrz, takže se v ní objevila velká díra. Potom vstal, uchopil přikrývku oběma rukama v rozích a lehce ji roztrhl na dva kusy.

Tom Glenn vztekle vyjekl. Křičel, že žádá náhradu. Že tahle přikrývka stojí šest bobřích kožešin a ty že chce za ni dostat.

Indián se shýbl, zdvihl krásnou, hustou bobří kožešinu a hodil ji obchodníkovi k nohám.

„Dávám ti tuhle kožešinu za tu roztrženou přikrývku. Do téhle kožešiny neprorazíš pěstí díru, nedokážeš ji roztrhnout, a je teplá.“

Glenn však zrudl v obličeji a vykročil směrem k Indiánovi: „Šest kožešin, nebo tě dám zavřít, chlape!“ zalykal se zlostí.

„Jednu kožešinu,“ odpověděl Indián. „Není-li tlustý červený muž spokojen, dostane ještě pět kůží. Ale pak už nikdy nekoupí od mých bratrů ani jedinou kožešinu, ani vydru, ani bobra, dokonce ani jedinou šedou veverku.“

„Šest bobřích kůží za tu přikrývku!“ křičel Glenn.

Indián prohodil několik slov ke svým druhům, kteří seděli za ním. Podali mu pět kožešin. „Šest kožešin,“ zahřímal Indián. „Tu je máš! A už ani jedinou. Teď tlustý červený muž může naházet své bavlněné přikrývky do řeky a svými korálky krmit kuřata.“

A tak to pokračovalo. Indián držel v ruce pomalovanou kůži, na ní byla poznamenána jména jeho krajanů, kteří byli obchodníkům ve Vincennes něco dlužni. Předčítal jména a vyvolával počet kožešin. Obchodníci je přijímali, prohlíželi, ledacos na nich kritizovali. Indián byl však velkorysý, kožešiny, s nimiž nebyli spokojeni, bral zpátky a házel je svým druhům; při vyrovnávání dalších dluhů je ovšem nabídl znovu.

Zatím se Glenn vydal v člunu přes řeku a snažil se tam vyjednávat přímo s ostatními rudochy. Indián to však zahlédl, a když Glenn přistál u druhého břehu, přerušil počítání a beze slova ukázal za řeku. Obchodníci zaláteřili. V tom rozčilení na to nikdo nevzpomněl. To bylo od Glenna mazané.

Ale pak zahlédli v Indiánových očích tichý výsměch, zmlkli a čekali, jak Glenn pořídí. Vzal s sebou celý sud whisky a teď se s ním plahočil na nízký svah, kde seděla tlupa Indiánů, zatímco ostatní leželi v kánoích u břehu.

Nejprve byl tam na druhé straně klid, ale pak zaslechli Glennův hlas, ozýval se stále vzrušeněji. Slyšeli, jak křičí a láteří. Obchodníci sestoupili až těsně k řece, a tak si nevšimli, že Indiáni na jejich straně sbalili svazky kožešin a tiše je uložili do kánoe. Dva z nich už seděli v člunu a drželi v rukou pádla; tři zbývající vyčkávali.

Na druhé straně břehu se Glennův křik náhle změnil v bázlivé ječení. Indiáni tam vyskočili, došlo ke krátké tahanici a pak bylo vidět, jak rudoši vlečou k řece člověka, který se vzpírá a ohání se pěstmi. Složili ho do člunu, sud s whisky tam hodili za ním, prudce odstrčili člun na vodu a teď už ho unášel proud.

M’Caughan, Shannon i ostatní obchodníci zaslechli výkřik a obrátili se. Viděli, že Indián, který s nimi až dosud vyjednával, už stojí ve své kánoi, kterou veslaři pádly udržovali v klidu. Zaslechli indiánská slova, ale nikdo z nich jim nerozuměl, pak se ozvalo z druhého břehu souhlasné volání a Indiáni se i tam rozběhli ke svým člunům.

„Chtějí bílí muži obchodovat poctivě, nebo se máme vrátit na sever? K obchodníkům v Detroitu to máme blíž než do Vincennes.“

Teprve teď běloši povolili. Především to doporučoval Shannon. A všichni si už konečně uvědomili, že tenhle rudoch nepatří k těm věčně opilým a sešlým chlapíkům, s nimiž až dosud přicházeli do styku. Nikdo ho neznal, neprozradil jim, jak se jmenuje, zaplatil všechny dluhy příslušníků svého kmene do haléře, do poslední bobří nebo vydří kožešiny.

Dohadovali se celé dva dny. Indián měl však pevné ceny. Krčmáři, kteří přece také všichni obchodovali s kožešinami, popíjeli ze vzteku svou vlastní whisky. Ale kožešiny, které ten chlapík přivezl, byly opravdu znamenité.

V jedné chvíli, když se běloši až příliš rozpálili, zdvihl jeden ze čtyř klidně sedících Indiánů luk a sestřelil holuba v letu; ten člověk téměř ani nemířil, alespoň to tak vypadalo. Vstal, přinesl mrtvého ptáka a lhostejně jej hodil jednomu z mladších druhů, ten jej pak odnesl do kánoe. Běloši rázem ztichli. Jen Shannon, který jediný z nich byl spíše lovcem než obchodníkem, prohodil tiše: „Dejte si pozor, boys, chceme přece obchodovat. Hrozby nám nepomohou. A jestli sáhnete po zbrani, bude tu nejméně pět mrtvých — našich mrtvých.“

„Bílý lovec má pravdu,“ potvrdil hlasitě vůdce Indiánů. „Přinejmenším pět mrtvých. Ať se bledé tváře podívají.“

Všechny zraky se upřely na rudocha. Viděli, jak sáhl k opasku, ale než si vůbec stačili uvědomit, k čemu se to vlastně chystá, jakýsi nemocný toulavý pes, který tu už delší dobu pobíhal kolem mužů, zavyl a klesl k zemi. A když k němu přišli, vězely v jeho těle dva nože, jeden těsně vedle druhého. Dva nože! A oni zahlédli letět jen jediný. Rudoch vytáhl nože z ran a mrtvého psa hodil do vody. „Bude líp, když zemře jen toulavý pes než — některý z mých bratrů,“ řekl mnohoznačně a s důrazem.

Nu, konečně se dohodli. Dokonce i Glenn byl spokojen. Musel ovšem přilézt ke křížku a vrátit těch pět bobřích kožešin a to mu přišlo tuze zatěžko.

Teprve potom s ním začali rudoši vůbec jednat. Jejich kožešiny byly však až příliš dobré. To poznali tihle odborníci na první pohled, jak jsou nádherné, a když si je prohlédli zblízka, jejich odhad se jen potvrdil. Srst byla hustá a dlouhá, pevná a hladká a leskla se tak, jak se leskne jen kožešina zvířat naprosto zdravých.

Indiáni stanovili opravdu vysoké ceny, a přece se vyplatilo nakupovat. Vždyť obchodníci za tohle zboží mohli pak žádat dvakrát i třikrát víc, než kolik teď Indiánům zaplatili. A tak když se obchod rozproudil, už se nezpěčovali, přistoupili na ceny, sice se zlostí, ale přece jen přinesli jiný střelný prach, když rudoch, který se v tomhle zboží velmi dobře vyznal, odmítl ten zfalšovaný, promíchaný s obyčejným prachem. Ukázalo se, že tu mají dokonce i obstojně fungující pušky, nejen staré vyřazené bouchačky, které sice dělaly velký rámus, ale většinou střílely za roh.

Teprve když rudoši druhého dne za soumraku odpluli, aniž okusili jedinou kapku ohnivé vody, teprve pak se páni obchodníci a výčepníci vzpamatovali, protáhli obličeje a škrábali se na hlavách. Nakonec však se napili ohnivé vody sami a pustě láteřili na indiánské darebáky. Krčmáři totiž prozřetelně rozředili whisky vodou z řeky, jakmile se Indiáni objevili na obzoru. K čemu potřebuje Indián pravou whisky! A teď museli sami pít tuhle odpornou břečku. Brrr!

První sklenka

Přišlo jaro s teplými dešti, se slunečním svitem a mírnými jižními větry, květiny vyrážely ze země v barevné nádheře, tráva byla hustá a vysoká, jasně se zazelenaly a šuměly koruny stromů, ptáci vyzpěvovali a jásali. Velký lovec Nanabozho, přítel a otec svého lidu, se vrátil a přivedl stáda zvěře znovu do jejich lesních domovů. Potoky a řeky šuměly krajem, vrby, břízy a olše skláněly své větve až k hladinám, v rákosí temně houkali bukači, divoké kachny a husy táhly k severu.

Bylo jaro, tak krásné, tak slunné, tak požehnané, jaké už na Wabashi a Maumee a v oblasti sladkovodních moří, kolem Kiči-kumi (Hořejšího jezera) a Michiganu už dlouhá léta nezažili.

Indiáni vycházeli ze svých zemních chat a z domků z kůry, z ohrazených vesnic a zimních tábořišť, hleděli přimhouřenýma očima k modré obloze, viděli, jak se země zelená, jak táhnou jeleni, slyšeli řev bizonů a losů, zdvihali ruce k nebi, děkovali slunci a Velkému lovci, Nanabozhovi, Manitouovi, který přemohl a vyhnal démony mrazu, mlhovinové bůžky, větrné skřítky a sněhové tváře.

Po obchodních a loveckých cestách, po bizoních a jeleních stezkách pobíhali poslové a bylo toho hodně, co mohli vyprávět, o čem si šeptat a co rozhlašovat; od vesnice k vesnici roznášeli zprávy psané obrázkovým písmem i vampumové pásy, šňůry s korálky i pomalované dýmky, a kamkoli dorazili, tam se rozezvučely kouzelnické zpěvy, muži se řadili k tancům a chřestidla se jen míhala. Kánoe z kůry vyplouvaly proti proudům řek a podél břehu jezera, v místech, kde se přenášely čluny mezi Kiči-kumi a Na-mesi-sipu, tedy mezi Hořejším jezerem a Mississippi, seděli indiánští bojovníci u táborových ohňů a indiánští pohraniční strážci slýchali temné zvěsti od cestujících, kteří teď zase pluli po řekách s mědí a solí, s tabákem a červeným barvivem, s talíři a miskami, s hroty k šípům a s kamenem na dýmky a kteří přistávali u stanovišť hraničních hlídek; bubny z vydlabaných kmenů duněly ve vesnicích a svolávaly k večerním shromážděním pod korunami javorů a červených buků a zprávy o šavanském prorokovi se rozbíhaly po tisících nohou do údolí, přes hory a lesy.

Ze severu došla novina, že po více než dvacetileté válce chtějí Čipevajové a Dakotové uzavřít mír, a náčelníci a kouzelníci zvedali hlavy do večerního větru jako čenichající vlci. Mluvilo se o velkém svazu indiánských kmenů a o proroctví nového života. Říkali, že Zrozenci země se mají vyhýbat bělochům, že mají odmítat jejich ohnivou vodu, pohrdat jejich korálky a pestrými přikrývkami, že jelení kůže a bobří kožešina je jediný oblek vhodný pro Indiány, bizoní maso a kukuřice jediný vhodný pokrm, jejich Manitouem ať je Nanabozho, a ne nějaký bůh bělošské tlusté knihy.

Starci měli hned v ústech jména jako Pontiak a Cornstalk, vyhrabali své válečnické ozdoby, celé týdny se pracně pomalovávali válečnými barvami a jen hořeli nadšením při vzpomínce na doby, kdy měli nohy rychlé, lýtka jako z ocele, plíce silné a oči jisté. Ponořeni do nádhery oněch dnů malovali s pýchou na bizoní přikrývky obrazy svých hrdinských činů. Mládež, která již po léta žila v míru a byla zkažená ohnivou vodou, lenošením, podporou udělovanou od vlády, mládež nečistá a nezdravá, která lovila jen proto, aby mohla ve Vincennes a ve Fort Waynu, v Detroitu nebo v Cahokii pít a hrát a vyvádět, poslouchala s němým údivem vyprávění o zašlých časech, dávala si vysvětlovat smysl kreseb na pláštích starců, náčelníků zkřivených dnou a stářím, náčelníků, kterými mladí už téměř pohrdali a kteří teď seděli u ohně s čelenkami z orlích per, na jejichž tělech bylo vidět jizvy po dávných válečných zraněních, pečlivě zvýrazněné modrou a červenou barvou. Indiánská krev v nich ještě nevyschla, i mladí přece téměř všichni ještě zažili poslední záblesk oné šťastné doby, kdy ještě nedostávali rok co rok peněžní podporu a kdy ještě neexistovali žádní indiánští agenti. Tak mnohým z nich sice tenkrát zabili otce, tak mnozí příliš brzy ztratili své vychovatele a životní vzory, ale stále ještě bylo mezi nimi dost lovců, kteří vyrostli v tvrdé kázni svých otců nebo pěstounů a kteří v duši pociťovali stud nad stálým ponižováním v pevnostních městech.

Ten-skva-ta-vova kázání se šířila od úst k ústům, mluvilo se o nich, staří náčelníci přikyvovali a mnoho mužů ve vesnicích ležících v blízkosti bělošských sídlišť se zardívalo hanbou. Tak dlouho hledali v chatách a ve stanech, až našli staré luky a pár hrotů k šípům; opravili staré zbraně nebo si vyrobili nové. Z některých jižních obcí vyslali posly na sever a prosili, zda by tam nemohli bydlet. A za pár neděl se tam odstěhovali i s ženami a dětmi, se psy a koňmi, se vším všudy.

Avšak první cesta, kterou Tekumseh podnikl do Vincennes, aby svým bratrům ukázal, jak mají prodávat kůže a kožešiny, zapůsobila na rudochy ještě silněji než Ten-skva-ta-vovy kouzelnické tance. Tady to někdo s požadavky nového proroka myslel opravdu vážně! Takhle to chápali rudí lovci; vždyť odmítl už i první sklenku a tu by byl přece nemusel platit, ta přece byla míněna jako dar. Odmítl první sklenku, a proto si zachoval sílu k tomu, aby dokázal odmítnout i všechny další, a nepřivezl pak jen pušky a prach, ale také ocelové sekyry a motyky, s nimiž se dá půda obdělávat mnohem snáze než pouhým dřevěným nářadím, jaké si Indiáni vyráběli sami. Měl obrovský úspěch, i všichni jeho průvodci si získali úctu a slávu a vrátili se domů bohatí. A přitom zaplatil Tekumseh i dluhy mnoha jiných Šavanů, lidí, do nichž mu pranic nebylo; do haléře zaplatil, smazal je. Teprve teď poznali, jak se musí jednat s bělochy.

Tu a tam ovšem ještě někdo z nich podlehl touze po ohnivé vodě, ale když se pak ráno probudil s třeštící hlavou, téměř ohluchlý a s pokaženým žaludkem, a když viděl, že z jeho člunu zmizely všechny kožešiny a že tam leží jen pár ubohých tenkých přikrývek, hrstka pestrých korálků a směšné náhrdelníky, několik nožů, jejichž čepel se zlomila, sotva řízl do tvrdého dřeva, a když se pak ohlédl po svých druzích, kteří se hrdě vraceli domů s těžkým nákladem, pak se i on naučil být příště odolnějším. Vždyť i indiánská squaw dokázala připravit svému pánu a veliteli pravé peklo, když se nevrátil domů s cukrem a solí, se sekyrou a s rýčem a s dobrou novou puškou jako jeho druhové z vesnice, ale jen se špatným svědomím. Pak propukla ve vigvamu pravá domácí bouřka a možná že někde padla i nějaká ta rána. Ale i když bojovník Rychlá liška nebo Ranní vyvolávač nakonec dokázal umlčet svou výřečnou ženu tím, že sáhl po nejbližším klacku, nic se tím nenapravilo. Náklad kožešin, výsledek mnohatýdenní namáhavé práce, byl a zůstal tentam. Vesnice se jen smála a nešťastník snadno získal posměšnou přezdívku, mnohem snáz než válečnické jméno, ale mnohem obtížněji se jí zbavoval.

Ano, Tekumsehova plavba do Vincennes měla velké následky a Tekumseh se staral o to, aby se opakovala. Vysílal Jediný šíp, Kiš-kalvu a Peta-kutu, tři nejvěrnější, kteří byli jeho přáteli už od mládí a kteří jediní z jeho tehdejších druhů byli ještě naživu, stavěl je do čela výprav na člunech. Všichni tři byli oblíbení, vážení a známí daleko za hranicemi rodu i kmene, vysloužili si to v minulých válkách. A na jejich věrnost, na jejich odvahu i na to, že zůstanou střízliví, se Tekumseh mohl spolehnout.

První sklenku whisky nabízeli obchodníci vždy jako dar a bylo známkou špatné výchovy hostitelův dar odmítnout. To obchodníci dobře věděli, a tak to vždy začínalo stejně. Rudoši však nyní dokazovali, že jejich trik prohlédli, že chtějí být raději považováni za nevychované, než by se dali ještě dál okrádat.

Neklid, pobouření a vztek obchodníků vzrůstaly; ve Vincennes došlo k násilnostem, i když v indiánských vesnicích se něčeho podobného běloši dosud neodvažovali. Zpráva o tom se však rozlétla po lesních cestách i po řekách, noví poslové přinesli nové pokyny — a indiánské kánoe se přestaly objevovat. Už vůbec nepřiplouvaly do měst ani k obchodním stanicím, běloši se sami museli vydávat za obchodem, sami zas vzít do rukou pádla jako v dřívějších dobách, ačkoli si to už docela odvykli.

Nic jiného jim však nezbývalo, a tak se vydávali na cesty proti proudu potoků a řek, s klením a vzdycháním vláčeli své sudy s whisky od jedné vodní cesty ke druhé. Když však dorazili k cíli, našli leckterou ves u Kaskaskie a Peorie, u Fort Waynu a Detroitu opuštěnou, ale přece nic nenasvědčovalo tomu, že by tam byla vypukla nějaká epidemie nebo že ves byla přepadena. Rudoši zřejmě odešli dobrovolně. Nu, na to byli obchodníci zvyklí. Toulavý pud vězel v každém Indiánovi, to bylo známo, a tak se běloši vydali dál proti proudu, do další osady, tam se jistě své whisky zbaví. Ale i tam našli zemní chaty prázdné a pole neobdělaná. A i když obchodník ve vesnici Indiány našel, odmítali jeho whisky a tvářili se ledově. Mají-li kožešiny? Ovšem, samozřejmě, ale potřebují je sami pro sebe, nanejvýš kdyby za ně byl dobrý střelný prach a spolehlivé pušky, pak by se snad dalo uvažovat o výměně, mínil s klidnou tváří Indián.

Už v něm nebyla lačnost po pálence, kterou tihle obchodníci tak dobře znali a které ještě líp dovedli využívat. A když nalili sklenku a podávali ji rudochovi se slovy, že je to dar na uvítanou, že to nic nestojí, zažili něco neslýchaného. Špinavý Indsman ji bělochovi nevytrhl z rukou, jak to dělával kdysi, ale klidně ji odsunul stranou, že prý nestojí o vodu, která ohlupuje a která pomáhá podvádět ubohého Indiána. Přikrývky? Ne, ani ty nepotřebují, mají přece medvědí kožešiny a jelenice a mají jich dost. Nedalo se nic dělat, a obličeje obchodníků se protahovaly a chmuřily den ze dne víc a víc. Stále častěji vysedávali a tvářili se nechápavě, kleli a láteřili a nezřídka se pokoušeli Indiána k přijetí ohnivé vody donutit, ale pak vídali — byli přece střízliví, při tomhle obchodě to jinak nejde — pak vídali, jak obličeje Lenapů a Šavanů, Vaviachtů a Otavů a jak se všichni ti rudoši jmenovali, jak jejich obličeje tuhnou a nabývají hrozivého výrazu a jak si tu a tam čísi ruka pohrává s vrhacím nožem nebo jak potěžkává tomahavk. A pak obchodníky všechen vztek rázem přešel, chtěli přece obchodovat, a ne si zahrávat se smrtí.

Jakmile se však pokoušeli zjistit, kdo u čerta za tím vším vězí a proč jsou ti indiánští dobráci najednou tak paličatí, narazili na mlčící ústa a odmítavé tváře. Obchodníci s kožešinami byli světem protřelí muži, znali i severní a západní kmeny, a tak si brzy uvědomili, že tu došlo ke změně, k náramné změně, že se kmeny v pohraničí pokoušejí o návrat k životu, jaký kdysi vedly a jak se stále ještě žilo u vzdálených kmenů.

Z pevnostních městeček poznenáhlu zmizely povalečské, rozedrané, přihlouplé postavy opilých a po whisky lačnících Indiánů, a když některý běloch potkal dvě stě mil hluboko v lesích čistého a chladnokrevného indiánského lovce, který ho mlčky a zdvořile pohostil medvědí kýtou a kukuřičnou plackou, teprve za hodnou chvíli zjistil, že Tichá noha nebo Rychlý jelen je týž Indián, kterého znával jako věčně opilého Billy-Billy-Weaho nebo Vrhače Johnnyho z Kaskaskie nebo z M’Caughanova výčepu ve Vincennes.

Obchodníci byli mazaní a pátrali a slídili, až nakonec přece jen zaslechli jedno jméno, zaslechli slovo Tekumseh nebo pojmenování Horský lev chystající se ke skoku. Potom leckterý ze zkušených hraničářů potřásal hlavou; to jméno už kdysi slyšel, ale to už muselo být dávno. Většina z nich však zaslechla poprvé jméno Ten-skva-ta-va; neznámé, nic neříkající jméno. A když někdy začali zpovídat nějakou squaw, naznačila jim něco o nějakém snu, který prý měl Ten-skva-ta-va, o novém životě, o podivuhodném zvuku, který se rozléhá nocí, o tancích pod stromy za podvečerních stínů.

Z toho ovšem obchodníci příliš nezmoudřeli, vždyť to, že Indiáni holdují různým nesmyslným, dětinským tancům, že mívají sny a že o nich zpívají, to věděli i bez takových zpráv, byli to přece zkušení hraničáři, lovci a prodavači whisky.

A farmáři a osadníci, které sem přilákala dlouhá léta míru, ti stejně nevěděli o Indiánech pranic, ti nemohli obchodníkům a lovcům kožešin v ničem pomoci. To v Kentucky nebo na dolním toku Ohia, tam žili lidé, kteří by byli mohli vyprávět mnohem víc; ti však byli rádi, že jim týden co týden nezní kolem domů příšerný válečný pokřik Šavanů a že neruší klidné večery; byli rádi, že se hranice posunula o kus dopředu, že jejich pozemky a dům teď leží ve vnitrozemí, že tlupy vystěhovalců táhnou kolem nich dál a dál na sever a na západ. Většinou to byli zelenáči, tihle noví, tak jen ať si sami nasbírají zkušenosti s rudochy, jako je kdysi získávali osadníci v Kentucky a údolí Ohia, v osadách u Kanawhy a Monongahely, trpké a krvavé zkušenosti.

Mezi bělochy v údolí Wabashe a na dolním toku Illinoisu a Kaskaskie zavládl neklid; v severních lesích to bzučelo a vířilo, jako by se tam rojila obrovská včelstva, a stále častěji se ozývalo jméno Ten-skva-ta-va, stále častěji bylo slyšet o šavanském prorokovi. Dokonce i noví osadníci už věděli nebo se dovídali, že Šavani byli po celá desetiletí nesmiřitelní nepřátelé bělochů. I v dobách, kdy Lenapové a Miamiové zachovávali mír, rojili se Šavani vždycky jako bzučící včely kolem srubů a pevnůstek; i v dobách, kdy ostatní kmeny byly unaveny a chtěly odložit válečnou sekyru, Šavani vždycky strhávali své bratry k boji. Byli vždycky první mezi útočícími a poslední při uzavírání míru. —

A teď to tedy byl znovu Šavan. Téměř osm let nebylo o tomhle kmeni slyšet o nic víc než o jiných. A náhle se objevilo nové jméno, nepatřilo ani mírovému, ani válečnému náčelníkovi, tentokrát to byl kouzelník, šaman, Ten-skva-ta-va, to se těžko zapamatovávalo, a přece si hraničáři i farmáři, obchodníci i trapeři, důstojníci z posádek, a dokonce i guvernér ve Vincennes začali tohle těžké jméno vtiskovat do paměti. Ten-skva-ta-va prý znamená „otevřené dveře“. Byly to však dveře k míru, nebo k válce? K usmíření, nebo k vraždám, požárům a umírání?

Ten-skva-ta-va cestoval v kánoi i na koni, putoval a kázal, léčil nemocné a přivolával déšť, potíral pálenku a nesváry mezi kmeny. Zatím Tekumseh už dávno pobýval daleko odtud. Po uzavření míru se rozjel k Hromové zátoce na Hořejším jezeře, setkal se s Vanatou a Malým bobrem a s náčelníky obou kmenů a Dakotové a Čipevajové uzavřeli smlouvu, stvrdili ji slavnostními přísahami, vykouřením dýmky míru a výměnou nádherně vyšitých bílých vampumových pásů.

Malý bobr, nejvyšší sagamore3* všech Čipevajů, prohlásil totéž, co řekl Vanata, když se s ním Tekumseh po své dlouhé cestě loni na podzim loučil v dakotském tábořišti; i Malý bobr slíbil slavnostně před náčelníky a všemi moudrými muži svého kmene:

„Až Horský lev uzná, že nadešel čas, aby se přichystal ke skoku, ať nám pošle svazek zakrvácených šípů, a Malý bobr přijde se všemi bojovníky svého kmene a bude válčit po jeho boku.“

Tekumseh děkoval a v jeho očích bylo možno číst hrdost a potěšení. Potom si však vyžádal doprovod pro cestu domů, protože měl v úmyslu navštívit ještě Utagamie, Vinebagy a Kikapujce a získat i tyto menší kmeny.

Čipevajští náčelníci, ozdobení kožešinami, i vůdcové Dakotů s dlouhými čelenkami z peří vyskočili a prosili, aby je vzal s sebou. Vanata i Malý bobr souhlasili. Vanata z kmene Dakotů určil svého syna Bobří hlavu, Ongpatonga, náčelník rodových skupin Sisetonů a Santiků, navrhl svého syna Matatona, Tekumsehova mladého přítele; náčelníci převzali bílé vampumy a připojili se k Šavanovi.

Teď už to měl snadné. Menší kmeny se obávaly, že když teď oba velké kmenové svazy uzavřely mír, že je některý z nich napadne. Proto se teď ozývala slova radosti a vděku, když je Tekumseh ujistil, že mír bude zachován i nadále. Kolovaly dýmky míru; mírovými barvami, zelenou a bílou, se kreslily smlouvy na jelenici a náčelníci k nim připojovali znaky svého rodu a svá jména.

Utagamiové a Kikapujci patřili sice k menším kmenům, ale právě proto, že byli vždycky v menšině, byli chytří a vytrvalí, zkušení ve válečném umění a znalí všech válečných lstí, stopaři a zvědové jako málokterý lovec z jiného kmene, přitom hrdí a přímí. A pořád ještě mohli postavit patnáct set až dva tisíce bojovníků; zatím válčili jen proti svým rudošským sousedům, a tak byli stále mnohem silnější než Lenapové, Šavani, nebo dokonce než Vendati (Huróni), kteří neměli ve zbrani víc než osmdesát mužů — včetně starců a větších chlapců. Vendati krváceli nepopsatelně, Lenapové však ještě mnohem víc. Nebylo možno představit si strašnější pád, než byl pád Leni Lenapů, národa, který kdysi vládl u slaného moře (Atlantského oceánu), národa hrdějšího než Čipevajové nebo Dakotové, národa, který byl přesto v bojích trvajících přes dvě stě let štván po lesích jako zvěř, národa, který ubíjeli a podváděli, který už dvě stě nekonečných let nevěděl, co je to vlast, protože ho běloši vyslídili všude, kdekoli se usadil, vyháněli ho ze všech údolí. Přesto stále ještě mohl postavit tisíc bojovníků; co to však bylo proti dobám, kdy všechny algonkinské kmeny od Mississippi až k slanému moři nazývaly Lenapy svými dědy a kdy je při svých sporech povolávaly za rozhodčí.

Tekumseh si osobně zavázal vděčností kmeny na západě a na severu.

Teď přišel čas, aby ukázal svou moc i kmenům u Wabashe. Tekumseh totiž věděl, že doma není nikdo prorokem. Byl sice velkým lovcem a ještě větším bojovníkem, to nemohl nikdo popřít. Ale příliš často už pocítil závist starších náčelníků i nepřízeň svých vrstevníků. Ne všichni byli takoví jako Jediný šíp a ostatní přátelé, kteří se mu mlčky a hrdě podrobovali.

Byl tu Modrý kabát a Lelašikah, jeho dávní rivalové, byl tu i čím starší, tím nesmiřitelnější Kožený ret, který se uchýlil ke kmeni Vendatů, jen aby nemusel mít stále před očima Tekumsehovu vzrůstající slávu, protože mladší Šavani všichni stáli za Tekumsehem. Nenávist Koženého rtu vůči Horskému lvu chystajícímu se ke skoku pramenila v dobách, kdy Tekumseh byl dvanáctiletým chlapcem. Už tenkrát byl Kožený ret starý, a přesto mu chlapec Tekumseh připravil trpkou porážku. A později se srazili ještě několikrát a Tekumseh vždycky zvítězil. Byl tu konečně i Kata-he-kasa, jehož hlava zbělela jako sníh, někdejší Tekumsehův přítel, teď však už znavený a opatrný, nerozhodný, prostě starý člověk. Stále však ještě byl Kata-he-kasa sagamorem Šavanů. Bylo zapotřebí vykonat ještě mnoho práce.. Ale úspěch se přece jen blížil.

Tete-bošti

Hrůza se rozhostila ve vesnici Unamiů. Ženy seděly v chatách, krčily se v nejtemnějších koutech, zahalovaly se do jeleních kůží a nechtěly vidět nic z okolního světa, nechaly dokonce vyhasnout ohně v chatách a to byl ten nejtěžší hřích, jakým se žena kdy může provinit proti rodinnému duchu. Ale muži si ani nevšimli, zda tenký proužek dýmu stoupá z otvoru ve střeše; lovci a bojovníci seděli a tiskli se jeden k druhému, hrůza je roztřásla, v uších jim zněly výkřiky vycházející ze zmírajících úst.

Strach posedl vesnici a šavanský kouzelník se dále staral o to, aby ten strach jen tak hned neopadl. Objevil se tu náhle jednoho jasného, horkého letního dne. Celé tři dny ohlašoval svůj příchod příšerným zvukem zaznívajícím z lesů, zvukem, který přece nemohl vycházet ani z lidského, ani ze zvířecího hrdla. Ozval se až v noci, kdy koruny stromů spaly, kdy vítr odpočíval a kdy bylo slyšet bublání potoka; znělo to jako křik, který začíná docela potichu, ale stále sílí a sílí. Nezazněl však jen třikrát, jako tehdy v zimě, kdy Otevřené dveře navštívil Unamie poprvé. Ozýval se znovu a znovu, zněl celou noc, pak druhou, třetí.

Tete-bošti se zprvu jen smál a vyjadřoval se o tom pohrdavě, když si však všiml, že se bojovníkům, ženám i dětem usídlil strach ve všech kostech, že starci začínají vést podivné řeči o tom, že není správné uhýbat z Nanabozhovy stezky, tu ten starý, šedovlasý kouzelník oznámil, že udělá kouzlo, kterým to tajemné volání zažehná.

Unamiové přihlíželi, jak se dal Tete-bošti za soumraku do tance, když slunce zapadlo v rudé záři, jak poskakoval a zpíval, jak zaživa pekl želvu v jejím vlastním krunýři, prozpěvovali spolu s ním a už začínali v srdcích pociťovat důvěru, kterou v nich probudily kouzelníkovy zpěvy — když vtom se z lesa ozval strašný smích; přicházel zdálky, byl hlasitý a chraptivý, zněl tak příšerně, že dokonce i sám Tete-bošti na chvíli strnul. A hned nato se vzduchem rozlehlo zase to cizí volání, stále znovu a znovu přicházelo z houstnoucí tmy; nejprve uprchly do chat ženy, ale brzy se za nimi vydal i první z bojovníků, pak už se jeden za druhým plížil pryč, uléhali na lůžka, choulili se do kůží a přikrývek a prsty si zacpávali uši, aby ten zvuk už neslyšeli.

Tři noci troubil Ten-skva-ta-va v lesích kolem unamijské vesnice. Objevil dutý strom, který jen jako zázrakem přečkal všechny bouře uplynulé zimy, protože stál v hluboké rokli; Ten-skva-ta-va ani netušil, jak děsivě zazníval tento zvuk, který se z dutiny stromu nesl do lesů. Troubil a troubil a nepřestával, měl trpělivost a vytrvalost indiánského lovce, ve dne spal a v noci vytruboval — a nástroj, který Indiáni neznali a který Ten-skva-ta-va koupil před lety v jednom přístavním městě u slaného moře, zapůsobil tak, jak si to Otevřené dveře. přál.

Ano, takhle to bylo. A pak se objevil on — šavanský prorok. Unamiové ho spatřili přicházet do vesnice časně ráno, všechny je svolal, aby se podívali, co udělá. A potom vzal tomahavk a rozbil dveře k domu tajemství a vnikl do míst, kam dokonce i sám Tete-bošti, jak ujišťoval, vstupoval vždycky jen s ostychem.

Kouzelník se vyřítil ze své chaty a rozkřikl se na cizince, ale Ten-skva-ta-vův hlas zněl ještě silněji:

„Spoutejte ho!“ poroučel Šavan, a bojovníci se neopovažovali jeho rozkazu vzepřít.

Tete-bošti seděl u ohně, křičel, zmítal se ve svých poutech a proklínal lovce a bojovníky, ženy, děti i vnuky, zrozené i nezrozené. Šavan Ten-skva-ta-va se však rozkřikl, až se Tete-bošti přiznal, že je Megisovonovým služebníkem.

Všichni bojovníci prozpěvovali písně úzkosti a hrůzy a dupali přitom nohama, ženy naříkaly a vzývaly Nanabozha, děti buď seděly v chatrčích, nebo se rozběhly do lesa. Jen Šavan zůstal klidný a neoblomný, kladl kouzelníkovi podivné otázky, zdali je ve službách Megisovonových, zda je zajatcem anamakkiů. Spoutaný Tete-bošti zuřil a díval se na Šavana očima podlitýma krví. Nakonec se však zhroutil a doznal se ke všemu, nač se ho Otevřené dveře vyptával, a všichni to uslyšeli. Pak Ten-skva-ta-va poručil Tevagionovi, kouzelníkovu synovci, aby Tete-boštiho zabil tomahavkem. A Usměvavý chlapec — tohle totiž znamenalo jméno Tevagion, říkali mu tak proto, že už jako dítě měl stále na rtech úsměv, a všichni ho měli rádi — Usměvavý chlapec vstal jako ve snách, pohyboval se zvolna a nejistě, jako by spal, ale oči měl otevřené, vytřeštěné, jenže jako bez života, díval se upřeně na Šavana. A Usměvavý chlapec uchopil sekyru a svému vlastnímu strýci roztříštil lebku.

To všechno se událo teprve včera, ale ten strašlivý Šavan pořád ještě neměl dost, žádal si další oběti, tvrdil, že Nanabozho se velmi rozhněval nad tím, že Unamiové v této vesnici jako jediní z Leni Lenapů neuposlechli jeho hlasu.

Ženy se teď choulily v nejtemnějších koutech svých domů a zahalovaly si obličeje do jelenic, nechaly vyhasnout ohně a modlily se k Dobrému velkému duchu, aby je zachránil před Megisovonem a anamakkii.

Bojovníci seděli v domě tajemství, protože Ten-skva-ta-va jim přikázal, aby se tam dostavili. Strhl jednu ze stěn a každý se mohl přesvědčit, co vlastně bylo uvnitř. Byly tam měkké přikrývky a pestré šátky, ale také vlčí kožešiny a kouzelnické předměty, barevná sklíčka, chřestivé kousky kovu, pestré obrázky na bílé tenké kůži, kterou bylo možno roztrhnout v ruce, tak byla tenoučká. Byl tu i soudek ohnivé vody. Otevřené dveře vyrazil víko a otevřel sud, pak do něho vhodil živé ryby. Ryby okamžitě zahynuly — o tom se mohl každý na vlastní oči přesvědčit. A Šavan se ptal, zda teď poznali, jaký

je ohnivá voda jed. Uvěřili mu a přikyvovali, vždyť přece každý z nich to sám viděl. Otevřené dveře poručil, aby ohnivou vodu vylili na zem. A oni udělali všechno tak, jak jim přikázal. Ten-skva-ta-va však rozkazoval dále, aby sem přivedli Tichou vrbu, protože i ona je z rodu anamakkiů, a proto že musí zemřít na hranici. Tichá vrba byla neteř Tete-boštiho, byla to sestra Usměvavého chlapce. Zděšení se zahryzlo do srdcí bojovníků, vždyť nikdo z nich netušil, že tato dívka, krásná a svěží jako ranní rosa, je Megisovonova služebnice. Dva bojovníci však vstali a přivedli ji a Ten-skva-ta-va nad ní začal provádět svá zlá kouzla. V chatrčích naříkaly a modlily se ženy i dívky, vždyť nevěděly, která z nich bude další na řadě.

Ale bojovníci v domě tajemství, který se nyní otevřel pro všechny oči, mávali chřestidly, tloukli do bubnů, zpívali, kolébali se v rytmu a dívali se upřeně do plamenů, z nichž se znovu ozývaly chraptivé hlasy, jaké dosud nikdo nikdy neslyšel.

„Nepřestávejte, zabte ji, zabte Nanabozhovu nepřítelkyni.“

Tichá vrba si dlaněmi zakryla oči, plakala a nehýbala se.

Nebyla spoutána, avšak strach ji zcela ochromil. Otevřené dveře skončil své zaklínání, přiblížil se okamžik, kdy se jí měli chopit a vrhnout ji do zvolna hořícího ohně.

Vtom povstal Usměvavý chlapec. Seděl mezi bojovníky, avšak nezpíval spolu s nimi, posadil se totiž daleko od Ten-skva-ta-vy, a unikl tak jeho pozornosti. Povstal, ale jeho tvář nebyla vzrušena ani strachem, ani zpěvem, neměl v rukou ani klapačku, ani chřestidlo, ani flétnu, nevypadal jako spící, jako vyhlížel včera, když zabil Tete-boštiho. Povstal s jasným obličejem, klidně prošel řadami bojovníků až k ohni, kde seděla jeho sestra Tichá vrba a neviděla už nikoho, protože ji přemohl strach. Usměvavý chlapec se k ní sklonil, vzal ji za ruku — Otevřené dveře přestal překvapením zpívat, unamijští bojovníci přestali křičet a dupat a jen se dívali, co se odehrává před jejich zraky. Usměvavý chlapec se sklonil ke své sestře, pohladil ji levou rukou po vlasech a řekl klidně a hlasitě:

„Ať jde Tichá vrba se mnou. Usměvavý chlapec přece ví, že Tichá vrba nepatří mezi anamakkie.“

Dívce klesly dlaně z obličeje, vzhlédla, spatřila nad sebou bratrovy oči, četla v nich pokoj, sílu a útěchu, život se jí vrátil do tváří, srdce se jí naplnilo novou důvěrou, vstala, ale byla tak slabá, že jí musel Usměvavý chlapec pomáhat. Mladý bojovník ji vyvedl ven z domu, dívali se za ním, ale nikdo nevyskočil a nepostavil se mu do cesty. Tichá vrba kráčela těžce a opírala se o bratra, který ji vedl pod paží. Prošli vesnicí, Usměvavý chlapec ji zavedl do lesa, vstoupili do potoka a tak za sebou setřeli stopy.

Když se Usměvavý chlapec vrátil — bylo už dost dlouho po snídani a slunce stálo vysoko na obloze —, viděl, že v celé vesnici stojí muži před svými chatami a že spolu tiše rozmlouvají, že ženy oškrabují kůže a drtí kukuřici, že nosí vodu z potoka nebo chrastí z lesa, že si dokonce děti hrají v uličkách. Tu a tam sice ještě postřehl plachý pohled a ustaranou tvář, zaslechl šeptaná slova, nad chatami však už znova stoupal k obloze kouř z ohnišť. Strach se sice ještě plížil uličkami, ale kolem domů už opět vládl klid minulých dnů a stoupal k nebi jako jitřní opar.

Děti už na všechno zapomněly, seděly u potoka a hrály si pod stromy; nemluvňata visela ve vacích na tlustých větvích černého dubu, který stál uprostřed návsi, vřískala, plakala a volala mámy jako kdykoli jindy. Zeptal se — a uslyšel, že Otevřené dveře ve vesnici už není. Že se sem náhle přihnal jakýsi jezdec, že hromovým hlasem volal Ten-skva-ta-vu, že seskočil z koně, že vyhnal muže z domu tajemství a že pak mohli jen zdálky pozorovat, jak cizinec, také Šavan, zlostně rozmlouval s Ten-skva-ta-vou. Nikdo však nezaslechl, co mu říkal, protože spolu mluvili tiše. Cizincův obličej však planul prudkým hněvem a z jeho očí sršely blesky jako za letní bouře. Potom prý přijeli do vesnice další tři jezdci a ptali se po Tekumsehovi. A tak se vesničané dověděli, že to byl prorokův bratr, kdo je vyhnal z kouzelníkova domu. Ten-skva-ta-va prý pak vyskočil na koně a všichni šavanští jezdci odjeli z vesnice.

Tekumseh se prý ještě jednou zastavil, když míjeli poslední chaty, ohlédl se a jeho pohled prý byl tak hrozný, že by ho nikdo nevydržel. Šavan prý řekl mužům, kteří stáli u krajní chaty: „Tekumseh pozdravuje Usměvavého chlapce. Řekněte mu, že je velký bojovník a hrdina. Líp by mu slušelo jméno Nepoddajný vlk než Usměvavý chlapec.“

Když to uslyšel bratr zachráněného děvčete, pohodil opovržlivě hlavou a řekl:

„Usměvavý chlapec je bojovník Leni Lenapů. Žádný z Unamiů nepřijme jméno, které mu dal nějaký Šavan.“

Tekumseh nepřišel do vesnice Unamiů právě včas jen tak náhodou (i když už nestačil zachránit Tete-boštiho). Vracel se právě domů údolím horní Wabashe; o hodný kus cesty předjel své průvodce z pěti severozápadních kmenů, aby zařídil přípravy k prvnímu velkému setkání indiánských národů. Cestou však potkal Zvěda ze stromu, kterého za ním poslal Jediný šíp s prosbou, aby se co nejrychleji vrátil domů, protože Ten-skva-ta-va chystá nějaké neštěstí. Otevřené dveře neměl v Šavanské vesnici se svými řečmi a kejklemi mnoho úspěchů. Vystoupil tam proti němu stařecky moudrý i klidný Kata-he-kasa. Prohlásil, že i on opovrhuje ohnivou vodou a kukuřice a boby že se u Šavanů pěstují stejně jako dřív, tak co že by Ten-skva-ta-va ještě chtěl. Ten-skva-ta-va ohlásil veliké kouzlo s deštěm, to však žalostně selhalo, protože ve zlosti nepozoroval počasí dost důkladně. A tak vyrazil k Unamiům, ovšem předtím už celé dny pronášel temné hrozby. Jediný šíp tedy vyslal Zvěda ze stromu za Tekumsehem, a proto se šavanský náčelník nevracel rovnou do své vesnice, ale zamířil nejkratší cestou k Leni Lenapům.

Ten-skva-ta-va si musel vyslechnout přísné výtky a ostré pokárání. Tekumseh přikázal svým průvodcům, aby jeli napřed, a potom zahrnul svého bratra nejprudšími výčitkami. Když Ten-skva-ta-va viděl, jak Tekumsehem přímo lomcuje zlost, jak se jen s největším úsilím přemáhá a jak nebezpečně se mu blýská v očích, začal koktat strachem a slibovat, že už nikdy nenechá usmrtit žádného Indiána.

„Tekumseh nevolal po míru mezi svými bratry jen proto, aby je teď Ten-skva-ta-va začal vraždit.“

Ten-skva-ta-va s hrůzou poznával, že jeho bratr nedostal nadarmo jméno Horský lev chystající se ke skoku; vždyť vrčel a krčil se právě tak jako tento dravec, jako puma, která před útokem ztichne, ale pak vyrazí a smete všechno, co se jí nevyrovná silou.

Bratři volají

Tekumseh a ovšem i jeho bratr Ten-skva-ta-va patřili k rodu Mse-pase, což znamená „puma“ nebo „horský lev“. Příslušníci rodu Horských lvů tvořili spolu s rody Mva-ve (Vlci) a M-kve (Medvědi) rodovou skupinu Čilakathů uvnitř kmene Šavanů. Oba bratři bydleli ve vesnici Čilakathů, vždyť na rozdíl od Dakotů musel být tento malý, neustálými boji s Dlouhými noži trvale oslabovaný kmen spokojen už s tím, jestliže některá rodová skupina byla dost silná, aby mohla sama obsadit vesnici. Jediný rod by byl totiž vydán napospas jakémukoli útoku hraničářů, lačnících po kořisti a po vraždách. Vždyť tito běloši kolikrát jen z pouhé radosti z rachotu výstřelů, z pouhé touhy po změně v jednotvárném loveckém životě přišli na nápad přepadnout nejbližší indiánskou vesnici. Jestliže tam však bydlilo dvě stě nebo tři sta bojovníků, pak si to ovšem i ti největší rváči a pistolníci pořádně rozmýšleli, mají-li jen tak pro zábavu zahájit palbu na rudošské chatrče, i když těch bílých „hrdinů“ bylo třicet nebo čtyřicet. Více než dvě stě bojeschopných mužů by nedokázala postavit do pole žádná ze šavanských rodových skupin, ani Čilakathové, třebaže to byl nejstarší a nejsilnější oddíl Šavanů.

Město Chillicothe na břehu Sciota bylo už dávno opuštěno a zničeno, nové městečko se stejným jménem leželo teď na horním toku Wabashe. Území nešťastných kmenů, které kdysi obývaly Virgínii a Pensylvánii, se rozprostíralo na jižních březích Kanadských jezer, Indiáni se stáhli na velký poloostrov na východ od Michiganského jezera a teď sídlili Leni Lenapové a Vendati mezi Otavy, Potavatomii a Menominii. I hrdé a bojovné kmeny Miamiů se už tísnily na svém území; Miamiové museli vyklidit své hlavní město Piquu, ležící na Velkém Miami, ztratili celý jih svého území — a přece byli dost velkomyslní, aby svým nešťastným bratřím z poslední války, Šavanům, dovolili usadit se v jejich zemi. Stále ještě poskytovaly světlé lesy a úrodné pažity na horní Wabashi, na březích Maumee, Kankakee a Tippecanoe dost místa pro skromná přání rudošských zemědělců, pěstitelů slunečnic a lovců zvěře. Běloši však stále postupovali, jejich hlad po půdě byl k neutišení. V údolí Ohia vyrůstaly bělošské vesnice, pevnůstky a městečka se řadily vedle sebe jako korálky na šňůře. Kentucky, kde Tekumseh prožil svá první, nejšťastnější životní léta, léta dětství, se jen hemžilo osadníky; už dávno tam stály kamenné kostely a školy, radnice ve všech městech, památníky bojů za svobodu, hotely — zato po bizonech a po Indiánech už nezbylo ani stopy.

V posledních letech strávil Tekumseh ve své chatě na břehu Wabashe vždy jen pár týdnů. Když však teď začal seznamovat se svými plány také kmeny ze své původní vlasti, bratry a spojence z mnohých válek, z lesních bitek, z nočních přepadů a z bojů muže proti muži, poznal, že tohle by se mu z Chillicothu nepodařilo. V téhle vesnici nebyl velkým cizím náčelníkem, mužem s podivně zastřiženými vlasy, který zabil šedého medvěda pouhým nožem, tady byl jenom Tekumseh, nic víc, syn Pukišenův, syn prostého bojovníka. Měl sice přátele, kteří mu byli zcela oddáni, Jediný šíp a Kiš-kalvu, oba podnáčelníky. Ale družina Psů už nebyla příliš početná, neměla už tak velkou moc jako před válkou, netěšila se už takové vážnosti jako mezi Dakoty, kde se ještě dodržovaly všechny staré pořádky. Je pravda, že kdyby bylo došlo k válce, byla by se většina lovců a bojovníků připojila k Tekumsehovi, podřídila by se jeho velení, vždyť to už věděli všichni, ať z vlastní zkušenosti, nebo jen z vyprávění starších, že když v čele válečné výpravy stál Tekumseh, mohlo se počítat se slávou, s vítězstvím, se skalpy a s velkou kořistí.

Teď však byl mír. Teď se musela obdělávat kukuřice, musely se pěstovat dýně, sázet boby, bylo třeba lovit jeleny a losy a hnědé medvědy, chytat ryby a střílet husy — a k tomu nepotřebuje Indián žádnou cizí pomoc, pokud se právě nepořádá štvanice. Každý byl zvyklý starat se sám o sebe.

A když se událo něco neobvyklého, když dorazili cizí poslové nebo přijel osamělý host, když bylo zapotřebí odeslat zprávy nebo když někdo vznesl občas nějakou žalobu, na to tu byl už dlouhá léta, ba desetiletí Kata-he-kasa, sagamore. Byl to chytrý, rozvážný, klidný, spravedlivý, opravdu moudrý člověk. Kdo by se tedy opovážil pomyslit na to, aby tohoto zkušeného starce, jemuž téměř každý Šavan z některého období svého života za něco vděčil, urazil tím, že by v čemkoli dal přednost člověku o tolik let mladšímu, třebaže to byl Tekumseh! Toužil snad Tekumseh po tom, aby byl víc než druzí? Víc než Hučící voda nebo Opatrný rys, než Rychlá ústa a Kotel ve stanu? Vždyť kdopak byl Tekumseh? Lovec, Šavan, rudoch jako všichni ostatní.

A Dlouhé nože? Nebezpečí? Válka? Byl přece mír. U Kulaté skály prý stojí nový bělošský srub. Ale až tam to přece trvá čtyři hodiny kánoí. Že nemá nikdo právo stavět tam chaty? To jistě, ale všichni přece znají bledé tváře; dělají si, co se jim zlíbí. A v lesích bylo stále ještě dost zvěře. Těžko se lovila, zvlášť od té doby, co stály ty čtyři bělošské domky pod červenými buky u potoka, který se na severu vléval do Wabashe. Co se však dalo dělat? Vždyť ještě nikoho ani neurazili; Rychlá ústa přešel v zimě kolem jejich chat, byl hladový, a oni mu dali najíst. Byli to zřejmě dobří lidé.

A kdyby je opravdu pobili, znamenalo by to válku. A pak by zase přišli vojáci i ti suroví střelci z údolí Ohia a z Kentucky, vzplanul by boj na život a na smrt, a až by skončil, začalo by nové stěhování na západ.

Ne, bylo moudřejší chovat se pokojně a klidně trávit život, sklánět hlavu níže k zemi, nemyslet tolik na bělošské sruby, ale spíš na jelena, kterého bylo třeba v lese ulovit. Bylo možno jen doufat, že ho zatím nezastřelili bílí muži.

Takhle uvažovali Šavani. A Tekumseh nebyl o nic víc než Hučící voda a Kotel ve stanu, sám Kata-he-kasa to řekl. To on byl sagamore, on měl poslední slovo, dokud byl mír. Jen aby ten mír trval ještě hodně dlouho.

Tekumseh však ani nepomýšlel na to, aby se potýkal se závistí a vesnickými klepy, měl už dost těch neustálých ohledů na Kata-he-kasu, i když to byl vážený šedovlasý muž, vzorný mírový sachem a ve válce tvrdý bojovník. Tekumseh se nehodlal pouštět do sáhodlouhého rokování podle složitých pravidel a procedur i v těch případech, kdy šlo jen o nedůležitá rozhodnutí. Chtěl si získat už v míru takovou autoritu, jaké by okamžitě dosáhl v kterékoli válce. Ale mírovými náčelníky se Indiáni stávali především na základě svého původu, teprve v druhé řadě podle svých zásluh. Samotné zásluhy nestačily, a Tekumseh na neštěstí nepocházel z žádné náčelnické rodiny.

Ostatně ani hodnost sagamora by mu nepřinesla tolik moci, kolik jí potřeboval. Cornstalk byl přece nejvyšším šavanským sagamorem a kromě toho vynikajícím bojovníkem, snad největším, jakého Šavani měli v celých svých dějinách, a přece byl mezi náčelníky indiánských kmenových svazů jen jedním z mnoha. Žádný sagamore Lenapů, Vendatů nebo Miamiů by se mu nepodřídil jinak než z vlastní vůle.

Tekumseh potřeboval víc, absolutní moc, jakou má vládce. Byl přesvědčen, že jinak Indiány zachránit nelze. Potřeboval moc, která by nepocházela jen z kmene nebo z rodu, ale moc vysoko přesahující všechny náčelníky. Jen proto se spolčil s Ten-skva-ta-vou. Po setkání u Dakotů prohlédl duševní malost svého mladšího bratra, jeho prázdnou ctižádost, vychloubačství a slavomam. Ten-skva-ta-va se od svých chlapeckých let nezměnil, ale Tekumseh také věděl, že se ho Ten-skva-ta-va v hloubi srdce bojí. Ať si tedy Otevřené dveře dává říkat prorok, ať se prohlašuje za Manitouova syna seslaného samotným Nanabozhem k záchraně indiánského lidu. Vždyť kdyby mu Tekumseh nevnukával myšlenky, nevěděl by Ten-skva-ta-va, co má mluvit, o čem kázat, co podnikat.

Tekumseh potřeboval proroka, který by hlásal jeho slávu a zvěstoval jeho poslání. Ať třeba jeho indiánští bratři potom pokládají Ten-skva-ta-vu za prvního muže v národě. Tekumsehovi přece nešlo o osobní slávu a uznání, šlo mu jen a jen o záchranu bratrů. A té aby dosáhl, k tomu potřeboval proroka, ovšem takového, který by si byl vědom, že jeho osud je v Tekumsehových rukou. Ten-skva-ta-va znal svého bratra líp, než by jej mohl znát kterýkoli z cizích kouzelníků; pro Ten-skva-ta-vu byl starší bratr už od dětských let tím, který má převahu, kterého tajně vždy obdivoval, ale kterého se také vždy obával. Ten-skva-ta-va dobře znal neúprosnou rozhodnost svého bratra. Ten-skva-ta-va se jistě neodváží povstat jednoho dne proti vlastnímu bratrovi. A právě toho by se u každého jiného kouzelníka musel stále obávat.

Tekumseh měl ještě jinou možnost; mohl totiž sám převzít úlohu proroka. A byl by to snad i udělal. Ale pouhé pomyšlení na všechny ty kejkle a podvody, které by pak sám musel provádět, bylo jeho šlechetné duši přímo odporné. Proto své vystoupení v úloze proroka znovu a znovu odkládal a ze srdce mu spadla opravdu velká tíha, když mezi Dakoty našel po letech Ten-skva-ta-vu. Takové zločiny, jaké spáchal ve vesnici Unamiů z kmene Lenapů, ty už mu jistě vyžene z hlavy. S chladnou tváří pohrozil Ten-skva-ta-vovi, že ho sám nechá čtyři dny připékat, kdyby zabil ještě jediného Indiána. A ze zděšení v bratrových očích Tekumseh poznal, že tohle na něho platilo. Krutost a zbabělost se velmi často vzájemně druží; pro Tekumsehovo zkušené bojovnické srdce tohle nebyl žádný nový poznatek.

Po této strašné hrozbě nabídl vyděšenému bratru dárek, sladký jako dozrávající kukuřice. Řekl mu, aby založil vesnici a aby v ní vychovával mladé lidi podle nových zásad; měl okolním kmenům předvést, jak má žít pravý Indián. Tekumseh mu chtěl ze všech kmenů přivést ty nejlepší bojovníky a Ten-skva-ta-va v nich měl probouzet nadšení. Měl kázat a varovat, působit z nového sídla na všechny okolní kmeny, nová osada se měla stát hlavním městem všech Indiánů.

Město se mělo jmenovat po zakladateli. Ten-skva-ta-va však měl zvěstovat, že ho ke svým indiánským dětem poslal sám Nanabozho, že je jeho prorokem a že všichni bojovníci musí poslouchat Tekumseha, kterého Nanabozho pověřil, aby v míru i ve válce hájil věc Manitouových dětí proti bledým tvářím. Bude-li prý Ten-skva-ta-va dbát bratrových slov, pak prý z něho Tekumseh učiní prvního muže mezi všemi Indiány a pak prý ho budou muset poslouchat i nejvyšší náčelníci Dakotů a Čipevajů, Osagů a Čiroků, zkrátka všech kmenů a kmenových svazů.

Ten-skva-ta-va, který se až roztřásl strachem, když vyslechl Tekumsehovu hrozbu, protože byl přesvědčen, že svého bratra zná, a věřil, že by tuto pohrůžku také uskutečnil, poslouchal teď Tekumsehovy výklady s bezmezným obdivem, který vždy pociťoval při každém styku s tímto člověkem. Ano, tohle byl Tekumseh, a ten už jako dvanáctiletý chlapec dokázal přelstít Kožený ret, Cornstalka i celý kmen. To on jako dvacetiletý mládenec už zabil tři bílé hraničáře, kteří tenkrát ještě naháněli hrůzu každému bojovníkovi; to on se pak za několik let stal spolu s Ta-ga-ju-tahem v Cornstalkově velké válce postrachem pohraničí a pak se dobrovolně nabídl, že se nechá od Angličanů popravit, jen aby zachránil svůj lid. To Tekumseh porážel bělochy všude, kde se s nimi střetl v boji. Kdyby tento člověk nebyl na jedné ze svých dalekých cest na západě ve chvílích, kdy generál Wayne, zvaný Velká bouře, vpadl na indiánské území, jistě by i poslední válka proti Dlouhým nožům skončila jejich porážkou, a ne porážkou Indiánů.

Ten-skva-ta-va svého bratra příliš nemiloval, ale věděl, že mezi Indiány by nenašel většího člověka; obdivoval se mu a umiňoval si, že jeho rady uposlechne.

Po celý zbytek roku cestovali oba bratři společně od kmene ke kmeni; drželi se však teď na jih od jezer, v kraji mezi horním tokem Wabashe a Mičili-makinaku, navštěvovali tamější kmeny, prorok provozoval své čáry a kouzla, uzdravoval nemocné a přivolával déšť nebo pohodu podle toho, co kraj potřeboval a co mu jeho znalosti počasí dovolovaly předpovídat. Dal si poslat pomůcky na ohňostroj a za soumraku vypaloval do vzduchu zelené a modré rakety, využíval svých hypnotických schopností jako tenkrát, když poručil Usměvavému chlapci zabít Tete-boštiho, a jeho produkce děsily i vzrušovaly nevědomé, nevinné, lehkověrné zástupy. Užíval břichomluvy a zastrašoval i zkušené náčelníky tajemnými chraptivými hlasy, vytruboval na trubku v dutých stromech a byl tak prohnaný, že ho při tom nikdo nepřistihl. Byl Indián, a uměl tedy být trpělivý, znal dobře lidi svého plemene a dal si pozor, aby nic nepřehnal. A Tekumseh byl s ním a stále mu radil, Tekumseh, který pohrdal všemi těmi kouzelnickými triky, a přece se domníval, že se bez nich nemůže obejít.

Znovu a znovu požadovali oba bratři návrat k prostému životu jako v minulých dobách. Tím však se snažili jen o to, co si přál každý ze starých mírových náčelníků. Vždyť tolikrát prosili guvernéra ve Vincennes, aby už neprodával Indiánům ohnivou vodu a aby obchodníkům s kořalkou zakázal cestovat po indiánském území. Tyto prosby náčelníků, chvějících se o osud jejich národa, bývaly až dojemné a guvernér Harrison, který až příliš dobře věděl, jak alkohol Indiány vysiluje a oslabuje a jak ho obchodníci využívají k tomu, aby mohli rudochy podvádět, dělal, co mohl. Věděl, že takhle to půjde jen tak dlouho, dokud Indiáni neztratí svou beránčí trpělivost, dokud nesáhnou po puškách a tomahavcích, dokud se nezačnou mstít za všechny ty nejrůznější podvody. Věděl, že pak by obchodníci s kořalkou byli první, kteří by co nejrychleji utíkali z lesů, protože oni by první vycítili přicházející neštěstí. Hůře by to dopadlo s farmáři, a co bylo ještě děsivější, s jejich ženami. I ony by za všechna spáchaná příkoří platily svými skalpy. A pak by mohl znovu táhnout s vojskem proti rudochům, třebaže byli bez viny. Nikdo to nevěděl líp než guvernér, vždyť právě on musel poslouchat jejich neustávající stesky.

Amerika však byla svobodná země. „Cože? Máme si dát zakazovat něco, čeho se nám právě zachtělo? Guvernér nám asi nechce dopřát výdělek, co? Nechce nás nechat žít? Chtěl by nám něco předpisovat?“ Takhle nějak vykřikovali kramáři, krčmáři i lovci kožešin pokaždé, kdykoli je žádal, aby měli víc rozumu, nebo když se dal někdy strhnout i k pohrůžce. A hned jim začali přizvukovat i hraničáři v osadách i ve městech, vždyť jen málokterý z nich měl čisté svědomí. Kdopak měl v ruce úřední doklad, že na tom svém kousku půdy sedí právem? Ano, hned se všichni dali do křiku, že jsou svobodní lidé a že Spojené státy jsou země svobody, guvernér že má sloužit veřejnosti, a ne jí vládnout… A tak mohli ustaraní sagamorové prosit, jak chtěli, aby zakázal obchodníkům s pálenkou vstup na indiánské území, protože se rudoši z ohnivé vody rozstonávají a pak umírají, že jeden na druhého tasí nože, že dochází k hádkám a rvačkám, že se něco takového přece dříve v žádné indiánské vesnici nestávalo. Ano, mohli prosit, jak chtěli, mohli klidně dál vysílat své prosby za otcem guvernérem; až teď se přesvědčili, že to jde také jinak: že stačí prostě od obchodníků jejich palčivý jed vůbec nekupovat. A náčelníci zjišťovali úspěchy; viděli, že ve vesnicích znovu zavládl mír, že znovu bylo za večerů slýchat líbezné zpěvy dívek vracejících se z koupele, a ne už opilé povykování kdysi tak důstojných mužů. Viděli, že se teď pole obdělávají líp, že se v chatách znovu objevily kožešiny a vydělané kůže, že se každá jelenice hned nezačachrovala za ohnivou vodu, viděli, že jejich lid začíná žít šťastněji. A Tekumseh mohl slyšet stále víc souhlasných odpovědí, když v úzkém poradním kruhu vykládal své názory. Proroka vítali ve všech vesnicích. A za to, že dal zabít Tete-boštiho, který odvracel Nanabozhovy děti od správného života, za to byli všichni kouzelníci Ten-skva-ta-vovi dokonce vděčni. A tak se i tenhle odporný skutek dokonce připsal Ten-skva-ta-vovi k dobru. Kamkoli přišel, všude ho sledovali s hrůzou a bázní, ale byl v tom zároveň i tajný obdiv.

Otevřené dveře nebyl podvodníkem ve všem. Uměl vkládat zlomené kosti do dlah, od své matky Mesua-taske, pocházející z jižního kmene Kríků, znal víc léčivých bylin než všichni ostatní kouzelníci, sám už přišel na to, že důvěra u lůžka nemocného a silná vůle k uzdravení často už samy dokážou zahnat chorobu. Tím se lišil od ostatních vesnických šamanů, kteří využívali spíše hrozeb a strachu. Otevřené dveře byl dost chytrý na to, aby podporoval skutečné znalce mezi indiánskými lékaři, a těch nebylo málo, aby jim prozrazoval některé své poznatky a aby se za to od nich lecčemu přiučil. Protože podnikal daleké cesty, viděl mnohem víc než druzí; poněvadž žil dlouho mezi bělochy, byl vychytralejší a prohnanější, neměl předsudky, ale přece jen to byl Indián, a měl tedy v krvi i všechny ctnosti lovce, přírodního člověka a opravdového kouzelníka.

Sláva obou bratrů, která se už rozšířila mezi kmeny na severovýchodě, stoupala i u kmenů na březích Wabashe a Maumee, a když Tekumseh požádal shromáždění miamijských náčelníků, aby mu přenechali kousek půdy u Tippecanoe, byl u nich už v takové vážnosti, že tuto jeho žádost podkládali za poctu pro celý kmen, a tak mu hned vydali smlouvu a potvrdili ji symboly svých totemů.

Savan však dobře věděl, co dělá. Tohle místo leželo ve stejné vzdálenosti od Detroitu, nejdůležitějšího města u jezer, na hranici s územím patřícím Angličanům, jako od Vincennes, kde sídlil guvernér Harrison. Od Tippecanoe to také nebylo daleko k severozápadním kmenům, jediný den cesty to trvalo až k řece Kankakee, po níž se mohl dostat na Illinois a pak až na Mississippi, a nemusel při tom přes Vincennes. Ještě rychleji jej mohly zanést vlny Kankakee do Michiganského jezera a po Wabashi a Maumee mohl dorazit k jezeru Erie za čtyři až pět dní. Tekumseh výborně znal svou zemi a její vodní cesty, znal všechny úseky, kudy se daly přenášet čluny na zádech až k nejbližší řece, a ve všech vesnicích kolem těchto míst měl své věrné přívržence, kteří mu mohli podávat zprávy o všem, co bylo důležité. Nebo aspoň doufal, že tam zakrátko takové lidi mít bude.

Byl však dost prozíravý, aby se při výběru polohy plánovaného hlavního města neřídil jen a jen strategickými ohledy; ten líbezný pruh země byl natolik úrodný a v přilehlých lesích bylo tolik zvěře, že tam mohl nalézt obživu i velký počet lidí.

Podzim přinesl Indiánům bohatou sklizeň kukuřice. Všichni, muži i ženy, během uplynulé zimy poznali, že je za sněhu a mrazu může před nouzí a nemocemi zachránit jen uvážlivé hospodaření s potravinami; proto také tohoto jara zaseli víc kukuřice, bobů, hrachu a dýní než v uplynulých letech. Indiánské území počalo znovu vzkvétat a zanedlouho zas měla platit slova, která vyřkl americký generál Wayne, zvaný Velká bouře, když za minulé války spatřil pole kolem Piquy. Řekl, že v celé Americe, od Floridy až na sever do Kanady včetně bělošských sídlišť, nikde neviděl tak širá kukuřičná pole jako u Miami, u Wabashe a u Maumee. Ano, jeden bělošský lovec a hraničář kdysi prohlásil, že se v indiánských kukuřičných polích často ztratil jako v prérii nebo v západních rovinách porostlých rákosím; tak rozlehlá prý to byla pole.

Zlou zimu prožívaly jen jezdecké kmeny na druhém břehu Mississippi. Od doby, kdy vlastnili velká stáda koní a kdy se jim lov bizonů usnadnil víc než kdykoli předtím, začali tihle Indiáni velmi zanedbávat pěstování kukuřice. A teď jim nestačily zásoby masa, zima trvala příliš dlouho a byla příliš krutá, sněhová vrstva byla velmi nepravidelná, a tak se často po celé týdny nemohli vydat na lov ani na sněžnicích. Jestliže se však lovcům přece jen podařilo objevit stádo bizonů ve sněhových závějích, byl stále ještě problém, jak dopravit maso zabitých zvířat do tábora. V létě tahali náklad koně, ale v bílé poušti se zvířata bořila do sněhu a byla spíše na překážku než ku pomoci. I na západě, u Dakotů a vzdálených kmenů, poznali rozumní muži, do jaké míry měl Tekumseh pravdu, když je stále znovu a znovu vybízel, aby pěstovali kukuřici jako před lety, a do jaké míry měl pravdu i v tom, že všechno, co přinesly bledé tváře, způsobilo Manitouovým dětem jen neštěstí. Vždyť dokonce i koně, kteří se sem dostali před mnoha, mnoha lety z jihu, od španělských dobyvatelů, přinesli neštěstí, hlad a bídu, jak ukázala poslední zima. Koně uvrhli prérijní kmeny ze stavu zemědělců nazpět do stavu kočovníků a lovců. Dříve žili i Siouxové hlavně z kukuřice a bobů; když teď chtějí přečkat zimu, musí jíst koňské, dokonce i psí maso.

Uvědomění rostlo. Nouze je učitel, který vychovává tvrdě a mlčky, ale jehož poučky chápe i ta nejvzpurnější a nejomezenější hlava. Podaří se Tekumsehovi obnovit staré časy štěstí a míru?

PRVNÍ SNĚMOVÁNÍ

Město Ten-skva-ta-va

Uplynul rok, minulo jaro, léto i podzim, přišla zima po prvním roce Ten-skva-ta-vova působení v úloze proroka; tahle zima byla krátká a mírná. Zjara vyzval Tekumseh všechny Šavany, kteří ho byli schopni následovat, aby spolu s ním založili novou vesnici u Tippecanoe. Šlo za ním dokonce víc rodin, než původně předpokládal, mnohé z nich byly i ze vzdálených rodových skupin; na rozsáhlé mýtině nad řekou stála zakrátko řada čistých, nových chat a byly dost vysoko, takže je nemohla ohrozit žádná záplava. Ženy sely kukuřici, muži jim pomáhali kypřit půdu; ocelovými motykami a rýči, které Tekumseh získal výměnou za kožešiny, to šlo snadno. Stephen Ruddel, John Ward a Anthony Shane, běloši, kteří od nejútlejšího dětství žili mezi Šavany, kráčeli dokonce za pluhem, který tahal kůň, a orali panenskou půdu, jíž se až dosud nikdy nedotkla ocel. Měli sice také indiánská jména, ale dobře věděli, že nejsou Indiáni. A přece nechtěli opustit kmen, v němž prožili své mládí, své první lásky a první bojovnické úspěchy v mužném věku. John Ward později padl v boji proti bílým; další dva přece jen nakonec z kmene odešli, ale nikdy jej nezradili a zachovali jej ve vděčné vzpomínce až do smrti.

Nové chaty už stály, z ohnišť se kouřilo, kukuřičná pole se začínala zelenat a přicházeli i první příslušníci cizích kmenů, k nimž Tekumseh vyslal své Psy. Družina Psů z rodové skupiny Čilakathů totiž následovala Tekumseha do města Ten-skva-ta-va na břehu Tippecanoe téměř do jednoho. Tekumseh splnil svůj slib a nazval město po svém bratrovi.

Mladí lidé tedy přišli a začala převýchova. Zanedlouho dosáhl počet cizích bojovníků v novém městě pěti set, chaty z kůry a stany stály ve stínu dubů a buků, jilmů a javorů; každý kmen měl své vlastní tábořiště v kruhu kolem města Ten-skva-ta-va a večer u táborových ohňů bylo slyšet nejrůznější jazyky. Bojovníci, lovci, mladí muži ze vzdálených kmenů, kteří až dosud sotva znali jména všech těchto národností, zjišťovali s údivem a obdivem, jak velký, jak početný je rod Manitouových dětí. Byli tu Dakotové ze západních rovin, Čipevajové od obrovských vnitrozemských jezer, Nenenoti a Maskegoni z dalekých tunder a rašelinišť kolem Ledové zátoky (James Bay), Mikmakové a Abenakové z Labradoru. Přišli však také Senekové a Mohavkové, vždyť i oni, kteří až dosud pomáhali Dlouhým nožům, už delší dobu pociťovali, jak jim bělošské ruce svírají hrdlo, jak jim zabraňují dýchat, jim a jejich irokézským bratřím, Oneidům, Onandagům, Kajugům i Tuskarorům. Jména, jména — zvučná v temně znících indiánských jazycích, plná smutné a hrdé slávy v nešťastných dějinách posledních pokolení. S údivem zdravili Dakotové své příbuzné, kteří mluvili stejnou řečí jako oni, kteří nosili dlouhé čelenky z orlích per právě tak jako oni, kteří sídlili v dusných jižních bažinatých lesích u slaného moře nad Floridou. Byli to Katavbové, jejichž poslední zbytky se uchýlily ke Kríkům, do údolí vonících jahodami, na kvetoucí svahy Alleghan. Tekumseh poslal i ke Kríkům, kteří patřili ke svazu Muskogesů a kteří byli v minulých letech přátelsky nakloněni Šavanům; Kríkové byl mohutný kmen, početný, slavný, statečný, byli to zkušení zemědělci a bydleli v dřevěných domech, a když došlo k válce, bojovali urputně. Šavan si prohlížel muže, odhadoval jednotlivé kmeny a oči mu zářily. V duchu spatřoval budoucnost. Tohle se nedá všechno zvládnout za jediný rok nebo za dva, celá léta bude ještě zapotřebí cestovat, přesvědčovat, kázat, pracovat. Pravda, posly už vyslal Svaz šesti národů, jejichž jména měla strašný zvuk u všech rudochů od Labradoru až na Floridu, svaz Irokézů, kteří vykoupali své nože i tomahavky v indiánské krvi u řeky sv. Vavřince, u Mississippi, u řeky Savannah, a dokonce i u Chattanoogy, tedy i oni už vyslali posly, protože i oni už cítili, jak se nelítostný osud vznáší nad jejich vyholenými lebkami, nad jejich ocelovými tvářemi. Stále však ještě chyběla většina dosud nezlomených kmenů ze západu. Tekumseh sice smířil Dakoty s Čipevaji, ale pořád tu ještě nebyli zástupci z kmenů, kde se vařilo pomocí horkých kamenů, ani Černonožci z ledových plání kolem Saskatchewanu a jezera Athabaska, stále ještě chyběli Arikarové, Čejeni a Šošoni ze Skalnatých hor a Osagové, Pauníové, Komančové a Apačové, kteří všichni žili na jih od Dakotů, scházeli Čirokové a Čoktavové a Čikasavové, kteří už zakusili příkoří od Dlouhých nožů… Ano, dá to ještě mnoho práce. Viděl však v duchu budoucnost: Všichni nakonec přijdou, protože budou muset přijít, nic jiného jim nezbude. Rok za rokem se bude namáhat, bude přesvědčovat, a žádná bělošská noha už nevstoupí na indiánské území, jestliže on to nedovolí.

Přišli z veliké dálky, urazili mnoho mil, aby slyšeli šavanského proroka. Procházeli beze slova a plaše ulicemi města Ten-skva-ta-va, tichýma očima si prohlíželi bratry a lovce z cizích kmenů, kteří měli stejnou barvu kůže jako oni sami a pociťovali stejná příkoří a stejnou nenávist, nenávist k Dlouhým nožům. Prohlíželi si malé kostěné luky Dakotů i dřevěné luky Vičitů a lesních kmenů, luky vysoké jako dospělý muž, prohlíželi si pušky východních kmenů, které už přes dvě stě let vedly války s bělochy, viděli ocelové sekyry Seneků, koupené od bělochů, i staroindiánské obsidiánové sekyry Vinebagů, hleděli na cizí kroje a podivovali se neobvyklým zvykům cizích kmenů, slyšeli slova, kterým, nerozuměli, která si museli dát přeložit — a přece zjišťovali, že všichni jsou lovci, kteří dovedou přelstít a ulovit rysa i medvěda, jelena i losa. Byli nedůvěřiví a nasávali vzduch jako větřící šedý vlk, zkoumali pach cizích mužů, ale zjišťovali, že voní stejně jako jejich vlastní kůže.

Velký a početný byl rod Manitouových dětí a podobenství, které Tekumseh stále znovu a znovu uváděl, bylo tak snadno srozumitelné — podobenství o šípech, které i malý chlapec přelomí, když mu dovolíte, aby je bral do rukou jeden po druhém, které však nedokáže zlomit ani nejsilnější bojovník, ba ani stovka, ani tisíc bojovníků, svážete-li je poutem přátelství do mohutného svazku kolem posvátného kalumetu, na němž je kus obsidiánu, tvrdý jako ocel a ostrý jako nůž, takže slouží zároveň jako dýmka míru i jako válečná sekyra.

„Bude-li Manitouovy děti pevně spojovat pouto přátelství, budou se běloši mít před naší silou a mocí na pozoru a budou pak dodržovat své smlouvy, bratři moji!“

Večer co večer pronášel prorok Ten-skva-ta-va u planoucích ohňů své divoké proslovy, mluvil dobře a strhoval posluchače, protože stál při něm Tekumseh a propůjčoval mu své myšlenky. Ten-skva-ta-va si vystavěl nový dům tajemství a před vchod postavil dva vycpané vlky. A protože byl obratný břichomluvec, předstíral k velkému zděšení pověrčivých Indiánů, že tito vlci mluví. Předváděl všechny své kousky a cizí bojovníci seděli a poslouchali, jejich divoká srdce se naplňovala vírou a nadějí, odvrhovali svou nedůvěru, řadili se k slavnostním tancům, klapačky a chřestidla, píšťalky z vrbového proutí a ruční bubínky se jen kmitaly vzduchem, rachotily a drnčely, hvízdaly a zpívaly, dým z hořících hranic stoupal k obloze, vůně posvátných bylin, které prorok házel do ohně, se vznášela kolem hlav, oči ve tmě zářily, blýskaly se zbraně.

Nedocházelo k hádkám ani ke rvačkám, protože ve městě Ten-skva-ta-va nebyla žádná ohnivá voda. Neozývalo se tu žádné povykování ani žádné blábolení opilců, každý tu viděl, slyšel a cítil v hloubi srdce nadšení lidu, který se znovu vrací k bohům své vlastní krve, k bohu lovu, lesa, prérie, k bohu řek a jezer, hor a zvěře této země. Říkali mu Nanabozho nebo Orenda nebo Vakonda, ale věděli, že je jen jediný Velký dobrý duch, jenž stvořil všechny bytosti na tomto světě a jenž si přeje, aby každý tvor žil podle svých přirozených tužeb.

Ve dne vycházeli na lov nebo sedávali pospolu a vyprávěli si o své vlasti, o tisíci jezerech v Minnesotě, o kvetoucí a vonící širé prérii, o šumících lesích u jezera Erie, o Hurónském jezeře, o prudkých větrných smrštích v rašeliništích a v jedlových houštinách u Ledové zátoky. Posmutněle zněly lenapské písně o světlých hájích, o slunečních pahorcích, o lesknoucích se zátokách v jejich ztracené vlasti kolem Rappahannocku a Potomaku, kolem Susquehanny a Delawaru, a šavanští muži vyprávěli o lánech modravého rákosí, o dubových lesích a soliskových rovinách v Kentucky, o obrovských stádech bizonů, která kdysi putovala jako tmavomodrá mračna po výšinách, jako nekonečná tmavomodrá mračna v dobách, kdy zněl klapot losího paroží pod korunami jilmů a cukrových javorů, kdy jeleni táhli údolími po stovkách a kdy byl rudoch šťasten.

Tekumseh je nechával vyprávět, ale nejvíce posluchačů se shromáždilo vždycky tehdy, když začal on sám. Vztyčil se nad nimi a jeho obrazná, lehce plynoucí řeč je dojímala i rozohňovala, prudce uchvacovala a dopadala na prosté hlavy jako omamující a dunící hromový hlas zpívající píseň o životě, o cti a o štěstí obyčejného lovce.

Šavan však nezůstával jen u řečnění. Znovu a znovu shromažďoval kolem sebe mladé lidi k bojovým hrám, k závodům, zápasům a dostihům. Největší jeho vášní však byla vojenská cvičení a právě jimi nejvíce zasahoval srdce všech těchto rozených válečníků. Stačilo jen sáhnout do vlastních vzpomínek, aby ze svých bohatých zkušeností v lesních potyčkách s bělochy, z četných přepadů, kterým se dokázal ubránit, vytvořil pokaždé nějakou novou situaci. Ve hře ukázal, jak ustupoval před přesilou, jak se zachoval při náhlém přepadení, jak sám znenadání udeřil; učil své Indiány, aby se nikdy nevrhali do boje bezhlavě, aby se nedávali zbytečně na útěk a aby neútočili jako slepí. Ukazoval jim, jak se naučil rychle odhadovat skutečný počet nepřátel; v těchto bojových hrách rekonstruoval skutečné bitvy, které kdysi svedl s bělochy, a předváděl je před nadšenýma očima svých indiánských bratrů, prováděl s nimi celé manévry, po ukončení je hodnotil jako bělošský generál, káral i chválil a jeho bystrý rozum, jeho taktické nadání a nikdy neselhávající paměť mu pomáhaly vyvracet všechny námitky, které proti jeho mínění byly vzneseny.

Jako na školní tabuli kreslil uhlíkem na vydělané bizoní kůže napjaté do stojícího dřevěného rámu mapy kraje4*, kde se tato cvičení konala, takže jeho slova mohlo sledovat sto až dvě stě bojovníků (Tekumseh později svými mapami uváděl v úžas vysoké anglické důstojníky), vysvětloval všechny podrobnosti manévrů (vždyť to opravdu byly malé manévry, které pořádal v lesích kolem města Ten-skva-ta-va) a posluchači ho sledovali s napětím bojovníků, pro něž tohle všechno nebyla pouhá teorie, ale kteří velmi dobře věděli, že to jednou budou náramně potřebovat; dokonce soudili, že by bývalo dobře, kdyby to nebo ono byli znali už mnohem dřív.

Často se také stávalo, že některý náčelník Dakotů nebo Seneků, některý z otavských lovců nebo někdo z Utagamiů vyskočil a vyprávěl o boji, kterého se kdysi zúčastnil; Tekumseh ho vyslechl, položil mu několik otázek a pak mu podrobně vysvětlil, proč tenkrát to nebo ono udělal správně nebo špatně. Tekumseh neudílel pouhé školské poučky; sám všechno prožil, znal všechno z vlastní zkušenosti, zaplatil za tyto znalosti potem i krví. Leckterá stará jizva dokazovala, jaký je Šavan bojovník; ještě více to však prozrazovala jeho slova, jeho znalosti, jeho vyprávění, protože každý cítil, že to, co Tekumseh říká, není vymyšlené, že je to čirá pravda. Konečně přece tu seděli Jediný šíp i Kiš-kalva, Peta-kuta a další druhové z bojů, o nichž vyprávěl. A všichni viděli v jejich tvářích radostné uspokojení, když líčil některé z jejich vítězství. Tohle nebylo předstírané, to všichni chápali a všechny to také strhávalo.

Především jim však Tekumseh stále znovu dokazoval, že bělochova puška není lepší než luk a šíp. Zhotovil si tupé šípy, na jejich koncích upevnil místo hrotů kožené míčky a pak předvedl svým posluchačům útok vojáků. Dokázal jim, že stačí vystřelit šest šípů, než střelec z pušky bude schopen po prvním výstřelu znovu nabít. Spolu s Jediným šípem ulehl do trávy a vzal si luk a šípy, zatímco dva další bojovníci vedle něho měli pušky. Pak dal pokyn, aby na ně zaútočil jeden oddíl přes otevřené pole takovým způsobem, jakým obvykle útočily oddíly anglické nebo americké armády. Oba střelci z pušek pálili do vzduchu, Jediný šíp a Tekumseh se chopili luků. Každý, kdo byl zasažen jejich šípem, měl ihned klesnout k zemi. A opravdu, všichni to viděli a slyšeli, že střelci z pušek stačili vypálit jen dvakrát, zatímco lučištníci zneškodnili přes tucet nepřátel.

Bojovníci útočili znovu a znovu s rykem, válečným pokřikem a s napřaženými tomahavky, dělalo jim náramně dobře, když viděli, že bělošské zbraně nejsou tak strašné, každý se chtěl téhle hry zúčastnit a pokaždé se ukázalo, že útok proti střelcům z luků nepronikl až k jejich střelecké linii, pokud nebyla převaha útočících až příliš velká.

Tekumseh vycházel na lov a přinášel kořist, střílel na jeleny někdy z pušky, jindy z luku; a pak se ptal, zda je smrt kulkou jiná než opeřeným šípem.

„Statečný muž neutíká a nekřičí jako baba, když v lese třesknou rány a když z ocelové trubky vyšlehne plamen a vyvalí se dým. Nechte je přijít blíž, skryjte se, neukazujte se, jen střílejte, čekejte v trávě, za křovím, v dubovém listí, napínejte tětivy a vystřelujte šípy do srdcí Dlouhých nožů. Myslete si, že jsou to jeleni, losi nebo vlci, a zvítězíte.“

Stále zaměřoval své úsilí na to, aby potlačil jejich strach z nelítostných nepřátel. „Nejsou přece nepřemožitelní. Utíkají, když zjistí, že se jim nedáme. Běží jako jelen v lesích a ukazují záda; potom střílejte a zasahujte. Když však musíte ustoupit, dělejte to jako liška, která se krčí v trávě, aby ji nebylo vidět; buďte jako had, který se odplazí po zemi. Nedopusťte, aby se do vašich srdcí zahryzl strach, a šťastně přežijete všechny války a získáte slávu a vítězství.“

Bojovníci z cizích kmenů přicházeli a chtěli ve městě Ten-skva-ta-va strávit čtrnáct dní nebo nanejvýš měsíc, zůstávali však dvakrát až třikrát delší dobu. Indiánští obchodníci, kteří tudy procházeli, když vezli na prodej hrnce nebo měď nebo tabák, zapomínali na své obchody, sahali po luku a šípech a učili se od Tekumseha; večer tloukli do ručních bubínků nebo do velkých bubnů vyrobených z vydlabaných kmenů, tančili kolem táborového ohně a zpívali válečné písně, a když pak odcestovali, vyprávěli všude, kamkoli přišli, o šavanském prorokovi a o jeho mocném bratru.

Bojovníci se však přece jen museli vracet domů, vždyť tam na březích Abitibi nebo Wollastonu, Nebrasky, Minišoše nebo Onondagy žily jejich ženy a děti a čekaly na návrat svých manželů a otců, na to, až jim uloví jelena nebo medvěda, aby zas měly co jíst. Bojovníci odcházeli neradi, ale odcházeli jako propagátoři a zvěstovatelé. Nikdo neopustil společenství bojovníků v prorokově městě, aniž večer před odchodem složil do rukou Ten-skva-ta-vy a jeho bratra slavnostní slib, že se okamžitě dostaví, jakmile se svazek zkrvavených šípů s vetknutou válečnou sekyrou ponese přes lesy, roviny a tundry. Každý také slíbil, že sem pošle i své bratry, aby si sami poslechli a prohlédli proroka a aby se naučili válečnickému umění od velkého Horského lva.

Do města Ten-skva-ta-va stále někdo přicházel a jiný odtud odcházel, lidé proudili sem a tam, léto rozklenulo modrou oblohu nad líbeznou úrodnou lučinou, bojovníci se koupali a natírali si těla tukem, lovili a poslouchali, ženy a dívky zpívaly na polích i při práci v chatách a ve stínu stromů na návsi, indiánské léto se modralo v něžné sladkosti jasných dnů kolem purpurově svítícího javoru, kolem tmavočervených korun krvavých dubů, kolem vážných, tichých kmenů věčně zelených smrků a modravých jedlí. Přišel měsíc zralé kukuřice a s ním i doba díkůvzdání Nanabozhovi za to, že svému lidu dopřál zas jednou bohatou sklizeň. Chlapci skotačili mezi přístřešky z kůry, zemními chatami a mezi koženými stany a učili se už od dětských let, že Indiáni jsou jediný národ, ať už nosí šaty lemované kožešinou jako Čipevajové, nebo ať chodí polonazí jako Vičitové, kterým začínalo být chladno, sotva se prodloužily stíny stromů. A cizí bojovníci připlouvali v kánoích a přijížděli na hřbetech koní, přicházeli plni napětí a odcházeli s uspokojeným srdcem.

Nepřicházeli potají, pluli veřejně v nepočetných flotilách přes Vincennes a Detroit, projížděli v tlupách Kaskaskií a Chicagem, které tenkrát bylo jen docela malá pevnůstka obehnaná vodním příkopem a palisádami. Bílí mužové si prohlíželi hrdé obličeje, soustředěné tváře Indiánů, slýchali teď názvy kmenů, o nichž neměli až dosud ani potuchy, a lidí ve Fort Waynu, v Peorii, v údolí Ohia i u jezer se začalo zmocňovat znepokojení.

Ve Vincennes plnil guvernér Harrison svou povinnost. Dával pozor, pátral, poslouchal, co se povídá, vyptával se náčelníků, kteří stáli v čele různých těch procházejících skupin, vysílal indiánské agenty do vesnic v lesích, psal dopisy svým „rudým dětem“ a chtěl vědět, co tohle všechno znamená. Leckterý sagamore, který si uvědomil, že jeho vážnost v kmeni poklesla, se dal strhnout žárlivostí a obavami a prozradil víc, než směl. Ne všichni z šedovlasých mírových náčelníků, kteří měli být naprosto chladnokrevní a kteří často měli tak sobecká a pošetilá, dokonce až příliš žhavá srdce, ne všichni si dokázali přiznat, že žárlí na vzrůstající Tekumsehovu slávu, že závidí Šavanovi všechnu tu laskavost, která z něho vyzařovala, že mu závidí ten oheň planoucí v jeho očích. Starý sagamore, bydlící v chatě z kůry, viděl už příliš často, jak tekly potoky krve, krve příslušníků rodů svěřených jemu a jeho moudrosti, krve žen a dětí. Slyšel sténání umírajících, v uších mu dosud zněl nářek vdov a před očima se mu zjevovala hořící kukuřičná pole u Piquy. Náčelník byl plný obav. Bude líp, když se pokoří, když zachovají mír a když se budou pokojně dohadovat. Jeho starosti nebyly předstírané, ale i jeho závist a žárlivost byly pravé, a tak si mnohý z nich při vší počestnosti i stařecké malichernosti sám namluvil, že jedná správně, když poskytuje poslům vincenneského guvernéra ty nejhorší informace, když na otázky plné temných obav tlumočené mu indiánskými agenty dával stejně temné odpovědi. Varoval před Tekumsehem i před Ten-skva-ta-vou, chtějí prý vyvolávat nepokoje, připravují prý nebezpečné věci.

Válku? Přepadení? Ne, tohle přece náčelník neřekl, to řekl indiánský agent. Válku snad ne, protahoval odpověď náčelník, válku v žádném případě, pravděpodobně v žádném případě. Kterýpak Indián, dostatečně chytrý a znající moc Sedmnácti poradních ohňů5*, by pomýšlel na válku! A chytrý ten prorok je, náramně chytrý. A jeho bratr je prý ještě chytřejší, ten prý je až nebezpečně chytrý.

O válečném nebezpečí však on, náčelník Černý medvěd, nepromluvil ani slovo, o tom přece mluvil ten indiánský agent. Ale ptáci v lese prý cvrlikají podivné písně, a tak ať se má otec guvernér na pozoru a ať na valech ve Vincennes rozestaví stráže.

„Cože?“ vykřikl indiánský agent zděšeně. „Postavit stráže? Tak blízko už máme k válce?“

„Nemusí to být právě válka, přepadení přece ještě neznamená válku, přepadení je přepadení, nikdo pak nemůže říct, kdo to vlastně byl, lovec přichází v noci a v noci zas mizí…“

Tak mluvil náčelník Černý medvěd. Nebo to snad byl náčelník Jelení paroh, snad se jmenoval Vodní tvář, vždyť bylo tolik jmen a tolik sagamorů. Někteří byli opatrní a neprozradili vůbec nic, jen krčili rameny, hleděli do ohně a dívali se za kouřem stoupajícím z jejich dýmky. Ale právě to mlčení bylo agentům velmi podezřelé. Některý náčelník se snažil nejasně tušené nebezpečí popřít, a tak s podmračenou tváří chválil Tekumseha jako čestného a mírumilovného člověka, vychvaloval i proroka, i když, Nanabozhovi budiž žalováno, mu to šlo jen těžko z úst.

„Oba bratři nechtějí nic jiného,“ prohlašoval náčelník a polkl přitom, jako by musel užít nějakou horkou pilulku, „oba bratři nechtějí nic jiného, než aby Indiáni upustili od pití ohnivé vody, aby seli víc kukuřice, aby žili zas slušně a čestně.“

Tu se indiánský agent rozesmál a byl rázem chytřejší než ten starý lišák náčelník. „Znám přece své Indiány,“ pomyslel si. „Když toho tolik namluví, pak tady něco nehraje, ale zatraceně nehraje.“ A před dvěma třemi dny si zas myslel o jiném náčelníkovi: „Jestliže takhle mlčí a civí do ohně, je to zlé, zatraceně zlé. Ach, znám přece své Indiány,“ myslel si agent…

Běloch se však nevyptával jen sagamora, ptal se i mladých bojovníků, a teprve jejich odpovědi mu doopravdy otevřely oči. Vždyť tady si mohl poslechnout nadšená slova, tady se setkával s obdivem, láskou, věrností, tady zaslechl i leckterou nerozvážnou, horkokrevnou vyhrůžku, vytrysklou ze srdce plného víry v budoucnost. Agent tu slyšel, že nikdo z mužů není větší, věrnější, statečnější než Tekumseh. Dovede prý běhat rychle jako kůň, plavat jako ryba, je prý chytrý jako rys a střílet prý umí, střílet, ach — střílet — jako — inu jako Miči malsa. „Jen ještě rychleji,“ dodal mladý Indián a usmál se. Teprve pak si asi uvědomil, že toho řekl příliš mnoho, a odmlčel se nebo ho přerušil někdo jiný a vyzval ho, aby držel jazyk za zuby — a to pak bylo ještě horší. Indiánský agent však toho vyslechl dost, všechno si zapamatoval a vydal se o dům dál.

Bylo to v sebeobraně, Glenne?

Guvernér ve Vincennes se těmi zprávami, které mu posílali jeho zvědové, příliš neuklidnil. A pak byl jednoho tichého, pokojného letního dne zavražděn jakýsi běloch. A už to tu bylo, už to tedy vypuklo. Ten mrtvý, Velký Jim, byl sice rváč a podvodník, ani jeho bílí kumpáni ho neměli nijak v lásce, dokud ještě žil, ale teď byl zabitý, byl zavražděn, v lese našli jeho mrtvolu. To jistě měli na svědomí Indiáni, ti prokletí Šavani, co žili tam nahoře u Tippecanoe, to jejich hnízdo by se mělo vykouřit! Ve vsích za hradbami to začínalo vřít; guvernér narychlo povolal dvě setniny milice, ani sám dobře nevěděl, zda to bylo na ochranu Indiánů, nebo hraničářů. Co na tom, hlavně že ji povolal do zbraně a že vyslal k prorokovi posly.

To byla voda na Šavanův mlýn. Sám guvernér s ním chce mluvit? Prosím, proč ne. Ten-skva-ta-va se vydal na cestu s nádherným doprovodem a nalhal toho panu Harrisonovi o svých šlechetných úmyslech tolik, že guvernér po té rozmluvě už ani sám dobře nevěděl, jestli ještě patří mezi bledé tváře, nebo už mezi rudochy. Ten-skva-ta-va však dokázal, že tuhle vraždu nespáchali jeho stoupenci. A pak byl dokonce i dopaden pachatel — běloch. Ale najednou vrah už nebyl vrahem, kdekdo byl přesvědčen, že ten člověk jednal v sebeobraně, kdekdo přece věděl, jaký býval ten Velký Jim násilník. A teď, když byl mrtev, si většina lidí v podstatě oddechla, že se ho konečně zbavili. Ale copak by to nemohli provést Indiáni? No, řekněte! Vlastně je to škoda, že to nebyli oni, nemám pravdu?

Hraničáři se uklidnili, žně byly přede dveřmi, možná že bylo vlastně dobře, že to neprovedli Indiáni, jinak by se asi těžko dala v míru dokončit sklizeň. Než se však rok s rokem sešel, všichni už zapomněli, jak to bylo doopravdy. Říkalo se: „Pamatuješ, jak ti indiánští lotři tenkrát zabili Velkého Jima? Hrome, jsme my to ale dobráci, ani jsme tenkrát nepomstili jeho smrt. Snad by bylo lepší několika těm darebákům rozbít sekyrou hlavu, jen tak, pro výstrahu…“

Ten-skva-ta-va se vrátil domů, guvernér nevěděl, na čem vlastně je, milice stála peníze, muži chtěli domů, potřebovali sklízet. A tak je propustil, vrátili se do svých srubů, celí se nadýmali pýchou, páni bojovníci, a tloukli pěstmi do stolů, až to dunělo. Leckterý z nich vysedával teď večer co večer před domem pokryt slávou a nechával se obdivovat od sousedova synka Johnnyho nebo od sousedovy dcery Betsy. A jeho žena prohodila k Rebece Stamfordové: „Jen si pomyslete, paní Rebeko, co by se asi stalo, kdyby byli Indiáni tenkrát nepřilezli ke křížku…!“

Ale později, na podzim, začalo všechno nanovo, tentokrát z druhé strany. Thomas Glenn zastřelil ve vincenneských ulicích bez jakéhokoli důvodu, bez nejmenší příčiny Indiána z kmene Muskogesů, jednoho z těch věčně hladových chudáků, kteří si vydělávali na živobytí nošením zavazadel, drobnými posluhami, nádenickými pracemi, protože už nebyli ani dost rychlí, ani dost silní, aby se mohli uživit lovem. Jejich kmen běloši téměř vyhubili, jejich rody se rozpadly, teď přespávali tihle pozůstalí v polorozbořené chatě dole u řeky a líně a bojácně se ploužili ulicemi.

A jeden z těch ubožáků jednoho dne zkřížil Tommymu Glennovi cestu, Glenn měl právě špatnou náladu, asi zas jednou musel zaplatit příliš mnoho peněz za kožešiny — ovšem jiným Indiánům, ne tomuhle Muskogesovi —, nebo aspoň ty ceny za přemrštěné pokládal. „Podívejme se, tady máme taky jedno z těch hovad!“ rozkřikl se, zdvihl pušku, vypálil, Muskoges padl do prachu, zasténal, vykřikl, ba i on vykřikl, ovšem úplně jinak než Glenn. Běloch ho nechal ležet bez pomoci.

Celá záležitost se donesla až k Harrisonovi, za dvě hodiny byl Glenn zatčen a vsazen do vězení, za čtrnáct dní zasedla porota, složená ze „svobodných“ amerických občanů. Sám guvernér převzal funkci veřejného žalobce a tvrdými slovy požadoval pro vraha trest smrti. „Cože?“ křičeli porotci. „Vrah? Jen proto, že zastřelil nějakého Indiána? Bylo to přece v sebeobraně, viď, Glenne,“ ptali se obžalovaného. „V sebeobraně?“ smál se Glenn, „to se ví,“ přikyvoval, „byla to sebeobrana, už jsem si nemohl jinak pomoct, ohrožoval mě, napřáhl pěst, měl jsem se od nějakého Indsmana nechat uhodit? Musil jsem ho zastřelit.“ A hned se našli svědkové, kteří vypověděli, že Muskoges tasil nůž; a jiní svědkové, ti, kteří tenkrát skutečně byli u toho, prý najednou neviděli vůbec nic, ačkoli hned po činu vraždu guvernérovi s rozhořčením dopodrobna popsali. Teď byli najednou náramně opatrní, někteří Glennovi přátelé si s nimi totiž už stačili pohovořit mezi čtyřma očima, a tak si tihle svědkové už nedokázali na nic vzpomenout. Měli se snad vystavovat nebezpečí, že jim někdo nožem navrtá kůži, jen kvůli nějakému Muskogesovi? Ten už byl mrtev, už se mu stejně nedalo pomoci, zato Glennovi přátelé byli naživu. Ba ne, moudřejší bylo na nic si nevzpomínat, tenkrát se zřejmě zmýlili, možná že ten rudoch přece jen vytáhl nůž, vždyť ti chlapci neudělají bez nože ani krok.

„Ano,“ křičel jiný, byl to Shannon, docela slušný chlapík, ale copak může připustit, aby Glenna potrestali kvůli nějakému indiánskému opilci? „Ano, ovšem, stál jsem těsně za Glennem.“

„Cože, Shannone?“ divil se jeden z porotců, jemuž se tohle svědectví zdálo přece jen až příliš přehnané. Vždyť Shannon se teprve dva dny před přelíčením vrátil z cest. „Samozřejmě že jsem stál hned za Glennem, zeptejte se M’Caughana a Billyho Sluma,“ křičel.

Zkrátka — Thomas Glenn byl zproštěn obvinění v celém rozsahu a propuštěn z vazby; dole u řeky se to u M’Caughana pořádně oslavilo. To byla krása, viď, Tommy… Ať žije spravedlnost, Tommy Glenne! a taky porota! Jsme přece svobodní američtí občané, i soudcové jsou svobodní, co by se starali o nějakého Indiána? Ať žijí soudcové, Glenne…!

Nastala zima, další zima. Guvernér Harrison se doslechl, že ve městě Ten-skva-ta-va zbylo čtyřicet až padesát bojovníků, s ženami a dětmi to mohlo být necelých sto padesát lidí, zdálo se tedy, že prorokova sláva bledne; zřejmě to zas nic nebylo, planý poplach, vyplatilo se vyčkat, jen klidem se tu dá něco pořídit. „Tak to bychom tedy měli,“ pomyslel si guvernér, „znám přece své Indiány.“ Naprosto různí lidé však mívají v naprosto různých situacích dost často zcela shodné myšlenky. Znal prý své Indiány, aspoň to tvrdil. Bývá prý kolem nich vždycky plno hluku i plno důstojnosti, mnoho stížností i vyhrůžek, ztělesňují prý zvláštní směs nevědomosti, hrdosti i prastaré víry, divoké nenávisti i dětské dobromyslnosti. Ale vždycky prý se to časem utiší, všechno přejde.

Zjara jim včas pošleme každoroční podporu, cukr, sůl, aby se upokojili. Však oni zůstanou rozumní.

Guvernér Harrison opravdu znal Indiány. Ten-skva-ta-va na něho nepůsobil žádným zvláštním dojmem; blouznivec, ne zcela poctivý, jak už to u kouzelníků bývá, ale pak tedy přece jen poctivý. V podstatě chudák. A kdyby se mu opravdu podařilo odradit Indiány od opilství, tím líp. A jestliže sám prorok, který byl přece prvním mužem v novém hnutí, byl tak dobromyslný, zmatenými nápady posedlý a nepříliš statečný chlapík, zač mohl stát ten jeho bratr, který v téhle hře hrál jen druhé housle. Stačí naznačit klidnou převahu, otcovskou starostlivost a důrazné varování, aby se nepouštěli do žádných hloupostí.

Guvernér Harrison si přál zachovat mír. Nemluvil o svém dobrém srdci, ale měl takové srdce. Agenti mu donesli, že i rudoši všude zaseli mnohem víc kukuřice. Jestliže byl tohle jeden z výsledků působení těch dvou Šavanů, pak chtěl guvernér rád přimhouřit oko, kdyby snad tu a tam došlo k nějakému přehmatu. Vždyť kdyby se z Indiánů stali zemědělci, pak by si snad už konečně přestali stěžovat na to, že stále víc a víc ubývá zvěře, pak by snad polevila i jejich nenávist k bílým, kteří jim odstřelovali nejlepší jeleny a losy a kteří lovili bobry i v době, kdy bobří samičky měly mladé a kdy by žádného pořádného indiánského lovce ani nenapadlo líčit na bobry pasti.

Ba, Harrison si věděl rady. Znal své hraničáře, znal i své Indiány. Přicházelo mu vhod, že se rudoši stále víc stahovali do velkých vesnic. Aspoň pak přestávaly všechny takzvané přehmaty různých tlup bílých lovců. To dřív, dokud žily v lesích osamělé indiánské rodiny, které si tu a tam samy pro sebe zasely trochu kukuřice a ulovily si občas nějakého jelena, bylo tak snadné okrást je, podvádět, vylupovat jejich skladiště kožešin, nebo rudochy dokonce vraždit.

Krátce před příchodem zimy si Harrison k sobě pozval šavanského proroka ještě jednou, dlouho s ním vážně rozmlouval, důrazně ho varoval, ale slíbil mu podporu, když s ním bude jednat poctivě. Ten-skva-ta-va, který dostal od Tekumseha pro toto vyjednávání celou řadu podrobných pokynů, tentokrát udělal na guvernéra značně lepší dojem. Střízlivý Američan nedal sice Šavanovi nahlédnout až na dno svých vlídných šedých očí; za jeho hladkým čelem pod slámová žlutými kartáčovitě naježenými vlasy pracoval chladný rozum. Indián se však nevychloubal, už nemluvil jako při prvním setkání o tom, že je poslem Nanabozhovým, synem Manitouovým, klidně guvernérovi vyložil, že všechny jeho myšlenky směřují k tomu, aby dosáhl štěstí pro své indiánské bratry. Cílem jeho snažení že je mír, vždyť přece dobře ví, že si nemohou dovolit vést válku proti Sedmnácti poradním ohňům.

Zima přešla a jaro plné květů vstoupilo do všech údolí, když Vincennes jednoho dne zažilo, jak jeho ulicemi projelo dvě stě Siouxů na koních směrem k severu. Dvě stě chladnokrevně vyhlížejících, mlčenlivých Indiánů, jimž splývaly po zádech dlouhé černé vlasy, kteří měli na sobě nádherné obleky z jelenice a bizoní kůže, na hlavách čelenky z orlích per a na zádech pomalované kruhové a jako ocel tvrdé štíty, na prsou šperky, výšivky a barevné ozdoby z dikobrazích ostnů. Eskadrona husarů nemohla vypadat malebněji než tihle prérijní rytíři.

Do města Ten-skva-ta-va se vrátil život, všechno začínalo znovu.

Zanedlouho došly zvěsti, že tam nahoru k Tippecanoe dorazily oddíly Asiniboinů a Černonožců. Kapitán Wells, který žil třicet let mezi Indiány a jehož žena byla sestrou vládce Miamiů Mičikinikvy, tento kapitán Wells, muž, který znal Indiány opravdu jako málokdo, informoval o tom guvernéra.

A pak se doslechli, že šavanský prorok svolal na léto jakýsi všeindiánský sněm.

Za několik týdnů vrátil do Vincennes náklad soli, který mu guvernér poslal do města Ten-skva-ta-va. Vzkázal, že nepotřebuje od Dlouhých nožů žádné dary, že se Indiáni dovedou živit sami.

Pak se proslechlo, že se u Tippecanoe potloukají angličtí agenti a že je až s podivem, kolik mají rudoši pušek a prachu.

Harrison se obrátil na Wellse, který ležel posádkou ve Fort Waynu, a Wells vyslal posla do prorokova města. Ten se však vrátil s odpovědí, že prý se guvernér nemusí pranic obávat. Pušky a prach prý potřebují jeho indiánští synové na lov jelenů a losů; a od té doby, co odmítají ohnivou vodu, prý teď dostávají mnohem víc za tak výtečné kožešiny. Prach prý koupili od amerických obchodníků a také ho řádně zaplatili, jen ať se jich otec guvernér zeptá. Jistě si nepřeje, aby jeho rudé děti trpěly hladem; a pomocí prachu a olova si Indiáni mohou opatřit mnohem víc masa než jen pomocí šípů a luku.

Tohle mohlo být míněno vážně, ale stejně dobře to mohl být výsměch. Harrison ještě jednou projevil přání, aby ho prorok znovu navštívil. Vyslal k němu dalšího posla. Ten-skva-ta-va mu odpověděl prostřednictvím jakéhosi svého tajemníka, jemuž nadiktoval dopis. Psal v něm, že rád přijde pozdravit tvář svého otce, ale ať má otec guvernér ještě nějaký čas strpení; ve městě Ten-skva-ta-va prý čekají návštěvu, má přijít řada slavných náčelníků a ti by se zlobili, kdyby je prorok nepřijal osobně. Hned potom že přijde velmi rád a že si ochotně s otcem guvernérem porozpráví.

A tak putovali poslové sem a tam. V indiánském městě na břehu Tippecanoe však znovu vzplály večerní táborové ohně, Ten-skva-ta-va pronášel své proslovy, které mu vnukal sám Velký duch, Tekumseh vyučoval muže válečnickému umění, vyprávěl jim a přesvědčoval je, získával si stále víc přátel a stoupenců.

První sněm

Záhy zjara se sešel první sněm náčelníků. Ten-skva-ta-va jej zahájil slavnostním uvítáním a staří náčelníci z kmenů Lenapů, Vendatů a Miamiů jen protáhli své nechápavé tváře. Jakým právem tu tenhle člověk vystupuje v hlavní úloze? Copak tu nebyl Kata-he-kasa nebo Kožený ret? Neseděl tu mezi nimi sám Mičikinikva, vládce Miamiů? Neměl snad on právo na úvodní slovo? Vždyť shromáždění se konalo na území jeho kmene.

Ale dakotští náčelníci Ongpatonga, Peš-ti ani Tinthon-ha se tomu nikterak nedivili, ti tedy soudili, že je to dokonce v pořádku. Všemocný sagamore Čipevajů Malý bobr, který se dostavil s dvanácti nejstaršími příslušníky jednotlivých rodů a s náčelníky bojových oddílů, to zřejmě také považoval za zcela náležité. I Vinebagové a Kikapujci, dokonce i Vinemak, náčelník Potavatomiů, ti všichni seděli a tvářili se co nejpozorněji. Zdálo se, že tenhle prorok, na něhož náčelníci starých východních kmenů tak mnoho nedali, protože ho znali už od jeho útlého dětství, tady skutečně platí za významného muže. Udělají tedy nejlíp, když budou pěkně zticha a když budou pozorně poslouchat.

Následovaly další proslovy, z každého kmene promluvil jeden z jeho náčelníků, po celé tři dny předstupovali před shromáždění s klidnými zdravicemi i slavnostními řečmi. Večer vysedával Tekumseh ve stanu u Tinthon-hy nebo u ohniště Malého bobra, rozmlouval s Vinemakem nebo s Mičikinikvou pod zářícími hvězdami.

Potom proslovil prorok svou druhou řeč, zahájil ji kouzelnickým tancem a tím, že nechal zaznít tajemné chraptivé hlasy. Moudří náčelníci vytřeštili oči a těžce se jim dýchalo, když je prorok v kruhu obcházel, za bílého dne oslovoval duchy a duchové mu odpovídali z kmene stromu, ze studánky, ze země, nebo dokonce z těla některého ze sousedů.

Pak je Ten-skva-ta-va seznámil se svými plány a v proslovu se vemluvil do velkého nadšení. Mnozí Indiáni jsou dobří řečníci; už v dětském věku je jejich matky učí správně a působivě mluvit, aby se později, v mužném věku, nemuseli stydět v radě bojovníků. Ten-skva-ta-va však měl v posledních měsících a letech před očima nejdokonalejší vzor, poslouchal Tekumsehovy proslovy a učil se z nich. Jejich obsah ovládal stejně dobře jako jeho bratr, vždyť spolu na toto téma vedli tak dlouhé debaty. Tekumseha nikdy neunavovalo odpovídat bratrovi na všechny otázky, vyvracet všechny jeho pochybnosti. A teď mluvil prorok před náčelníky. Uvědomoval si, že tohle je rozhodující den, že musí bezpodmínečně zvítězit. Mluvil o ohnivé vodě, jak kazí mládež, jak oslabuje muže, jak starce připravuje o úctu jejich kmene, jak Indiány ožebračuje; uváděl příklady, vyprávěl, jak ten nebo onen, klidný člověk a obratný lovec, se po požití ohnivé vody válel v blátě na ulici a nadobro zapomněl na slušnost a na čest. A hrdě oznámil, že ve městě Ten-skva-ta-va se netrpí ani krůpěj ohnivé vody, že i mnohé vesnice se tohoto zla dokázaly zbavit — a náčelníkům nezbývalo nic jiného než souhlasit.

Ten-skva-ta-va mluvil o pěstování kukuřice a o obdělávání půdy, o tom, že všichni potřebují zásoby na zimu — a znovu museli náčelníci vyjádřit svůj souhlas.

Prohlásil, že na indiánský oblek se hodí jelenice nebo bizoní kůže. Kůže se přece neroztrhne, když se zachytí v lese o větev. Na tohle musel kývnout dokonce i starý Kata-he-kasa, který se dostavil v modrém soukenném kabátě; chtěl se vystrojit zvlášť slavnostně, ale v látce už byla pořádná trhlina, jak náčelník kdesi zavadil o trn.

Ten-skva-ta-va mluvil a mluvil a staří muži, chladnokrevní šedovlasí bojovníci s nedůvěřivýma očima a se vzdornými čely, ho poslouchali, mlčeli a pokuřovali ze svých kalumetů.

„A co Dlouhé nože?“ napadlo je. „Proč nemluví o Dlouhých nožích?“

„Ten-skva-ta-va čte vaše myšlenky, náčelníci mého národa. Otevřené dveře ví, co znepokojuje vaše srdce. I o tom promluví prorok, kterého poslal svým dětem Dobrý duch. Slyšte, co říká Ten-skva-ta-va, slyšte, pozorně poslouchejte.“

Jeho silný hlas se rozléhal nad slavnostním shromážděním, nesl se nad hlavami náčelníků prérijních kmenů, kteří měli na hlavách čelenky z per, nad vyholenými lebkami Irokézů, nad hlavami Utagamiů, kteří si vplétali do vlasů načerveno obarvené jelení oháňky, nad kožešinovými čepicemi Čipevajů i nad vysoko vyčesanými vlasy Otavů, kteří si stříhají vlasy po stranách, ale uprostřed si nechávají růst úzký pruh vlasů jako kartáč, jeho hlas zvučel jako gong a zraky všech bojovníků z pralesa, prérijních lovců, veslařů i náčelníků jízdních kmenů vzhlížely k prorokovi, s obdivem ulpívaly na tomto člověku, který tu k nim s hrdou, jásavou sebedůvěrou promlouval dosud nikdy neslýchané věty.

„Slyšte, a kdo ještě neuvěřil, ten uvěří, přesvědčí se na vlastní oči a skloní hlavu až k zemi. Vždyť abyste uvěřili, že jsem opravdu Nanabozhův posel, Manitouův syn, způsobím, že zítra slunce zahalí svou tvář. Na obloze nebude ani jediný mráček, nenastane předtím ani noc, ani soumrak, budu jen vzývat Nanabozha a on před vámi všemi, kteří jste se tu shromáždili, způsobí zatmění slunce, ukryje denní světlo a vaše duše naplní bázní jako duše zvěře v lesích.

Teprve pak mi všichni uvěříte, kmenoví náčelníci Manitouových dětí, neboť se opravdu stane to, co jsem předpověděl, a stane se to ve stejnou chvíli, jako je tato, kdy k vám promlouvám.“

Ten-skva-ta-va pozvedl obě ruce, obrátil dlaně směrem k slunci a ustoupil o několik kroků zpátky, do lesa, jehož okraj byl hned za jeho zády.

Shromáždění tu sedělo v rozpacích a muži se dívali jeden po druhém. Nevěděli, mají-li se smát, nebo zůstat vážní. Cožpak šílenství zatemnilo prorokovu mysl?

Náčelníci seděli, kouřili dýmky a hleděli před sebe, teprve za hodnou chvíli postupně vstával jeden za druhým a mlčky se ubíral do stanu, do své chaty nebo se sám vydával do lesa nebo podél řeky nebo přes kopec a celý popletený přemýšlel o slovech, která Ten-skva-ta-va vyřkl. Nevěřili, že by je jen tak obelhal, vždyť už zítra se muselo ukázat, zda mluví pravdu, nebo zdali lže. Jak by se však obyčejný smrtelník mohl odvážit tvrzení, že má moc způsobit za bílého dne zatmění slunce?

Tekumseh poslouchal Ten-skva-ta-vova slova zprvu se stejným ohromením jako ostatní posluchači, ale jeho strnulost se záhy změnila v prudký hněv; měl věru co dělat, aby to nedal na sobě znát. Jakmile to však bylo možné, spěchal do lesa, aby bratra vyhledal a aby si s ním pěkně od plic pohovořil. Ten-skva-ta-va však nebyl nikde k nalezení. Nevrátil se ani večer, a tak musel Tekumseh dávat na všechny otázky stejnou vyhýbavou odpověď, až nakonec ztratil trpělivost a poradil náčelníkům, aby buď počkali do zítřka, nebo aby se vyptali proroka sami. Tím ovšem přiznával, že neví nic víc než ostatní, a napětí ještě vzrostlo. Tekumsehovi se nechtělo uvěřit, že se Ten-skva-ta-va tak pustě vychloubal, to byl spíš ochoten připustit, že by tu mohlo jít o zradu. Co když jej Američané podplatili, aby zhatil Tekumsehovy plány, aby je zesměšnil a s nimi i sám sebe tím, že by ty důvěřivé zástupy oklamal a pak by se jim vysmál? Ani to však se Šavanovi nezdálo příliš pravděpodobné, vždyť Otevřené dveře bělochy opravdu nenáviděl a byl také až příliš ješitný, než aby na podobný návrh přistoupil.

Kolem táborového ohně jen bzučely různé dohady i otázky a v oblacích dýmu stoupaly k nočnímu nebi; byl čas nového měsíce a hvězdnatá obloha se v zářivém jasu klenula nad temně šumícími korunami stromů. Velký kůň6* vlekl své saně kolem Nehybně stojící hvězdy7**, noc putovala jako opatrný lovec nad třpytícími se minnesotskými jezery, nad Ledovou zátokou, nad ohromnými kanadskými jezery, nad proudícími vodami Otce řek, nad hučícími, kalně zpěněnými a vzdýmajícími se vlnami Minišoše, nad chladnými, sněhem jiskřícími vrcholky Skalnatých hor i nad dusnými floridskými močály, kde hrozila zimnice a kde na shnilých kmenech stromů leželi aligátoři a ospale pátrali po kořisti, putovala nad stanovými tábory a chatami, nad ohrazenými vesnicemi i nad domky z kůry, nad mnoha indiánskými příbytky; a ve všech dobře znali jméno šavanského proroka i jeho bratra, toho strhujícího řečníka, a obou si vážili. Na břehu Tippecanoe však míjela noc plná šeptaných otázek, tajného vzývání Nanabozha, Orendy a Vakondy, když pojednou se z temna hor rozlehl pronikavý zvuk, majestátný, ale zároveň divoký, hlasitější než řev losa v říji, než jelení troubení, než bizoní křik, blížil se a vzdaloval, byla v něm otázka i modlitba, zněl hluboce a temně jako vzdálené hřmění, předzvěst bouře, ale byl mnohem blíž a pronikal mnohem hlouběji k srdcím. Velký lovec volal hromovým hlasem z lesa na svůj lid a vzápětí se ozvaly modlitby a zpěvy, rozezvučela se chřestidla, zavířily paličky nad bubny, nejprve tiše, ale pak stále hlasitěji a hlasitěji.

Den zešedivěl

Rozednilo se, ale prorok se neukazoval. Mlčenliví a nehybní vlci stáli před vchodem do jeho příbytku, dva z mládenců, které si vyvolil za pomocníky, seděli u dveří zahaleni do medvědích kožešin a střežili dům tajemství. Slunce dospělo až na vrchol své dráhy, a Ten-skva-ta-va stále o sobě nedával vědět.

Až odpoledne vyšel z kouzelnické chaty, oblečen byl jako obvykle, měl kožené legginy jako ostatní muži, v rukou nedržel ani klapačky, ani zvonky, na šatech mu nevisela žádná chřestidla, tvářil se smrtelně vážně a zavolal na náčelníky, kteří tu postávali kolem: „Pojďte za mnou!“

Vystoupili na mírný pahorek a tam pokynul mužům, aby se posadili. Hlasatelé i mladí bojovníci s bubny z vydlabaných kmenů a s ručními bubínky tu už seděli v kruhu a čekali, a tak Ten-skva-ta-va mohl započít se svým zaklínáním.

Byl jasný letní den, na nebi nikde ani mráček. Prorok tančil a vzýval velkého Manitoua, náčelníci i bojovníci vyčkávali v ledovém mlčení.

Najednou začalo světlo popelavět, slunce sice stálo na obloze, žádný mrak je nezakrýval, a přesto se setmělo, slunce ztratilo svůj lesk, bylo postupně matnější a matnější, koně se začínali plašit a tloukli kolem sebe kopyty, Ten-skva-ta-va se však modlil, prosil a vzýval Manitoua, ale šero houstlo, den zešedivěl. Bubeníkům klesly ruce, chřestidla oněměla, zděšení se zmocňovalo Manitouových dětí, vždyť slunce už nestálo na nebi, slunce zhaslo. Prorok však začal děkovat Velkému lovci za to, že všem nevěřícím dokázal, že Otevřené dveře je opravdu jeho poslem. Prosil Velkého lovce, aby sňal ze země hluboké stíny, aby znovu rozezpíval ptáky, aby dal novou sílu srdcím bojovníků. Tančil tanec velkého zaklínání a hle — zvolna se začínalo rozjasňovat, sluneční paprsky znovu začínaly hřát.

Ten-skva-ta-va děkoval a zpíval, potom se se zpěvem a tancem vzdálil ze shromáždění, vrátil se zpátky do své chaty, ale v jeho tváři se objevil zlý záblesk. Všiml si totiž, že dokonce i jeho hrdý, silný bratr byl drahnou chvíli jako přimrazen, že se na něho díval jako na zjevení, že i tak slavný bojovník a řečník, člověk s tak silným srdcem a tak jasnou hlavou, jako byl Tekumseh, byl zmaten, že si přetáhl přes hlavu přikrývku z bizoní kůže a zahalil si tvář jako všichni ostatní.

Ten-skva-ta-va ležel na svém lůžku v domě tajemství prudce zmítán pocity žárlivosti i triumfu. Je tedy přece jen větší a chytřejší než jeho bratr, je skutečným prorokem, právě to dokázal, i Tekumsehovi to dokázal. Čím by byl Tekumseh, kdyby mu nepomáhal Ten-skva-ta-va?8*

Otevřené dveře se však mýlil. Správně postřehl, že Tekumseh byl všemi těmi událostmi ohromen; i srdce se mu na chvíli v návalu úzkosti rychleji rozbušilo, krev mu zmizela z obličeje, tváře mu zpopelavěly jako vzduch všude kolem a jako tváře všech ostatních. Tak mnozí vzhlíželi právě k němu, Malý bobr i Mičikinikva, Peš-hi i Tinthon-ha, a všichni viděli, že to otřáslo i jím. Teď uvěřili i ti nejzatvrzelejší. I Vinemak, náčelník Potavatomiů, muž, který se Tekumsehovi podobal postavou i tělesnou silou, zmužilostí a velkorysostí, i Vinemak pozoroval Tekumseha a viděl, jak se Šavan ulekl a uvěřil. Tu se i ten pyšný, krásný a přímý Vinemak sklonil před prorokem. A právě v tomto okamžiku začalo klíčit celé to příští neštěstí. Tekumseh nemohl tušit, co všechno se dělo v Potavatomiovi, ale zlá setba těch několika minut měla později přinést strašnou sklizeň.

Tekumseh si nepřetáhl přes hlavu bizoní přikrývku proto, aby se jako jiní modlil k Nanabozhovi a aby v úzkosti zavíral oči, jak si to vykládal Ten-skva-ta-va. Uchýlil se do samoty, aby uvažoval. Kolem něho se znovu ozvaly modlitby a zpěvy, prorok odešel, když se slunce znovu rozhořelo na letním nebi, ale Tekumseh stále usilovně přemýšlel.

Nemohl najít řešení, dobře však znal svého bratra a jeho drobné triky. Teď si dal od Angličanů z Kanady poslat dokonce pozoun a uplynulé noci na něj poprvé začal v lesích mocně vytrubovat. Podobný trik musel vězet i za touhle poslední produkcí, musel v tom přece být nějaký podvod. Nebyl snad Tekumseh stokrát silnější, zapálenější, přesvědčenější než Ten-skva-ta-va? A přece by zatmít slunce nedokázal! A že by Dobrý duch odepřel Tekumsehovi to, co by měl dopřát tomu váhavému a slabému podvodníčkovi, tomu vychytralému mladšímu bratru, který se už tolikrát pohrdavě vysmál pověrčivosti svých krajanů, a který byl přesto ještě pověrčivější, než oni? Vždyť oni věřili prorokovým skutkům z čistého srdce, zatímco Ten-skva-ta-va sám propadal pověrčivosti jen ve chvílích, kdy ho bičovaly výčitky svědomí, jen ve chvílích úzkosti a slaboty. Jen čistému, opravdu zbožnému srdci by přece bůh jeho lidu propůjčil moc zatmít slunce, symbol Nanabozhovy síly, která umožňovala květinám kvést, kukuřici zrát a sněhu tát.

Tekumseh měl žhavé srdce a bystrý rozum; poznal, že i za tímhle kouskem vězí nějaký podvod, a věřil, že se mu časem podaří na něj přijít. Vnitřně se připravoval na to, že bude muset zasáhnout, kdyby ho Ten-skva-ta-va chtěl snad zradit nebo kdyby se jeho zaklínání nevydařilo. Nevěděl sice, jak by to měl provést, ale nezbývalo mu nic jiného než doufat, že v pravé chvíli dostane spásný nápad. Posadil vedle sebe Jediný šíp a Kiš-kalvu, své dva nejvěrnější přátele, kteří by se pro něho kdykoli dali třeba roztrhat na kusy.

Zatímco kouzelníci a Ten-skva-ta-vovi pomocníci ještě tančili a zpívali, zatímco zněly bubny a nohy podupávaly v rytmu, zraky náčelníků už hledaly prorokova bratra s nadějí, že od něho přijde pomoc. Tato neslýchaná událost jimi prudce otřásla, zasela do jejich duší příliš mnoho hrůzy. Když vzduch zešedl a zchladl uprostřed horkého letního dne, proč by nemohlo zakolísat i mnohé pevné srdce? Teď se zas poznenáhlu vzpamatovávali. Vždyť země zůstala na svém místě, květiny pořád kvetly, koně se uklidnili a ptáci se znovu rozezpívali. A právě proti nim stál vlastní bratr jejich kouzelníka, největšího, jakého až dosud poznali. Byl to jeho pověřenec, musí tedy k nim teď promluvit.

Všichni indiánští kouzelníci nebyli takoví kejklíři a podvodníci jako Ten-skva-ta-va; ostatně i on toho dovedl víc, než byl leckterý z bělochů ochoten uznat. Národy žijící v úzkém spojení s přírodou mívají rozsáhlé a mnohostranné vědomosti. Znají a ovládají i ty přírodní síly, které se my teprve snažíme prozkoumat. Ne pouhým vkládáním rukou nebo mumláním zaklínadel, ale svými duševními schopnostmi dokázali lito lidé, znalí přírodních zákonitostí, uzdravit leckterého nemocného. Náčelníci to věděli a většinou dokázali odlišit šarlatány od čestných mužů. Proto byli někteří z nich až do poslední chvíle vůči Ten-skva-ta-vovi tak nedůvěřiví. Otevřené dveře až dosud kořistil z úcty, které se všude těšil jeho starší bratr. Teď však zvítězil sám, a na celé čáře. Vždyť i Kata-he-kasa i prastarý Kožený ret, kteří vůči prorokovi pociťovali nejvíc nedůvěry, kteří ho dokonce už několikrát veřejně nazvali lhářem, nevěděli teď, co by měli říct. Byli ohromeni jako všichni ostatní. I oni teď čekali na to, co promluví Tekumseh.

Tětiva vystřelila šíp!

Tekumseh vstoupil do kruhu, jediným pohybem ruky zahnal tančící šamany a pokynul Jedinému šípu a Kiš-kalvovi. Ti se postavili vedle něho, odhalili předmět, který každý z nich držel v rukou, a pozdvihli jej vzhůru, aby jej všichni mohli dobře vidět. Byly to dva svazky černě pomalovaných šípů a do každého z nich byl vetknut jeden z kalumetů, které slouží zároveň jako dýmka míru i jako válečná sekyra. Svazky černých šípů byly však ovinuty širokou bílou stuhou a bílá znamená u všech indiánských kmenů barvu míru a přátelství. Kiš-kalva a Jediný šíp ještě jednou pozdvihli oba svazky, aby si je všichni prohlédli, pak s nimi zevnitř obešli kruh shromážděných bojovníků a všem ukazovali znamení spojeneckého svazku. Když se pak vrátili k Tekumsehovi, zabodli do země vlevo i vpravo před ním dvě tyče a na ně nasadili svazky tak, aby hroty šípů, hlava dýmky i obsidiánová čepel sekyry směřovaly vzhůru. Pak se zas odebrali na svá místa.

Všichni v kruhu ztichli.

Tekumseh byl smrtelně vážný. Každý viděl, jak se soustřeďuje. Každý viděl, jak do vzývání Velkého lovce skutečně vkládá celou svou duši. Pronesl modlitbu k Nanabozhovi, kterou mívá na rtech bojovník odcházející do války a která končí slovy:

Nanabozho je se mnou,

Nanabozho je s námi —

Nanabozho, vítězi nad Megisovonem,

přemožiteli podzemních mocností,

Nanabozho, synu Měsíce a vnuku Země,

svěř mi svůj luk, Nanabozho…!

A pak se hned dostal k jádru své řeči. Nijak nevykládal ten zázrak, který právě shlédli, ukázal na oba svazky šípů a začal s podobenstvím, které od něho všichni už slyšeli, někteří i víckrát, s podobenstvím o šípech, které nelze přelomit, jsou-li svázány stuhou přátelství do silného svazku a zesíleny válečnou sekyrou. Vypočítával pak smlouvy, které indiánské kmeny uzavřely s bledými tvářemi od prvního přistání cizinců u východního pobřeží, že náčelníci Vendatů, jejichž kmen byl určen za strážce vampumových pásů i smluv psaných na kůži nebo na pergamenu, jen žasli a s obdivem znovu a znovu kývali hlavami na souhlas.

Vypočítal smlouvy a dokázal, že všechny, bez jediné výjimky, byly ze strany bělochů porušeny.

Posluchači, stále ještě ohromeni neslýchaným zázrakem, který dokázal Ten-skva-ta-va, naslouchali Tekumsehovým slovům sice s napjatou pozorností, ale tohle všechno slýchali už příliš často, takže je to už nevzrušovalo. Očekávali něco jiného, silnějšího, většího.

A to také přišlo.

Tekumseh náhle zvýšil hlas:

„Bratři, náčelníci spřátelených kmenů! Bojovníci z rodu Manitouových dětí, slyšte, co vám praví Tekumseh:

My všichni, jejichž kůže je rudá a jejichž vlasy jsou černé, tvoříme jediný národ, ať už si říkáme Čipevajové nebo Dakotové, Leni Lenapové nebo Vendati, Asiniboinové nebo Kríkové.

Dlouhé nože mají sedmnáct poradních ohňů, každá země má svůj, ale kdykoli vedou válku nebo uzavírají mír, vždycky vystupuje všech sedmnáct poradních ohňů pohromadě, v míru, ve válce i při uzavírání smluv.

A právě tak, jako se Dlouhé nože semkly do jediného svazku a nevedou mezi sebou války, chceme se semknout i my. Už nikdy ať žádný kmen proti druhému nezdvihne válečnou sekyru, jinak ať ho stihne trest všech poradních ohňů našeho národa.“

Tekumsehova řeč rozechvěla srdce náčelníků, jeho slova byla téměř stejně velká jako Ten-skva-ta-vův čin, který způsobil, že se slunce skrylo. Tekumseh si uvědomoval obrovský účinek svých slov, účinek vyvolaný hlavně řečníkovým poukazem na sedmnáct poradních ohňů u Dlouhých nožů. Tekumseh pokračoval, vykládal a vysvětloval, zacházel do podrobností a pak je shrnoval. Snad žádný z římských konzulů, žádný z aténských řečníků by nedokázal mluvit líp než tento „divoch“ z amerických lesů.

„Dlouhé nože vršily zločin na zločin, podvod na podvod, ale je to podivný národ, věřte, náčelníci spřátelených kmenů a bratři moji! Kdykoli nám uloupily kus země, vždycky pak na něj chtěly mít dodatečně potvrzení na papíře. Jestliže však chtěly od nás půdu teprve získat, pak na nás naléhaly, hrozily nám a přemlouvaly nás tak dlouho, dokud jsme nepovolili. Vždyť naši starci si dost často myslili, že se takovým způsobem vyhnou válce, a tak opustili svou zemi a přenechali ji Dlouhým nožům. Ale i pak chtěli běloši na to mít kus papíru, říkali, že chtějí půdu koupit. Dávali nám přikrývky — tak tenké, že ani nehřály, prach — tak špatný, že ani nehořel, pušky — tak staré, že je rozežral rez. Dávali nám všechno tohle haraburdí, které naši starci ani nechtěli, a zapisovali to do těch svých papírů, podrobně tam vypočítávali, co všechno nám dali, ale nezmiňovali se o tom, zda ty věci byly staré nebo nové, jen potom tvrdili, že půdu od nás řádně koupili.

Dost často se mezi námi vyskytli náčelníci, kteří zatoužili po ohnivé vodě nebo po puškách, a ti pak prodávali půdu bílým mužům, aby ty věci dostali, přestože tihle náčelníci dobře věděli — a museli to přece vědět —, že země se nedá zvednout a přenášet tam nebo onam, že zemi nemůžeme jednoduše odložit jako stan, jako koně, jako luk nebo jako hliněný hrnec. Věděli, že ta země, kde bydlí, nepatří žádnému jednotlivému člověku, že patří všem. Velký duch ji stvořil pro své děti a dal jim ji, aby na ní pěstovali kukuřici a jiné plodiny. Stvořil zvěř v lese a ryby v řekách a ptáky v povětří, aby jeho děti měly co lovit a čím živit ženy, děti a starce.

Dobře to víte, náčelníci a moudří mužové mého národa: Jestliže některý z mužů neobdělává kus země, která mu byla svěřena, může se mu pozemek odebrat a přidělit někomu jinému. Tak to určuje náš zákon. Jednotlivci patří jen to, co zaseje a sklidí na tomto pozemku, který mu kmen přidělil. I jeho děti tam smějí sít a pracovat a sklízet. Jestliže však ten pozemek nechají ležet ladem, může jim vesnice půdu odebrat a dát ji někomu jinému, kdo bude ochoten pěstovat tam kukuřici nebo boby. Takový je zákon.

Žádný náčelník nemá právo prodávat zemi jako medvědí kůži. Vždyť ji sám nevytvořil, ani ji neukořistil nebo nezastřelil. Kůži nebo maso z bizona, kterého zastřelil, prodávat smí, protože to je jeho vlastnictví. A to ještě musí odevzdat část masa obci, jestliže žijí ve vesnici nemocní, slabí nebo staří lidé. Musí jim dát i kožešinu, aby se zahřáli, jelenici, aby si z ní ušili šaty. Ani úlovek tedy nepatří výhradně jemu. Takový je zákon.

Všichni víte, náčelníci mého národa, i vy, moudří mužové, bojovníci a lovci, že nelovíme bobry v době, kdy mají mladé, že nezabíjíme jelení samici v době, kdy se stará o kolouchy. Ani zvěř v lese tu tedy není proto, aby s ní každý zacházel tak, jak se mu právě zlíbí. I zvěř patří všem jako země, na níž žijeme. Jen to, co lovec zastřelí, je jeho vlastnictví. Takový je zákon.

A protože bílí mužové touží po naší zemi, ale poněvadž ji nemohou získat jinak než koupí, vydolujeme z této naší země dva nové zákony a zaneseme je do všech končin, kde žijí lidé naší krve. Národy a kmeny lidí s rudou kůží a černými vlasy ať svážou stuhou přátelství své vesnice, stany i domy. Jediný svazek ať spojuje nás všechny, kteří jsme jedné krve.

Národy a kmeny lidí s rudou kůží a černými vlasy zapálí nové poradní ohně, k nimž všechny národy naší krve dodají dříví i plameny. A tyto poradní ohně vzplanou na stejném místě, takže vytvoří vlastně jediný obrovský poradní oheň. A toto posvátné místo, na němž mají hořet poradní ohně všech našich národů, ať je město Ten-skva-ta-va, kde jsme se dnes shromáždili.

Všichni jste sami viděli a slyšeli, bratři moji, co učinil prorok. Nanabozho mu propůjčil moc, aby za bílého dne způsobil zatmění slunce. Bylo to pro výstrahu všem, kteří se zdráhají uvěřit. Toto místo ať je nám všem od této chvíle svaté. Kdo poruší jeho mír, zaplatí to životem. Dali jsme mu jméno Otevřené dveře, protože se má stát otevřenými dveřmi pro všechny, kteří si přejí vstoupit do velkého svazu všech rudých kmenů jako do vlastního domu, jako do své vlasti. Tak zní první zákon.

A druhý?

Žádný kmen, žádný národ Manitouových dětí nesmí nikdy v budoucnosti prodat zemi bílým mužům, vždyť tuto zemi daroval Velký dobrý duch všem svým dětem. Má-li se země prodat Miči malsům nebo Inglismanům, musí se tato záležitost přednést před poradními ohni rudých národů ve městě Ten-skva-ta-va a poradní ohně rozhodnou o tom, zda se má prodej uskutečnit, nebo ne.

Jestliže však některý z náčelníků nebo některý náš kmen přesto prodá bílým mužům zemi, bude tento prodej neplatný. Prodávající bude potrestán tak, jak rozhodnou naše poradní ohně.

Bojovníci a náčelníci, přijmeme-li oba tyto zákony, budeme-li se pak podle nich řídit, nepřipadne už ani kousek země Dlouhým nožům, pak už nebudou pronikat stále dál mezi naše vesnice a města, pak zadržíme jejich pochod mírovými prostředky a jejich moc narazí na moc všech našich národů.

Rozešleme posly ke všem kmenům naší krve, vyšleme posly, kteří vstoupí hluboko do země, aby je nezaslechl ani jediný běloch, aby nezaslechl ani jediné jejich slovo. Moudří mužové a velcí náčelníci všech kmenů ať se dostaví sem, ovineme bílou stuhu přátelství kolem všech lidí, které zrodila tato naše země, ale černá sekyra nechť hrozí všem, kdož jsou naši nepřátelé. Chceme pražit kukuřici a drtit ji na mouku, přidávat k ní sůl a cukr a z toho jídla se má nasytit každý, kdo má rudou kůži a černé vlasy.

Pak budou moci naše ženy klidně spát a dívky se budou se zpěvem chodit ráno i večer koupat, chlapci se budou se smíchem prohánět v dešti a ti, které ctíme, stářím shrbení muži a šedovlasé ženy, budou vysedávat přede dveřmi domů a před vchody do stanů a nebudou se muset obávat, že nepřátelé s noži a puškami vtrhnou do vesnice. Naši bojovníci a naši mladí mužové budou každé ráno vycházet ze stanů a budou zdravit světlo. Vždyť přece víte, bratři moji, že zákon přikazuje, aby se každý tvor docela sám setkával s jitřním sluncem, se znovuzrozenou zemí a s velkým mlčením nového rána, aby Nanabozho posílil jeho srdce.

Udeřte na velký buben, bratři. Tato slova netryskají jen z nadšení, nejsou to plody rychlých myšlenek. Jsou určeny k tomu, abyste o nich uvažovali v klidu a mlčení. Vraťte se do svých stanů a do stínů stromů v našem lese, promluvte s trávou a vodou, s oblaky na nebi a s hvězdami v noci. Pak se teprve vraťte a řekněte, jak smýšlejí vaše srdce.

Mluvil k vám Tekumseh, Letící šíp Šavanů. Horský lev se přikrčil a skočil, tětiva vystřelila šíp a ten teď sviští vzduchem. Zasáhne svůj cíl, bratři?

Tekumseh domluvil.“

Je to Tekumsehova vůle!

Shromáždění se rozešlo, náčelníci uposlechli Tekumsehovy rady a uchýlili se do samoty, aby přemýšleli o jeho slovech, Šavan se však odebral do své chaty, ulehl na lůžko a odpočíval. Jeho srdce plápolalo a pálilo, vždyť nadešel rozhodující den. A přece si uvědomoval, že po tomto dni přijdou další, které si budou žádat nová rozhodnutí, a on byl jen malým náčelníkem jednoho z nejmenších kmenů, nebyl ani sagamorem, nebyl ani rodovým náčelníkem na základě rodinného původu, byl pouhým válečným náčelníkem, jeho hodnost byla dočasná. A ve styku s ostatními kmeny byl vlastně jen pověřencem svého bratra. Dobře znal povahové vady, které měl Ten-skva-ta-va. Ten dokázal jen čarovat a tančit a zpívat, oddávat se své samolibosti a pouštět se do různých podvodů. Kdo chce svůj národ obelhávat jen proto, aby dosáhl vznešených cílů, musí mít pevné srdce a velmi jasné myšlenky. Ale sledoval Ten-skva-ta-va šlechetné cíle? Nebyla pro něho mnohem důležitější sláva, moc, úcta? A to si říkal prorok, Manitouův syn!

Toho dne večer navštívil Tekumseh svého bratra. Toho hlavně zajímalo, jak jeho čin zapůsobil, zda se náčelníci začali bát, zdali mu teď už uvěřili. Díval se Tekumsehovi do očí a hledal v nich strach, ohromení. Ale bratrova tvář byla tvrdá, a ještě tvrdší byly jeho oči. Tekumseh ho varoval, řekl mu, aby se už nikdy neopovážil připravit podobná překvapení bez Tekumsehova předchozího souhlasu. „Vstoupí-li někdo Tekumsehovi do cesty, odnesou ho z ní rovnou do větví stromů.“

Na stromech pochovávaly lesní kmeny své mrtvé. Prorok se rozkřikl: „Nanabozho mi dal moc, mně jedinému, abych způsobil zatmění slunce…“

Tekumseh však bratra přerušil s mrazivým klidem ve tváři a s odmítavým gestem: „A ti Inglismani, co Ten-skva-ta-vovi přinesli tu velkou hřmotnou troubu a co mu prozradili, že se slunce skryje, taky věděli, kdy bude další zatmění? O tom taky Ten-skva-ta-vovi pověděli, nebo to před ním zatajili?“

Otevřené dveře se vyděsil. „Copak má být ještě jedno zatmění? A kdy k němu má dojít? Pověz mi to.“

Tekumseh se na něho podíval s nesmírným pohrdáním, že tak rychle prozradil pramen svých informací.

„Horský lev neví, kdy slunce znovu zastře svou tvář, ale vždycky věděl, že velký, dobrý Manitou, který stvořil svět, by nesvěřil svá tajemství Otevřeným dveřím, vždyť ten by je nedokázal ani zachovat.

Ten-skva-ta-va ať si dá dobrý pozor, co mu Tekumseh teď poví. Tohle je Tekumsehův plán a Tekumsehova vůle, Tekumseh určí, co se má stát. Kdo bude jednat proti Tekumsehovi, ať se má na pozoru, Tekumsehův nůž létá tuze rychle. Vidíš tamhle u dveří tu myš, Ten-skva-ta-vo?“

Prorok pohlédl udaným směrem a zachvěl se. Tam, kde bylo v mihavých záblescích ohně jen velmi nezřetelně vidět myš, vězel teď v zemi drnčící nůž; Ten-skva-ta-va zaslechl jen slaboučké zapištění, to bylo všechno.

Tekumseh přešel ke dveřím, vytáhl ze země zbraň, otřel krev o závěs u vchodu, zasunul nůž za opasek a vyšel ven.

Prorok za ním hleděl plný nenávisti a strachu.

GUVERNÉR

OBA PROTIVNÍCI

Občan Volney

Dvě zimy roztály v záři slunce, které Nanabozho rok co rok vysvobozuje ze Smolného moře, kam ho každý podzim lstí a násilím unáší Megisovon, když vlahý vzduch pozdního indiánského léta oslabí a znaví to velké a zářící čelo dne.

Přešlo jaro i léto, minul podzim, uplynula zima. Do kraje slavnostně vstoupil nový máj, měsíc rašení a květů, ale i on přešel a minul čas, kdy je třeba sít kukuřici. Už očesali třešně a na stromech teď zasvítily plané švestky, jablka v zahradách Miamiů se začínala zardívat, ořechy v lesích dozrávaly a slunečnice zdvihaly své velké zlatě planoucí kotouče na vysokých tlustých lodyhách do mírného vánku odcházejícího léta. Na javorech se začínaly objevovat první červené barvy blížícího se podzimu — a Indiáni stále ještě zachovávali mír.

William Henry Harrison, guvernér státu Indiána, který sídlil ve Vincennes nad řekou, měl návštěvu, neobvyklou a vzácnou. V jeho domě teď bydlel Evropan, pocházel dokonce z Francie, z té velké země svobody, tedy ze země, které v Americe od první války za nezávislost projevovali vděčnost a přátelství všude, kde to jen bylo možné, protože Francie dovedla Spojené státy přesvědčit o tom, že jim v jejich boji za svobodu prokázala neocenitelné služby. Tenhle guvernérův host nebyl obyčejný člověk, ale urozený pán. Žili tu sice v demokratické zemi a Francie byla tvůrcem, vzorem a záštitou demokracie, ale přece jen guvernéra Williama Henryho Harrisona těšilo, že jeho host, občan Volney, se vlastně jmenuje Constantin Francois Volney, comte de Chasseboeuf. Byl to hrabě, a k tomu zcestovalý člověk, podnikl už dalekou výpravu napříč Sýrií a Egyptem, byl členem pařížského Konventu z roku 1789, byl i známým spisovatelem, který už vydal řadu knih a který už napřed prohlašoval, že i o své cestě po Americe napíše knihu.

Bylo radno mít se před ním na pozoru, ale zároveň mu prokazovat poctu, ukázat mu všechno, co stálo za zhlédnutí. I když demokratickému guvernéru Harrisonovi dělalo dobře pomyšlení, že má v domě opravdového hraběte, nebyl zas tak snobský, aby se choval úplně jinak než obvykle. Byl to střízlivý, logicky uvažující, přívětivý člověk, a jak se později ukázalo, měl i některé jiné povahové vlastnosti. Netajil se tím, že považuje za osvěžení promluvit si se vzdělaným mužem, který se vyzná ve světě a má přehled, který zná nejen Paříž a Káhiru a Damašek, ale také New York a Washington, s člověkem, který zasedal ve francouzském parlamentě a Robespierovým přičiněním málem přišel o hlavu. To bylo přece něco docela jiného než ti hrubí krčmáři, neotesaní lovci kožešin, těžkopádní, sice bodří, ale zároveň dotěrní zálesáci; také něco jiného než ti lstiví suchozemští žraloci, ti spekulanti s půdou a vybíječi zvěře, kteří si tu na Dalekém západě ve jménu svobody, rovnosti a lidských práv prolévali hrdla kořalkou, kteří tu noži a puškami ztrpčovali život každému pokojnému člověku, především ovšem úředníkovi Spojených států, který měl za úkol a který se také upřímně snažil udržet pořádek a zjednat úctu k zákonům. Slušným, mírumilovným lidem, kteří nechtěli nic jiného než poctivě pracovat, měl zaručit svobodu podle jejich představ, svobodu žít řádně a čestně.

Ano, když jste mluvili s hrabětem de Volney, museli jste být vlastně náramně opatrní; kdopak ví, co jednou ve své knize o vás napíše. Ale na druhé straně se mu dalo povědět mnohem víc než nějakému Američanovi; s tímhle Francouzem jste mohli rozmlouvat i o svých nejsoukromějších názorech na poměry tady na západě, o názorech, o nichž obvykle nebylo radno vyjadřovat se příliš nahlas. Západ — to bylo pohraničí. A pohraničí — to byli Indiáni.

Ale člověk jako William Harrison, tato výjimka mezi bledými tvářemi, přímo cítil potřebu mluvit o Indiánech. A hrabě Volney na něho působil dojmem člověka, který jistě dokáže jít věcem na kloub. Měl energickou bradu a vysoké čelo, a především měl ve svých tmavých francouzských očích oheň, který — ať mi americké nebe odpustí tohle přirovnání, pomyslel si guvernér — hoří jako studený plamen. Byl to plamen zdravého lidského rozumu, jemuž tenkrát ve Francii stavěli a vzápětí zas bořili první oltáře, plamen osvíceneckého badatelského, vědeckého rozumu, v nějž se věřilo jako v nového boha. A přece už lidé přišli na to, že takzvaný zdravý lidský rozum sám nic nevyřeší. Mnozí moudří mužové to už zas věděli — lid, ten to ví vždycky, i když někdy mluví jinak —, ale Francouzi to snad nikdy nepochopí… Ovšem na Volneyovu čestnost bylo spolehnutí, to Harrison věděl. A když ho poprosí, aby to nebo ono ve své knize představil nanejvýš jako některou ze svých vlastních bystrých francouzských myšlenek, ne jako názor guvernéra Harrisona z Vincennes, pak mu hrabě tuto laskavost jistě neodepře. —

„Tak vy říkáte, pane hrabě, že máme s Indiány jednat spravedlivě? Že pak se zas uklidní? Že spravedlnost je prostředek, kterým lze získat všechny přírodní národy?“ dotíral Harrison a usmíval se. Byl to však smutný úsměv. „Zapomínáte, nebo nevíte, že není možné vládnout spravedlivěji a moudřeji, než vládnou sagamorové v indiánských vesnicích.

A navíc, pane hrabě, je zbytečné dovolávat se spravedlnosti v některém z případů, který se týká Indiána.“

Volney prudce namítl: „Takhle přece nemůžete mluvit, jste přece guvernér. To snad není možné! Spojené státy jsou civilizovaná země, urážíte své krajany…“

Harrison jen máchl rukou.

„To, co jste teď slyšel, to nebyla moje vlastní slova, pane hrabě. To, co jsem právě citoval, jsou slova jednoho z prezidentů Spojených států, který byl patnáct let soudcem a guvernérem v pohraničí. Vyslovil je na základě svých trpkých zkušeností.“

„Ale právě vy takhle nesmíte mluvit! Aspoň vy musíte věřit v moc svého úřadu…“

Oba muži se v těchto dnech často a hlasitě přeli, oběma jim šlo o věc, neměli to jeden druhému za zlé. A přesto prohodil Harrison teď velmi chladně:

„Co musím, to vím sám až příliš dobře, hrabě. Musím vidět situaci takovou, jaká je doopravdy. Jen tak ji stačím zvládnout.

Před rokem tu umřel lovec a hraničář, jeden z prvních mužů, kteří tenkrát vnikli dolů do Kentucky a pak přes hory až sem, už je tomu hezká řádka let. Přišel sem a zdálo se mu, že i tady je na jeho vkus až příliš mnoho lidí, a tak se chtěl pustit ještě dál. Náhle však onemocněl a zemřel. Znal jsem toho muže. Guvernér ve Vincennes tu musí znát všechny občany.

Když ten muž umíral, zavolal k sobě své syny, bylo jich pět, nejstarší pětadvacetiletý, nejmladšímu bylo patnáct. Otec ležel na smrtelné posteli, vlastně na staré odřené medvědí kožešině v jednom z těch zchátralých srubů dole u řeky, a jen s námahou dokázal ještě mluvit…“

Harrison začal vyprávět chladně, ovládal se a přecházel po pokoji sem a tam; ale teď už stál zase jako před chvílí v koutě té velké, světlé místnosti, hlas už neměl tak klidný, už zase se třásl zlostí, musel se nutit, aby nekřičel, mluvil tiše, ale hlas se mu trochu chvěl, jen docela nepatrně, zato však vyrážel jednotlivá slova a dělal delší pauzy mezi větami. Kdyby to byl Volney už dávno nevěděl, musel by aspoň teď už poznat, jak tento guvernér tvrdě zápolí se svým posláním, se svou povinností i se svým okolím. Tento muž bral svůj úřad vážně — Volney se o tom mohl znovu přesvědčit, protože Harrison mluvil s celou vášní svého mužného srdce:

„Víte, hrabě, která byla poslední slova tohoto umírajícího? ,Chlapci,‘ — už jen chroptěl a velmi ho to vyčerpávalo — ,chlapci, mějte na paměti, co jsem vám vždycky říkal. Indián je jako ponrava v hlíně na poli. Zašlápněte ho, nebo vám bude škodit. Vezměte si za životní úkol střílet ty indiánské ďábly všude, kde na ně narazíte.‘ Takhle mluvil ten hraničář. Tomuhle říkal životní úkol člověka! Byl jsem u toho a sám jsem to slyšel, hrabě. A potom ještě dodal hasnoucím hlasem: ,Každý Indián je špatný Indián, jen mrtvý Indián je dobrý Indián.‘

Tohle je stará průpovídka; prý ji vymyslel nějaký puritán, jeden z těch vzorných křesťanů, kteří mají v ústech bibli a za opaskem skalpovací nůž. Stará průpovídka, hrabě. Jen průpovídka — ale vyjadřuje názor všech mužů ve Vincennes, ve Fort Waynu, v Detroitu, na celém západě.“

Volney nevěděl, co odpovědět.

„Už chápete, proč náš prezident vyřkl ta slova?“

„Ale pak se musíte snažit, abyste udržovali Indiány a bílé hraničáře co možná nejdál od sebe. Dejte rudochům území, území, které bude tak daleko, aby byli v bezpečí před všemi obchodníky s pálenkou.“

Harrison pohlédl na Francouze s ironickým, ale zároveň i posmutnělým úsměvem. Znovu začal přecházet po pokoji, po největším pokoji v guvernérském domě. Stěny byly obloženy ohoblovanými prkny, ze dřeva byla podlaha, strop, stoly, křesla — z hrubého dubového nebo javorového dřeva. Několik obrazů na stěnách, elegantní psací stůl — ukázka jemné řemeslnické práce — vykládaný dýhami a vyleštěný jako zrcadlo a u něho čalouněná židle — to byl jediný přepych v tomto domě. Před psacím stolem ležela velká kožešina z šedého medvěda.

Harrison na ni pohlédl. „Tohle mi poslal muž, s nímž se oba zítra poprvé setkáme; je to náčelník Šavanů.“

Guvernér se shýbl a pozvedl jeden cíp kožešiny. „Podívejte se sem, hrabě: Jedna jediná díra, jediné bodnutí nožem. A pouhým nožem zabil ten člověk tak obrovskou bestii… Rozumíte, co mi tím vzkázal, hrabě? Tahle kožešina je varování a zároveň nabídka. Znamená, že ho nemám podceňovat ani jako přítele, ani jako nepřítele. To je velmi zřetelné poselství. Tihle ,divoši‘ sice neumějí psát, a přece jsou jejich dopisy tak jasné, že je dovede přečíst každý, kdo si dá jen trochu práce.“ A pustil kožešinu zpátky na podlahu.

„Soudíte, že bychom měli poslat Indiány dál do vnitrozemí. Dobrá myšlenka, pane hrabě. Ale tam žijí jiní Indiáni. A těm jiným kmenům patří půda ve vnitrozemí. Jak by k tomu ti lidé přišli, abych novými přistěhovalci zmenšoval výnos jejich práce, abych jim takhle ztěžoval život?“

„Tak je nechte, ať se požerou navzájem,“ řekl hrabě surově. „Pak v tom aspoň nebudete mít prsty.“ Nebyl příliš sentimentální. To se ostatně těžko dalo čekat od někoho, kdo viděl při práci gilotinu, kdo už sám téměř položil hlavu na špalek pod sekyru.

„Ale, ale, milý hrabě, tak rychle vás to unavilo? Copak jste neříkal, že nesmím ve svém úsilí polevit?

Nuže dobrá, pošleme Indiány do vnitrozemí. To znamená, že zahájíme válku, porušíme zase další smlouvu, kterou jsme stvrdili slavnostní přísahou, vyženeme je z jejich domovů, které jsme jim přednedávnem zaručili ,na věčné časy‘ — tak to vždycky stojí ve smlouvách — jako nezrušitelné vlastnictví. Tak je tedy vyženeme, protože nám stojí v cestě, ach ne, řekli jsme přece, že je chceme pásem neobydleného území oddělit od našich hraničářů, od bledých tváří, od Dlouhých nožů — tak nám tu totiž rudoši říkají.“

„Ano, to jsem navrhoval,“ přisvědčil Volney. „Pak snad přestanou všechny ty násilnosti, podvody, plenění…“

Harrison ho stroze přerušil. „Čím dál ty chudáky zatlačíme… Pane hrabě, vždyť mají ženy a děti! Jejich osud mi zvlášť leží na srdci, a srdce nemám nijak zvlášť měkké. Znám tenhle osud ze sta žalob jejich sagamorů a to jsou takoví muži, že před nimi smekám a neusednu nikdy dřív než oni…“

Guvernér se odmlčel. Stál u psacího stolu a pohrával si s těžítkem na dopisy — byla to lebka nějakého dravce, velké kočkovité šelmy, jejíž zuby jako dýky dosud pevně vězely v čelistech. Položil lebku na stůl a znovu začal přecházet po místnosti.

„Čím dál tedy Indiány zatlačíme, tím méně zábran budou pociťovat naši obchodníci. Jen si nemyslete, že by k nim nenašli cestu. Tenhle obchod tolik vynáší, zisky jsou tak ohromné — peníze ženou lidi až do pekla, pane hrabě, ba snad ještě dál. Poženou tedy obchodníky s kořalkou a lovce kožešin i přes lesy do indiánských vesnic. Nebezpečí při tom nehrozí, naopak, zažijí všelijaká dobrodružství, vždyť Indiáni mají také ženy, viďte, a bílý muž je přece velký muž, mocný muž, polobůh — v takové vesnici. Dovedete si jistě představit, že se takový chlapík ve stanových vesničkách nebo v chatách nemá nijak zle.

Čím dál odtud Indiány zatlačíme, tím bezohledněji si budou obchodníci počínat, tím nestydatěji budou rudochy podvádět, tím víc budou pohrdat zákony a předpisy. Za nimi přece nelze poslat do lesů policii, zato v indiánských vesnicích náčelníci pomocí své policie — a ta je v každé jejich vesnici, hrabě — pečují o to, aby se bílým lupičům a podvodníkům nic zlého nestalo, aby mladí bojovníci krotili svou horkou krev tak dlouho, dokud se to vůbec dá vydržet. A když se mez trpělivosti překročí? Potom ty bledé tváře Indiáni nepobijí, neskalpují, neudusí v kouři a neupálí, jak by vám to chtěli namluvit běloši tady ve Vincennes. Kdepak! Pak deset indiánských bojovníků dostane rozkaz, aby bílého zloděje a násilníka doprovodili až k hranicím kmenového území. Jen zřídka, opravdu velmi zřídka někde nějakého bělocha zabijí. Ale když se to opravdu stane, můžete vzít jed na to, že si trest desetkrát, ba stokrát zasloužil.

Ale pak byste měl slyšet ve Vincennes ten křik…“

Guvernér zmlkl, přemožen vnitřním odporem a pocitem bezmocnosti. Zmocnila se ho únava.

Chvíli bylo ticho. Francouz hleděl před sebe, nevěřil tomu, co mu tu Harrison vyprávěl. Spíš jen aby vůbec něco řekl, aby přerušil to tíživé ticho, prohodil:

„Budete mi zas vykládat to, co jsem od vás slyšel už několikrát. A přece se k tomu musím vrátit. Nemohu prostě uvěřit, pane guvernére, že ti lidé, ti divoši, vám stojí za tolik námahy. Jistě se s nimi má jednat spravedlivě, to jsem přece sám říkal. Navrhoval jsem to jen proto, abyste měl klid, aby se vám snadněji vládlo, aby nedocházelo k nepokojům, které stojí peníze, majetek i životy. Ale jinak? Z jiných důvodů? Tyhle věčně opilé, sešlé pobudy, kteří se tu povalují na ulicích a nechtějí nic jiného než vyškemrat někde kapku kořalky, kteří tu povykují, žebrají, vyvolávají rvačky a pospávají v koutech ulic nejen v noci, ale často i za bílého dne, tyhle lidi chcete chránit před civilizací, pokrokem, před čerstvou silou vašeho národa?“

Harrison stál tiše a poslouchal, co říká Francouz, který svá slova doprovázel elegantními gesty a sotva znatelným zdviháním obočí; byl to obratný, vzdělaný muž, debatoval tu nad sklenkou sladkého likéru na zajímavý námět, usmíval se a díval se na guvernéra trošičku spatra. Harrisona však toto poněkud povýšené chování nevyvedlo z míry. Zítra ráno se má setkat s tím Šavanem, který se už řadu let pohyboval nejen tady nablízku, ale zároveň také u jezer i vysoko u pramenů Missouri stejně jako pod vrcholky vzdálených, tak vzdálených Skalnatých hor, a všude, kde působil, přesvědčoval, získával stoupence. A tomuto člověku guvernér ještě nikdy nepohlédl z očí do očí. Už tolikrát ho zval, ale Šavan nikdy nepřišel, vždycky poslal svého bratra, toho takzvaného proroka.

Zítra měl tedy uvidět Tekumseha a mluvit s ním. A kdo mohl předvídat, k jakým rozhodnutím bude pak donucen. Proto cítil potřebu svěřit se někomu se starostmi, které mu ležely na srdci, on, který byl vždycky tak mlčenlivý, střízlivý a chladný. Vždyť pro přímého a čestně uvažujícího člověka není nic horšího, nic obtížnějšího než vědomě páchat zlo nebo nečinně přihlížet k bezpráví.

Prohlížel si povídavého cestovatele, pro něhož všechno to, co tísnilo guvernérovo srdce a co ho pálilo v duši, představovalo jen jeden z mnoha teoretických „problémů“. Pro Harrisona byl však jasný postoj při jednání o záležitostech Indiánů tou nejdůležitější věcí vůbec. Jemu šlo o to, zda dokáže plnit úkoly guvernéra tohoto státu, který byl bělošským státem, a zda bude přitom schopen chránit Indiány, kteří mu přece byli také svěřeni. Měl hájit jejich zájmy stejně jako zájmy bílých osadníků a hraničářů. Tak mu to aspoň diktovalo jeho svědomí.

Když Francouz domluvil a svou krátkou řeč zakončil otázkou, odpověděl Harrison téměř slavnostně:

„Pane, mluvíte tu o civilizovaných lidech. Je-li bůh na nebi, ať je mým svědkem: Znamená-li slovo ,civilizovaný‘ totéž co ,slušný, čestný, pilný‘, označuje-li člověka, který dodržuje slovo, ochraňuje slabé, pečuje o nemocné, sytí hladové, pak — poslouchejte dobře, pane hrabě — pak jsou jediní civilizovaní lidé v téhle zemi právě Indiáni.

Zmínil jste se o opilcích, kteří se povalují po všech koutech tohoto města — bohužel, jsou to Indiáni. Ale jací Indiáni! Lidé, které jejich vlastní kmen vyhostil, řada z nich jsou míšenci, které jejich otcové opustili, někteří patří k posledním zbytkům malých kmenů, které jsme my, civilizovaní křesťané, vyhubili. Před několika lety — přiznávám — to tu ještě vypadalo jinak. To byste tu mohl vidět i opilé Lenapy, Šavany, Miamie, dokonce i Vendaty. Ale to všechno před třemi čtyřmi roky přestalo, když tu začal působit ten prorok a jeho bratr.

Měl byste vidět Šavany a jejich spojence před poslední válkou. Nebylo tenkrát hrdějšího člověka než indiánský bojovník.

Pak ovšem klesli do bláta, do neřestí, stali se z nich zloději a opilci. Neskončili takhle všichni, ale mnozí…“

Volney ho přerušil:

„Sám tedy přiznáváte, pane guvernére, to, co jsem řekl. Přece byste netvrdil, že zdravý a ušlechtilý národ může za pár let tak hluboko klesnout. A jestliže se to přece stalo, pak takový národ nebyl ani silný, ani hrdý…“

Harrison potřásl v zamyšlení hlavou.

„I já jsem si to myslel, pane hrabě. Ale takhle se nemá uvažovat. Jakmile se rozvrátí mravy a řád, jakmile člověk už nemůže věřit v právo a v zákon, vidí-li, že vládne jen síla a brutalita, proti níž se nemůže ubránit, když ztratí vlast, když mu zavraždí ženu a děti, pak může rychle a hluboko klesnout nejen jednotlivec, ale i celý národ.

Alkohol a beznaděj — to jsou dva černí sourozenci, ti dokážou zlomit i nejsilnějšího muže.

Věřte mi, pane hrabě, Indiáni jsou jediní civilizovaní lidé tady na západě. Vždyť tito ,divoši‘, jak jste je před chvílí nazval, nemyslí jen na sebe a na své rodiny, na své děti. To ovšem dělají i mnozí ze zdejších bílých osadníků, i mnozí z lovců a obchodníků. Tito divoši se však snaží i o to, aby nikomu nepůsobili křivdu, a žijí také pro svůj kmen. V první řadě myslí na svůj kmen, a teprve potom na sebe. Tak je to alespoň učí jejich zákon. To už se musí celá ves octnout v nouzi, aby tam strádala jediná bytost.“

„Jste snílek, pane guvernére,“ posmíval se Francouz.

„Ta poslední věta nebyla ode mne, pane hrabě. Napsal ji jeden váš kolega, spisovatel. To se ví, byl to jen misionář a žil v indiánských vesnicích pouhých dvacet let, sdílel s rudochy nouzi, starosti i radosti. Viděl tyto Indiány z nejtěsnější blízkosti, v jejich vlasti, půl života strávil mezi nimi. A nepodnikl jen krátkou cestu a nesoudil pak jen podle toho, co spatřil v uličkách pevnostního města, nebo podle toho, co mu napovídali krčmáři a obchodníci s kořalkou, ti největší vykořisťovatelé Indiánů. Tamhle u zdi leží mé knihy — můžete si je prolistovat a najdete v nich svědectví čestných mužů…“

Harrison se znovu odmlčel.

Po krátké přestávce však pokračoval: „Víte, že v indiánských jazycích neexistovalo slovo pro vyjádření pojmu ,zloděj‘ až do příchodu bělochů? Krádež byla totiž ve vesnicích absolutně neznámá. A víte, že nejtěžším zločinem je provinění proti totemu, to znamená proti rodu a rodině? A že se téměř právě tak přísně posuzovala i lež? U nás, pane hrabě, je běžné, že se takzvaná lež z nouze posuzuje mírněji, protože se lhář chce touto cestou vyhnout škodě nebo trestu.

Mezi rudochy však lež z nouze patří k nejhorším, je to lež, kterou rudoši nejvíce opovrhují, protože je diktována strachem, tedy zbabělostí. Tohle ovšem platilo v dřívějších dobách. Teď — teď jsme přišli my a Indiány jsme zcivilizovali.“

„Jste snílek, pane guvernére, už jsem to řekl jednou.“

„Nu dobrá, tomuhle všemu nemusíte věřit. Leckde přece existují předpisy, které nikdo nedodržuje. Ale každý indiánský bojovník vás může přesvědčit o něčem jiném. Indiáni neznají žádný hrdinštější čin než zabít v boji protivníka. A přece i v tomhle dělají podstatný rozdíl. Ten, kdo usmrtí protivníka ve válce, která se vede na obranu vesnice, kmene, vlasti, prostě v obranném boji, tomu se jeho čin započítává dvojnásobně. Je-li to bojovník z kmene Dakotů, smí nosit dvě orlí pera místo jednoho a také jsou tato pera jinak označena než pera získaná ve válce útočné. To platí až dodnes, pane hrabě.“

Francouzi náhle zamrzl na rtech ironický úsměv.

„Je to vskutku pravda, co mi tu vyprávíte, guvernére?“

Harrison přikývl a pokračoval.

„A to prý jsou — ,divoši‘. Už často se přihodilo — sám vím o dvou takových případech z posledních let —, že křesťan, muž z dobré rodiny a s nejlepším vychováním, se z vlastního rozhodnutí vzdal svého vysokého postavení a svého pohodlného života a odebral se k Indiánům, aby s nimi žil a aby přijal jejich mravy.

Ještě nikdy jsem však neslyšel, že by se některý Indián dobrovolně zřekl svého života v divočině, aby mohl žít životem bílých lidí.

Ba co víc, pane hrabě, za poslední války osvobodila výprava generála Wayna mnoho zajatců — byly mezi nimi i ženy a dívky — a ti zajatci už řadu let žili mezi rudochy. A tu se stalo, že celé tucty z nich, když prožili pár neděl v našich vesnicích a městečkách, tajně uprchli, někteří z nich v noci — i ženy, pane hrabě! — a vrátili se ke svým indiánským ,žalářníkům‘, protože se jim klidný, pokojný život v pustině líbil víc než život v kruhu bílých bratrů.“

„Třeba to byli lenoši a už si pak nechtěli zvykat na práci a pořádek.“

„Naopak, byli to lidé, kteří poznali opravdový pořádek a přirozený život, plný počestnosti a slušnosti.

Sejděte dolů do Vincennes, pane hrabě, a ptejte se tamějších lidí, kde mají vlast a odkud pocházejí. Každý z nich má jiné zvyky, každý se sem stěhoval s jinými nadějemi. Jsou tu lidé, které vyhnala z domova nouze, bída nebo zvůle jejich knížat, jsou mezi nimi podezřelí, kteří museli prchat před zákony a před soudy, lidé plní naděje a lidé, kteří se jakékoli naděje už vzdali. A nejsou to příslušníci jediného národa — a i kdyby byli, stejně by mezi nimi vládl divoký zmatek, v němž se jen těžko dělá pořádek. Ale v tomhle malém, nepatrném hnízdě najdete Francouze, Italy, Angličany, Iry, Skoty, Švédy, Holanďany, Němce, prostě všechno, všechno, jen žádnou jednotu, žádný řád, žádný národ. Každý tu myslí jen na sebe, na to, jak zbohatnout, jak co nejrychleji nahrabat peníze. Jeden nedůvěřuje druhému — a jak by také mohl?

Indiáni však žijí tak, jak žili celá staletí, žijí s přírodou, s ročními obdobími, se svými bohy. Oni jsou opravdu civilizovaní, oni tvoří národ, který žije podle svých dávných řádů.

Mají své staré posvátné zvyky — a jen hlupák by tyto zvyky mohl pokládat za dětinské —, mají své sagamory, kteří spravují jejich obce a pečují o ně, mají své mudrce i své lékaře; ve válce mají své důstojníky a generály, kteří dostávají pravomoc jen v době války, jinak ne, mají své lázně a sauny, věří na Velkého dobrého ducha, který stvořil tento svět.

A především — žijí tak, jak myslí. Nikde není zřejmá propast mezi jejich životem a jejich náboženstvím.

My jen kážeme: Miluj bližního svého jako sebe samého. A pak ho chladnokrevně zavraždíme.“

„Oh,“ ušklíbl se znovu Volney, ale posměšný tón se mu už nějak nechtěl dařit; všechno ho znepokojovalo, ba téměř dojímalo, to se dalo těžko zastřít. „Oh, jaký snílek je pan guvernér!“

„Jen se posmívejte, hrabě,“ přerušil ho Američan. „Dobře vidím, že vám není do žertů.

Ale teď už se musím dát do práce.“

Uklonil se.

„Omluvte mě, občane Volney! Brzy vám budu znovu k službám.“

Hrabě se díval za odcházejícím s podivnou grimasou ve tváři; oslovení „občane“ tedy přece jen zapůsobilo.

Pak sepjal ruce, či spíš jen konečky prstů, a zadíval se do prázdna. Začal si hvízdat písničku, vstal, přistoupil k oknu a vyhlédl ven. Tam dole u řeky ležela bědná osada, tam také byla i takzvaná pevnost, jednoduché opevnění obklopené sotva dva metry širokým příkopem naplněným vodou a obehnané hradbou ze zašpičatělých kůlů, o něco vyšších než dospělý člověk. Proti indiánskému útoku by se snad tahle pevnůstka dokázala ubránit. Volney se díval, jak dole plyne Wabash; ve Francii by už asi mluvili o veletoku, vždyť řeka byla tady u Vincennes dobrých dvě stě metrů široká, a přece až k jejímu ústí do Ohia to bylo stále ještě víc než sto kilometrů. Samo Ohio bylo však jen jedním z přítoků Mississippi. Jak ohromný musel být tedy Otec řek!

Všechno v téhle zemi bylo ohromné. Roviny, řeky, jezera veliká jako moře, letní parna i zimní mrazy, mračna komárů i stáda zvěře, nekonečné lesy a stejně nekonečné prérie. Ne, tahle země se Francouzi nezamlouvala, byla mu cizí a nepřátelská.

Mým otcem je nebe…

Druhého dne ráno přinesl posel guvernérovi zprávu, že se šavanský náčelník zanedlouho dostaví na smluvenou schůzku. Harrison dal přinést před vchod do svého domu židle i dva stoly, u nichž měli sedět tlumočníci a zapisovatelé. Požádal několik důstojníků, aby se jednání zúčastnili jako svědkové, a Šavanova proslulost sem přilákala i mnoho vincenneských občanů. Guvernérovi by bylo milejší, kdyby sem byli nepřišli, protože takhle se přece jen musel obávat, že dojde k nepříjemnostem. Tihle „svobodní Američané“ totiž nevěděli, co je to kázeň, a z neuvážených slov nebo výkřiků by mohlo snadno dojít ke zmatkům, k hádce, nebo i k přestřelce. Nemohl si však dovolit zdejší muže odehnat, postaral se jen o to, aby přišli beze zbraní, vždyť i na Indiánech vyžadoval, aby své zbraně nechali v táboře, který si vybudovali před městem. Tekumseh připlul po Wabashi s čtyřmi stovkami plně ozbrojených bojovníků; celá flotila osmdesáti kánoí kotvila v malém říčním přístavu. Čtyři sta Indiánů by dokázalo bez velkých obtíží zničit město, vždyť tolik mužů v celém Vincennes ani nebylo a z těch, kteří tam žili, by jistě tři čtvrtiny uprchly při prvním poplachu. Byl však mír a Harrison nepatřil mezi bázlivce. A přece ukryl ve svém domě ozbrojenou stráž v počtu dvanácti mužů pod velením důstojníka, to pro všechny případy.

Když guvernér spatřil, že náčelník se svým průvodem kráčí vzhůru na pahorek, vyšel před dům. Tekumseh měl s sebou asi čtyřicet průvodců. Na první pohled Harrison poznal, že Indiáni jsou ozbrojeni. Okamžitě vyslal náčelníkovi vstříc kapitána Floyda, aby vyřídil, že přece bylo dohodnuto, že Indiáni přijdou beze zbraně.

Tekumseh důstojníkovi klidně odpověděl, že guvernér o to sice žádal, ale že on i jeho druhové jsou svobodní muži, kteří jsou zvyklí nosit zbraně. Že prý nemusí guvernéra poslouchat a dohoda prý nebyla uzavřena žádná.

Důstojník se ještě jednou pokusil přimět Tekumseha k tomu, aby odložili zbraně, ale náčelník to chladně odmítl.

Během této rozmluvy kráčeli Indiáni mlčky dál za Tekumsehem, který šel spolu s kapitánem v čele celého oddílu.

Po svahu vzhůru přicházelo současně s Indiány i několik mužů z Vincennes; zaslechli rozhovor vedený v angličtině a to, jak Tekumseh prohodil, že jeho tomahavk je zároveň dýmka míru, a že přece doufá, že té dnes bude zapotřebí.

Při těchto slovech pozvedl sekyru s lehkou obsidiánovou čepelí nasazenou na dlouhém a tenkém topůrku a ukázal na hlavu dýmky. Kapitán Floyd viděl, že je to stará, náramně pečlivě provedená indiánská práce, drobné umělecké dílo z hikorového dřeva, ovinuté a zesílené pomalovanými proužky kůže, ozdobené peřím; opravdu spíš nástroj pro slavnostní vyjednávání než zbraň. A tak se upokojil.

To však se nedalo říct o Tomu Glennovi, který se spolu s M’Caughanem, Shannonem a několika dalšími muži rozhodl, že u tohohle jednání nesmějí chybět. Poznal toho zatraceného rudocha, který mu tenkrát, před lety, poprvé zkazil obchod s kožešinami a s whisky.

Tommy Glenn se rozzuřil. Přistoupil ze strany k Tekumsehovi, poklepal mu na rameno a nabízel mu s předstíranou laskavostí: „Ať si můj bratr vezme tuto dýmku, pak nebude potřebovat tomahavk.“

Indián se zprudka obrátil k mluvčímu, sotva se Glenn dotkl jeho ramene, a podíval se na obchodníka svýma černýma očima, v nichž se objevily plaménky. I on hned Glenna poznal.

Tlustý Glenn mu s nestydatým úsměvem podával dýmku, špinavou, špatné vyřezanou obyčejnou dýmku s ožvýkaným náustkem a prasklou hlavičkou, jen ledabyle staženou drátem. Šavan se díval střídavě na dýmku, kterou mu běloch strkal pod nos, a na obchodníka, který nevyhlížel o mnoho čistěji než jeho kuřácký nástroj. Pak sáhl palcem a ukazováčkem po nabízeném váčku s tabákem, podržel jej daleko od těla, prohlédl si jej s opovržením ještě jednou a hned ty špinavé krámy odhodil prudce do blízkého křoví, jen taktak, že nezasáhl Glenna do hlavy. Při tom vyrazil zlostný chrčivý zvuk. Vzápětí přikročil ke Glennovi a zeptal se ho plynnou angličtinou:

„Říkáš mi ,bratře‘. Jak přišel náčelník Šavanů k takovému příbuzenskému svazku s tebou?“

Ať už to způsobily Tekumsehovy oči, nebo pověst, která ho už několik let provázela jako bouře — vždyť opravdu jako bouřkový mrak visící nad hlavami hraničářů, z něhož se však dosud nerozpršelo, leželo město Ten-skva-ta-va v lesích na severu —, nebo jen ten jediný krok, který Indián udělal — Glenn couvl, zvedl ruce k obraně a řekl ustrašeně a zároveň drze:

„No, od praotce Adama, aspoň od Adama jsme přece všichni příbuzní.“ A stáhl se rychle ještě o hezký kousek dozadu, třebaže ho Šavan vůbec neohrožoval.

„Tekumseh je Dobrému duchu vděčný za to, že to není bližší příbuzenství,“ zavolal za ním Indián. Pak se obrátil ke kapitánu Floydovi, který stál vedle a usmíval se, a hlasitě dodal: „A big baby, a dirty big baby. — Velké nemluvně, špinavé velké nemluvně.“

I Benjamin Shannon to však zaslechl a od této chvíle získal Glenn svou přezdívku: Dirty big baby.

Indiáni pokračovali v chůzi, o odložení zbraní už nepadlo ani slovo.

Šli volně a polohlasně spolu rozmlouvali, někteří kráčeli úplně tiše vzhůru po mírném svahu, náčelníci Dakotů šli vedle sebe: Ongpatonga a Mataton, Tinthon-ha a Peš-hi, který každý rok pobýval několik týdnů ve městě Ten-skva-ta-va, Vinemak z kmene Potavatomiů a vůdcové Otavů Kiva a Kiva-guškum, dva bratři, šli spolu s Černým ptákem, který v boji přišel o oko. Sana-mahonga, Pojídač kamenů, z kmene Vinebagů tu byl také a spolu s ním jizvami pokrytý Delavar Šingas i proslulý Vendat Stiatha, který v poslední válce zle zatápěl generálu Waynovi. Byl tu i Šavan Modrý kabát, velitel v nešťastné rozhodující bitvě proti Waynovi, Modrý kabát, který býval Tekumsehovým protivníkem a stal se pak jeho stoupencem, i když byl o hodně starší než Horský lev chystající se ke skoku.

Harrison usedl na jednu z židlí rozestavených před jeho domem, usedl v půlkruhu svých důstojníků, soudců a významných občanů města Vincennes. Před ním v trávě seděl Indián, který byl ve vládních službách a jmenoval se Vinemak, tedy stejně jako náčelník Potavatomiů. Tento Vinemak, prérijní Indián, oznamoval guvernérovi polohlasitě jména náčelníků a Harrison vycítil už ze zvuku těchto slov, jak rudochův údiv stále vzrůstá.

„Otče guvernére, velcí, slavní náčelníci — a jdou za Horským lvem — Dakotové, Vinebagové, Vendati, Otavové, Utagamiové, Lenapové, Miamiové, Veové, tamhle dva tři Potavatomiové, Senekové — velcí náčelníci, mnoho per, mnoho kožešin, mohutné zbraně — a tamhle Čipevajové, Kríkové, náčelník Čiroků Kulatá noha. Ohromné shromáždění, otče, mluvit moudře, opatrně. Válka ne, nikdo nemá válečné barvy, bez obav, všichni pokojní.“

Tak mluvil Vinemak. A přece cítil guvernér v jeho slovech víc než pouhé překvapení. Byl v nich i neklid.

Harrison se naklonil k Volneymu:

„Nu, hrabě, jsou to stejní špinaví opilci jako ti, které znáte z uliček ve Vincennes?“

„Dejte jim pálenku, a uvidíte, jak se změní,“ navrhoval Francouz. „Ale co to? Zastavili se? Copak nepůjdou dál?“

I Harrison si toho všiml. Viděl, jak Indián kráčející vedle Floyda ukázal rukou na hustou skupinu stromů poblíž guvernérova domu, jak tím směrem ukazuje stále znovu, jak mu kapitán něco vysvětluje, ale jak Indián vrtí odmítavě hlavou. Nakonec opustil kapitán skupinu náčelníků a vyšel sám s rozpačitým, ale současně s nazlobeným výrazem ve tváři po svahu nahoru a zamířil ke guvernérovi, zatímco Indiáni stáli a čekali.

Tekumseh prý prosí guvernéra, aby přeložil jednání do stínu tamhletěch platanů. Indián prý miluje stromy a zpěv ptáků v lese, který prý rozradostňuje srdce i slova.

Harrison se ohlédl po svých sousedech, Volney se hlasitě zasmál, genreál Gibson, starý důstojník milice, který tu ve Vincennes měl pozemky a dům, bručel něco o nestoudnosti, soudcové a důstojníci byli buď úplně ohromeni, nebo zuřili. Guvernér si klidně prohlížel jednoho po druhém, potom vstal a poručil, aby přenesli židle pod označené stromy. Bylo to asi sto metrů od místa, kde běloši až dosud seděli. Harrison se dal do hovoru s Francouzem a zamířil směrem k platanům. Stráž zůstala v domě. Ostatní běloši ho následovali, zaraženi, rozhněváni, někteří i trochu poděšeni. Diváci už začínali povykovat a dávat najevo svou nelibost; okamžitě však zmlkli, když se guvernér zastavil a mlčky se k nim obrátil.

Harrison pociťoval silné napětí, ale ani v nejmenším to nedal najevo. Jeho opálený, hnědý obličej byl klidný, jeho pohyby byly volné. Věděl, že ho Indiáni bedlivě pozorují, třebaže se tvářili, jako by ho vůbec neviděli.

Sluhové rozestavili židle i stoly znovu do půlkruhu, guvernér se posadil a s ním i mužové z jeho okolí. Když se náčelníci přiblížili, Harrison vstal a pozdravil je smeknutím klobouku, kdežto Indiáni zdvihli obě paže a prázdné dlaně obrátili směrem ke guvernérovi. Tohle bylo u všech kmenů znamení míru. Tato chvíle byla plná slavnostního napětí.

Harrison si znovu nasadil klobouk a řekl tlumočníkovi, aby Tekumsehovi sdělil, že on, guvernér, nepočítal s tak početným doprovodem, a že tedy nemá pro tolik náčelníků místo. Prosí proto Tekumseha i jeho průvodce, aby se posadili, pokud pro ně budou stačit židle.

Tlumočník řekl Tekumsehovi:

„Váš otec vám dovoluje, abyste se posadili; nečekal tolik náčelníků…“

Jenže Šavan ho rázně a hrdě přerušil:

„Mým otcem je nebe, mou matkou je hlína této země. Na její hrudi chci odpočívat spolu se svými bratry. Ale ať bílý muž, který mluví naší řečí, překládá slova svého pána věrně. Tekumseh rozumí řeči Dlouhých nožů a přeje si přesné zprávy.“

Sedl si do vysoké trávy a kolem něho se usadili náčelníci.

Guvernér se zeptal tlumočníka, co se zas vlastně stalo, a tlumočník mu to rozpačitě vysvětlil.

Harrison, který Tekumseha tohoto horkého červnového dne spatřil poprvé, byl uchvácen důstojným klidem, který vyzařoval z náčelníkovy bytosti. To, co tušil, se hned v prvním okamžiku potvrdilo. Před ním tu seděl muž, který potají řídil všechen ten neklid, pohyby, shromažďování i vyjednávání všech rudochů na indiánském území. Guvernér předtím už často musel jednat s Ten-skva-ta-vou a ješitný a zároveň podlézavý, vychloubačný a skrytě hrozící způsob prorokova vystupování, jeho lstivá protřelost i jeho hloupá neomalenost přivedly tohoto inteligentního Američana, pocházejícího ze staré virginské rodiny, brzy k názoru, že to není Ten-skva-ta-va, kdo přiměl rozvážné náčelníky tolika kmenů k tomu, aby vstoupili do jeho svazu. Také indiánští agenti se už častěji zmiňovali o prorokově bratru, ovšem jak se věci doopravdy mají, to neprohlédli.

„Mluvíte-li anglicky, náčelníku, rád k vám budu mluvit přímo, bez téhle okliky,“ řekl Harrison a obrátil se k Tekumsehovi. Indián mu však se zdvořilou neústupností odpověděl svým vlastním jazykem: „Moji bratři mají slyšet všechno, co říkám. Tekumseh prosí, aby ses s ním domlouval prostřednictvím tlumočníka.“

Harrison pokrčil s politováním rameny; celé jednání by bývalo snazší, kdyby spolu mohli mluvit anglicky. Ale nezbývalo nic jiného než ustoupit. S údivem si guvernér uvědomil, že už to vlastně bylo podruhé. Zároveň mu bylo jasné, že si tím náčelník zajistil podstatnou výhodu. Vždyť vyslechne protivníkova slova nejprve v bělošské řeči a pak ještě jednou, ve své mateřštině. Získá tak čas na rozmyšlení. Přitom však byl natolik velkomyslný, že tuto svou výhodu guvernérovi nezamlčel. Nikdo ho přece nenutil, aby se přiznal, že rozumí anglicky.

„Tekumseh žádal, aby se mnou mohl mluvit. Jsem připraven ho vyslechnout,“ řekl tedy Harrison. Jindy se pokoušel získat si Indiány přátelským chováním, zdvořilostí a srdečnými slovy, teď však, aniž si toho byl vědom, mluvil spíš zdrženlivě, snad až trochu stroze. Rozmrzele se v duchu ptal sám sebe, má-li si dát tímto člověkem i nadále předpisovat způsob jednání.

Zrozenci země jsou jeden národ!

Tekumseh nyní povstal a zraky všech přítomných se upřely na něho. Diváci a posluchači se sem tlačili ze všech stran. Tak tohle byl ten bratr šavanského proroka. Stál tu před nimi, volný, štíhlý, vzpřímený, s nahým trupem, jinak byl oblečen do obvyklých indiánských kožených leggin, za opaskem měl vrhací nůž a tomahavk, šperky nenosil žádné. Klidně se rozhlédl, jako by vůbec nebyl v rozpacích, na rozdíl od jiných indiánských náčelníků při podobných příležitostech. Začal mluvit a zvučná slova jeho řeči se temně rozléhala nad prostranstvím. Mluvil plynně, nezakoktával se, nepřerušoval proud své řeči, myšlenky se mu jen hrnuly, mluvil se střídmými gesty, a přece s vášnivým vzrušením. Čas od času se odmlčel, ovšem jen proto, aby dopřál tlumočníkovi čas na překlad. Pak stál a pozorně poslouchal, jen občas opravil překladatele několika slovy.

Za ním seděli v půkruhu náčelníci. Měli drsné obličeje, tvrdé rysy, jasné, bystré oči. Muži, kteří lovili jeleny, bizony a medvědy, muži často plující po hladinách řek a jezdící na koních seděli teď na přinesených bizoních nebo losích kůžích, kouřili dlouhé dýmky, a když Tekumseh mluvil, pozorně poslouchali s lehce předkloněnými hlavami. Guvernér mohl postřehnout, jak jejich tváře při některých pasážích náčelníkovy řeči zlobně zkameněly, jak v jiných místech kývali na souhlas a jak jim pak vášní zaplály oči. A přece dokázali mlčet, neozval se ani potlesk, ani povyk, ani smích, ani hlučný souhlas; nikdo ho nepřerušoval výkřiky; to se na shromáždění „svobodných“ Američanů stávalo téměř pravidelně.

Tichá, naléhavá, téměř děsivá síla vyzařovala z tohoto mlčenlivého zástupu odhodlaných, chladnokrevných mužů a z jejich řečníka, jemuž slova plynula z úst jako mohutný proud, drsně, hlasitě, velitelsky a vášnivě.

Mluvil o tom, že guvernér zakoupil pro Dlouhé nože pruh země u Wabashe; prodávající stranou byl náčelník Kožený ret, rodilý Šavan, kterého mezi sebe přijali Vendati. Náčelník Kožený ret však neměl právo tuto půdu prodávat.

„Naše kmeny se usnesly, že žádný náčelník, žádná vesnice, žádný rod ani žádný kmen už nesmějí prodat Dlouhým nožům ani kousek země, jestliže k tomu nedají svolení spojené poradní ohně Zrozenců země. Zrozenci země tvoří jediný národ. Mají stejnou barvu kůže i stejnou barvu vlasů. Půda v této zemi nepatří žádnému jednotlivému náčelníkovi ani žádnému kmeni, patří národu Zrozenců země. Usnesli jsme se zapálit velký poradní oheň, u něhož bude mít každý náš kmen své místo.

Sagamore Kožený ret byl starý a chytrý muž. Věděl, na čem se jeho lid usnesl. Byl však Tekumsehův nepřítel, a aby mu dokázal, že se ho nebojí, prodal část území, na němž žijí Vendati. To však jako všechny části tohoto území patří všem Zrozencům země. Vždyť přece ne některému jednotlivci, ale celému národu Zrozenců země daroval Velký duch, jenž stvořil svět, tuto velkou a nádhernou zemi. A sagamore Kožený ret, stařec, který měl myslet na svůj lid, prodal část země, jež mu byla jen svěřena, Dlouhým nožům.

Sagamore Kožený ret je mrtev. Podstoupil trest za svůj čin.

Tekumseh vyslal muže z rodu, z něhož pocházel i Kožený ret, dopřáli náčelníkovi čas, aby mohl zazpívat zpěv umírajících, a pak ho zabili. Tak se usnesl poradní oheň ve městě Ten-skva-ta-va. Náčelníkovo tělo bylo pochováno do země.

Kožený ret je mrtev a smlouva, kterou uzavřel s tebou, guvernére Harrisone, byla zabita spolu s ním.“

Tlumočník překládal a Tekumseh poslouchal. Harrison nedokázal potlačit výkřik nelibosti, vždyť on sám vyjednával s tím starým lišákem Koženým rtem, který byl od útlého mládí chromý, a přece měl stále obrovský vliv na všechny rudochy. Zřejmě doufal, že tento svůj vliv ještě zvětší, když se dá adoptovat kmenem Vendatů, věřil, že bude moci působit na Šavany i na Vendaty zároveň.

„To byla vražda!“ vykřikl generál Gibson s rozhořčením.

Tekumseh to zaslechl a pohlédl na rušitele s mrazivým pohrdáním ve svých bystrých temných očích. Pokračoval však ve své řeči.

„Sagamore Kožený ret byl odsouzen a je mrtev. Soud jeho lidu mu určil takový trest, jaký si zasloužil. A tak se povede každému, kdo jako Zrozenec země bude jednat proti svému národu. Vždyť my jsme Metogtheniakové, synové vyrostlí z této půdy. Nebe nad touto zemí je naším otcem, půda této země je naše matka, jen my jsme Zrozenci země, jen nám daroval tuto zemi Dobrý duch.

Běloši nám ukradli naši půdu, uloupili nám ji, vraždili nás, pálili naši úrodu, dělali z nás uprchlíky a lidi bez domova.“

A teď přišlo strašné účtování. Celou hodinu vypočítával Šavan smlouvy, které bílí vetřelci Zrozencům země vnutili, dokázal, jak každá z nich byla ze strany bílých porušena, jak místo ní byly vypracovány nové smlouvy a jak titíž bílí muži, kteří je uzavírali, je za krátký čas roztrhali na cáry.

Bylo to bezohledné, strašné účtování. Tento Indián stál před více než stem bílých mužů, před ním leželo pevnostní město Vincennes a za ním se tyčila celá ta podmaňující moc sedmnácti poradních ohňů Spojených států. Tady však stál jediný Indián, měl za sebou jen čtyřicet mužů a křičel na shromáždění nadutých soudců, omezených důstojníků, podvodnických obchodníků s kořalkou, brutálních lovců, bodrých osadníků a farmářů, kteří však o dějinách této země neměli ani potuchy, křičel na tuto podivnou směsici lidí ze všech národů bílé rasy, křičel jim do tváří své žaloby.

Tlumočník překládal, zakoktával se a váhal, a když chtěl některé výrazy zmírnit, vpadl mu Indián do řeči a opravil ho. Tváře bělochů se stále více chmuřily, běloši začínali reptat a tiše hrozit, ale Šavan jen zvýšil svůj burácivý hlas, rozhlédl se po davu, který neuznával žádný řád, žádné zákony a který jen taktak držel pohromadě, a jeho hřmící slova zas všechny muže utišila.

Za ním seděli ozbrojení náčelníci, zatímco běloši si uvědomili, a nebylo jim přitom zvlášť dobře, že s sebou žádné zbraně nemají. Museli tedy být zticha, museli si tohle všechno vyposlechnout. Kromě toho dole pod městem tábořilo ještě čtyři sta dalších indiánských bojovníků! Oh — Tekumseh dobře věděl, co dělá, když je přivedl s sebou. Přijel, aby vznesl žalobu, ale ne aby strpěl nějaké násilnosti.

„Mluví k vám Zrozenci země, poslouchejte, Dlouhé nože. Čtu ve vašich tvářích nenávist. Proč tak nenávidíte Zrozence země? Za to, že vašim otcům přinesli kukuřici a ryby a maso, když hrozilo nebezpečí, že bledé tváře umřou hladem? Za to, že o vás pečovali, když vás našli nemocné v lesích? Za to, že vám stále znovu a znovu rozdávají svou půdu?

Šavan vám poví, proč nenávidíte Zrozence země.

Nenávidíte nás, protože jste nás zavraždili. Protože jste zabili naše duše, otrávili naše těla, protože jste nám přinesli své nemoci, neřesti, svou lakotu; protože víte, že jste si své mírové smlouvy vynutili násilím. Donutili jste nás říkat ,ano‘ a stvrzovat smlouvy posvátnými znaky našich rodů. Ale byli jste tak lakotní, že jste se nemohli ani dočkat, až se postavíme proti násilí a smlouvy porušíme. Ne, vy sami jste je porušovali, stále znovu. Nenávidíte nás, spíláte nám, protože jste se dopustili všech těchto zločinů a protože musíte obelhávat a podvádět své vlastní duše, vždyť by vás zahubilo vaše vlastní svědomí, pronásledovalo by vás bez ustání jako dravá zvěř, kdybyste nás sami před sebou neoznačovali za vrahy, zloděje a zbabělce.“

Účinek těchto slov byl nepopsatelný. Guvernér seděl zabořen hluboko do svého křesla, poslouchal tlumočníka a poprvé v životě slyšel, jak nějaký Indián vyslovuje myšlenky, které trápily i guvernéra. Jen s vypětím sil se přemáhal, aby mu nepřikyvoval. A přece jen to asi udělal, protože když se podíval na Tekumseha, spatřil něco jako nedůvěřivý úžas v jasném a hrdém obličeji tohoto rudocha. Bylo to jako dialog mezi nimi, dialog z očí do očí; opatrný, navenek chladný, přemýšlivý, a přece souhlasný ze strany guvernéra, nedůvěřivý, obranný, a přece jako prozářený blesky na straně Indiánově.

Ale ostatní běloši? Zrudli v obličejích, reptali, hádali se, křičeli a šermovali rukama, nadávali a povykovali, náhle však všechen hluk ustal, protože tlumočník začínal další větu a tu chtěli slyšet. Ale než ji stačil dokončit, už se to zase rozhučelo jako rychle se blížící bouřka, když hřmění stále sílí. A přece se nikdo neopovážil přejít od hrozeb ke skutkům, vždyť rudoši měli zbraně, kdežto běloši ne. Důstojníci sedící vedle Harrisona, původním povoláním farmáři, majitelé pozemků, ale také advokáti a jiní, byli sice zdrženlivější než ostatní, ale i v jejich tvářích se zračilo pobouření. Soudcové doráželi slovy na guvernéra, ten však seděl hluboko zakloněn, jakoby ponořen do svého křesla, a poslouchal tlumočníka, poslouchal hluk davu a probíral se ve svých myšlenkách.

Tekumseh pokračoval ve své řeči vždy okamžitě, jakmile tlumočník skončil. A třebaže nikdo z bělochů jeho indiánské mluvě nerozuměl — nanejvýš tu mohlo být jen pár obchodníků s kožešinami, kteří snad chápali smysl jednotlivých slov —, třebaže pro všechny ostatní neznamenala Tekumsehova řeč o mnoho víc než divoký hukot potoka, který hrozí, že vystoupí z břehů, přece jen umlkali, uklidňovali se, napjatě poslouchali, sledovali jeho gesta, dívali se do té živé, zářící, vzrušené tváře, slyšeli, jak jeho slova chvílemi slábnou, ale pak zase sílí a duní, hleděli na Indiány sedící za ním, pozorovali, jak se jim na lícních kostech napínají obličejové svaly, jak jim temně žhnou oči nebo jak ukrývají jejich plameny pod sklopenými víčky. Běloši nedokázali tajemné hrozbě tohoto divokého, a navenek přitom tak klidného pohledu uniknout, poslouchali a mlčeli — i oni teď už konečně mlčeli — a netrpělivě čekali na tlumočníkův překlad.

Tlumočník měl těžký úkol. Řeči indiánských náčelníků většinou bývají plné stejných výrazů; i velcí řečníci mezi nimi mluvívali důstojně, zvolna, slavnostně, dělávali dlouhé přestávky mezi jednotlivými větami, kdy si řečník pečlivě rozvažoval svá další slova a pokoušel se je co nejlíp zformovat.

Tekumseh však mluvil plynně, hbitě, sled jeho myšlenek ho rozpaloval a unášel, mluvil ve stále nových obrazech, které mu bez přestání přicházely na mysl, a tlumočník, který pokládal za svou mateřštinu jak šavanštinu, tak angličtinu — vždyť prožil mezi Šavany řadu let —, se později přiznal, že mu připadalo mimořádně obtížné vystihnout mocný vzlet Tekumsehových myšlenek a správně přeložit jeho slova.

Indián se blížil k závěrečnému shrnutí.

„Zrozenci země jsou jediný národ. Usnesli se, že zasednou kolem jediného poradního ohně a tento oheň má hořet u řeky Tippecanoe ve městě Ten-skva-ta-va.

Chce-li Sedmnáct poradních ohňů uzavřít smlouvy, musí se tyto smlouvy uzavírat s poradním ohněm ve městě Ten-skva-ta-va. Nikdo nesmí Dlouhým nožům prodávat půdu, jen poradní oheň ve městě Ten-skva-ta-va. To je náš nový zákon.

Sagamore Kožený ret je mrtev. Smlouva, kterou uzavřel, je mrtva a Dlouhé nože nepřevezmou do vlastnictví půdu, kterou jim Kožený ret prodal.

Zrozenci země chtějí žít ve své vlasti a Dlouhé nože ať zůstanou na území, kde žijí dnes. Národ Zrozenců země už nechce dál ustupovat, chce však žít s bílými muži v míru.

Tekumseh je připraven vykouřit dýmku míru a uzavřít smlouvu. Poradní oheň ve městě Ten-skva-ta-va chce na věčné časy opatrovat vampum míru. Chceme navěky zakopat do země sekyru, která přináší válku, chceme ji zakopat tak hluboko, aby ji už nikdo nenašel. Dlouhé nože si mohou vybrat, má-li k nebi stoupat kouř míru, nebo pára z čerstvě prolité krve.“

Posadil se znovu do trávy. Běloši s napětím poslouchali tlumočníka. Tentokráte zavládlo hluboké ticho. Teď musel Harrison odpovědět? Co asi řekne?

Mluví Dlouhé nože jedinou řečí?

Guvernér nikterak nespěchal. Zamyšleně seděl ve svém křesle, mlčel a hleděl stále před sebe, i když už tlumočník dávno skončil svůj překlad. Indiáni kouřili a tvářili se lhostejně. Když Harrison konečně vstal, zahájil svou odpověď pozdravem určeným všem přítomným náčelníkům. Ujistil je, jak ho těší, že může ve svém městě uvítat tolik slavných bojovníků. I on mluvil hlasitě a plynně, jenže jeho řeč byla vlídná, pokojná, umírněná.

Pak začal odpovídat Tekumsehovi. Prohlásil, že není pravda, že Indiáni tvoří jediný národ. Tvrdil, že kdyby byl Velký duch chtěl, aby byli jedním národem, proč by jim asi dával různé jazyky, takže se teď nemohou často mezi sebou domluvit bez tlumočníků.

Vtom jej Tekumseh přerušil, třebaže to bylo proti všem indiánským zvyklostem. Usmál se a řekl hlasitě:

„Mluví Dlouhé nože jedinou řečí? Cožpak nemluví Angličané jedním jazykem a Francouzi jiným? A co Němci, Švédové, Holanďané? A mnoho dalších bělošských kmenů? A přesto sedíte všichni kolem jediného poradního ohně a říkáte, že jste jediný národ.“

Tekumseh mluvil anglicky. Muži, kteří poslouchali guvernérovu řeč, překvapeně vzhlédli. Takovéto znalosti, takováto schopnost argumentace, to bylo u Indiánů naprosto neobvyklé, ti se v bělošských záležitostech zpravidla vůbec nevyznali. I Harrisona to udivilo. Nevěděl, co by měl na tuto námitku odpovědět, ostatně se ani pořádně odpovědět nedalo. Rudoch měl pravdu.

Harrisona to rozzlobilo. Jeho prestiž pořádně utrpěla. Rudoch si ho dovolil přerušit. Tohle si jako guvernér rozhodně nesměl nechat líbit!

Ještě horší však bylo, že musel proti svému vlastnímu přesvědčení hájit nepoctivou věc. Tón jeho řeči se zostřil, bylo v ní slyšet netrpělivost. Tekumsehovu poznámku přešel bez povšimnutí a pokračoval. Chtěl se přesvědčit, jak daleko bude moci jít.

„Vidím tu před sebou mnoho náčelníků. Mocný národ Čipevajů, Dakoty — proslulé bojovníky ze západních prérií, náčelníky Miamiů i Leni Lenapy, kterým lesní kmeny prokazují úctu a posílají jim takové dary, jaké posílají vnukové svým dědům, šlechetné Vendaty, dokonce i muže z kmene Seneků, který je členem svazu šesti národů, a tihle všichni náčelníci dopustí, aby za ně se mnou mluvil nějaký Šavan? Kdopak jsou Šavani? Malý kmen bez vlasti, který miluje toulavý život. Nejprve žili u slaného moře, pak na území Kríků, později v Kentucky, pak u Sciota, teď jsou rozptýleni ve třech vesnicích, které leží daleko jedna od druhé. Kdepak zůstal jejich sagamore Kata-he-kasa? Proč chybí v této náčelnické radě? Že by kmeny přece jen nebyly tak zcela jednotné, jak mi tu tvrdí Tekumseh?

Tekumseh žádá, aby naše vláda vrátila území, které zakoupila od Koženého rtu. Mají snad Šavani na toto území nějaké právo? Mají vůbec nějaký nárok na zemi kolem Wabashe a na březích jezer? Žijí tu přece jen jako hosté Miamiů, tu zemi dokonce ani nekoupili, jako to udělaly Dlouhé nože. Vláda Sedmnácti poradních ohňů na tuto zemi právo má, kdežto Šavani nikoli.“

Při těchto slovech Tekumseh, který postupně ztrácel klid a rozvahu a který po celou tu dobu na guvernérovi visel očima, prudce vyskočil. Zvedl ruku, nebojácně přerušil guvernéra podruhé a začal hlasitě a vášnivě řečnit. Přeložil svým druhům Harrisonova slova a guvernér se mohl sám přesvědčit, jak nehybné tváře náčelníků ožily zlostí, jak se zbrázdily nenávistí a pobouřením. Harrisonův pohled padl na Vinemaka, který stále ještě ležel před ním v trávě a který náhle vzrušeně začal hmatat po pistoli. Generál Gibson se obrátil ke kapitánu Floydovi: „Ti chlapi mají něco za lubem. Měli jsme si sem přece jen vzít s sebou stráž.“ I mezi posluchači, kteří tu postávali kolem, propukl neklid, někteří si dokonce začali lámat klacky a větve, jiní se pokoušeli nenápadně ztratit mezi keři a stromy.

Tekumseh však řečnil a jeho hlas nabýval na síle:

„Bratři, vždyť je to pořád stejné. Všechno, co řeknou, je lež. Mají prý právo na naši zemi, pokoušejí se poštvat Čipevaje a Dakoty proti Šavanům.“

Položil ruku na tomahavk.

„Nanabozho, vyslyš žalobu svých dětí. Svěř nám svůj luk, ó Manitou!“

Čtyřicet náčelníků rázem vyskočilo, bojovníci, lovci, jezdci, trapeři, všichni divoce vzpínali paže vzhůru k nebi a opakovali Tekumsehovo volání:

„Nanabozho, vyslyš žalobu svých dětí! Svěř nám svůj luk, ó Manitou!“

Bylo to vzývání nejvyššího boha, byla to divoká prosba o pomoc, o přispění, žaloba vysílaná k nebesům, hořká a vášnivá obžaloba, kterou vznášeli tito tvrdí bojovníci, vzdorná, divoká, hrdá obžaloba.

Běloši to však pochopili úplně jinak. Ozval se pronikavý výkřik, jakýsi muž v černých šatech vyskočil a zděšeně utíkal ke guvernérovu domu, v běhu stále křičel a jeho dlouhý černý kabát za ním divoce vlál. I z ostatních naslouchajících občanů se mnozí dali s křikem na útěk, Tommy Glenn byl jedním z prvních, další ho následovali. Ostatní však, třebas bezbranní, se shlukli kolem guvernéra, který vstal a vytasil kord; i ostatní důstojníci tu stáli s tasenými kordy. Občané z Vincennes, pokud neprchli, se chápali kamení, lámali větve ze stromů a přidávali se ke skupině důstojníků.

Z Harrisonova domu sem poklusem přibíhala stráž, důstojník, který jí velel, vydával v běhu rozkazy. Jakmile vojáci doběhli, postavili se vedle guvernéra a nabili pušky.

Indiáni sledovali celý ten poplach s údivem v očích. Tekumseh pokynul a všichni rudoši se posadili znovu do trávy, jen on sám zůstal stát a díval se na bělocha s úsměvem, z něhož Harrison vyciťoval zjevný posměch.

Na důstojníkův pokyn vojáci zalícili, ale vtom zahřměl Šavanův hlas: „Jestli vystřelíte, vzplanou domy ve vašem městě a jeho ulicemi poteče krev mužů!“

I Harrison však zaslechl povely rozčileného důstojníka a rázně poručil, aby vojáci sklonili zbraně. Ihned uposlechli.

Najednou se rozhostilo tíživé ticho. V korunách platanů šuměl vítr.

Tekumseh zlehka pozvedl ruku. „Slyší bílí muži, jak zpívají ptáci? Nikdo z nás nemyslel na boj.“

Harrison se rozkřikl:

„Hrozili jste nám násilím, a teď to chcete zapřít. Tekumseh i náčelníci přišli jako vyslanci, jsou pod ochranou poradního ohně, proto mohou svobodně odejít.

Nejsem však zvyklý vyjednávat s rušiteli míru, s lidmi, kteří při poradách sahají ke zbraním. Jděte, půjdeme i my.“

Poručil, aby stráž setrvala na místě, sám se chystal vrátit domů. Měšťané ho následovali. Generál Gibson přikázal důstojníkům, aby se připojili ke stráži, a sám převzal velení.

Indiáni pohlíželi na Tekumseha. Ten oslovil tlumočníka v indiánské řeči, zavolal na něj tak řízný rozkaz, že ten muž bezděky vyskočil, protože byl zvyklý vstávat vždycky, kdykoli ho oslovil někdo z nadřízených.

„Věrně přeložíš guvernérovi, co jsme tu před chvílí volali. Život mnoha mužů závisí na tvých slovech. Jdi!“ zavolal na tlumočníka.

Potom pokynul Šavan náčelníkům, ti vstali a odcházeli do svého tábora. Byli to zkušení muži, byli zvyklí na to, že Dlouhé nože vyhrožují, přerušují jednání, křičí. Tím si přece běloši vynutili už leckterou smlouvu.

Obyvatelé Vincennes prožívali horké odpoledne. Město nebylo na boj vyzbrojeno, zatímco Indiáni v táboře měli plno zbraní. Tekumseh rozestavil stráže, s ostatními bojovníky pořádal různé závody.

Za hradbami města se však usadil bledý strach. Harrison na jaře povolal dvě setniny milice, když zprávy o městě Ten-skva-ta-va, o prorokovi a o zástupech jeho stoupenců nabývaly na hrozivosti. Obchodníci s kožešinami a krčmáři nepřestávali štvát a rozšiřovat poplašné zprávy, za trochu whisky získali i pár indiánských opilců, kteří se tu potloukali po ulicích; za sklenku rumu pak takový věčně opilý prérijní Indián vyprávěl guvernérovi všechno, co si přáli ti, kteří tohle vyprávění objednali. Harrisona to všechno až dosud nevyvedlo z míry, znal přece až příliš dobře ty majitele srubů tam dole u řeky, znal i jejich lsti a podvody. A přece povolal milici. Ležela posádkou ve Fort Knoxu nad řekou Wabash, tři míle nad městem. Teď vyslal kánoi směrem proti proudu a už večer dorazila do Vincennes jedna setnina, druhá zůstala ve Fort Knoxu. I muži z Vincennes, kteří ještě podléhali branné povinnosti, byli povoláni do zbraně. To občany upokojilo.

Mezitím guvernér vyslechl tlumočníka. A ten člověk vypověděl, že podle jeho názoru Indiáni skutečně nechtěli zaútočit, že vyskočili jen proto, aby vzývali svého boha. Vyřídil Harrisonovi i to, čím ho Tekumseh pověřil.

Harrison se vyptával i Vinemaka a ten potvrzoval tlumočníkova slova. „Tak proč ses tak rozčileně hmoždil s tou pistolí?“ vyjel na něj guvernér vztekle.

„Vinemak že se hmoždit s pistolí? — Uf, Vinemak vědět. Pistol Vinemaka moc zlobit, kohoutek se nechtít hýbat, Vinemak chtít pistol dobrá udělat…,“ koktal vyděšený Indián, který guvernéra ještě nikdy neviděl takhle rozzuřeného.

Harrison měl opravdu dobrý důvod, aby se zlobil — hlavně sám na sebe. Tekumseh na něho udělal hluboký dojem, vnitřně musel souhlasit s jeho slovy, chtěl Indiána jen zkoušet. Jenže si nebyl jist, a tak mluvil ostřeji, než měl původně v úmyslu.

Kdyby byl Tekumseh chystal nějaké přepadení, byl by si počínal úplně jinak — i tohle si musel guvernér přiznat. Šavan přece nechal v táboře před městem čtyři sta ozbrojených bojovníků. Kdyby byl měl v úmyslu bělochy přepadnout, nemohlo by se mu město vůbec ubránit. Vždyť hodně přes sto vincenneských mužů pobývalo beze zbraní u Harrisonova domu a město nebylo na boj vůbec připraveno. Kdyby byli náčelníci na kopci u guvernérova domu a bojovníci dole u řeky vyrazili současně, padlo by Vincennes za malou chvíli. A že k tomu nedošlo, to mluvilo v Tekumsehův prospěch.

A co víc: Byl přece mír a Indiáni ještě nikdy nezahájili boj bez čestného vypovězení války. Harrison si sám dával vinu za to, že došlo k tomuhle nedorozumění; byl hluboce nespokojen sám se sebou. Vždyť si přál udržet mír s Ten-skva-ta-vou i s jeho bratrem. Hrozila nová válka s Anglií. Z Washingtonu dostal pokyny, aby zabránil jakémukoli střetnutí s rudochy, aby v případě války s Kanadou zůstalo pohraničí ušetřeno aspoň války s Indiány. To si přál i Harrison z celého srdce.

Tekumseh ho výslovně žádal o mír. A on, Harrison, který ještě těsně před tím hraběti Volneymu tak horoval o Indiánech, právě on propásl takovou příležitost. „Jako nezkušené děvče!“ plísnil sám sebe nazlobeně.

Harrison ztratil všechen klid, nemohl to vydržet pod střechou, vyšel před dům a procházel se v parku.

Tu spatřil, že se sem blíží Šavan Modrý kabát. Indián spěchal dlouhými kroky do kopce, a když uviděl guvernéra, hned k němu zamířil. „Tekumseh žádá o novou rozmluvu,“ vyřizoval.

Harrison si oddechl. Chvíli se ještě dohadovali, také Modrý kabát mluvil anglicky, i když jen s obtížemi, a nakonec se oba muži domluvili na nové schůzce, která se měla konat příští odpoledne.

Ať se moji bratři usmívají jako já

Rozmluva se konala na stejném místě jako předešlého dne. Když tam však dorazil Tekumseh s náčelníky, viděl, že prostranství je z obou stran obklopeno vojáky. Vznikl tím otevřený čtverec, na jehož čelní straně seděl guvernér se svým průvodem, pravé a levé křídlo obsadili příslušníci miliční setniny, druhá otevřená strana byla vyhrazena Indiánům. Tak si to alespoň Harrison naplánoval.

Tekumseh však jediným pohledem odhadl situaci a v mžiku podal bělochům důkaz o svém umění chladnokrevně a hbitě se rozhodovat. Zatímco všichni počítali s tím, že se náčelníci posadí na spodní straně čtverce, aby neměli nikoho v zádech a aby se udrželi co nejdále od nebezpečí, vykročil indiánský vůdce, zabraný v klidný rozhovor s jedním z náčelníků, rovnou dovnitř čtverce a přiblížil se ke guvernérovi tak těsně, že si spolu takřka mohli stisknout ruce. Ostatní náčelníci ho následovali a nikdo z nich ani na okamžik nezaváhal. Tady se všichni pozdravili s Harrisonem a jeho průvodci tím, že znovu zvedli prázdné ruce, a pak se mlčky posadili na zem.

Tekumseh však zůstal stát o něco déle a zavolal si k sobě jednoho Indiána, který se až doposud držel skromně v pozadí.

Bělochy tato odvaha udivila. Indiáni byli teď téměř obklíčeni vojáky z milice, a vydali se tedy zcela do guvernérových rukou. To si ovšem mysleli jen Vincenneští. Ale důstojníci protáhli obličeje; jejich důmyslný plán nebyl najednou k ničemu. Kdyby teď došlo k boji, nemohli by dát povel k palbě, vždyť každý jejich výstřel by mohl zasáhnout kamarády na druhé straně stejně dobře jako Indiány uprostřed.

Harrison si však uvědomil, že Tekumseh neměl na zřeteli jen tuhle okolnost. Kdyby rudoši vyrazili k útoku dnes, byl by jejich první obětí sám guvernér. Smekl klobouk a znovu si jej nasazoval a přitom se pořád nemohl rozhodnout, má-li rudochy vyzvat, aby se stáhli o kus zpátky. Ale cožpak měl projevit méně statečnosti než tenhle Šavan?

Harrison se tedy posadil a ponechal takové uspořádání, jaké si zvolil Tekumseh.

Zatímco ještě přinášeli židle a zapisovatelé se šeptem dohadovali mezi sebou za stoly, viděl guvernér, že Tekumseh, který seděl jen několik metrů před ním v trávě, se s úsměvem baví s jedním ze svých sousedů. Harrison však nerozuměl indiánské řeči. A to bylo dobře. Jinak by asi stěží zůstal tak klidný, jak to k jednání bylo zapotřebí. Tekumseh totiž řekl:

„Ať moji bratři poslouchají, ale ať se přitom usmívají stejně jako já. Jestliže nás Dlouhé nože napadnou, Tekumseh zabije guvernéra. Jediný šíp musí hned prvním výstřelem usmrtit bělošského náčelníka, který velí vojákům po jeho levici; Vinemak ať zastřelí náčelníka vojáků po naší pravici. Nedostávají-li tihle vojáci povely od svých náčelníků, bývají jako děti a nevědí, co mají dělat. My se pak vrhneme všichni vpravo, vnikneme do domu bílého otce a zajmeme jeho ženu a děti. Pak nás budou muset nechat odejít. Proto nikdo z vás nesmí ženám ani dětem ublížit, budou to naše rukojmí.

Moji bratři mi rozuměli. Ať teď má slova s úsměvem sdělí dál.“

Když Šavan viděl, že jsou běloši připraveni, zeptal se guvernéra zdvořile, zda už může začít. Harrison přikývl a Tekumseh vstal.

Pokročil o půl kroku, všichni ztichli, nikdo téměř ani nedýchal. Po včerejších událostech dostoupilo napětí vrcholu. Běloši věděli — a Harrison se už postaral, aby to věděli —, že se musí zabránit jakékoli roztržce, vždyť Indiáni byli stále ještě vojensky silnější než celé Vincennes. I když guvernér povolal milici, město by proti indiánskému útoku neuhájil. Byly by zničeny dřevěné domy, všechny zásoby, spousta lidí by přišla o život. Harrison vydal důstojníkům ty nejostřejší pokyny, aby udrželi co nejpřísnější kázeň. Měšťanům, kterých se tu znovu sešla celá řada, aby viděli a slyšeli průběh jednání, poručil přes všechny jejich protesty odebrat zbraně. Kromě toho je naléhavě žádal, aby zachovali naprostý klid a aby se zdrželi jakýchkoli poznámek.

Když tedy Tekumseh svýma klidnýma velkýma očima přehlížel shromáždění, nebylo divu, že ticho všude kolem bylo téměř slyšitelné.

Obrátil se ke guvernérovi a pohlédl mu pevně do očí; chtěl se přesvědčit, chystá-li tento muž nějaké násilí. Stáli tu proti sobě, jen několik metrů jeden od druhého, tak blízko, že mohli vzájemně zkoumat rysy svých obličejů. Běloch ve škrobené uniformě svého úřadu s dlouhou šavlí po boku, s medailemi z poslední války na hrudi — a rudoch s nahým trupem, s tomahavkem za opaskem a s náhrdelníkem z medvědích zubů na šíji. Ještě včera tuhle ozdobu neměl. Všiml si toho Harrison, všimli si toho i někteří jeho průvodci. Co zase znamenalo tohle? Ale Tekumseh už začal mluvit — zvolna, zdvořile, velmi klidně: „Náčelník Šavanů lituje, že včera došlo k takovému nedorozumění,“ překládal tlumočník. „Neměli v úmyslu bílé muže napadnout; Zrozenci země nemají ve zvyku zahájit válku bez vyhlášení. Prosí tedy, aby guvernér vyhladil na svém čele všechny vrásky, které mu působí starost a nelibost. Přišli přátelsky vyjednávat, protože si přejí mír. Náčelníci doufají, že Dlouhé nože usilují o mír stejně čestně jako národ Zrozenců země.“

V bělošských řadách zašumělo šťastné vydechnutí. Z tváře mužů z Vincennes zmizelo napětí a teď se všichni dívali na toho zatraceného Šavana, který jim včera nahnal tolik strachu, téměř se sympatiemi. I Harrison pocítil něco jako příchylnost a Tekumseh to musel poznat, protože si svého protivníka už neprohlížel s takovou zdrženlivostí jako až dosud.

Potom ještě jednou vyložil své stanovisko a se sotva postřehnutelnou ironií prohlásil, že se Indiáni usnesli uposlechnout rady, kterou jim tolikrát dávalo Sedmnáct poradních ohňů, totiž zachovávat mezi sebou mír, žít se sousedními kmeny v přátelství, obdělávat své pozemky, žít střídmě, zcela odmítat ohnivou vodu, vyhýbat se styku s bělochy, nemíchat se do bělošských válek ani se nedat do nich zaplést.

Když tlumočník vyslovil poslední větu, Harrison zvedl hlavu a zkoumavě se na Tekumseha zadíval. Ale Šavan, který pozorně sledoval tlumočníkova slova, jen vážně a důrazně přikývl. Guvernér pochopil, co mu tu Tekumseh nabízí: O nic méně a o nic víc než neutralitu ve válce s Anglií, ve válce, s jejímž vypuknutím v nejbližší době už ve Státech počítal každý. Harrison si Indiána zamyšleně prohlížel. To byla odvážná diplomacie, hodná skutečného státníka.

„Jen kdyby Washington nebyl tak daleko,“ povzdechl si guvernér, „pak by jistě i tam soudili jinak a ten malý proužek země, který Tekumseh požadoval zpátky, by rádi obětovali, jen aby tohohle rudocha udrželi v klidu. Ale takhle to nevypadalo nikterak nadějně.“

Tekumseh pokračoval ve výkladu, že Zrozenci země půjdou ve své dobré vůli ještě dále, že nejen poslouchají rad Sedmnácti poradních ohňů, ale že také následují jejich příkladu. Že právě tak, jako se bílí muži sdružili a spojili své poradní ohně v jeden velký, který hoří ve Washingtonu, tak chtějí teď i Zrozenci země zapálit jen jediný poradní oheň, u něhož budou mít vyhrazené místo všechny jejich kmeny, jak o tom Tekumseh vyprávěl už včera. Není přece vůbec možné, aby guvernér nebo bílý otec ve Washingtonu pokládali takové jednání za ohrožování svých zájmů; prosí ho tedy, aby nedopřával sluchu sykotu hadů, kteří si přejí vyvolat spor mezi Indiány a bílým otcem ve Washingtonu.

„Našeptávají ti, že chceme válku, že chceme zapálit toto město, že chceme zahnat Dlouhé nože zpátky za Ohio a přes hory na východě.

Ať se mi bílý guvernér podívá do očí: Jsem snad šílenec? Vypadám jako někdo, komu ohnivá voda zatemnila rozum? Potácím se snad? A vypadají snad moji bratři, tito náčelníci Zrozenců země, tak, jako by jim Velký duch ochromil smysly?

Víme přece, a Tekumseh to také ví, že nemůžeme Dlouhé nože vyhnat z celého území, které nám bylo uloupeno.

Víme však také, že poteče mnoho, velmi mnoho krve bílých mužů, jestliže se pokusí zahnat nás k Velkým jezerům nebo dál na západ.

Tato půda přijme naše těla. Tady stojíme a budeme tu pevně stát, neustoupíme už ani krok. Budeme bojovat a umírat, jestliže nás bílí muži napadnou a budou nám chtít brát zemi. Staneme se však přáteli Dlouhých nožů, zůstanou-li jen na území, kde žijí dnes.

Ať si bílí muži tedy vyberou.“

Tekumseh se posadil a tlumočník začal překládat. Soudcové, důstojníci, měšťané, vojáci z milice, kteří přece také byli buď občané z Vincennes, nebo farmáři a osadníci z nejbližšího okolí, poslouchali. K onomu ulehčení, které pociťovali stále silněji, čím déle tlumočník hovořil, se připojoval úžas, který jejich hrubým tvářím nedodával právě duchaplné vzezření. Vypadali náramně hloupě, chceme-li se vyjádřit naprosto přesně.

Samozřejmě! Kdo by to mohl rudochům zakazovat, když se chtějí sdružit a vytvořit Spojené státy indiánského národa? Měli k tomu jasné, nepopiratelné právo. Tady by se s nějakými právními předpisy nic nepořídilo.

Nu ovšem. Mohlo by to být nepříjemné, náramně nepříjemné. Měšťané z Vincennes se tak říkajíc v duchu škrábali za ušima a posouvali si klobouk z týlu do čela. Byli tu v pohraničí, na přední výspě, téměř na území rudochů, ba už i přímo v něm. Kdyby tak vyrazili všichni Indiáni naráz — Siouxové a Kikapujci a Utagamiové, Vinebagové, nemluvě o těch dalších, o dávných nepřátelích… Starousedlíci se v pohraničních válkách přece vyznali mnohem líp než hraničářští nováčkové! Leckdo si ještě vzpomínal na kmenový svaz, který vedl Mičikinikva, náčelník Miamiů — většina bělochů se sem přistěhovala až po téhle válce —, na svaz Lenapů, Vendatů, Šavanů, Miamiů, Veů, Vaviachtů, Otavu, Potavatomiů. Ten tenkrát rozdrtil dvě velké armády Američanů, zahnal je do lesů a v chatách na severu od té doby viselo mnoho, velmi mnoho bělošských skalpů.

A co když se k těm dávným nepřátelům teď připojí všichni ti, co bydlí na dalekém západě a severozápadě? Člověk z toho věru dostával husí kůži, i když byl dospělý svobodný americký občan.

To bylo namouduši příjemnější klidně poslouchat, vždyť jestli tenhle Šavan chce opravdu mír — nu, proč ne? Má ho mít! Myslel si ten nebo onen, myslela si to jistě většina. Vždyť ta záležitost s Anglií visela jako hrozba nad celým pohraničím. Nikdo sice nevěděl, kdo vlastně má větší chuť začít ten tanec, skoro se zdálo, jako by Státy měly zálusk na tu velkou zemi na severu, a ne že by Angličané toužili po válce. Ve Washingtonu si snad představovali, že to bude pouhá procházka, a soudili, že ta obrovská země na severu stojí za to, aby se kvůli ní přinesly nějaké ty oběti. Nu, na tom teď nezáleželo, to bylo ještě daleko. Zato Indiáni byli blízko, a kdyby Britové všechny tyhle kmeny, které Tekumseh sjednotil do jednoho svazu, zásobili puškami, prachem a olovem — pak sbohem, navždy sbohem, Vincennes, Kaskakie i Cahokie, sbohem, vy ostatní neduživá pevnostní městečka tady nahoře. Pak také sbohem, lovci kožešin a krčmáři a farmáři, vaše skalpy nebudou pak dražší než kůže z šedé veverky…

Z cesty, Indiáne!

Harrison sledoval, jaký dojem vyvolala Tekumsehova slova mezi občany z Vincennes. Ještě včera by byli navzdory všemu strachu neustoupili ani o krok, dnes byli ochotni přistoupit na všechno. Zatím však on, guvernér, který byl včera, ba co včera, ještě před čtvrthodinou, ochoten couvat, domlouvat vládě ve Washingtonu, aby splnila požadavek Indiánů, tento guvernér dospěl k názoru, že teď ustoupit nesmí.

Veškerá jeho náklonnost k Indiánům jako by se v něm náhle kamsi propadla, jako když kámen do vody hozený klesá ke dnu; vždyť teď náhle nechtěl ani pomyslet na nějaký hlas svého srdce, na nějaká práva Indiánů, teď před ním náhle vyvstala jen povinnost vyplývající z jeho funkce guvernéra Spojených států.

Tekumsehův plán byl věru velkolepý. Indiáni měli samozřejmě plné právo na to, aby se spojili. Kdyby však Šavan svůj úmysl uskutečnil (a Harrison byl pevně přesvědčen, že by Tekumseh mohl dokázat i to, co se dosud nepodařilo žádnému z Indiánů), ohrozilo by to zájmy Spojených států. Tento indiánský státník stál necelých pět metrů před guvernérem a mluvil a jeho tvář jako by byla ozářena plameny jeho vzletných myšlenek. Harrison sledoval rudochův obličej, jeho oči, čelo, bradu, celou tuto majestátnou postavu z těsné blízkosti a cítil, velmi silně cítil, že Tekumsehovy plány nejsou nikterak přehnané, pošetilé, beznadějné.

Ano, odtud hrozilo nebezpečí. A William Henry Harrison byl guvernérem tohoto státu. Byl ochoten připustit, že Indiáni opravdu usilují o mír, dokonce tomu i sám věřil. Ale takový mír jim nabídnout nemohl. Harrison byl přece jen běloch. A Amerika se vydala na pochod kupředu, na západ, až na pobřeží jiného moře, Tichého oceánu. Na druhé straně, za obrovským mořem, tam kdesi leželo Japonsko a také Čína a Indie. Mír s Indiány? Kdopak byli tihle rudoši? Copak se mohli opovážit postavit se do cesty Spojeným státům, když se vydaly na pochod?

Amerika proniká na západ. Před námi leží panenská země, širé pláně, Skalnaté hory a velký, ohromný oceán. A za oceánem nové asijské země, velké a bohaté, za Tichým oceánem čeká obchod, leží tam budoucnost, moc a velikost Ameriky.

Z cesty, Indiáne, uhni! Vždyť na tuto cestu, která nás vede kupředu, svítí americké slunce.

Go ahead! Guvernérovi zazněl v uších známý pokřik průkopníků, jejichž kryté vozy se valily po prériích.

Hned si uvědomil, co teď udělat. Tekumseh požadoval mír. Harrison, ten mírný, spravedlivý, upřímný a čestný Harrison, si najednou přál válku. Tohoto dne si ji začal přát a od této chvíle nepřestával hledat příležitost, jak by tu svou válku mohl zahájit.

Tekumseh už se dávno posadil, tlumočník už dávno domluvil. Po Šavanovi se zdvihl Vinemak, náčelník Potavatomiů, Kiva-guškum z kmene Otavů, Sana-mahonga z kmene Vinebagů a potom všichni ostatní, Stiatha, náčelník Vendatů, Lenap Šingas, vstávali jeden za druhým a slavnostně potvrzovali Tekumsehova slova, za sebe i za své kmeny prohlašovali, že se rozhodli zapálit ve městě Ten-skva-ta-va poradní oheň a že chtějí žít s Dlouhými noži v míru.

Občané z Vincennes se postupně uklidňovali, tvářili se stále spokojeněji. Ale i guvernérovi se obličej rozjasňoval novým poznáním. Zbavil se konečně všech pochybností, dospěl k rozhodnutí, vypadal téměř rozveseleně, pociťoval vůči Tekumsehovi stále větší náklonnost, stále větší úctu. Vždyť každý opravdu velký muž je rád, když má velkého protivníka. Až dosud se Harrison díval na Indiány s útrpností, protože neměli nikoho, kdo by se jich zastal. Najednou našli obhájce. Z ničeho nic tu stál, jako by vyrostl ze země. Ten ješitný panák, ten jejich prorok, to nebyl skutečný vůdce; byl jím tenhle Tekumseh — a takovým protivníkem nebylo možno pohrdat, ten nepotřeboval žádný soucit, ten by o něj sotva stál.

Tekumseh si všiml změny v guvernérově tváři. Seděl přece v trávě nedaleko od něho, měl dost příležitostí, aby si ho dobře prohlédl; dospěl k poznání, že Harrison je čestný člověk, a tak si změnu v jeho obličeji vyložil nesprávně, vždyť ani nemohl jinak. Náhle se naklonil k Jedinému šípu a zašeptal mu několik slov.

Minulého dne tady na pahorku vál silný vítr a ten odtud odehnal roje komárů. Dnes však bylo bezvětří, a když slunce stoupalo k zenitu, komáři se vyrojili z trávy. Vojáci se nepřestávali ohánět, mávali rukama i šátky, měšťané, důstojníci i guvernér si navlekli na ruce silné rukavice, klobouky si vtiskli hluboko do čela a zároveň i do týlu, a přesto si musel Harrison právě tak jako jeho průvodci kapesníkem chránit obličej, nos, bradu, a především oči, protože když některý z těch hmyzích trýznitelů bodl do očního víčka, mohlo to mít náramně ošklivé následky. Leckterý běloch už přišel po takovém komářím bodnutí o oko. Běloši se oháněli, mávali rukama a tloukli kolem sebe, kleli jako pohani a nevybírali si právě salonní slova, sykali bolestí, ale pomoci nebylo. Hustá mračna tohoto pískavého a bzučícího hmyzu se vznášela nad shromážděním a kabáty, klobouky i kalhoty byly doslova pokryty vrstvou lezoucích, hemžících se, vzlétajících a znovu se usazujících mušek, komárů, bodalek a ovádů; vnikali do všech švů a záhybů v šatech a byla jich taková mračna, že se běloši stojící nebo sedící trochu dál jeden od druhého viděli jen jakoby přes závoj z klokotající nebo zpěněné mlhy.

Běloši byli tak zaměstnáni sami sebou, že ani nepostřehli, že Indiáni tu sedí docela klidně, že se vůbec nemusí před komáry chránit a že se mračna těch kousavých trapičů sice stále znovu a znovu pokoušejí usednout i na náčelníky, ale že je pokaždé odežene jakási neviditelná ruka.

Tekumseh pošeptal Jedinému šípu několik slov, ten přikývl, odložil luk i šípy před sebe na zem, odložil i tomahavk a nůž, sáhl pak kamsi vpravo i vlevo do trávy a vstal. Harrison viděl, že Indián k němu zamířil, že se usmívá, že odložil všechny zbraně. To už stál Jediný šíp před guvernérem, v ruce držel hrst bylin s šedomodrými cípatými a chlupatými listy a tyto byliny začal teď zastrkávat do otvorů vyřezávaného dřevěného křesla, v němž guvernér seděl.

Pak sáhl Indián k opasku, odepnul kožený váček, otevřel jej a ukázal Harrisonovi jeho obsah. Zajel prstem dovnitř, nabral si odtamtud trochu tuku, kterého byl váček plný, a začal si jej pečlivě roztírat po obličeji.

Harrison zpočátku nechápavě přihlížel, ale pak si všiml, že od něho komáři odletěli, slyšel jejich pískot a bzukot jen jako z velké dálky, rozhlédl se a viděl, že uletěli vzhůru a do stran, viděl, že se kolem něho v tom komářím mračnu utvořila jakási průrva. Konečně pochopil, přijal z Indiánových rukou kožený váček a také se natřel tím tukem. Ucítil ostrou kořennou vůni, nebyla však nikterak nepříjemná. Jediný šíp se zatím vrátil na své místo, ale Harrison už podal jeho váček k použití nejbližšímu sousedovi. Najednou ti nafoukaní pánové pochopili, proč se nahé hrudníky Indiánů vždycky tak lesknou, jako by byly naolejované. A pochopili také, proč to občas kolem úst některého z náčelníků zacukalo jakoby spokojeným úsměvem. I Tekumseh pocítil lehké uspokojení a nedokázal potlačit pohrdlivý úsměv, když viděl, jak pyšní běloši marně válčí s komáry, kteří vůči němu a jeho druhům byli naprosto bezmocní. Teď s přátelskou ironií pozoroval guvernéra, kterého už té trýzně zbavil. Bez těch bylin a bez masti proti komárům by byli rudoši rozhodně nemohli běhat po lesích nebo plavit se po řekách polonazí.

Když domluvil poslední náčelník, Harrison vstal. Ve tvářích bělochů se objevilo napětí, avšak ani Indiáni nedokázali zakrýt, že naslouchají guvernérovým slovům plni vzrušeného očekávání.

Guvernér promluvil stručně a vlídně. Řekl, že ho těší, že se to včerejší nedorozumění vysvětlilo; také uvítal ujištění o tom, že Tekumseh a jeho přátelé si přejí mír; ani Sedmnáct poradních ohňů prý po ničem jiném tak netouží jako po tom, aby běloši žili se svými indiánskými bratry v míru. Řekl, že jeho osobně i všechny jeho bílé bratry velmi těší, že indiánské kmeny (zcela vědomě se guvernér vyhnul užití slova „národ“; Tekumseh to postřehl a na čele se mu objevily vrásky), že indiánské kmeny zahrabaly válečné sekyry a že Indiáni nechtějí už bojovat ani mezi sebou navzájem. Slíbil, že přednese jejich přání bílému otci ve Washingtonu, především požadavek, aby se pruh země, který vláda koupila od náčelníka Koženého rtu, vrátil Indiánům. Že prý však pochybuje, zda bude bílý otec moci tomuto přání vyhovět; vždyť půda byla řádně koupena, smlouva byla pravoplatně uzavřena a podepsána, a tak prý se na ní asi sotva dá něco změnit. Přesto prý bude vládu objektivně informovat. Kdyby prý si však náčelníci přáli vyslat k bílému otci svou vlastní delegaci, pak prý je ochoten dát tomuto poselstvu silný doprovod, který by náčelníky bezpečně dovedl do Washingtonu a potom zpátky domů.

Harrison mluvil klidně a přátelsky. Věděl, že dosud nepřišla vhodná chvíle, že musí získat čas.

Jeho řeč Indiány dosti zklamala, ale nedalo se jí nic vytknout. Tekumseh se musil spokojit jen s tím, co guvernér slíbil. Dva protivníci poprvé zkřížili své zbraně — tomahavk a důstojnický kord — a první kolo skončilo nerozhodně. Jenže Harrison, přesvědčený o tom, že jeho zásah byl úspěšnější, protože zabránil otevřenému střetnutí, tenkrát ještě netušil, že se i Tekumseh snažil získat čas. Ani Tekumseh totiž ještě nebyl zcela připraven.

Náčelníci se loučili slavnostními pozdravy. Důstojníci zaveleli, setnina milice odpochodovala a guvernér se vrátil do svého domu.

Následujícího dne navštívil Harrison jen v doprovodu svého tlumočníka bez předchozího ohlášení tábor, který si Indiáni zřídili na vyvýšeném břehu Wabashe těsně před městem. Guvernér měl jaksepatří otevřené oči, když procházel uličkami tábora, prohlížel si ohniště v kožených stanech, pozoroval prosté indiánské příbytky, které se tu otvíraly jeho pohledům, protože u všech stanů byly bizoní kůže vyhrnuty vzhůru, aby stany mohl provívat chladivý vítr. Nespatřil ani jediného opilého, všude viděl jen veselé, rozradované, bujné nebo klidné tváře, jediní lidé, kteří se tu nečinně potloukali a tvářili se znechuceně, byli bělošští obchodníci s kořalkou. Ti totiž po úspěšném zakončení včerejšího jednání počítali s obrovskými obchody, a zatím nedokázali prodat ani jedinou skleničku whisky.

Víc než cokoli jiného přesvědčila právě tato skutečnost guvernéra o tom, jaký podivuhodný vliv vyzařuje z Tekumsehovy neobyčejné osobnosti. Kdyby to byl někdo jiný než právě Harrison, snad by to zviklalo jeho rozhodnutí zahájit při první příležitosti proti rudochům válku. Nebyli snad tito Zrozenci země, jak označoval Indiány ve svých proslovech tenhle Šavan, právě na nejlepší cestě k cíli, který jim běloši při uzavírání všech smluv tak pokrytecky doporučovali? Cožpak se právě teď neodhodlávali žít v míru jak mezi sebou, tak i s bělochy? Nezačínali obdělávat půdu, když je běloši konečně nechali pár let na pokoji? Neodvrátili se snad od ohnivé vody, která je tak dlouho ničila?

Ano, tohle všechno už dokázali. A právě proto začínali teď být opravdu nebezpeční. Chtěli založit vlastní stát. Co jiného by měli na mysli, když se usnesli, že zapálí jediný, společný poradní oheň?

Harrison toho měl toho dne zahlédnout ještě mnohem víc. Tekumsehovi už dávno přinesli zprávu, že je guvernér v táboře, a když se teď Harrison blížil k Šavanovu stanu, vyšel rudoch ven. Vykročil guvernérovi vstříc, pozdravil ho, podal mu ruku a pozval ho, aby vstoupil do jeho stanu. I teď mluvil šavansky, takže tlumočník musil překládat.

Harrison přisedl k ohni a Tekumseh mu nalil do čistého dřevěného pohárku chutný vývar z masa, který se hřál v hliněném hrnci nad ohništěm. Potom začal dlouhý a podrobný rozhovor, který měl zpočátku výhradně politický ráz, později však přešel i k záležitostem osobním a do veselého tónu.

Tekumseh vysvětloval guvernérovi, že jeho plány a úmysly nemíří jinam, než naznačil ve své včerejší řeči; že politika vykupování půdy, kterou Spojené státy vůči Indiánům praktikují, působí jako mocný, široký, nezadržitelný proud, který by mohl jeho národ zcela odplavit. Že tedy svaz všech indiánských kmenů, který se právě snaží založit a který by v budoucnu zabránil kterémukoli jednotlivému sagamorovi, kterémukoli rodu nebo kterékoli vesnici prodávat zemi bez svolení Velkého poradního ohně ve městě Ten-skva-ta-va, že by se tento svaz stal jakousi hrází proti valící se bílé záplavě. Ujistil ho, že uvažuje střízlivě, že se snaží zachovat mír, protože dobře zná sílu Spojených států, že však přesto postupně zbavuje své mladé bojovníky strachu z Dlouhých nožů. Vyložil guvernérovi, že u všech táborových ohňů od Miami až k Missouri je známo, že běloši nejsou neporazitelní, že v lesních bojích jsou dokonce Indiáni proti bledým tvářím ve výhodě.

Jestliže se snaží zachovat mír se Spojenými státy, je to proto, že on sám i jeho národ chtějí žít; obává prý se však, že budou zataženi do války se Státy proti své vůli; kdyby však on, guvernér, mohl prezidenta ve Washingtonu přimět k tomu, aby vrátil pozemky koupené v poslední době a aby prohlásil, že napříště nebude uzavírat smlouvy s jednotlivými kmeny, ale jen s celým národem Zrozenců země, šel by pak Tekumseh mnohem dál než k zachování míru. Pak by byl ochoten stát se spojencem Sedmnácti poradních ohňů ve válce proti Kanadě, vždyť tato válka stejně co nevidět vypukne. Byl by prý mnohem raději přítelem Spojených států než přítelem Angličanů, těch Angličanů, kteří už tak často nechali Indiány zrádně na holičkách. Kdyby však prezident jeho požadavek nesplnil, neviděl by prý Tekumseh jiné východisko než spojit se s Angličany.

To byla jasná, nedvojsmyslná slova a Tekumseh k nim připojil ještě výčet, z něhož vyplývalo, že může povolat do zbraně dvacet tisíc bojovníků, a to byl ohromný počet, bylo to víc, mnohem víc, než kolik vojáků vůbec kdy měly bělošské armády na západě, vždyť v nich nebojovalo nikdy víc než tisíc mužů.

„Můj bratr mi může věřit,“ poprvé oslovil Šavan Harrisona tímto způsobem. A guvernér, který byl přece zvyklý na to, že mu Indiáni říkali „otče“, když s ním mluvili, nepociťoval toto oslovení jako urážku, ale jako poctu. „Tekumseh umí vést válku — ať velí dvaceti, nebo tisíckrát dvaceti bojovníkům.“

Harrison seděl u ohně obklopen vůní hořícího dřeva, vůní polévky vařící se v hliněné nádobě a mnoha dalšími vůněmi. Pomyslil si: „Je to velký, nebezpečný nepřítel! Nezbývá nám nic jiného než válka až do konečného rozhodnutí.“ Kdo ví, zda mu budou ve vládě rozumět. Washington by byl jistě docela rád, kdyby získal takovéhoto spojence, a kdo ví, zda by tam guvernérovi vůbec povolili ty ztráty, které by válka proti tomuhle Šavanovi dozajista stála. Harrison byl však chladnokrevný, uvažoval jasně a viděl daleko do budoucnosti. Tyto myšlenky však nikterak nezmenšovaly srdečnou náklonnost, kterou k Tekumsehovi pociťoval. A Šavan, který se nikdy nenechal oklamat žádným Indiánem, žádným vychytralým diplomatem, žádným z těch nečestných, zákeřných bílých mužů, podlehl teď Harrisonově srdečnosti; ta nebyla předstíraná, protože Američan poznal, že má před sebou velkého protivníka a že si ho musí vážit.

Vždyť Šavan vyrostl pod vedením velkého a rytířského Cornstalka, vyrostl ve staré indiánské škole, která od mužů sice v boji vyžadovala ovládání všech lstí a léček, avšak nešlo jí ani tak o zdeptání a zničení protivníků, jako o čest plynoucí z vítězství. Vítězství se muselo dosáhnout jen čestně, nepřítel musel být na boj připraven a to se mohlo stát jen tehdy, jestliže mu předem oznámili, že za čtrnáct dní, za měsíc nebo za šest neděl přijdou a zahájí boj, jestliže tedy nepříteli poskytli čas na to, aby se připravil.

Stejně jako by středověký rytíř v brnění považoval za neodpustitelnou hanbu, kdyby svému protivníkovi nedopřál čas, aby si i on oblékl krunýř a nasadil přílbu a aby se chopil meče a štítu, stejně jako pro středověkého vojevůdce bylo samozřejmé, že oznámil nepříteli předem svůj příchod a že mu pokud možno ponechal i volbu bojiště, právě tak samozřejmé bylo tenkrát i pro ty prosté, ale šlechetné rytíře severoamerických lesů, že se před zahájením boje musí válka vypovědět. Ve vražedných půtkách hraničářů se samozřejmě tento zvyk už dávno nedodržoval. Bílý hraničář se přibližoval tiše jako had, neohlášen, najednou se objevil a vzápětí třeskly výstřely z pušek. Z toho si vzali poučení i Indiáni.

V Harrisonovi však viděl Tekumseh čestného, rovnocenného nepřítele; kdyby mělo dojít k boji, neočekával by od něho žádnou milost, avšak nepočítal u něho ani s žádnou zákeřností nebo s tím, co by za zákeřnost musel považovat. Přes všechnu svou trpkou zkušenost se přece jen Šavan dost nepoučil o tom, jak běloši vedou války.

Po rozmluvě se Šavanem se Harrison ještě jednou prošel táborovými uličkami a pozdravil se s několika náčelníky, kteří se zúčastnili včerejšího i předvčerejšího jednání. Byl to Modrý kabát, starý horkokrevný Šavan, toho znal už z dřívějška, rytířsky vznešený Vinemak, prostý, ale ušlechtilý náčelník Lenapů Šingas a jiní. Guvernér děkoval Jedinému šípu za mast proti komárům a Tekumseh mu podal větší zásobu tohoto kořením vonícího tuku. Harrison pak pozdravil i Dakoty, kteří mu vyšli vstříc sice se zjevnou zvědavostí, ale s ještě zjevnějším sebevědomím. Vždyť patřili k národu, jehož morální sílu se bělochům nepodařilo zlomit, k národu, který byl ochoten vyslat pod Tekumsehovo velení osm tisíc bojovníků. Takhle to guvernérovi alespoň vylíčil Šavan. Při rozmluvě s Peš-him a Ongpatongou, s mladistvým Matatonem a bystrým, chladnokrevným Tinthon-hou musel překládat Tekumseh, protože guvernérův tlumočník řeči Dakotů nerozuměl.

Potom však přivedl Šavan k Američanovi člověka, jehož oblek byl jakousi podivnou kombinací obleků dakotských a šavanských. Ten muž měl nádherné dlouhé černé vlasy, na hlavě čelenku z orlích per, jakou nosívají Siouxové, avšak kresby, pestré výšivky na mokasínech a legginách byly podobné vzorům na obleku Šavanově.

Víc než guvernéra to udivilo jeho tlumočníka; i když ne zcela bez potíží, přece jen se dokázal s cizím náčelníkem domluvit a pak vyprávěl guvernérovi, že tohle je Černonožec, že se jmenuje Mladý bílý bizon a že podle jeho slov jeho kmen žije severně od Dakotů a je stejně silný a početný jako Dakotové, „mluví však jazykem lesních kmenů, pane guvernére!“ divil se tlumočník.

Tekumseh poslouchal a usmíval se, všiml si, jak se Harrison tváří ustaraně, a na okamžik vůči němu pocítil stejnou nedůvěru, jakou pociťoval ke všem bělochům. Potom si však řekl, že nebude škodit, když se i guvernér bude trochu bát. To ho snad spíše nakloní myšlence na dodržování míru.

Harrison si však uvědomil hrozící nebezpečí v plném rozsahu. Pro tohohle strašného Šavana nebydlí žádný kmen dosti daleko, žádná cesta mu není dost dlouhá a dost nebezpečná. Opravdu se nechlubil, když před chvílí prohlašoval:

„Tekumseh nedopřeje klidu svým nohám ani oddechu pádlům na bocích své kánoe, nebude šetřit kopyta svých koni a v zimě skluznice svých saní, Tekumseh bude mluvit u všech táborových ohňů, bude volat přes lesy a jezera, jeho hlas bude znít nad prérií a v roklích Skalnatých hor tak dlouho, dokud se jeho národ nesjednotí a nezasedne kolem společného poradního ohně ve městě Ten-skva-ta-va.

Národ Zrozenců země bude mít jen jediný hlas a jedinou válečnou sekyru. Bude věrný svým přátelům a bude nahánět hrůzu svým nepřátelům.“

Harrisonovi zněla tato slova v uších, a když se vracel domů, měl před očima obraz veselých, silných a zdravých bojovníku i tvrdých, drsných, odhodlaných tváří starých náčelníků. Nesměl ztrácet čas. Okamžitě se muselo začít s přípravami.

Peru nebo Mexiko

Tekumseh zanechal svého bratra ve městě Ten-skva-ta-va. Hned po návratu z Vincennes vedli oba bratři dlouhé rozhovory a v nich probrali do nejmenších podrobností, jak se mají zachovat v nejbližší době. Tekumseh získal důvod, proč by měl znovu důvěřovat svému bratru — prorokovi. Ten-skva-ta-va totiž mezitím podnikl cestu na jih; u mocného siouxského kmene Osagů, kteří si sami říkali Vasajové, sice příliš nepochodil, zato tím většího úspěchu dosáhl u jejich nepřátel, u Pauníů. A tím byl získán první z kmenů velké jazykové rodiny, k níž patřili i Utahové, Paituové, a především Šošoni.

Ještě důležitější však bylo poselství, které Ten-skva-ta-va přinesl od Kríků, Čoktavů a Čikasavů, kteří sídlili na území od jižních svahů Appalačských hor až k Mexickému zálivu. Sousedili s bělochy, celá desetiletí trpěli násilnostmi Dlouhých nožů, byli to tvrdí, zarputilí bojovníci, ale už dvacet let, od doby, kdy běloši založili státy Kentucky a Tennessee a kdy pronikli až k Mississippi, byli takto vzniklým klínem zcela odtrženi od severních indiánských kmenů. Prorokovo poselství všechny tyto jižní kmeny uvedlo do vzrušeného rozjitření, a protože ještě před necelým lidským věkem žily početné šavanské oddíly jako dlouholetí hosté na území Kríků a stály jim věrně po boku v jejich nepřetržitých bojích proti irokézským Čirokům, kteří se už dávno dali koupit od bělochů, měl Ten-skva-ta-va poměrně snadnou situaci. Stačilo jen připomenout, že velký šavanský náčelník Cornstalk, kterého běloši tak hanebně zavraždili, získal svou první válečnickou slávu jako spojenec Kríků. Mnozí staří kríčtí bojovníci si stále ještě vzpomínali na výbušného Cornstalka, který útočil bleskově jako rys, avšak dovedl stejně jako rys trpělivě vyčkávat a vyrážet k útoku teprve tehdy, až si byl zcela jist úspěchem. A to byl tenkrát ještě tak mladý!

Z té doby pocházely četné příbuzenské svazky jednotlivých šavanských a kríckých rodin i celých rodů. I matka obou bratří, Mesua-taske, pocházela z kmene Kríků a příslušela k mocnému totemu Želv. Tekumseh si celkem snadno znovu osvojil jejich řeč a byl rozhodnut, že z toho svého příbuzenství s totemem Želv vytěží tolik, kolik jen bude možno. Vždyť indiánská politika byla vždycky také rodovou politikou. Sláva, kterou získal jednotlivec, byla vždy slávou celého rodu a naopak. Šavan mohl počítat s dalšími úspěchy.

Ten-skva-ta-va vylíčil bratrovi zdar svého poslání s uspokojením a s vychloubáním, jak to měl vždycky ve zvyku, ale Tekumseh přitom poznal, že tentokrát mluví prorok pravdu.

Musel využít času, a tak se bez váhání rozhodl, že se teď

vydá na jih sám. Celé rozhodování mu trvalo jen pár minut. Vzdálenosti, námaha, nebezpečí tohoto člověka neodrazovaly. Ihned vyslal Kiš-kalvu, aby obešel město a svolal mu spolehlivé muže; jim pak sdělil své rozhodnutí. A každý, koho vyzval, aby jej na této cestě doprovázel, s rozzářenýma očima souhlasil. Vybral si muže ze všech kmenů, a především se postaral o to, aby mezi nimi byli i náčelníci z kmene Lenapů a Vendatů, protože tyto kmeny považovali na východě za nejvznešenější, třebaže jejich moc byla už dávno zlomena.

Dlouho ještě rozmlouval Tekumseh s Jediným šípem a s Kiš-kalvou, nechtěl se dopustit nejmenšího nedopatření. Musel zanechat Ten-skva-ta-vu na severu a potřeboval, aby na něho někdo dohlížel, aby prorokovi nedovolil provést nějakou nepředloženost. Oba přátelé ztichli a zesmutněli, když je prosil, aby zůstali ve městě Ten-skva-ta-va, aby pevnou rukou vedli mladé bojovníky a aby zabránili jakékoli ukvapenosti.

„Bílý muž ve Vincennes má dobré oči. Jestli ho nikdo nevydráždí k útoku, nehrozí od něho nebezpečí. Moji bratři jsou vůdcové družiny Psů, pečují tedy ve městě o kázeň a pořádek. Tekumseh dobře ví, jak jsou rozvážní, věrní a stateční. Ať mi tedy slíbí, že nedojde k žádné válce, dokud bude Horský lev pobývat na jihu.“ Oba mu to slíbili a Tekumseh věděl, že se na ně může spolehnout.

A tak se stalo, že Šavan už koncem července, tři týdny po první rozmluvě, přijel znovu do Vincennes. Uvědomil po poslovi o svém příchodu guvernéra. Harrison ho znovu žádal, aby přišel jen s malým doprovodem, a znovu — stejně jako při první rozmluvě — Tekumseh této žádosti, která měla být spíš rozkazem, nevyhověl.

K setkání došlo za večera, když jasně svítil měsíc. Tentokrát přijel Šavan s polovinou svého průvodu ke skupině platanů. Sto padesát mlčících ozbrojených mužů s orlími pery ve vlasech stálo v chvějícím se měsíčním svitu za Tekumsehem. Byl to úchvatný obraz, plný pochmurné, divoké síly.

Na území Illinoisu bylo zavražděno několik bělochů a všeobecně se tvrdilo, že vrahové patří k Tekumsehovým přívržencům. Harrison žádal vydání těchto mužů.

Indián se chladně zeptal, jak mu chtějí běloši dokázat, že tento čin mají na svědomí jeho stoupenci. On sám že se pokládá za bratra všech Zrozenců země a žádného z nich by nikdy nevydal soudu Dlouhých nožů.

Smířlivějším tónem pak dodal — vždyť mu přece nešlo o to, aby guvernéra vydráždil —, že Indiáni poskytli Dlouhým nožům už tak často příklad odpouštějící lásky, že by teď aspoň jednou mohli odpustit i běloši. Ať bledé tváře nezapomínají, že kdyby Indiáni jednou žádali odplatu za všechny vraždy, kterých se na nich dopustili běloši, že by jim guvernér musel vydat mnohokrát víc pachatelů z řad Dlouhých nožů.

Kromě toho prý musí Tekumseh znovu žádat o vrácení země, kterou Harrison zcela nedávno proti jakémukoli zákonu a právu koupil od Vendatů. I když guvernér prohlašuje, že rozhodnutí spočívá teď v rukou prezidenta ve Washingtonu, nic se tím nemění na nárocích Tekumsehova národa.

Ještě jednou zdůraznil, že si Indiáni nic jiného nepřejí víc než žít s Dlouhými noži v míru. Tak jako Zrozenci země nevyčítají bělochům, že se sdružili u sedmnácti poradních ohňů, ať neprotestují bílí proti tomu, že Tekumseh založil svaz Zrozenců země.

Musí se teď vydat na dalekou cestu, a jakmile se vrátí, začne vyjednávat přímo s velkým otcem všech bělochů ve Washingtonu. Nutně potřebuje území u Wabashe, protože v nejbližší době dorazí do města Ten-skva-ta-va noví bojovníci, kteří potřebují dostatečně rozsáhlá loviště, aby se mohli uživit. Žádá tedy, aby všechno zůstalo tak, jak to je, a aby se zachoval mír, dokud on sám nepromluví s prezidentem.

Harrison odpověděl, že spíš spadne z oblohy ten měsíc, který teď tak tiše a slavnostně stojí nad lesy, než by prezident Spojených států strpěl, aby zavraždění bělochů zůstalo bez trestu. Rozhodnutí o prodeji půdy leží rovněž ve Washingtonu, ale pokud jde o guvernéra, on sám že je přesvědčen, že by prezident raději oblékl své vojáky do ženských sukní, než by vrátil zemi, kterou podle práva od pravoplatných majitelů koupil.

Teď odpovídal Tekumseh. Řekl, že doufá, že Dobrý duch dá otci všech bělochů při rozhodování o téhle záležitosti dost rozumu, aby neprávem získanou půdu vrátil. A dodal k tomu pár vět — a výraz jeho obličeje nebyl v bledém měsíčním světle dost zřetelný, když je vyslovoval: „Je ovšem pravda, že prezident sedí daleko v hlavním městě a klidně si tam popíjí víno. Válka se ho příliš netýká, tu budou muset vybojovat Tekumseh a Harrison.“

Nikdo z nich tedy necouvl ani o píď ze svých stanovisek, Tekumseh však naléhavě žádal, aby se zachoval mír, dokud sám nepromluví s prezidentem. Důvěřoval guvernérově poctivé tváři.

Rozmluvu zakončili několika zdvořilostními frázemi, pak sestoupili Indiáni dolů k řece. Za půl hodiny se odtamtud ozval zpěv odjíždějících bojovníků. Harrison stál před svým domem a díval se, jak se hustá řada Indiánů pohybuje po protějším břehu; občas se v měsíčním světle zaleskla hlaveň pušky, nocí zaznělo zaržání koní, bylo slyšet temný dusot jejich kopyt, bylo totiž hluboké ticho a táhlá plocha stříbrně se lesknoucí řeky přenášela všechny zvuky tím hlubokým večerním tichem daleko, daleko… Nekonečné lesy se černaly v pokojné noci pozdního léta a houkání sov se tajemně snášelo z hvězd. Věštilo snad nějaké neštěstí?

Guvernér se otřásl. Byl však rozhodnut. Tekumseh odjel na jih, konečně je tu vhodná příležitost.

O dva dny později psal Harrison ministerstvu války ve Washingtonu dopis, který uvedeme v doslovném znění. Hned druhá jeho věta obsahovala vědomou vyloženou nepravdu:

„Můj včerejší dopis Vás informoval o Tekumsehově příchodu sem, o odchodu odtud i o cíli jeho cesty. Bezpochyby chce Indiány na jihu poštvat do války proti nám… Nemyslím si, že by hrozilo nějaké nebezpečí, dokud se nevrátí, ale jeho nepřítomnost tady poskytuje zvlášť výhodnou příležitost k rozbití jeho svazu a mám pádné důvody k přesvědčení, že to mohu dokázat, a nebudu muset ani zahájit válku…

Nezlomná oddanost a úcta, kterou Tekumsehovi prokazují jeho přívrženci, je obdivuhodná a víc než cokoli jiného dokazuje, že jsme tu narazili na génia, jaký se objevuje jednou za čas, aby rozpoutal revoluci a zvrátil dosavadní řády. Kdyby nežil v našem sousedství, snad by založil říši, která by svou velikostí mohla soutěžit s Mexikem nebo s Peru. Nic mu nepřipadá obtížné. Už čtyři roky je trvale na cestách. Dnes je u Wabashe, zanedlouho u jezera Erie nebo u Michiganu nebo u Mississippi. A kamkoli přijde, všude má úspěchy. Teď se právě snaží zasadit poslední chybějící kámen do své stavby. Doufám však, že po svém návratu najde v troskách právě tu část, o níž se domnívá, že je nejlépe zajištěna; i kořeny se tu musí vyrvat. Vždyť i když ho většina jeho stoupenců následuje z přesvědčení a z lásky, jsou tu přece jen i takoví, kteří jdou za ním jen ze strachu; mám o tom dost důkazů. Prorok je sice odvážný a drzý, ale chybí mu úsudek, obratnost a pevnost.“

Byl to dopis muže, který měl srdce v těle, ale tomuto srdci nedovolil, aby ho přimělo zanedbat něco, co považoval za svou povinnost, kterou viděl před sebou chladně a jasně. Harrison byl Američan, běloch, střízlivý při vší své vášnivosti, státník a voják, jeden z nejlepších, které Amerika tenkrát měla. A tento rozhodně neobyčejný člověk, který nenáviděl jakékoli přehánění, psal ve svém úředním dopise svým představeným do Washingtonu, že rudoch Tekumseh by snad byl schopen vytvořit říši jako Aztékové nebo Inkové! Může být průkaznější svědectví o Šavanově velkolepé osobnosti, než je toto?

Tekumseh si vzal s sebou na jih jen asi třicet průvodců; jeli přímo k Ohiu. U ústí Wabashe poručil Tekumseh svým bojovníkům postavit tábor na výšině nad oběma řekami.

Stál dlouho, pohroužen do neveselých úvah, stál sám na pahorku a v záři tichého letního dne pohlížel na mocně plynoucí řeku, jejíž břehy byly lemovány loukami plnými květin, zatímco na okrajích širokého údolí, které tu vyhloubilo Ohio, se vrstvily pralesy do mlhavě modravých teras. Nízko nad vlnami řeky těžkopádně poletovaly volavky, jeleni se popásali na světlých paloucích a tu a tam se proháněla v dálce nepočetná stáda temnohřívých bizonů. Tam, na druhém břehu Krásné řeky, ležela pravlast Šavanů, ztracená navždy. Tam se teď hemžili běloši. Jako když se protrhnou hráze, vnikl do země příval nenáviděných nepřátel, za pár let zničili lesy, vyhubili bizony, vystříleli obrovská stáda losů a jelenů. Jako příšerné náhrobní kameny stály teď zuhelnatělé kmeny stromů uprostřed hřbitovů zvěře, kde déšť a slunce vybělily zvířecí kostry, kde se kupily celé hromady jeleního a losího paroží, rohy bizonů a antilop, kosti a lebky — a nebyly to vždycky jen lebky zvířat.

Zde proslovil tento pozoruhodný Indián ještě jednu ze svých strhujících řečí, pak odjel se Siouxi do jejich domovů u Missouri. Jeli podél prastaré vodní cesty indiánských kmenů, podél posvátného Ohia až k Otci řek, v řeči Zrozenců země označovanému jako Na-mesi-sipu. Na výšinách kolem břehů stály stále ještě lesy platanů a trnovníků, cukrových javorů a stříbrných topolů; do výše se temně tyčily obrovské koruny černých a žlutých dubů, červených buků a jedlých kaštanů, katalp i vysokých rozsochatých vrb s třpytícím se šedým listím.

Na druhém břehu vléval Cumberland své vody do Ohia a nedaleko jeho ústí tam vtékala i dravá řeka Tennessee; proud byl stále mohutnější a rozšiřoval se směrem k moři. Otec všech řek přijímal svého syna s otevřenou náručí a bral jej s sebou dolů, do horečnatých, dusných, vlhkých krajů Mexického zálivu. Tekumseh a jeho průvodci však přeplavali Mississippi — bylo to v srpnu, ale v řece bylo dost vody — a vydali se po druhém břehu proti proudu. Celé kilometry jim tichý vítr přinášel k uším divoký hukot, až konečně dorazili k rozčeřené a zpěněné hladině Missouri. Obrovský veletok unášel padlé stromy a celé ostrůvky spletené z křoví, které neustále rval ze svých břehů. Nad palouky hrozivě bzučela mračna komárů, avšak Dakotové se s rozzářenýma očima drali kupředu a slavnostními chmurně znějícími zpěvy zdravili vody své vlasti.

SUDBA SE NAPLŇUJE

Poslové smrti

U Kansasu propustil Tekumseh většinu Siouxů, kteří ho doprovázeli, a zamířil na západ; putoval proti proudu řeky, ještě jednou se chtěl pokusit získat Osagy. Kamkoliv však přišel, všude se setkával s chladným odmítáním, s mrazivou zdvořilostí, někdy dokonce i s hrozbami. Nenechal se odradit, přikázal svým průvodcům, aby na břehu řeky zbudovali tábor, a navštívil sagamora tohoto mocného kmene.

Náčelník Široká stezka byl však chladný a upjatý, vyslechl Šavanovy důvody, ke konci jednal s Tekumsehem téměř zdvořile, ale setrvával na svém odmítnutí. Ten-skva-ta-va se tady musil dopustit nějaké chyby, Tekumseh to pociťoval, jen se mu stále nedařilo zjistit, co by to asi mohlo být.

Nakonec musel zanechat dalšího úsilí. Byl unaven a zklamán. Vždyť to bylo poprvé, co utrpěl naprostý nezdar, jeho hrdost tím trpěla, ale právě proto neodmítl doprovod, který mu náčelník nabídl. Tekumseh zřejmě na Osaga zapůsobil mohutnějším dojmem, než byl Široká stezka ochoten sám sobě přiznat.

Vyrazili časně za svítání. Indiáni totiž milují jitřní ticho, když rosa visí jako perly na stéblech trávy a září v slunečních paprscích.

Než se Tekumseh rozloučil s Širokou stezkou, zeptal se ho naposled:

„Chce náčelník Vasajů i nadále setrvat na svém rozhodnutí?“

„Náš lid chce žít v míru, nechce se dát vyvraždit ve válce.“

„Vasajové tedy připustí, aby za ně umírali jejich bratři?“

„Ani výsměch, ani lstivá slova mi nedají zapomenout na to, že mé jméno zní Široká stezka.“

„I Tekumseh touží kráčet po široké stezce míru, a na úzkou a klikatou stezku války vstupuje jen tehdy, je-li k tomu donucen. Ať na to náčelník Vasajů nezapomíná. Chceme společně stavět hráz proti přívalu, který znovu ohrožuje Zrozence země.“

Osaga to sice nepřesvědčilo, avšak v jeho odpovědi už zazněl přívětivější tón.

„Vasajové jsou dost silní, aby mohli vést své války sami, ale nechtějí bojovat za jiné kmeny.“

Tekumseh zvedl pravici a ukázal na rozkvetlou zvlněnou prérii, která jim ležela u nohou a z jejíž trávy se ozýval bzukot divokých včel.

„Náčelník Široká stezka má oči, ale nevidí, má uši, ale neslyší. Tvou zemí už poletují poslové smrti, a ty je nepoznáváš.“

Tekumseh pronesl tato slova tak ponurým hlasem, že Osag poprvé ztratil dosavadní jistotu a ve tváři se mu objevily známky neklidu.

„Široká stezka nechápe, o čem to Šavan vlastně mluví,“ řekl po chvíli.

„Vidíš ty včely, co poletují nad prérií? Visí přece na každém květu. Nevzdalují se od příbytků Dlouhých nožů dál než na pět dnů cesty. Kde leží nejbližší vesnice nepřátel našeho národa?“

Bylo vidět, že Tekumseh tentokrát ťal do živého, protože Široká stezka odpověděl sklesle:

„Tekumseh zná mnoho věcí. Vesnice bílých mužů je odtud vzdálena čtyři dny cesty.“

„Říkal jsem to. Jenže ty nechceš nic slyšet. Tekumseh by si velmi přál, aby neměl pravdu, ale vidí posly smrti a jeho srdce truchlí, protože ví, co musí přijít. Široká stezka si ještě na Šavana vzpomene.“

Pak otočil koně a s pozdravem odjížděl. Osag dlouho seděl v sedle svého hřebce a bez pohnutí se upřeně díval za jezdcem mizícím v dálce. Tento muž nebyl žádný lhář ani vychloubač jako tenkrát ten prorok, který naplnil uši Osagů prázdným žvaněním. Jeho smutek a zděšení při spatření divokých včel nebyly předstírané. Nepříjemné tušení přepadlo osamělého náčelníka. Myslel na svůj kmen. Počínal si správně?

Na jih!

Šavan ujížděl cvalem k táboru svých přátel. Bzučení poslů smrti zaplašilo jakoukoli nerozhodnost. Rozjeli se říčním údolím směrem po proudu až k Missouri, sledovali i její proud a u soutoku tohoto hnědožlutého veletoku s jeho světlejším bratrem kotvily už řadu dní lehké kánoe, které sem Tekumseh přikázal dopravit. Veslaři vysedli na koně a jezdci vstoupili do člunů. Na jih, stále na jih letěly kánoe jako střely, přímo do proudu, do vírů, do nezdolné vodní síly. Otec řek unášel jako pírka lehoučká plavidla, která tančila na jeho vlnách jako skořápky; silné paže však kormidlovaly čluny tak, aby se vyhnuly kmenům stromů unášených proudem, zrádným mělčinám nebo balvanům skrytým pod hladinou.

Ticho a dusno bylo nad nekonečnou hladinou řeky, pára visela nad vodou jako stříbřitě lesklý závoj, jímž jen stěží pronikaly paprsky pálícího slunce.

Na jih, na jih! Pach bahna stoupal z nesčetných ostrůvků a z jejich rákosí se ozývalo temné houkání bukačů, růžoví ptáci s křivými zobáky chodili na svých tenkých, neuvěřitelně dlouhých nohách ve stojaté vodě jako na chůdách, kolem člunů se objevovali obrovští aligátoři s přimhouřenýma očima, stačil by jediný úder jejich ocasu, a kánoe by se rozbila napadrť. Zazněl však kormidelníkův povel, pádla zabrala vpravo a loďka z kůry vystřelila doleva, jen posměch ještě zaletěl za žravou bestií, která líně odplouvala. V lagunách, v jezírkách na březích řeky, stály tisíce bílých a šedých volavek, černí supové s holými krky seděli na suchých větvích tiše plujících obrovských stromů, které kdesi vysoko na severu padly do vln Missouri z podemletých břehů a teď sloužily chytře se rozhlížejícím pojídačům mršin za plovoucí hnízda.

Bahenní cypřiše rozprostíraly své obrovité koruny do šíře a stály v řece, jako by tam měly stát celá staletí, zatím však jarní povodeň odplavila bahno z jejich kořenů, takže ty teď vypadaly jako vysoké holé chůdy a jen s námahou držely kymácející se mohutné kmeny. Při nejbližší bouřce je proud vyrve.

Dakotové, Lenapové, Vendati, a zvláště pak Čipevajové, zvyklí na drsný sever, na suchá letní vedra a třeskuté zimní mrazy, v téhle bažinaté krajině málem onemocněli, a tak si všichni oddychli, když čluny odbočily do jednoho z přítoků. Teď museli ovšem každou chvíli přenášet náklady i kánoe přes peřeje a vodopády proti proudu, ale náčelníkům připadalo, jako by za každým vodopádem, který cestou vzhůru obešli, byl vzduch jasnější, čistší, sušší.

Tak cestovali celý týden, až se konečně zastavili v údolí, kde začínalo předhůří. Tady museli vystoupit z člunů, ale čekali tu na ně už vyslanci kmene Kríků, kteří přišli uvítat hosty ze severu.

Od této chvíle započala vskutku triumfální cesta. Vždyť u všech táborových ohňů znali jméno šavanského proroka i jeho bratra, v domech všech náčelníků už se mluvilo o svazu Zrozenců země, kteří si teď chtějí rozžehnout vlastní poradní oheň, jaký mají Dlouhé nože. Bělošská moc byla příliš veliká, příliš drtivá, příliš nenáviděná, takže se myšlenka jednotného svazu šířila mezi všemi jižními kmeny jako lesní požár. Vždyť každý z těchto kmenů měl přece svůj poradní oheň a kolem něho zasedaly všechny rody a oddíly a měly tam svůj hlas. Kolik tedy scházelo k tomu poslednímu kroku, kterým by se všechny poradní ohně spojily do jediného, mohutného, slavnostního plamene! Čas bratrovražedných bojů, vzájemných válek, které ničily indiánský národ, byl tentam; znělo to jako výkřik v duších Zrozenců země a naděje vzlétla jako orel z horských údolí Appalačských hor, z dalekých úrodných rovin u Mexického zálivu i z věčně zamlžených pralesů na Floridě.

Kamkoli Šavan přišel, kdekoli se objevil s průvodem svých černě pomalovaných druhů a kdekoli položil svazek černých šípů, v němž byla zasunuta válečná sekyra a který byl ovinut bílou stuhou přátelství, všude se rázem zdvihali bojovníci a provolávali svůj souhlas v lesních chrámech své vlasti, až se to rozléhalo daleko široko; všude se scházeli náčelníci vesnic a slibovali Tekumsehovi svou pomoc.

Narazil však i na odpor a výsměch i na tvrdé odmítnutí. MacIntosh byl jedním z kríckých náčelníků, vysmál se tomuhle tulákovi v kožených šatech, který sem přišel odněkud ze severu; stál před Šavanem oblečen do zeleného a žlutého hedvábí, ověšen stříbrnými náramky, na hlavě klobouk s pštrosími pery, zasypával Tekumseha posměšky a označil ho za šílence. (Za několik let zemřel stejným způsobem jako Kožený ret — byl popraven za stejný zločin.)

Zato však válečný náčelník Lamo-čatih, kterému běloši říkali Weatherford, muž, který měl černošské otroky a majetek jako nějaký kníže, muž divoce proslulý, jemuž nedali nadarmo jméno Červený orel, se k Šavanovi připojil, pozval ho k sobě a v dlouhých rozhovorech strávili celé noci. Lamo-čatih byl míšenec, jeho otec byl Angličan; pociťoval opovržení ze strany bělochů ještě silněji než sami Indiáni, nenáviděl Dlouhé nože se spalující vášní, spojila se v něm anglosaská houževnatost s jižním indiánským pohrdáním smrtí a vytvořily neúprosnou tvrdost a divokou odvahu. Běda Dlouhým nožům, rozlétne-li se tento orel k válečnému letu!

Tekumseh pociťoval s prudkou radostí, že v tomto muži získal spojence s vynikajícími duševními schopnostmi, s vlasteneckým zanícením, člověka, který, bude v boji strašným protivníkem.

A tak jezdil na koni a putoval pěšky a plavil se v kánoi. Navštívil mocný kmen Čikasavů, kteří už bělochům způsobili tolik starostí, že je hraničáři pokládali téměř za neporazitelné. Připlouvali v noci na nehlučně klouzajících kánoích, plížili se na měkkých podešvích svých mokasínů, a pak vysoko vyšlehly plameny z hořících srubů, pak lehly popelem sýpky a skladiště, pak se ozval nářek umírajících. A když potom připochodovaly bělošské armády, Čikasavové ustoupili do bažin, do nekonečného rákosí, do močálů, kde rostly jen cypřiše a lilie a za nimiž jen oni sami dokázali najít pevnou půdu, na níž stály

jejich chaty. Hraničáři byli v téhle krajině bezbranní a bezmocní, pokud se jim nepodařilo získat zrádce nebo proti Čikasavům poštvat některé sousední kmeny, které pak vykonaly pomstu za Dlouhé nože. Potom však docházelo k nejstrašnějším bitvám pod šumícími korunami borovic vonících pryskyřicí a pod vějířovitými listy palem, na houpající se půdě v rašeliništích, mezi purpurovými květy orchidejí a ve spleti lián tlustých jako ruka, k bitvám, v nichž každé těžší zranění bývalo smrtelné, protože se do ran slétali moskyti a jedovaté mouchy v celých rojích a horečka dokončila to, co nezvládla kulka nebo nač nestačil tomahavk.

Tekumseh mluvil před Čikasavy a Čoktavy a pronikl až na Floridu. Jeho kánoe vypluly na hladinu mohutného proudu Kaluza-hači a oči lidí ze severu hleděly s údivem na obrovské jezero Oki-čobi, které své vlažné vodní spousty posílá v mohutných proudech buď do Atlantského oceánu, nebo opačným směrem, do Mexického zálivu, podle toho, odkud vane vítr. Motýli velcí jako dlaň se houpali nad plovoucími loukami fialových vodních hyacintů, žlutých pryskyřníků, bílých lilií. Z cypřišů, cedrů, dubů a palem visely téměř až k zemi purpurově rudé květy popínavých rostlin, jako blesky se touto záplavou jasných barev míhali kolibříci…

Jindy zas putovali poslové ze severu temnými, strašidelnými pralesy, v nichž třásnitý mech pokrýval černé, lesklé, už před staletími padlé a teď zuhelnatělé kmeny obrovitých stromů. Dlouhá sliznatá vlákna červenohnědých a zelenošedých řas pokrývala bahnem páchnoucí mokřiny, v nichž se plazili hadi a žily tisíce želv.

Nejmalebnější krajiny, úrodné a plné květů, se střídaly s příšernými bažinami, kde hrozila horečka. Tady však bydleli Seminolové, kteří už při setkání se Španěly získali kruté zkušenosti s bělochy. Seminolové ovládali tisíce lstí a léček, byli znamenití veslaři a uměli obratně zabíjet aligátory, dovedli zaklínat hady a lovit krocany, mývaly a želvy. I oni naslouchali slovům tohoto muže ze severu a právě mezi nimi měla po letech vzklíčit jeho setba, která měla pro bělochy tak strašlivé následky.

Tekumseh dosahoval jednoho úspěchu za druhým, ale nevěděl, netušil, že tím jen ztrácí čas. Tam na severu leží tvé pole, tam máš zasévat, Šavane! Na severu je město Ten-skva-ta-va, leží pod cukrovými javory a platany, pod mrazivým nebem zimních nocí a pod vlahým sluncem indiánského léta. Proč tu marníš čas a dopřáváš ho svým nepřátelům, aby se v klidu vyzbrojili? Cožpak neznáš tu vychloubačnou ješitnost, tu nadutou ctižádost svého mladšího bratra? Cožpak ti šedé oči guvernéra Harrisona, které se dívaly tak chladně a střízlivě, připadaly tak nemoudré, že ses odvážil poskytnout mu tuhle příležitost k úderu?

Tekumseh se vrátil z cypřišových bažin, z ptačího ráje, z květinových lučin, vrátil se z mírného floridského pobřeží, kde si v mořských vlnách hráli hnědí seminolští chlapci a dívky, zatímco jejich otcové zpívali svá zaklínání hřmícímu příboji. Pronikl nyní až do středu, až k srdci Kríků, vstoupil do jejich hlavního města Tukabačii na břehu řeky Tallapoosy, předstoupil před senát mocného národa a o půlnoci tam proslovil jednu ze svých nejpůsobivějších řečí.

Voda v řece šuměla, ze všech výšin tam vtékaly potoky i malé bystřiny a jejich pleskot a zpěv se mísil s hukotem větru, který až k zemi skláněl koruny cedrů i vysokých borovic. Do údolí pronikala vůně jahod a květů z horských pastvin, v měsíčním svitu vypadala celá kotlina, jako by se usmívala, kouř z poradního ohně stoupal k obloze — a Tekumseh mluvil. Přinesl mírový vampum od Seminolů, od Čikasavů i od Čoktavů, kteří se chtěli spojit s Kríky u společného poradního ohně. Položil svazek šípů severních kmenů před náčelnickou radu — a každý šíp představoval jeden kmen. Za ním seděli náčelníci jeho vlasti, okolo něho nově získaní přátelé a všichni čekali na odpověď.

Bílý jeřáb zastával u Kríků funkci nejvyššího válečného náčelníka, Bílý jeřáb byl vrchním velitelem celého národa v době války. Teď tu seděl a mlčel. Dovolil sice, aby před něho Šavan položil znamení svého svazu, ale nepromluvil ani slovo.

Tekumseh před něho předstoupil ještě jednou, pohlédl mu do tváře, vztáhl ruku, ukázal na něho prstem a zavolal na celé shromáždění:

„Tvá krev je bílá! Přijal jsi moje slova i šípy i pás našeho svazu i tomahavk, ale nechceš bojovat, odmítáš vstoupit mezi nás. Znám tvé důvody: Nevěříš, že mě vyslal Velký duch. Slyš mě, Bílý jeřábe, a slyšte mě, vy všichni. Odtud z Tukabačii půjdu přímo do Detroitu. Až tam dorazím, jen dupnu, a země se zachvěje; až sem bude slyšet ten rachot a všechny domy v tomto městě se zřítí.“

Zavolal na své přátele a Lenapové, Vendati, Miamiové, Čipevajové, Dakotové i Otavové se hlučně zvedli a následovali ho ke kánoím. Kríkové zůstali sedět, Bílý jeřáb hleděl za divokým cizincem, který se opovážil vmést mu před náčelnickou radou do tváře takovou hrozbu. Ve všech obličejích bylo možno číst zmatek a strach.

Lamo-čatih doprovázel svého velkého přítele ještě řadu dní, dokud ho nevyvedl ze své země. Když se tito dva bojovníci loučili, prohlásil Červený orel slavnostně:

„Pošli mi válečnou sekyru, bratře, až přijde rozhodující chvíle. Jižané budou bojovat.“

Červený orel, jemuž říkali Weatherford, byl tedy získán. Měl dost velikou duši na to, aby poznal, kdo je větší, a aby se mu podrobil.

Vezmi si mou duši, vládce života!

Byla to obtížná a namáhavá plavba kánoí, sedm set kilometrů proti proudu Mississippi, ale úspěch dodával nové síly a touha znovu spatřit vlast nedovolila pažím umdlít. Když dorazili k ústí Missouri, vystoupili na břeh a postavili tábor. Bylo to přece jen příliš velké vypětí, muži si potřebovali odpočinout.

Počasí bylo mírné, teplé, jaké obvykle bývá v tuto roční dobu na severních březích Otce řek; bylo to totiž v prvních dnech října, měsíce padajícího listí. Tekumseh měl původně v úmyslu vrátit se přímo do města Ten-skva-ta-va, ale po návratu z vlhkých jižních veder pod jasné, čisté, tiché severní nebe pocítil najednou tolik nových sil, že se rozhodl doprovodit těch pár Dakotů ze své družiny na jejich cestě domů a přitom ještě jednou navštívit Osagy. Třeba se teď už náčelník Široká stezka dá pohnout k tomu, aby vstoupil do Tekumsehova svazu, když mu poví, jaké přivítání mu uchystaly jižní kmeny.

Když tedy strávili plné dva dny odpočinkem na výšině nedaleko řeky, rozloučil se Tekumseh třetího dne časně zrána se svými druhy, svěřil jim různé vzkazy pro bratra a sestoupil k řece, kde už na něho čekali Dakotové.

Tu však zažil něco neobvyklého. Bezstarostně kráčel úzkým korytem nějakého potoka, či spíše potůčku, když tu náhle několik kroků před ním se z olšiny vynořila postava zvířete, které se tam předtím krčilo, teď však vykročilo na volné prostranství. Byla to puma a zřejmě se byla po ránu u pramene napít. Ale místo aby uskočila rychle zpátky do křoví a dala se na útěk, jak to tyhle obrovité kočky obvykle dělávají, zůstal ten stříbřitě hnědý štíhlý dravec klidně stát, dokonce se přikrčil a zdálo se, že se chystá k útoku. To bylo opravdu podivné, vždyť puma je slabší než rys, a i rys napadá člověka jen tehdy, když už mu nic jiného nezbývá.

Tekumseh byl v rozpacích, nevěděl hned, co by si měl počít. Vždyť puma bylo zvíře jeho totemu, nesměl ji tedy ani zabít, ani poranit. Pokusil se ji tedy zaplašit holýma rukama a křikem. Stříbrný lev však prskl, zvedl pracku, ale neustoupil. Naopak, zvolna se přibližoval a Indián měl dojem, že mu chce zastoupit cestu. To jindy tak plaché zvíře bylo podrážděné a velmi jasně dávalo najevo svou nelibost tak, jak to dovedou kočkovité šelmy. Prskalo a ukazovalo zuby ostré jako dýky, oči mu srdnatě svítily a dlouhým ocasem prudce mrskalo ze strany na stranu. Nakonec se postavilo k Tekumsehovi bokem, nahrbilo se, srst na hřbetě se mu zježila jako kartáč a pomalu se takto z boku přibližovalo.

Tekumseh pořád ještě stál jako přimrazen a nevěděl co počít. Vtom zaslechl za sebou hlas lenapského náčelníka Bílé ryby, který mluvil velmi vážně: „Ať se můj bratr vrátí. Horský lev si nepřeje, abys teď, když už jsi tak blízko domova, odcházel ještě někam jinam. Nevíme přece, zda během tvé nepřítomnosti nevzrostla moc tvých nepřátel, můj bratře.“

Šavan však nesouhlasil.

„Mé srdce je pevné. Vždyť za mnou nevyslali žádného posla. Ale tenhle posel, jak se mi zdá, ohlašuje neštěstí, které mě čeká v zemi Osagů. Chci se přesvědčit, co se tam stalo. Ustup, bratře,“ zavolal na dravce. „Horský lev jde svou cestou. A ty mě chraň, bratře ve zvířecím těle.“

Vykročil teď rychle přímo kupředu. Puma nechtěla ustoupit, uskočila až v posledním okamžiku. Pak se ohlédla za Indiánem a táhle a smutně zařvala.

Bílá ryba se však vrátil ke svým druhům. Když jim pověděl, co právě zažil, povstal Temná tvář, náčelník Vendatů, a prohlásil: „Bratři, vraťme se do svých vesnic, abychom byli s naším lidem, kdyby jej potkalo nějaké neštěstí. Vždyť tohle bylo zlověstné znamení. Tekumseh by snad byl udělal líp, kdyby byl horského lva poslechl.“

Šavan však už seděl v kánoi s třemi dakotskými bojovníky, z nichž jeden byl mladý Mataton, jehož srdce překypovalo radostí nad tím, že se vrací k svému lidu. Co všechno už prožil, o čem všem teď bude moci vyprávět!

U ústí Kansasu vyzval Šavan Dakoty, aby pokračovali v cestě domů, sám však vystoupil na břeh, vzal si jen luk a šípy a vydal se za svým cílem. Vody bylo v prérii všude dost a potravu si opatřil lovem.

Za několik dní se přiblížil k vesnici, kde sídlil náčelník Široká stezka. Ležela přímo na srázu nad řekou, byla zcela v bezpečí před záplavami a lehký plot z palisád ji chránil před přepady Pauníů, kteří právě tenkrát vyhrabali válečnou sekyru proti Osagům.

Kráčel po okraji vysokého břehu; byl přesvědčen, že se co nevidět před ním vynoří za nejbližším pahorkem nad řekou věnec zašpičatělých kůlů. Vtom však Tekumseh strnul, jeho pohled padl na něco, co leželo dole na mokřině, zpola ve vodě a zpola na břehu. Vypadalo to jako člověk.

Šavan se tam zahleděl pozorněji, rozhlédl se kolem dokola, pak se mohutnými skoky hnal po svahu, všechny jeho smysly se rozechvěly, tryskem proběhl těch několik desítek metrů dolů k řece a zastavil se pár kroků před mrtvým. Sklonil se k němu a pojala ho hrůza. Tekumseh byl statečný člověk, někdy až příliš odvážný, celé pohraničí si vyprávělo zkazky o jeho činech. Teď tu však stál, téměř se ani neodvažoval dýchat, jen vytřeštěnýma očima zíral na mrtvého Indiána.

Copak ještě nikdy neviděl mrtvého?

Neděsilo ho, že tělo bylo ohlodáno od vlků a že na ně byl příšerný pohled. Něco docela jiného otřáslo tímto mužem, který byl postrachem nepřátel v celých tuctech nejrůznějších bitev.

Pozvedl hlavu, zadíval se proti proudu řeky a zmocnilo se ho takové zděšení, že se téměř zhroutil. Hlasitě sténal, ani si to neuvědomoval, ale jeho obličej se zbrázdil vráskami ve strašných obavách.

Několik kroků odtud, o něco výše proti proudu, ležela na mělčině tři další lidská těla. Ležela na dně, ale bylo tu tak mělko, že vlny ty mrtvé jen omývaly. Asi proto, že tahle těla ležela ve vodě, nebyla tak ohlodána od dravců, a tak na nich byla zřetelněji než na prvním mrtvém vidět znamení, která Šavan začal hledat hned při spatření prvního mrtvého.

Žádný z indiánských kmenů neházel své mrtvé do vody. Pohřbívali je do země a dávali jim do hrobů zbraně, šperky, nářadí i jídlo. Nebo je umísťovali na máry na lešení, která se budovala v korunách vysokých a tenkých stromů, takže se k nim nemohli dostat ani vlci, ani puma, ani rys. Zavinovali je do tří až čtyř pevných bizoních kůží, aby na ně nemohli ani ptáci. Vendati a Irokézové pochovávali své zesnulé v pohřebních síních, ale v žádném kmeni je neházeli do vody. Ani s nepřáteli to nedělali; kdopak by se také namáhal s vláčením zabitého nepřítele až někam k řece!

Tekumseh se před chvílí ani neopovažoval pohlédnout k ostrůvku ležícímu před ním v mohutném říčním proudu a porostlému jen několika stromy; jen po něm sklouzl pohledem, a přece byl přesvědčen, že toho viděl až dost. Ležely tam celé hromady mrtvol, zanesla je tam voda, ohryzávali je dravci i ryby, mrtvoly měly nafouklá břicha…

V šestnácti letech zažil svůj první boj, boj s bělochy. Když se přiblížili ti, kterým říkali Dlouhé nože, když zaslechl jejich řev a když zahvízdaly první kulky, vykřikl hrůzou a dal se na útěk. Tenkrát byl ještě chlapec a byl to jeho první boj. Už nikdy potom neprchal, jen tehdy, když chtěl přelstít své nepřátele a vlákat je do léčky. Ale dnes, právě teď ho přepadla žhavá touha utíkat, křičet, ječet strachem, uprchnout, schovat se do některé jeskyně nebo vyskočit na koně a ujíždět odtud. A on se bál, Tekumseh, Horský lev, který přece nevěděl, co je strach.

Jeho vůle byla však silnější než úzkost v duši, byla i silnější než tělo, které se třáslo hrůzou jako osika. Znovu vykročil a tápal kolem sebe, přinutil kolena, aby se krok za krokem pohybovala kupředu, musel se přece dovědět víc, musel víc vidět, musel to všechno prozkoumat do podrobností, musel vědět, co se tu vlastně stalo.

Několik metrů před ním rostlo u vody křoví a to mu zakrývalo výhled. Bál se toho křoví, ale přesto šel dál. Obcházel ho širokým obloukem. Ten pach, ten strašný hnilobný zápach sem pronikal i z tohoto křoví, třebaže vítr vál z jihu a směřoval přes řeku k druhému břehu.

Potvrdilo se, že je pravda to, co tušil. I tam ležely ve vodě mrtvoly; dva mrtví se ještě v okamžiku smrti objímali, jako by stále ještě volali o pomoc. Byly mezi nimi i děti, byli tam i mladí chlapci a dívky.

Teď však už také věděl, že každý omyl je vyloučen. I tihle mrtví měli na sobě znamení, která stále hledal a o nichž se už domníval, že je snad přece jen nenajde.

Teď však měl neklamný důkaz.

„Že by mě horský lev u Minišoše chtěl varovat právě před tímhle?“ ptal se sám sebe tiše. „Že by to bylo tohle poselství?“

Teď se však definitivně vzchopil. Zděšení, které ho stále ještě svíralo, ho už neochromovalo. Měl teď konečně jistotu, byla strašná, ale aspoň věděl, co se vlastně stalo, a to nejhorší tedy šťastně překonal. Snad se ještě někde dalo pomoci, třebaže nevěděl kde a jak. Vždyť ti mrtví tu leželi jistě čtrnáct dní až tři neděle, možná že ještě déle.

Vzchopil se, jeho silná duše se vzpamatovala, rozběhl se vzhůru po srázu, šplhal jako divý, nedbal na to, že si rozdírá ruce a zraňuje kolena. Konečně stanul nahoře v prérii, odtud byl daleký rozhled, a přece se právě tady málem zhroutil. Vždyť když teď pohledem prozkoumával oba říční břehy, viděl, že leží všude. Nebyly jich tucty, ale sta; stovky mrtvých Indiánů ležely ve vodě a na obou březích, muži, ženy, děti, starci, kojenci.

Náhle ucítil i tady v prérii ten strašný, pronikavý, k dávení nutící nasládlý pach.

Vykřikl a dal se do běhu. Teď už mu bylo všechno jedno, chtěl vědět, kdo zůstal ještě naživu ve vesnici náčelníka Široké stezky. Nemohlo tam být daleko, vždyť s takovouhle smrtí v těle žádný člověk daleko nedoběhne.

Utíkal, a když vyběhl na nízký pahorek, spatřil na nejbližší vyvýšenině nedaleko před sebou hrazenou vesnici. Zastavil se a pozorně se tam zadíval. Na straně směrem k říčnímu břehu zpozoroval jakýsi pohyb, tam byli lidé, někteří z jeho bratrů tedy ještě žili, tím směrem ležel i jakýsi nízký kopeček, který tam při jeho první návštěvě ještě nebyl.

Už se nerozmýšlel. Velkého Tekumseha opustila rozvaha, bázeň i statečnost, v jeho nitru zbylo místo už jen pro bolest, která do posledního místečka zaplňovala celé jeho tělo, celou duši, každou myšlenku. Pálila jako pomalu hořící oheň. Bolest, smutek, beznaděj a hořkost — to bylo horší než rány, než mučení, než smrt. Obklopil ho temný oblak, viděl všechno jen jako pod hustým závojem; vydal se dál, vykročil, posunoval jednu nohu před druhou, díval se přímo před sebe, neviděl, kam stoupá, díval se kupředu, padal, vstával, znovu padal, nespouštěl oči z té skupiny lidí nahoře u palisád, znovu se vzchopil a pokračoval v chůzi, klopýtal a padal přes divokou révu, jejíž kořeny se tu plazily po zemi, přes balvany, přes ztrouchnivělé kmeny, ale pokaždé se mu podařilo znovu vstát a jít dál, dál, dál.

Krok za krokem vrávoral a sestupoval do mělké kotliny, prošel údolím, s téměř ochrnutýma nohama se dobelhal na mírný svah, kde ležela vesnice Osagů. Slunce se už sklonilo hluboko k západu. Byl krásný den, stejný jako několik dní předtím. Rudě žhnoucí čelo slunce se přibližovalo ke kotouči země.

Na malé plošině mezi palisádovou hradbou vesnice a příkrým srázem říčního břehu sedělo několik starých lidí, nebyl jich ani celý tucet. Asi desetiletý chlapec seděl v trávě. Těsně u skalnatého srázu stál onen kopec, který Šavan zpozoroval už zdálky. Nebyla to však hromada hlíny, ale pečlivě navršená obrovská hranice připravená k zapálení.

Jen s námahou si tohle všechno Tekumseh uvědomoval. Přistoupil blíž a stál teď těsně u skupiny Indiánů.

Vtom zaslechl jasný, pevný hlas — a bylo mu, jako kdyby ten hlas přicházel z velké dálky. Ten hlas byl totiž zvučný a vysoký, a přece vycházel ze stařeckých úst. Mluvčího však nikde nezahlédl. „Kdo to přišel?“ ptal se ten neznámý hlas.

„Cizinec, jeden ze Zrozenců země, ale ne z kmene Vasajů,“ odpověděl tiše jeden ze starců sedících u hranice.

„Copak se nebojí vstoupit do vesnice smrti?“

„Jeho tělo je prostoupeno bázní a jeho duše zděšením,“ pokračoval stařec u hranice. Byl to silný, ramenatý člověk, ale v té chvíli vypadal sklesle a unaveně, seděl bez jakéhokoli zájmu na zemi a sotva vzhlédl.

„A přece vystoupil až sem, na pahorek. Musí to být statečný člověk. Široká stezka by chtěl ještě naposled uvidět hrdinu, dříve než opustí tento svět. Ať přijde ke mně.“

Vysoký hlas znící jako píseň vyburcoval Tekumseha z jeho bezradnosti, která mu svazovala ruce i nohy; ten hlas mu zazněl jako signál, aby se vzpamatoval. A poslední věta ho už zcela vytrhla z otupělosti, do níž předtím upadl. Vydal se kolem hranice, protože odtamtud promlouval ten dosud neviditelný muž, který sám sebe právě pojmenoval Široká stezka, jehož hlas se však ani v nejmenším nepodobal hlasu toho náčelníka. Vždyť Široká stezka přece měl hlas značně hlubší a sytější, při hovoru zejména vyrážel hrdelní hlásky, mluvíval rázněji a mnohem rychleji.

Tekumseh obešel hranici a stanul před vzpřímeným Indiánem, který vzhlížel k zapadajícímu slunci, zalévajícímu celý kraj zarudlou září. Ten muž byl oblečen v nádherný plášť z bílé bizoní kůže, jaký přísluší jen mrtvým. Vnější strana pláště byla poseta obrázky líčícími náčelníkovy slavné činy; zelenou, červenou, modrou a žlutou barvou tu byly vymalovány scény z lovů, z přepadení a válečných výprav. Na hlavě měl čelenku z orlích per, sahala až k patám jeho mokasínů; pera se chvěla v lehkém vánku jako vlečka knížecího pláště. Sněhobílé vlasy mu splývaly po obou stranách úzkého, hlubokými vráskami zbrázděného obličeje vpředu přes ramena. Náčelník měl paže zkřížené na hrudi, v jedné ruce svíral tomahavk, v druhé dýmku míru.

Když tedy Šavan obešel hranici, náčelník se mu zahleděl do tváře. Sebemenším pohybem v obličeji nedal najevo překvapení. Díval se na něho klidně svýma rozšířenýma temnýma očima, zdálo se, že sotva znatelně pokývl a pak promluvil. A zas to byl ten vysoký a jakoby vzdálený hlas, zněl však velmi jasně a pokojně:

„Široká stezka se raduje, že před svým odchodem může ještě spatřit velkého hrdinu svého lidu. Slyšte mě, Vasajové,“ zvolal náhle Indián silnějším hlasem, „taková je má rada, takové je mé přání, přání sagamora, který se odebírá k Vakondovi. Přeji si, aby všichni bojovníci mého kmene, kteří ještě udrží válečnou sekyru, následovali tohoto náčelníka, protože ho opravdu vyslal Velký duch na pomoc svým dětem. Slyšeli jste mě, poslední pozůstalí muži mého rodu?“

„Slyšíme tě, bratře,“ ozvala se odpověď; spíš zamručená než vyslovená, protože hrdla mužů svíral smutek.

„Zapadá slunce, bratři. Pomozte mi vstoupit dovnitř,“ zvolal starý náčelník, v němž Tekumseh až teď konečně poznal Vasaje Širokou stezku. Jeho tvář byla vyhublá hladem, vlasy mu zbělely, stál tu ozdoben šperky siouxských náčelníků, chtěl nyní dobrovolně zemřít, protože přežil smrt své vesnice.

Muži se přiblížili, odklidili trochu dříví, Tekumseh spatřil uvnitř hraníce jakýsi výklenek, do něhož náčelník vstoupil; všiml si tlustého kůlu uprostřed, zaraženého do země, kůlu, k němuž teď silnými řemeny přivazovali náčelníka. Potom zas přihrnuli chrastí a větve na původní místo, takže Indiánovi vyčnívala z hranice jen hlava.

Ženy začaly zpívat jednotvárnou píseň, rachotily při tom chřestidly a vířily prsty na malých bubíncích. Jeden z mužů přinesl krátký dutý špalek a vysypal jeho obsah na zem. Byl to žhavý popel a vzápětí z něho vyšlehly malé plamínky, jakmile se žhavého popelu dotkl vítr. Muž vhodil na řeřavé uhlíky suchý mech a borové jehličí, potom přiložil trochu smolného dříví a za chviličku se rozhořel ohýnek. Posadil se k němu a zatím i ostatní muži a ženy přešli na tuto stranu hranice, kde stál bez hnutí i Tekumseh, a usedli na zem. Až dosud seděli v zadumání a téměř duchem nepřítomni, náhle však jako by je zachvátila horečka, začali se jeden po druhém přidávat ke zpěvu. A přece je všechny přehlušil hlas člověka připoutaného ke kůlu:

„Vakondo, má duše reptala, protože jsi mě nechal přežít zkázu mé vesnice.

Vakondo, nyní ti však má duše děkuje za to, žes mě ponechal naživu a že jsi nechtěl, abych zemřel nemocí. Vasajové byli bojovníci, i jejich ženy věděly, co je hrdinství, a dokonce i jejich děti dovedly umírat.

Vakondo, přijmi mé tělo, přichází k tobě náčelník. Vezmi si mou duši, vládce nad životem. Náčelník zpívá svou pohřební píseň.“

Všichni, muži i ženy, povstali, i chlapec se připojil k jejich kruhu a se stařecky zmoudřelým obličejem, v němž se zrcadlila slavnostní vážnost, dělal všechno, co ostatní. A každý z nich uchopil borovou větev a přidržel ji nad ohýnkem, počkal, až se větev vzňala plamenem, pak se zpěvem a zaklínáním přistoupil k hranici; ze všech stran přikládali hořící větve k okraji hranice a ta potom v mžiku s praskotem vzplála.

Náčelník Široká stezka začal zpívat svou pohřební píseň, zpíval, zatímco poslední živí ze šesti set obyvatel jeho vesnice, devět mužů, tři ženy a jeden chlapec, seděli kolem hořící hranice a doprovázeli jeho hrdinský zpěv klapačkami, chřestidly, trylkujícími píšťalami a rachotícími bubínky.

Zpíval o lovu zvěře i ryb, o putování po prérii, o boji a o vítězství. Zaklínal duše zvířat, která kdy usmrtil, i nepřátel, které kdy přemohl a zabil, aby teď předstoupily a sloužily mu. Jmény oslovoval všechny Pauníe a Šošony, Vinebagy a Arapahy, jimž vzal život, a ti všichni se teď měli dostavit a odnést ho k Vakondovi, poskytnout mu doprovod, zásobit ho potravou na tu dalekou cestu do nového života, protože hrdina se navracel domů. Plameny šlehaly stále výš a oheň hořel prudčeji, píseň umírajícího zněla stále drsněji, až náhle zmlkla. Neuvěřitelně silným hlasem, který se snad už ani lidskému hlasu nepodobal, vykřikl náčelník:

„Můj bratře Tekumsehu, odjeď na východ, jeď, ujížděj, vezmi si nejlepší koně z mé vesnice a jeď s větrem o závod, hrozí tam neštěstí a zrada.

Běda, přijdeš-li pozdě…“

Hlas přešel v chroptění, pak ve výkřiky bolesti, v nichž však převládal divoký triumf, i v této chvíli hrdý vzdor, byl to zpěv člověka, jenž jediný ze všech živých tvorů dokáže přemáhat jakoukoli bolest, protože jeho vůle je větší, silnější a tvrdší než sebetěžší osud.

Náčelník Široká stezka byl mrtev. Stal se obětí na usmířenou za nevědomky spáchaný zločin, který způsobilo jen jeho soucitné srdce, zemřel ze smutku nad zánikem své vesnice, sám vyhledal smrt v plamenech.

Co se tu vlastně přihodilo?

Do vesnice vpadly neštovice. Široká stezka našel v prérii bělocha, který už byl blízko smrti. Vysadil tohoto bělocha na koně a poručil, aby ho převezli do vesnice. Nevěděl, co vlastně bílému muži schází. Nemocný se uzdravil, ale strašlivá choroba zachvátila celou vesnici a za pět neděl pomřelo šest set lidí, přežili jen ti, které tu Tekumseh viděl před sebou.

Nemocné trýznila horečka a svědící vředy, uléhali do vody, aby se tam ochladili, uchylovali se do lázní a do chat, kde se potili v páře, pili odvary z léčivých bylin a všemi prostředky se pokoušeli o uzdravení. Pomáhali si navzájem, nevyhýbali se nemocným, to přece nebylo mezi nimi nikdy zvykem, a právě tahle vzájemná věrnost jim přinesla smrt. Nakonec jen odevzdaně seděli v zemních chatách a umírali na svých lůžkách.

Široká stezka, jejich náčelník, který nevědomky zanesl do vesnice toho nejstrašnějšího nepřítele, zůstal však jako jeden z mála ušetřen. On, který si tolik přál zemřít, který nepřestával odříkávat modlitby a zaklínání, který obětoval koně a držel dlouhé půsty, jen aby odvrátil smrt od své vesnice a přivolal ji sám na sebe, tento muž dokonce ani neonemocněl.

Když konečně ten strašný mor přestal ve vesnici řádit, protože už nenacházel nikoho, koho by mohl ještě zahubit, až na hrstku starých lidí a jednoho chlapce, když už celé tři týdny nikdo nezemřel a tucet pozůstalých se už dávno vystěhoval z vesnice na volnou prérii, protože mezi palisádami se nedalo žít, vždyť tam bylo příliš mnoho mrtvých, a z živých neměl nikdo sílu, aby je pohřbil, tehdy se Široká stezka rozhodl zemřít na hranici.

Už celé dny předtím nic nejedl, aby předstoupil před Velkého ducha bez jakékoli nečistoty. A tak byl ještě víc zesláblý a vyčerpaný než v uplynulých tragických týdnech, kdy se naplňoval tak strašlivý a lidem z této vesnice tak nepochopitelný osud. Náčelníkovy kdysi tak černé a lesklé vlasy byly teď bílé jako sníh, dokonce i jeho drsný hlas se změnil, jen jeho mysl zůstávala jasná až do posledního okamžiku, který nastal velmi brzy, protože vyhladovělé tělo nemělo sílu, aby mohlo vzdorovat ohni.

Plameny vyšlehly do výše a Tekumseh stál před hranicí. Poslední slova umírajícího nemohou být lživá. Zdvihl tedy obě ruce vzhůru k Nanabozhovi a šeptal své tiché modlitby k večerní obloze.

Horský lev v sedle

Nemělo smysl vyjet v noci. Uznával to, i když ho všechno nutilo k jízdě. Teď už tušil, proč mu puma zastoupila cestu.

„Ten-skva-ta-vo!“ vykřikl náhle do praskotu plamenů, v nichž se rozpadalo vše, co zbylo z mrtvého hrdiny. „Ten-skva-ta-vo!“ vykřikl ještě jednou strašným, hrozivým hlasem. Možná že by se jeho nadlidské vůli podařilo tomu slabochovi, jehož největšími nepřáteli byly ješitnost a slavomam, sdělit poselství i na vzdálenost několika set mil, možná že by Tekumsehova nesrovnatelná energie, pevná jako hikorové dřevo, jeho vladařská vůle a velitelská rozhodnost dokázala překonat i tu strašnou vzdálenost a že by jeho bratrovi, který sám sebe označoval za proroka, zabránila provést ten šílený skutek — možná, kdyby ho byl takto zavolal o den dřív.

Toho večera však už bylo pozdě, neštěstí bylo už dovršeno.

Tekumseh stál jako přimrazen a poslouchal hlasy tichého večera. Slyšel však jen tichý zpěv Vasajů oplakávajících mrtvého hrdinu. Vítr mu nedonesl k sluchu sténání umírajících ani nářek raněných. Nad obzorem vyplul krvavý měsíc, záhy však zbledl a stříbrně se třpytil, králík na něm se vlídně a konejšivě usmíval na pokojně oddychující svět, na lesy, řeky a louky, na dýmající hranici na břehu Kansasu, na hromady mrtvol v řece, na opuštěné lidi z jedné mrtvé osamělé hrazené vesnice na západě a na toto sklíčené a znepokojeně bušící srdce velkého muže, který tušil neštěstí, k němuž došlo. Vždyť umírající nemohou lhát.

Druhého dne hned časně zrána, dlouho před východem slunce se Tekumseh s jedním z Osagů vydal do prérie a ze stáda koní si vybral několik nejsilnějších. V době, kdy ve vesnici zuřil mor, žili Indiáni ze svých zásob, zabíjeli psy a koně, ale jejich stáda se neztenčila, protože neštovice stačily vykonat své příšerné dílo mezi lidmi za pár týdnů a nemocní toho už příliš nesnědli. Šavan pochytal koně, které potřeboval, uvázal svou bizoní přikrývku jednomu z nich na hřbet, ostatní vybraná zvířata svázal jedno k druhému tenkými řemeny, vyšvihl se na koně a vyjel. Přebrodil se přes řeku a zamířil k severovýchodu.

Slunce před ním vycházelo a pilo rosu z trávy, a Šavan ujížděl. Slunce stoupalo výš a výš, a Tekumseh ujížděl. Když se kůň pod ním začal vzpírat, seskočil, chvíli si odpočal ve stínu stromu, snědl hrst pemikanu a kukuřičných zrn, která nosil s sebou v koženém váčku, napil se doušek vody z potoka, vsedl na dalšího koně a jel.

Ujížděl ostrým cvalem, vyhledával nejlepší cestu, neváhal udělat menší objížďky, pokud to bylo zapotřebí, přeplaval přítoky Kansasu, jel přes vrchy a prérijní pahorky, bezohledně projel stádem bizonů a zahnal je tím na tak divoký úprk, že se zvířata v celých houfech řítila ze skalnatých srázů do řeky. Tekumseh ujížděl k severovýchodu.

Slunce zapadalo a Šavan odpočíval. Nechal zvířata napást, prospal celou noc a ráno musel koně, na němž jel naposled, pustit, poněvadž kůň kulhal. Vzal si však dalšího a ujížděl dál, ujížděl, po indiánském zvyku seděl jen nedbale na koňském hřbetě a ramena trochu nachyloval kupředu, díval se rovně před sebe a mířil k severovýchodu.

Ještě před západem slunce přeplaval Missouri, ztratil při tom dva koně, sám by se byl málem utopil v dravém a zpěněném kalném proudu, ale byl pozdní podzim po horkém létě, v řece bylo jen málo vody, takže narazil na písčinu a mohl si na ní pár minut odpočinout. Pak se znovu pustil po proudu.

V noci odpočíval, druhý den narazil na skupinu kočujících Dakotů, ti mu dali čerstvé koně a ponechali si ty jeho dva poslední uštvané. Byli totiž mezi nimi muži, kteří Tekumseha před lety slyšeli mluvit na shromáždění u jezera, když tenkrát našel Ten-skva-ta-vu, a ti ho teď poznali. Když Dakotové zaslechli jeho jméno, dali mu své nejlepší koně, svěží, odpočatá zvířata, Šavan pak zvedl obě ruce na pozdrav, vyskočil na nového koně, další vedl na řemenu za sebou a ujížděl. Lovci se za ním dívali, ve tváři mu četli temnou hrozbu, oči měl studené jako černé kameny, muži se v jeho přítomnosti odvažovali jen šeptat.

Toho dne spatřil kouřové signály, jakých používaly kmeny jeho národa pro sdělování zpráv, nedokázal je však rozluštit, protože to nebyly signály Šavanů a protože každý kmen měl jiná smluvená znamení. Později zahlédl ještě více těchto kouřových sloupů, které se v bezvětří tyčily k nebi jako štíhlé kmeny stromů, ale bylo to stranou jeho cesty, nevydával se tedy tím směrem, nechtěl ztrácet čas.

Událo se jistě něco důležitého, protože stále znovu a znovu spatřoval severně od své trasy kouřové signály. Tekumsehův nepokoj vzrůstal.

Ujížděl po prérii, kde rostla tráva vysoká jako dospělý muž, přeskakoval průrvy v zemi, přeskakoval potoky, plaval přes řeky. Nikde tam nebyly zpevněné cesty, indiánské stezky vedly jen podél řek, Tekumseh však mířil na severovýchod. Na druhém břehu Mississippi narazil na mohutnou bizoní cestu, jakých tu na západě bylo hodně. Byla tak široká, že po ní mohlo klusat pohodlně šest koní vedle sebe, a prošlapaná tak hluboko, že ze svého sedla stěží viděl přes její okraj na planinu. Byla to jedna z cest těchto mohutných zvířat a vedla od Illinoisu k Otci řek. Vyšlapala ji tisícihlavá stáda bizonů, zadupala ji tak hluboko do země, že dole teď byla tvrdá jako mlat. Toho dne urazil mnohem delší kus cesty než jindy, ujel víc než sto kilometrů, ale koně už byli unaveni, jeden pod ním padl a zlomil si nohu; nechal ho ležet, podařilo se mu ještě včas seskočit, vyskočil na dalšího, vrátil se, zastřelil zraněné zvíře, které ho věrně neslo až sem, zamumlal modlitbu k Nanabozhovi a ujížděl dál. S námahou se dostal přes Illinois, zalesněné a skalnaté břehy této řeky tvořily pro jezdce těžkou překážku, ale Tekumseh ji překonal, projížděl háji a lesy, jel kolem močálů a trnitých houštin, přes rozkvetlé louky i písečné pouště. Poslední hejna tažných ptáků letěla k jihu, poslední stáda vysoké zvěře klusala do teplejších krajů; bylo to v prvních listopadových dnech, ale počasí bylo mírné, pořád ještě poletovala bílá vlákna babího léta pod hedvábně lesklým modrým nebem. Tekumseh ani jednou nesáhl po luku a šípu, jedl z koženého váčku a pil vodu z potoků.

Ujížděl celý den a den za dnem. Hleděl přímo před sebe, už dlouho mu zas pracoval mozek naplno, nebyl zvyklý klesat pod ranami osudu. Stále ještě nevěděl, co se stalo, v duchu probíral všechny možnosti a jeho nikdy neumdlévající vůle už pracovala na tom, co by v každém z těchto případů bylo třeba udělat. Další kůň, ten nejlepší, pod ním padl. Teď ležel bezmocně na zemi a chroptěl. Tekumseh na něho ani nepohlédl, přesedlal, nechal koně ležet, doufal, že se třeba ještě vzpamatuje, ale sám ujížděl dál. Projížděl údolími i rovinou, jel podél řek, všichni, kteří ho měli potkat, mu raději uhýbali z cesty, když viděli jeho obličej. Ujížděl jitřní rosou, jel krásnými dny tohoto nádherného podzimu, stromy jen hrály barvami, hlavně červenou a zlatožlutou, hnědou a purpurovou, listy v lesích se tiše snášely k zemi a jejich stíny po ní tančily v slunečním svitu. Jeleni sledovali jeho jízdu zpovzdáli, zdvihali své hlavy králů zvěře, pohlédli na něho a pak se zas klidně pásli dál. Rys se přikrčil těsněji k větvi dubu a nehýbal se, Tekumseh ho spatřil a vedl svého koně jen o několik kroků stranou. Ve změti listí si hrály veverky a shromažďovaly na zimu oříšky a žaludy, bukvice a semínka z jedlových šišek. A Tekumseh ujížděl, celý den, den za dnem.

Jednou dopoledne zahlédl zdálky tlupu Indiánů, kteří přijížděli přímo proti němu. Nebyl to oddíl putujících lovců ani rod, který by se stěhoval do zimních sídlišť. Jeli zvolna, unaveně, už zdálky bylo znát, jak je něco nesmírně rmoutí.

Zamířil k nim, spatřili osamělého jezdce, ale nevěnovali mu pozornost, jeli dál svou cestou. Tekumseh je však poznal, byli to Pauníové, kteří tohoto roku zamýšleli vyslat poprvé své zástupce do města Ten-skva-ta-va, slíbili to prorokovi a svůj slib také dodrželi, jak se na bojovníky sluší.

Zastavil se, viděl, že jsou zraněni, všiml si obvazů, zpozoroval i ty z bojovníků, kteří nebyli schopni jízdy a kteří s námahou seděli na vlečných saních za koňmi a snažili se nedávat najevo svou bolest. Tekumseh to však viděl, zavolal na ně, zeptal se jich, odkud jedou a kam. Nazlobeně vzhlédli. Hleďme — osamělý jezdec, a dovolí si zastavit je na volné prérii. Vzápětí se jim však v očích objevil zlověstný lesk: Vždyť je to Šavan! A tady? Že by jim tak brzy padl do rukou? Byla tu příležitost k pomstě? Výhružně sáhli po tomahavcích, po lucích, po kopích, ale cizinec zavolal hlasem burácejícím jako hrom:

„Nevidíte snad, že cestuji v míru? Odkdy hrozí prérijní bojovníci smrtí člověku, který jede po široké stezce míru? Cožpak vás strasti připravily i o čest, že si počínáte jako vlci a chcete přepadnout osamělého lovce? Odkdypak je válka mezi našimi kmeny?“

Vtom se však protlačil dopředu mladý, urostlý, horkokrevný Pauní. Jeho tvář byla zbrázděna prudkou nenávistí, a zatímco ostatní před Tekumsehovým divokým pohledem couvali, tento mládenec vybuchl vztekle:

„Ty se ptáš, odkdy je válka mezi Pauníi a Šavany? Od chvíle, kdy Šavani lžou, od chvíle, kdy jejich kouzelníci už neposlouchají Velkého ducha, od chvíle, kdy jejich prorokové jsou zbabělci. Přišels nám právě vhod, Šavane. Za všechny naše mrtvé tě sám postavím ke kůlu. Nu, Vlci z rovin, chopte se ho a spoutejte ho!“

„Copak jsi opravdu zešílel?“ okřikl ho Tekumseh svým mocným hlasem. Pobídl koně a dojel až k mládenci, který chtěl na něho vztáhnout ruku. „Chceš chytit Horského lva, chlapče?“ zahřměl na něho. „Holýma rukama bych tě mohl zardousit, a ty se opovažuješ vybízet k boji proti Tekumsehovi? Copak tě první mrtvý, kterého jsi v životě zahlédl, připravil o rozum?

Poslyšte, muži z kmene Pauníů, před vámi stojí Tekumseh, Horský lev Šavanů. Kdo z vás je náčelník, ať předstoupí a vysvětlí mi, co se stalo, ostatní ať mlčí, jak se sluší na muže.“

Tekumsehův hřímavý hlas, jeho hrozivý, kamenný, mocný pohled, celé jeho chování, v němž nebylo ani stopy po strachu, ale spíš pohotovost k zaútočení, to všechno umlčelo nenávistné hlasy. Mládenec, který se před chvílí tak obořil na Tekumseha, se sice znovu pokusil odporovat, ale Šavan se ještě jednou rozjel až těsně k němu a s hrozivým pohledem ho varoval: „Budeš zticha, nebo se spolu utkáme sami dva. Tekumseh není zvyklý na to, aby jeho plány mařili nějací chlapci.“

Mladý Pauní tedy ztichl, ale tvář mu zpopelavěla; vycvičeným pohledem indiánského válečníka odhadl zocelené tělo protivníka a jeho dravčí vůli, ustoupil a mlčel.

Promluvil však jeden z pauníjských náčelníků: „Není tu snad čtyřicet bojovníků, že tenhle syn národa zbabělců tu chce prosazovat svou vůli? Ujížděj odtud, Šavane, a ptej se Dlouhých nožů, snad ti povědí, jestli někdo z nich zahlédl v boji Šavanského proroka. A potom jeď dál a spočítej, kolik skalpů dnes visí ve městech bílých lidí.

Ten-skva-ta-va, který si říkal Syn Manitouův, je zbabělec, lhář a podvodník. Jeho město shořelo, jeho čáry a kouzla už nejsou pro Zrozence země žádné tajemství.

Pouto přátelství mezi tvým národem a naším národem bylo přerváno. Jeď dál, Šavane, ať vidíš, jaké neštěstí nám všem ten lhář způsobil.

Vzhůru, Vlci z rovin, pojeďte i vy. Jeďte dál a nechte žvanila stát u cesty. Ruka žádného z Pauníů ať se nedotkne nikoho z Šavanů, kteří nevědí, co je to statečnost a co pravda.“

Náčelník pobídl koně a ostatní ho se spíláním na rtech následovali.

Tekumseh zůstal stát jako kamenná socha. V pravici svíral tomahavk a pociťoval zběsilou touhu vrhnout se na tyto štěkající nepřátele, kteří se tu vysmívali ztroskotání všech jeho plánů, rozjet se na ně a pobít jich tolik, kolik bylo možno. Bylo by krásné zemřít teď, zemřít pod kopími čestných protivníků. Přinutil se však ke klidu, byly tu přece důležitější věci než urážky a odpadlictví.

Byl by měl ještě tisíc otázek; ale cožpak se měl opravdu rozjet za těmi zdivočelými muži a riskovat svůj život nebo přinejmenším svobodu v okamžiku, kdy si víc než kdykoli jindy přál ji uchovat? Došlo tedy k bitvě a Indiáni byli poraženi. Kdo zaútočil? Dlouhé nože? Nebo Ten-skva-ta-va? A co udělali Jediný šíp a Kiš-kalva? Že by ho i oni zradili? Ne, křičel hlasitě, stokrát ne!

Takhle by Jediný šíp nepodezíral, věřil, důvěřoval oběma přátelům. Zdálo se však, že se proti prorokovi nedokázali prosadit.

Otočil koně a rozjel se dál.

Desátého dne své jízdy vpadl jako hladový jestřáb do vesnice Vinebagů, do vesnice, kterou dobře znal a v níž byl sagamorem Sana-mahonga, Pojídač kamenů, suchý, střízlivý člověk. Dojel k jeho stanu, přivázal koně ke stanovým tyčím a vstoupil dovnitř, sáhl po hrnci zavěšeném nad ohništěm a pojedl.

Potom zvedl oči a pohlédl do drsné tváře Pojídače kamenů.

… zvolal ustaraně guvernér

Guvernér Harrison počkal po své poslední rozmluvě s Tekumsehem několik dní, dokud neobdržel spolehlivé zprávy, že je Šavan už za hranicemi. Pak se dal ihned do práce.

Vyslal posla k prorokovi se vzkazem, že i nadále musí trvat na tom, aby mu byli vydáni ti Indiáni, kteří zavraždili dva bělochy u Illinoisu. Ministerstvu války už předtím poslal dopis, v němž naléhavě žádal o vyslání oddílů armády, protože už nelze pochybovat o tom, že rudoši mají v úmyslu přepadnout Vincennes. A jestliže se guvernér až dosud snažil potlačit všechny divoké zvěsti o prorokových plánech, zvěsti, které se trousily po celém kraji, pak teď podnikal všechno, aby tyhle hraničářské domněnky ještě přiživoval.

Staral se o to, aby se nepříznivé zprávy indiánských agentů prostřednictvím guvernérových úředníků v městě rozšířily. Čas od času se totiž těmto úředníkům jakoby s ustaranou tváří svěřoval, že se obává, že teď přece jen vypukne rudošské povstání. Bylo mu víc než jasné, že si úředníci takové zprávy nenechají pro sebe, tím spíš, že jim až dosud guvernér připadal jako velmi klidný člověk a že vždycky tak rázně vystupoval proti všem těm divokým obavám.

Jestliže tedy byl teď dokonce i Harrison přesvědčen o tom, že dojde k válce, pak situace musela být ve skutečnosti ještě horší, než guvernér přiznával, to si pomysleli úředníci a s tím právě Harrison počítal.

Jeho lidé se pak hned rozběhli k sousedům a honem sdělovali dál, co právě vyslechli.

Občané z města Vincennes vyslali ke guvernérovi deputaci, svolávali schůze, posílali dopisy prezidentovi do Washingtonu, prosili o ochranu. Farmáři a osadníci ve srubech roztroušených kolem Vincennes se o tom doslechli, když přišli do města, pak to vyprávěli svým sousedům, rozčilení vzrůstalo, protože každý, kdo bydlel na samotě v lese, věděl, že by byl první na řadě, že by mu ze všech nejdříve šlo o život. A co víc, tohle nebyli ostřílení hraničáři z Kentucky, zvyklí na boj s Indiány jako na krájení chleba; tady, v novém státě, zvaném Indiana, bydleli noví kolonisté, ti se sem přistěhovali v době míru, v době, kdy indiánské kmeny byly tak zdeptané, že mohly být rády, že je bílí nechávají naživu.

Mezi těmito hraničáři pak kolovaly pověsti, při nichž posluchačům vstávaly vlasy na hlavě hrůzou. Byly to samé pusté výmysly. Ostatně historky o indiánské krutosti patří k typickým hrůzostrašným výmyslům. Rudoši neměli žádné vlastní kronikáře, neuměli psát knihy, neměli obhájce. Hraničář někde něco zaslechl, jiný to pak vyprávěl se všemi podrobnostmi, třetí si k tomu ještě něco přimyslel, a tak vznikaly ty příšerné povídačky, při nichž naskakovala leckomu husí kůže. Že prý Šavani nějakého muže zvolna opékali nad ohněm a že ho celých osm dní, v nichž umíral, krmili masem, které vykrajovali z jeho vlastního těla!! Nic nebylo dost prolhané, dost drzé, dost hloupé, aby se to nemohlo dále vyprávět s ještě větší drzostí a hloupostí. Rozčilený dav však věřil všemu, dokonce i těm lžím, které si sám vymyslel. A tak začali hraničáři ve chvílích, kdy se vlahý večer skláněl nad modrými jedlemi a cukrovými javory, zběsile pálit přes paseku před domem, protože se ten keř na druhé straně v šeru tak nějak divně pohnul… Probudilo se zlé svědomí, vždyť každý z nich někdy některému z rudochů ublížil, natloukl mu, podvedl ho při obchodu s kožešinami nebo mu provedl ještě horší věci. A když to neudělal právě on sám, pak toho byl jistě aspoň svědkem. A co když se teď ti bídní lotři budou chtít pomstít… Jiný výraz než „lotři, holomci, zloději, čerti…“ žádný křesťan pro ty stonásobně vykořisťované lidi ani neznal.

Washingtonská vláda vyslala do Vincennes vojsko, pluk pěchoty a setninu střelců, a dala je guvernérovi k dispozici.

Hraničářům hned narostl hřebínek. Žádali Harrisona, aby postupoval rázněji, a guvernér úmyslně váhal. Chtěl, aby ho k válce donutili. Vždyť přece jen nebylo vyloučeno, že výprava skončí aspoň v prvních fázích nezdarem, a pak chtěl tvrdit, že ho do téhle války vehnali proti jeho vůli. Harrison to nedělal ze zbabělosti, ale dobře znal své hraničáře. Byli přece ochotni zasypat výtkami každého, kdo se jim příliš nehodil. Jestliže si však sami budou přát válku, bude je moci pak přinutit, aby také přinášeli oběti, kdyby to muselo být. Zatím si jen při každé příležitosti otvírali pusu, křičeli jako posedlí a žádali vládu o ochranu před Indiány, o nichž guvernér až příliš dobře věděl, že nezačnou válku přinejmenším tak dlouho, dokud se nevrátí Tekumseh.

Vyslal další posly k sagamorům všech kmenů v sousedství, k těm náčelníkům, o nichž právem předpokládal a zčásti i věděl, že nejsou příliš nadšeni úspěchem, kterého dosáhl Tekumseh spolu se svým bratrem. Hodnost mírového náčelníka byla u většiny kmenů vázána jen na některé rodiny a byla dědičná. To oni měli řídit kmen, oni byli ti staří a moudří, a tak právě oni nejvíce brojili proti plánu na vytvoření moci, která by přesahovala jednotlivé kmeny. Chtěli žít podle řádů rodin a rodů jako dosud a neviděli, že právě tato roztříštěnost je vydává napospas náporu bílých. Tekumseh měl nejvíce přívrženců mezi mladými lidmi, kteří věřili v budoucnost a byli připraveni za ni bojovat. Míroví náčelníci však toužili dožít svůj život v klidu a pokoji.

Teď přišli guvernérovi vyslanci právě za nimi, a ne za těmi mladými válečnými náčelníky. To starým lichotilo, to jim dělalo dobře. Poslové však mluvili výhružně a rozhořčeně, a ne už tak zkoumavě a starostlivě jako dříve. Říkali, že guvernér se velmi zlobí, že stále ještě nebyla potrestána vražda dvou bělochů, že jejich vrahové stále ještě nebyli vydáni. Naopak přivandrovalci z cizích kmenů, kteří tu přece nemají co pohledávat, prý vystupují ve městě toho takzvaného proroka stále opovážlivěji; dokonce prý hrozí i válkou, jak se guvernér ke své velké lítosti doslechl. A guvernér prý nemyslí na nic jiného než na štěstí a mír svých indiánských dětí. Cožpak prý nesplnil všechny podmínky poslední mírové smlouvy? Nevyplácel jim snad pravidelně každoroční podporu? Nevydal snad ještě daleko víc peněz na to, aby své rudošské děti seznámil s vymoženostmi civilizace a aby jim ulehčil a zpříjemnil život? A tohle má být vděk za to, že Spojené státy nepřekračovaly hranici stanovenou v poslední smlouvě? Za to, že osídlily jen tu zemi, kterou jim Indiáni po válce dobrovolně postoupili?

Jestliže však přesto zdvihnou indiánští bojovníci tomahavk proti bílým otcům, kteří jim prokázali tolik dobrého, pak ovšem nesmějí počítat s tím, že se k nim běloši budou chovat stejně mírně jako v poslední válce.

Potom vyslovovali poslové opravdu chladnokrevnou hrozbu a není nám bohužel známo, zda se některý z nich při tom začervenal hanbou. Říkali, že kdyby došlo k válce, že by Indiáni nemohli počítat s milosrdenstvím. Že by je bílý otec buď všechny vyhubil, nebo by je zahnal za Mississippi.

Ano, ano. I staří náčelníci se navzdory všem svým dlouholetým životním zkušenostem museli ještě hodně učit. Ani zdaleka ještě neznali proradnost Dlouhých nožů.

Tak tedy poděšený indiánský národ prý ty obrovské pásy země vydal dobrovolně, dobrovolně prý se vzdali „Potěšení svých očí, Krásné řeky“, smířili se s tím, že ji už nikdy neuvidí, jak to kdysi vyjádřili shrbení starci ve své poetické řeči před zahořklým generálem Waynem, zvaným Velká bouře. Byla to tedy milost, že Američané dodrželi svou smlouvu, že jim platili směšnou částku — devět tisíc dolarů ročně —, to pak připadlo na každého z Indiánů čtvrt, nanejvýš půl dolaru. Tolik opravdu mohli platit za území, které sahalo od Velkých jezer až k Ohiu…

Ach, nebylo by snad lepší zdvihnout tomahavk a téhle prolhané sebrance roztříštit lebky, i kdyby při tom měli sami zahynout?

Náčelníci však nebyli sami, měli ženy a děti. A tak sklonili šedé hlavy a slíbili pokoj a klid; nikdy prý si nepřáli nic jiného než mír, přísahali při Velkému dobrém duchu a prosili velkého a moudrého otce, aby jim to věřil.

Míroví náčelníci posílali do města Ten-skva-ta-va posly s varováním, že do Vincennes už dorazil pluk vojáků a že pro životy svých dětí chtějí zachovat pokoj.

A skutečně, někteří bojovníci se odebrali domů a stále přibývalo těch, kteří je následovali. Proroka až zamrazilo ve všech kostech. Tekumseh byl daleko a Jediný šíp i Kiš-kalva stále varovali před ukvapeností. Potom však přišli nadutí poslové i do posvátného města a vykládali své zatracené lži; to jednou dopálilo dokonce i jindy tak klidného bojovníka, jako byl Jediný šíp, že vyskočil a několika ostrými slovy umlčel užvaněného kmotra.

Harrisonovi to přišlo vhod, ba náramně ho to potěšilo, když o tom uslyšel. Jakže? Až tak daleko už tedy sahala ta indiánská pýcha, že ohrožovali už i jeho mírové posly? Cožpak se už nedodržují ani pravidla slušnosti a dobrých mravů, což se už porušují i pravidla mezinárodního styku?

Pak se přihnalo několik hraničářů na zpěněných koních, tvrdili, že Indiáni už jsou tu, že prý hraničářům ukradli jejich nejlepší koně.

Nu vida, teď začínají krást koně, zvolal guvernér ustaraně ve shromáždění. Tímhle vždycky rudoši zahajovali války. Stejně jako předtím prý si guvernér přeje mír, s Indiány prý se má zacházet mírně, jsou prý nerozvážní jako děti, ale…

„Tak už dost,“ křičeli rozezlení občané z Vincennes. Copak si máme nechat líbit všechno? Máme ty čerty nechat vraždit a plenit a krást, jak se jim zlíbí? Konečně tedy byly vzneseny požadavky nejpřísnějších trestných opatření; vždyť nač prý je tu vlastně vojsko?

Ano, s tímhle Harrison počítal. Jakmile tu byla armáda, jakmile tahle bílá cháska věděla, že nebude muset vytáhnout do boje proti rudochům sama, hned měla plno odvahy.

Na ty vraždy a krádeže měl guvernér svůj vlastní, odlišný názor. To už se muselo stát opravdu něco zcela neobvyklého, když se v době míru některý Indián opovážil zdvihnout sekyru nebo nůž proti bělochovi. A co to asi mohlo být, to si Harrison snadno domyslel.

A krádeže koní? Kdo mohl dokázat, že pachatelé byli opravdu rudoši? Možná že se koně už sami dávno vrátili nebo že je někdo chytil, než se hraničář vrátil domů. Ale na tyhle muže se mohl Harrison spolehnout. Až se vrátí na svou farmu a uvidí, jak se jim jejich „ukradení“ koně pokojně popásají za stavením, pošlou snad o tom do Vincennes zprávu, která by věci uvedla na pravou míru? Požádají za prominutí, že své indiánské spoluobčany neprávem podezírali z krádeže?

Kdyby aspoň jen procedili mezi zuby kletbu a uznali, že jejich strach měl zas jednou příliš velké oči. Ale copak mohli uznat tohle? Vždyť by se jim sousedé vysmáli. Přece přísahali při všem možném, že na vlastní oči viděli stopy Indiánů — a že… inu… že se po té stopě sami pustili hezký kus cesty…

Tohle všechno Harrison dobře věděl. Ale teď se mu to náramně hodilo, a tak klidně nechal dav zuřit. A i kdyby ti indiánští chudáci opravdu ukradli pár koní, copak by to bylo tak nepochopitelné, když jim bílí lovci takřka před nosem vystříleli všechnu zvěř, kterou se rudoši z větší části živili? Rudoch neměl krávy, vepře ani ovce, musel si maso nalovit v lesích. A tam bylo zvěře stále méně.

Tohle všechno guvernér věděl. Přesto však kráčel odhodlaně dál svou cestou. Teď už přece nešlo o to, aby bránil pár nešťastných lidiček proti nadutosti hraničářské lůzy. Tohle by dělal rád a chtěl to dělat znovu podle svého nejlepšího vědomí a svědomí. Ale teď šlo o jiné věci; o to, aby překazil plány Tekumsehovi, tomu velkolepému chlapíkovi, který chtěl bílým mužům zahradit cestu k Tichému oceánu, cestu do Číny, do Japonska, do Indie. Tekumseh byl pryč, byl na jihu a bylo zapotřebí využít času.

Harrison byl rozhodnut. A byl natolik lidský, že se snažil dosáhnout svého cíle s co možno nejmenšími oběťmi. Ať ho pak Tekumseh třeba považuje za lháře a zrádce.

Jen jedinou chybu udělal ve svém rozpočtu. Viděl jen nebezpečí a tohle nebezpečí mu nedovolilo hledět jinak. Neptal se, zdali by nebylo možné uzavřít s Tekumsehem poctivé spojenectví; pak by byly všechny oběti naprosto zbytečné, cesta k moři by bývala volná a běloši by bývali ušetřeni hanby, že tisíckrát porušili dané slovo. —

Osud se řítil dál.

Počátkem října, deset týdnů po Tekumsehově odjezdu na jih, rozkázal guvernér armádě vyrazit. Táhl s ní pomalými pochody proti prorokovu městu.

Ve všech indiánských vesnicích zavládlo nesmírné vzrušení. Sagamorové vysílali k Harrisonovi jednoho posla za druhým a prosili guvernéra, aby se vrátil. Zvlášť náčelníci Leni Lenapů a Miamiů, jejichž kmeny se těšily mezi rudochy největší vážnosti, se úzkostlivě snažili o to, aby udrželi mír. Proto také nařídili svým mladým lidem, kteří byli ve městě Ten-skva-ta-va, aby se okamžitě vrátili domů. Jediný šíp a Kiš-kalva se o tom doslechli a přemlouvali bojovníky, aby příkazu svých sagamorů uposlechli. Oba se totiž snažili omezit prorokovu moc, protože doufali, že se pak neodváží řešit spor s guvernérem válkou. A opravdu, kromě četných Lenapů a Miamiů odešlo z města i mnoho Vendatů a bojovníků z dalších kmenů.

Naneštěstí tu však právě v této době pobývalo několik stovek Kikapujců, právě tolik Utagamiů a také asi sto Pauníů, kteří žili ve stanech kolem města Ten-skva-ta-va. To byly dosud nepokořené kmeny a jejich bojovníci byli celí žhaví do války. Bylo tu dokonce i několik Osagů, přestože jejich náčelník Široká stezka si to nepřál, a všichni snili o tom, že si do svých stanových vesnic u řeky Platte, u Kansasu a u Cimarronu odnesou několik plavých a hnědých skalpů a že si je pověsí do kouře nad ohništi ve svých stanech.

Vinemak

Guvernér postupoval zvolna a váhavě, dobře věděl, že by rychlý postup Indiány ihned rozehnal nebo že by je přiměl ke spěšnému ústupu. Guvernér Harrison měl pod svou slámově plavou a naježenou kšticí mnoho vynikajících vlastností a také bystrý úsudek. Jeho nerozhodný postup zdánlivě naznačoval strach, příliš velkou opatrnost. Dopřával svým vojákům, aby se den ze dne stále více rozohňovali, a Indiánům, aby nabyli odvahy.

Ten-skva-ta-va prožíval své velké dny. Po prvním mohutném zděšení se v něm probudila jeho vychloubačná žvanivost, řečnil, čaroval a prováděl kejkle, v noci se nad táborem rozléhal zvuk pozounu a Kikapujci a Utagamiové, které Harrison považoval za nejstatečnější bojovníky tady na západě, se ozývali stále hlasitěji, stále bouřlivěji, stále naléhavěji se dožadovali rozhodnutí. Jediný šíp však mluvil neohroženě znovu a znovu proti jakémukoli boji, vždyť tu nebyl Tekumseh, a dokud se nevrátí on, byla by zrada porušit mír. Když nic nepomáhalo, když se mu jen vysmívali a když mu spílali, začal hrozit, že Tekumseh jistě potrestá neposlušné, že nedovolí nikomu, aby si s ním zahrával jako s míčem, že není žádná veverka, která prchá do korun stromů, jakmile se někde něco šustne, že se nadarmo nejmenuje Horský lev.

To hluboce zapůsobilo na Ten-skva-ta-vu, protože svého bratra se prorok bál jako ničeho na světě a dobře věděl, že jediný šíp ve svých hrozbách nikterak nepřehání.

Kikapujci a Utagamiové vsak Tekumseha sotva zahlédli, Pauníové ho neznali vůbec, a tak došlo k velkému srocení, bylo při tom mnoho křiku a rámusu a nebyl tu nikdo, kdo by tomuto vpádu bělošských nezpůsobů učinil přítrž.

Nebylo přece zvykem, aby na indiánských poradách mluvilo několik mužů zároveň. Jediný šíp musel vyslechnout mnoho posměšků, dokonce ho i ohrožovali, ale pak zdvihl nad hlavu vůdcovské kopí družiny Psů, z čela mu zavlála úzká červená stužka a vzápětí se za ním mlčky řadili všichni Psi. Nebylo jich mnoho. Ale přece jen měli rudoši před svou policií stále notný respekt; názor, že příslušníci družiny Psů jsou nedotknutelní, jim byl tak hluboko vštípen, že se hluk záhy utišil.

Teď však vystoupil Vinemak z kmene Potavatomiů, který byl přítomen „zázraku“, když Ten-skva-ta-va způsobil zatmění slunce. Tenkrát Vinemak na vlastní oči viděl, jak Tekumseh náhle zbledl, a tato krátká chvilička v Šavanově životě, těch několik vteřin slabosti mělo teď při rozhodování tak ohromnou váhu. Vždyť přece tehdy si Vinemak dobře všiml, že prorok je větší, mocnější z obou bratrů.

Vstal tedy nyní a ptal se, proč se všichni starají o Tekumseha. Jistě prý je to velký bojovník, ale přece tu nikdo nemůže žádat, aby se všichni shromáždění náčelníci obávali někoho, kdo není o nic mocnější než oni. Vždyť kdo je to Tekumseh? Válečný náčelník, nic víc. Jeho rodina není o nic slavnější než rodiny většiny z těchto mužů, jeho totem není o nic silnější než jejich; co na tom, že patří k rodu Horských lvů?

Tohle znělo ostře, byla to slova, která počítala se souhlasnou odezvou, a také jí dosáhla. Jediný šíp byl sice výtečný střelec, ale zato nevalný řečník. Byl by udělal lépe, kdyby byl prorokovi pohrozil jen mezi čtyřma očima.

Vinemak však řečnil dál. Prohlásil, že se tu všichni sešli, protože je svolal prorok, kterého seslal Velký duch svým dětem. Vždyť prorok ovládal tajemné hlasy a temný zvuk v lesích, to on už ukázal, že si umí svou vůlí podrobit i silné muže. (Vinemak přitom připomněl některé hypnotické kousky, které Ten-skva-ta-va předvedl před několika dny a jimiž velmi poděsil všechny diváky.)

Vinemak připomněl i to, že prorok zahalil i slunce temnotou, že to sám může dosvědčit, a že dokonce i Tekumseh se tehdy chvěl bázní. Jak prý by tedy dnes někdo mohl chtít, aby Ten-skva-ta-va při rozhodování bral ohled na Tekumseha?

Tohle bylo silné slovo, ale zcela podle Ten-skva-ta-vova vkusu. Vstal, zatvářil se co nejdůležitěji a začal mluvit. Ale strach před bratrovou pomstou mu přece jen ještě nedovolil vyslovit konečné rozhodnutí! Prohlásil, že budou bojovat, jestliže se guvernér ještě víc přiblíží. Sliboval, že on sám, prorok Otevřené dveře, vydá bílé vojáky do rukou Zrozenců země. Až dosud prý ještě neukázal celou svou moc, ale běda Dlouhým nožům, jestliže ho donutí, aby užil všech svých kouzelných sil, které mu svěřil Nanabozho. Chtěl prý zachovávat mír, ale když se ten zaslepený běloch z Vincennes chystá napadnout posvátné město, pak prý budou všichni Zrozenci země bojovat a smetou guvernéra se všemi jeho vojáky z povrchu země.

Kikapujci a Utagamiové hlučeli a reptali, protože se chtěli pustit do boje ihned, přáli si okamžitě zaútočit, ale prorok je okřikl tak rázně, že vzápětí poděšeně zmlkli.

Míjel den za dnem, indiánští zvědové se rojili kolem bělošských ležení, náčelníci západních kmenů vyjadřovali svou nespokojenost stále hlasitěji, vždyť armáda Dlouhých nožů se stále přibližovala, a oni propásli už tolik příležitostí k přepadu. Podle jejich mínění zahájil válku už dávno guvernér, zahájil ji už tím, že svévolně vtrhl s vojskem na indiánské území. Třikrát v těchto dnech museli vojáci projít velmi nevýhodným terénem, kde byli nuceni uvolnit své sevřené útvary a pochodovat v dlouhých, roztažených zástupech. Náčelníci Kikapujců zapřísahali proroka, aby bělochy nepouštěl už ani o krok dál, prohlašovali, že by za téhle situace museli zvítězit, a měli pravdu.

Prorok však byl zbabělec a jako každý zbabělec zůstával stále nerozhodný. Pořád ještě doufal, že se stane nějaký zázrak, snad věřil i tomu, že se Harrison vrátí, doufal v to i ono, jen aby se sám nemusel rozhodnout. A tak propásl všechny výhodné situace, které se mu nabízely, trčel nehybně ve městě Ten-skva-ta-va, šeptal modlitby, zpíval zaklínání a ze strachu rachotil chřestidly. Až jednoho dne přišlo to, co přijít muselo: Harrison stál před městem, zřídil tábor na nejvýhodnějším místě, poněkud vyvýšeném, kde byla sice pitná voda, ale jinak tam bylo sucho a z žádné strany se tam nikdo nemohl nepozorovaně přiblížit. Ten-skva-ta-va se nedokázal odhodlat ani k tomu, aby opustil své město a stáhl se do lesů na severozápadě. Naopak, vysedával v domě tajemství a čekal.

V posledních dnech došlo už k několika bezvýznamným přestřelkám, jeden z bílých strážných byl při nich dokonce raněn. Vzduch čpěl dynamitem. A zase to byl Vinemak, kdo vlastně rozhodl. Byl to hrdý, nepoddajný bojovník, nádherně urostlý, byla radost na něho pohledět. Teď stroze oznámil prorokovi, že následujícího rána zaútočí. Ten-skva-ta-va pohlédl na náčelníka doslova s úlevou. Bylo to při jedné z každodenních porad, a tak Otevřené dveře povstal a sám vydal rozkaz k útoku. Bylo však zapotřebí ukolébat Dlouhé nože do bezpečí, proto chtěl nejprve vyslat ke guvernérovi posly, kteří by mu sdělili, že prorok je ochoten vyslechnout zítra guvernérovy požadavky a splnit je, protože Indiáni si nic nepřejí toužebněji než zachovat mír. Těmito slovy chtěl bělocha upokojit a za ranního šera pak přepadnout jeho tábor. Velký duch prý vydal Dlouhé nože do rukou Zrozenců země, Ten-skva-ta-va prý dobře věděl, proč je tak pokojně nechal přiblížit až na dosah. Proč by se měl lovec plahočit po neschůdných cestách, když mu zvěř sama dobrovolně běží pod nůž, dodal vychloubačně a na večer svolal velké shromáždění, na němž chtěl všem ještě jednou dokázat svou moc.

Když tedy bylo rozhodnuto zahájit boj, zachvátilo rudochy nesmírné vzrušení. Zatloukali do země kůly a začali tančit tance bojovníků odcházejících do války. Bubínky kouzelníků vířily až do pozdního večera, pak se objevil prorok v doprovodu mluvících vlků. I on sám byl oblečen ve vlčí kůži a nad hlavou měl vlčí hlavu s hrozivě rozevřenou tlamou. Začal své největší čarování. Strach vymačkával z jeho mozku nejpodivuhodnější nápady, rozčilení jeho posluchačů, kteří si uvědomovali, jak blízko je rozhodnutí, způsobilo, že uvěřili všemu mnohem snáz, než by byli ochotni v nevzrušeném stavu. Indiáni se dostali do extáze, překypovali obětavostí a bojechtivostí, hlasitě jásali, když jim Ten-skva-ta-va slavnostně oznámil, že mu Velký duch propůjčil moc udělat z nich na zítřek nesmrtelné bytosti. Pokud utrží rány, tak prý se hned po boji zacelí a jizvy zmizí, všichni prý se budou cítit tak, jako kdyby neztratili ani krůpěj krve. A kdo prý v boji padne, ten prý hned po vítězství vstane a bude žít dál. Zrozenci země prý už za svítání budou mít dost světla, zatímco Dlouhé nože prý Velký duch zahalí do temnoty, takže neuvidí ani na mušky.

Když v tomto okamžiku zazněl z lesa zvuk pozounu — prorok totiž prozradil jednomu ze svých nejvěrnějších mladých pomocníků své tajemství a ukryl chlapce v dutém stromě —, rozpoutala se mezi rudochy pravá bouře svatého nadšení a prorok musel vynaložit všechny své síly, aby je odvrátil od okamžitého útoku na Harrisonův tábor.

Bratře Tekumsehu!

Tam však byli ve střehu. Důstojníci osobně dohlíželi na to, aby nikdo ze strážných nepolevil v bdělosti. Vojáci spali oblečeni a ti, kteří neměli postavené stany, spali na svých nabitých puškách, aby jim ranní rosou nezvlhl prach v pánvičkách. Každý věděl přesně, kde má své místo v boji, každý to měl jen pár kroků ke svému stanovišti v obranné linii. Nejdůležitější však bylo, že Harrison za této situace projevoval spolehlivý, neotřesitelný klid, vydával své rozkazy večer tak, aby ho všichni mohli slyšet. A každý ho také slyšel a viděl, ten člověk pamatoval na všechno, nebyl o nic rozčilenější než obvykle a jistě se také zítra nezahrabe někam do stanu, kdyby došlo k bitvě. V boji bude stát na svém místě. Takový pocit uklidňuje a posiluje.

Bělošský tábor strměl jako hora na břehu moře mlhy, která pokrývala louky na říčních březích. Touto mlhou sem přibíhali Indiáni. Nikdo je nespatřil, když se blížili za ranního šera mlhavým závojem, až náhle se na straně odvrácené od prorokova města ozval rudošský válečný pokřik a přerušil rázem to hluboké ticho. Temné postavy se vynořily ze tmy jako potápěči z hlubin jezera a napadly stráže; všude teď rachotily indiánské pušky. Jak příliš tu teď scházel Tekumseh! Z pouhé radosti ze střelby, jen z bojechtivosti vypálili, jen aby překonali počáteční strach a horečné vzrušení, vyrazili s řevem a vytím, s divokým křikem, místo aby se na bělochy vrhli co nejtišeji. Nebyl tu nikdo, kdo by je zvládl železnou rukou. A tak promarnili drahocenné vteřiny, zarazili se, když jim nad hlavami začaly hvízdat kulky z pušek bělošských stráží. Místo aby prudkým náporem vpadli přímo doprostřed tábora, plížili se dále trávou, až už bylo pozdě.

Běloši se probudili, vždyť stejně spali jen nepokojně a mnozí z nich už byli vzhůru. Sáhli po puškách, na nichž leželi, uběhli pár kroků, zalehli na svá stanoviště a zalícili. Setninám majora Hursta postačilo jen čtyřicet vteřin na to, aby do posledního muže zaujaly svá postavení, za minutu byla v bojové pohotovosti setnina kapitána Fullera. Poručík Edmundston uběhl o deset kroků víc, než měl, a octl se naráz uprostřed skupiny Kikapujců, kteří se před ním vynořili z mlhy. Dva z nich srazil k zemi, obrátil se, dal se na útěk, ale padl mrtev dva kroky před vlastní obrannou linií. Rudoši se řítili za ním, pušky Dlouhých nožů třeskly z dvoumetrové vzdálenosti do jejich válečného pokřiku, několik Indiánů kleslo k zemi, ale jiní se hnali dál, byli už u bělošské palebné čáry. Tomahavky krvavě řádily, došlo k boji zblízka ve tmě a mlze, jen v mihotavé záři plamenů ze strážných ohňů. Dost! Stát, už ani výstřel! Rudoši zdvihli své mrtvé a odnesli je z bojiště; vojáci zatím horečně nabíjeli, ale než skončili, byli ti ďáblové už z dostřelu, zmizeli v mlze a v trávě. Edmundston byl mrtev, ani tři jiní už nic neříkali a nehýbali se, zato půl tuctu dalších vojáků sténalo, zmítalo se na zemi a křičelo. Mnozí z nich cítili, že jim skalp na hlavě nesedí příliš pevně.

Ale už tu byl Harrison. Na koni objížděl své linie, vydával rozkazy jasným, pevným hlasem, bylo jej slyšet po celém táboře, nikdo však v jeho hlase nepostřehl ani stopu vzrušení, rozechvění nebo zakolísání. Na ohrožené místo vyslal posily a nebezpečí bylo zažehnáno — aspoň pro tuto chvíli.

Teprve teď mohl zvednout hlavu a naslouchat. Byli vojáci jinde stejně pohotoví jako tady? Ozvala se palba i na druhé straně? Na křídle? Nebo se rudochům někde podařil průlom? Zuřil ještě na jiném místě boj muže proti muži?

Ne, všude leželi běloši na určených místech, hlasy důstojníků zněly klidně, všichni si brali příklad z guvernéra. Takový člověk, jako byl on, tak jasný hlas, taková duševní síla, to všechno dělá v kritické situaci zázraky.

Za dvě minuty zaujali svá postavení vojáci a dobrovolníci z Kentucky, jimž velel Davis, a milicionáři z Vincennes, za pouhé dvě minuty stál nebo ležel každý právě tam, kam podle rozkazu patřil. Byl to pravý div rychlosti, klidu a odvahy. Nikde se neobjevil ani náznak paniky. A přece by pro muže, jako byl Tekumseh, bývaly právě tyhle dvě minuty postačily. Tekumseh tu však nebyl. A Harrison dobře věděl, co dělá.

Indiáni se znovu a znovu vrhali do útoku. Kikapujci, Pauníové, Utagamiové — stateční, neúnavní bojovníci, každý z nich se snažil dokázat, že není o nic horší než nějaký Lenap, Vendat nebo Šavan. Strhávali do boje jeden druhého, tam, kde boj zuřil nejúporněji, se vždy ozýval pronikavý hlas Vinemakův, zatímco Jediný šíp bojoval bez jediného slova. Ležel v trávě nedaleko bělošské linie, vyčkával, až se někde objeví hlava nepřítele — a vzápětí se vždy ozval naříkavý výkřik. Jediný šíp střílel na cíl vždycky jen jednou.

Byl mezi bojovníky a byl tu i Kiš-kalva. Nemohli a ani nechtěli zůstat stranou. Ale tentokrát nebyl měsíc svému oblíbenci příznivý, už dávno zmizel za západním obzorem. Kiš-kalva náhle pronikavě vykřikl, klesl k zemi, zasténal, chvíli tloukl kolem sebe rukama, pak se utišil. Byl mrtev. Přítel Horského lva, Kiš-kalva, Oblíbenec měsíce, klesl do trávy vedle Jediného šípu. To Kiš-kalvova přítele vyburcovalo; zuřivě vyskočil, vyrazil šavanský pokřik, spolu s ním vyskočili tři nebo čtyři další, luk a šípy nechal ležet na zemi, vyrazil kupředu a hnal se mezi řady Dlouhých nožů. Tady však ležel hraničář z Kentucky, který už dlouho pásl po tomto vražedném lukostřelci, co už třem jeho kamarádům zhasl svíčku života. Nikdy by byl šavanského bojovníka neobjevil, kdyby byl Jediný šíp zůstal ležet v trávě a pokračoval ve střelbě, vždyť nikdo, dokonce ani lovící rys není trpělivější než indiánský lovec.

Ale v životě každého člověka přichází osudná chvíle. Jediný Šíp ležel v zamlžené trávě, v ranním oparu, střílel a zasahoval, jeho srdce však křičelo, rty se mu chvěly, vzpomínal na Tekumseha.

Tady nebyla naděje na vítězství, na slávu, Tekumseha zradili, prodali, pokořili. Škoda že Jediný šíp tomu šílenému prorokovi raději v tom jeho stanu nerozpoltil lebku, než aby tohle dopustil…

A. teď byl mrtev i Kiš-kalva, ten, jehož Tekumseh miloval stejně jako Jediný šíp, ten tu teď ležel, nehybný…

Co dál, Jediný šípe? Vyrazil šavanský pokřik, vyskočil, zamířil do bělošských řad, když vtom suše třeskla puška kentuckého hraničáře, který tu číhal se zbraní připravenou k výstřelu, a Malý lovec klesl těžce raněn k zemi. „Můj bratře Tekumsehu!“ zasténal, vykřikl, čísi nůž mu projel hrudí, i Jediný šíp byl mrtev.

Vtom vyrazila kupředu družina Psů, znovu došlo k boji zblízka, čtyři pět Indiánů vniklo do linie bílých. Kde zůstal Vinemak? Teď rychle sem, rychle, na tohle místo! Vinemak tu však nebyl, Šavani klopýtali o těla bělochů, které srazili k zemi, a sípavě oddychovali. V rudošských řadách za této tmy, mlhy a v dýmu po výstřelech nikdo ten jejich zoufalý útok nezpozoroval.

Na nízkém pahorku nedaleko bojiště seděl Ten-skva-ta-va, třásl se strachy a zpíval kouzelnické zpěvy, zpíval zaklínání a vysílal k bojujícím posla za poslem: „Vytrvejte, Velký duch je s vámi. Vytrvejte, Nanabozho přijde a pomůže vám. Vytrvejte, vaše vítězství je jisté.“

Až do úplného rozednění svištěly tomahavky z jeleních kopyt v rukou Kikapujců, Pauníové vystřelovali šíp za šípem a Utagamiové bojovali houževnatě a zarytě, odnášeli všechny své padlé, nikoho neponechali v rukou bělochů, shromažďovali se však vzápětí vždy k novému náporu, k novému útoku.

Vtom však v bělošském táboře zavířily bubny, ozval se ocelový velitelský hlas guvernéra Harrisona, setniny se začaly formovat, důstojníci vyčkávali. Indiáni se zatím stále ve větším počtu stahovali tím směrem, kde leželo jejich posvátné město. A teď se zvedly řady Dlouhých nožů, vojáci nasadili na hlavně pušek bodáky, znovu zazněly bubny a polnice, s hlasitým křikem vyrazilo vojsko s důstojníky v čele do útoku.

Teď bylo třeba myslet na to, čemu je učil Tekumseh. Teď mohli využít převahy, kterou jim poskytovaly luky a šípy.

Zahoďte ty pušky, Šavani, Otavové, Potavatomiové, a sáhněte po své staré střelné zbrani, po indiánské zbrani, chopte se luků! Teď, teď udeřila vaše hodina, Kikapujci, Pauníové, Utagamiové! Chopte se luků a před sebe na zem do trávy položte šípy. Umíte přece střílet rychleji, než stačí běloši nabíjet.

Vy přece na rozdíl od nich nepotřebujete sypat prach shora do hlavně a pěchovat jej nabijákem, potom tam vkládat kulku, a až sklouzne dolů, znovu ji zpředu utěsňovat, pak vkládat zápalku na pánvičku. Vy přece můžete jen střílet! Vezměte šípy, přiložte je k tětivám, zamiřte, vystřelte, znovu přiložte šípy a střílejte, střílejte…

Kde však byl Tekumseh? Kde byl muž, který dokázal překonat hrůzu ze sevřené řady blýskajících se bodáků v rukou vojska běžícího na zteč? Kde zůstal velitel, který by právě tak jako předtím Harrison bělochům dokázal teď Indiánům dodat klid a který by je přinutil k houževnatému odporu? Nebylo jich přece méně než útočníků. Stačilo jen, aby nechali bělochy přijít na vzdálenost padesáti metrů a pak aby zahájili střelbu. Každý z nich měl přece pět šípů, pět smrtících opeřených svištivých šípů mohl vystřelit a každý z nich by byl musel zasáhnout, vždyť běloši postupovali v sevřené řadě; Indiáni by se mohli úspěšně ubránit i trojnásobné, i čtyřnásobné přesile!

Tekumseh jim však chyběl a Ten-skva-ta-va seděl se svými chřestidly na prorockém pahorku a mumlal zaklínání. Jediný šíp byl mrtev, z bolesti a ze zoufalství zbytečně obětoval svůj život, teď, právě teď by snad on jediný mohl všechno zachránit. Tady nepomáhala krásná vládcovská gesta ani okázalá statečnost Vinemakova, tady mohl pomoci jen muž, který by jasnými a pevnými rozkazy dokázal potlačit úzkostné chvění nejen sám u sebe, ale u všech, kteří tu leželi v trávě. Běloši, kteří přece nemohli střílet, dokud měli na hlavních pušek vztyčené bodáky, by tu utrpěli stejnou porážku, jakou jim Tekumseh připravil později.

Jenže Tekumseh tu nebyl a Jediný šíp byl mrtev, proto se Indiáni nepostavili na odpor, nevydrželi ten nápor sevřených řad a blýskajících se bodáků, měli také už příliš velké ztráty. A tak v těchto chvílích ožila tráva, mlází, keře, rudoši prchali, nezadržitelně prchali, k řece, do mokrých luk, přes třaslavá mokřiska na břehu, a běloši za nimi, stále v sevřených formacích, bez přestání vřeštěly polnice.

Indiáni prchali dlouhé hodiny. Harrison však poručil zastavit, odbočit, postupovat proti městu Ten-skva-ta-va. Ale ani tam nebyl nikdo z rudochů. Jakmile se jednou dali na útěk a jakmile tu nebyl nikdo, kdo by je zadržel, běželi, běželi tak daleko, jak daleko je nohy donesly. Ostatně bílí hraničáři si v takové situaci nepočínali o nic líp.

Odvážný velitel může dodat bojujícímu oddílu takovou odvahu, že muži pohrdnou smrtí, zbabělec naopak způsobí, že se muži roztřesou strachem. Tam, kde vypukne panika, nepomůže nic jiného než železná kázeň. Zástup vždy běží tam, kam odhodlaně zamíří ti, kteří jsou v jeho čele.

Ale Tekumseh jim tu chyběl.

Dobrý duch mě trestá právem!

Dorazil k Wabashi až za čtrnáct dní po Harrisonově vítězství, a tak Ten-skva-ta-va ušel trestu, který s hrůzou očekával. Čtrnáct dní měl Tekumseh na to, aby zmírnil své srdce a aby v něm potlačil tu hněvivou, sžíravou touhu po pomstě. Jinak by snad byl opravdu uskutečnil hrozbu, kterou kdysi vůči Ten-skva-ta-vovi vyslovil, aby ho postrašil a aby ho udržel v poslušnosti. Několik dní po svém návratu svolal na břeh Michiganského jezera poradu náčelníků a bojovníků, kteří až dosud setrvali v jeho svazu. Byla to žalostná hrstka několika Šavanů a Otavů, kromě nich tu byl i Vinemak, hrdý, pánovitý, posedlý přáním, aby i on mohl někoho volat k odpovědnosti za to, co se stalo.

I Ten-skva-ta-va v sobě našel smutnou odvahu, aby se tohoto shromáždění zúčastnil.

Tekumseh zachmuřeně mlčel a poslouchal, když mu jednotliví náčelníci podávali zprávu o průběhu bitvy. V obličeji se mu nepohnul ani jediný sval, jen v jeho očích bylo možno číst smutek, který pociťoval nad smrtí Jediného šípu a Kiš-kalvy.

Jeho mozek však pracoval. Už dávno si uvědomil, že on sám nese vinu na tomto neštěstí. Tekumseh totiž nepatřil k těm, co sami sebe rádi obelhávají. Vždyť kdyby byl nepostavil do čela města Ten-skva-ta-va podvodníka a zbabělce, nikdy by se tohle bývalo nestalo. Poznal přece už před lety bratrovu ješitnou ctižádost, a přesto ho nechával i nadále hrát tak významnou úlohu.

Ještě více ho však tísnilo jiné poznání. Vinemak vyprávěl a třásl se přitom pobouřením, jak prorok zděšeně uprchl, sotva v jeho blízkosti pleskla první kulka, jak se chtěl ukrýt v dutém stromě, jak ho při tom zahlédli jiní bojovníci, jak se rozběhli za ním a jak ho odtamtud vytáhli.

Přitom objevili prorokův pozoun a další kouzelnické náčiní; teprve podle toho Indiáni poznali, jakými ohavnými triky je Ten-skva-ta-va klamal. Kdyby se ho byli nezastali ostatní Šavani, byli by rozhořčení bojovníci Ten-skva-ta-vu postavili k mučednickému kůlu. Mezi dosavadními prorokovými stoupenci málem došlo k bitce. Nakonec však západní kmeny odtáhly, odešli Kikapujci, Utagamiové, Vinebagové i Pauníové. Hrozili však, že se vrátí a že zajmou Tekumseha, vždyť ten prý tohle všechno zavinil. Přišli prý sem s věřícím srdcem, s ušima otevřenýma prorokovým slovům, s očima upřenýma na Otevřené dveře jakožto na vyslance Velkého ducha, na Manitouova syna. Teď však že poznali, že Ten-skva-ta-va není žádný prorok, že nepřišel z pověření Velkého ducha, že si s nimi jen hanebně zahrával. Odcházeli, mávali tomahavky a vykřikovali kletby, prohlašovali, že povědí pravdu všude, na celém západě. Ti tedy byli pro společnou věc všech Indiánů nadobro ztraceni. Během Vinemakova vyprávění zahrnul Tekumseh výčitkami sám sebe:

„Neměl jsem obelhávat svůj národ. Dobrý duch mě trestá právem. Chtěl jsem své bratry vést k správnému životu, měli se varovat jedovaté vody a všech bělošských neřestí — a zatím jsem jim sám dával pít jedovatou vodu lži.

Překonám i toto neštěstí, ale už nikdy neuvěří mým slovům. Vždycky si budou říkat, že jsem je už jednou obelhal.“

Ano, horší než prohraná bitva byla ztracená důvěra.

„Nepřátele můžeme obelstít, ale běda bojovníkovi, který obelstí svůj lid úlisnými řečmi, čarováním a podvodem, a navíc za svědka svého podvodu bere Nanabozha. Bude poražen v okamžiku, kdy Zrozenci země poprvé uvidí jeho rozeklaný jazyk“

Jako bez zájmu poslouchal vyprávění svých bratří, ponořen v chmurné myšlenky. Jen když povstal Ten-skva-ta-va a s vychloubačnou drzostí začal vyčítat druhým, že uprchli, že měli déle vytrvat, pak že by jistě dosáhli vítězství, když tedy takhle mluvil Ten-skva-ta-va, Tekumseh se vytrhl ze zamyšlení. Ještě jednou se rozběsnil, chytil křiklouna v týlu za vlasy a vytrhl skalpovací nůž. Ale vzápětí se znovu ovládl. Několikrát tím ubožákem prudce zacloumal, pak ho silným kopancem vyprovodil ven, do lesa, do tmy, do zapomenutí.

Ten-skva-ta-va přežil svého bratra o mnoho let, stal se z něho prastarý kmet a později ještě často vyprávěl lehkověrným posluchačům o své slavné minulosti. Ve svém rodném kmeni byl však zavržen navždy.

Jednoho chladného zimního dne tři měsíce po těchto událostech se u dveří domu guvernéra Harrisona ve Vincennes objevil osamělý Indián a sdělil guvernérovi, že by s ním chtěl mluvit Tekumseh. Američan svolil, a Šavan tedy přišel s třemi mlčenlivými průvodci, které Harrison neznal. Byli oblečeni do kůže a kožešin, na hlavách měli kapuce z bobří kožešiny a nebyli ozbrojeni.

Tekumseh oznámil guvernérovi, že se už před několika měsíci vrátil z jihu a že by teď chtěl navštívit prezidenta ve Washingtonu, jak se o tom před časem s guvernérem dohodli.

Harrison prohlásil, že mu tuto cestu umožní, že mu poskytne průvodce a že se v každém ohledu postará o jeho bezpečnost. Musí však samozřejmě cestovat sám.

Šavan si bělocha prohlížel dlouho, měřil si ho nepopsatelným pohledem, v němž se mísil výsměch s hořkostí a smutkem. Jeho mlčení bylo tak tíživé a pro guvernéra tak trapné, že se začervenal. Aby tuto přestávku ukončil, chtěl se dát znovu do řeči, ale Indián ho předešel:

„Tekumseh že by měl jít do města bílých mužů jako žebrák? Tekumseh je přece náčelník.“

Máchl jen krátce pravicí, tahle záležitost byla tedy vyřízena. Ale vzápětí pokračoval. Až dosud seděl v jednom z křesel, která Harrison nabídl jemu i jeho průvodcům. Teď vstal, zahleděl se na zimní krajinu, která tu ležela před jeho očima při pohledu z pahorku, hleděl za řeku Wabash, která tu jako vždy tiše a majestátně protékala kolem města, a promluvil:

„Tekumseh přišel, protože stále ještě hledá mír. Volá za svědka každého bílého muže i každého ze Zrozenců země, každého ptáka z korun stromů a každé zvíře z této země, a ti všichni potvrdí, budou-li mluvit pravdu, že Šavan nikdy nevyzýval jiného Zrozence země, aby zvedl zbraň proti Dlouhým nožům, dokud by nás bílí muži sami nenapadli.

V posledních letech jsem nedělal nic jiného, než stále pracoval pro svůj národ, pro národ, který jediný má právo žít na této půdě. A je mým velkým neštěstím, že bílým mužům vyprávěli jiní lidé o mých úmyslech samé lži a že bílí muži těmto lžím věřili víc než mým slovům. Mezi náčelníky jsem měl dost nepřátel. Byli zvyklí pít ohnivou vodu, a aby ji mohli získat, navykli si prodávat bílým mužům zemi, která jim však nepatřila. Překážel jsem jim v tom podvodu, a oni se mi pomstili.

Guvernér Harrison vytrhl proti mému národu do boje, když jsem byl na cestách. Byla to vůle Velkého ducha, že to směl guvernér udělat. Doufám jen, že nás teď Dobrý duch nechá žít s bílým národem v míru. Nebudeme bílé znepokojovat, vždyť jsme to nikdy nedělali, až teprve tehdy, když přišli do našich vesnic a chtěli nás zničit a vyhubit. Doufáme, že už skončila válka, kterou vedl guvernér Harrison proti několika mým mladým bojovníkům a která Dlouhé nože stála víc padlých a raněných než nás.

Kdybych byl býval tenkrát v tomto kraji, nebylo by došlo ke krveprolití. Volám za svědky všechny živé tvory, že mluvím pravdu.“

Z Tekumsehova hlasu zazníval hluboký smutek, ale Harrison cítil v Indiánových slovech těžké výčitky. Tekumseh stál před ním vzpřímený, s nehybným obličejem, s chladnou tváří, za níž však plála veliká duše, která v této dobře promyšlené řeči nezapomněla ani na hrozbu, spočívající především v připomenutí, že bitvu u řeky Tippecanoe svedl Harrison jen proti nemnoha mladým indiánským bojovníkům a že Tekumseh tenkrát byl daleko odtud.

Teď vstal i Harrison. Stál jen několik kroků od Tekumseha, a tak to neměl nikterak lehké, když teď musel odpovědět.

Mluvil o tom, že nebude moci nikdy strpět, aby vražda na běloších zůstala nepomstěna; v Tekumsehově zamlklé tváři četl přitom otázku, zda v tomto kraji nebylo zavražděno bez pomsty desetkrát více Indiánů. Mluvil o tom, že Indiáni stříleli po jeho strážích, a v Indiánových očích hořela otázka, zda rudoši neměli právo postavit se na odpor oddílům, které vtrhly na jejich území bez vyhlášení války, bez jakéhokoli důvodu, a zda se tedy Indiáni vlastně nechovali velmi umírněně. Harrison mluvil posléze o různých malicherných záminkách, jako například o krádeži koní, ale velmi zřetelně pociťoval, oč lehčí bylo posílat lživé listy náčelníkům nebo k nim vypravovat posly, kteří takové stížnosti přednášeli, než říkat tyhle věci do očí tomuhle Šavanovi, právě tomuhle, jehož tvář byla tak hrdá, posměšná. Byl celý zmatený a začal mluvit o péči vlády o blaho Indiánů, o jejích šlechetných skutcích, o pravidelných každoročních podporách a o podobných věcech.

Věřil snad Tekumseh tomu, že od tohoto muže dostane odpověď, která by mu pomohla rozluštit hádanku o guvernérově věrolomnosti? Šavan jistě věděl a i nyní se o tom přesvědčoval, že Harrison je čestný muž, mimořádně schopný válečník a slušný člověk. A přece se guvernér odvažoval říkat mu do očí slova prosycená lží a věrolomností.

Pouhým gestem přerušil Šavan zmatený výklad svého bílého protivníka, vždyť přes všechnu guvernérovu řečnickou obratnost a pohotovost to nic jiného nebylo. Harrison sám to nejlíp cítil před touto stále hrdější kamennou tváří, z níž na něj stále přísněji hleděly temné oči. Harrison si téměř s úlevou oddechl, když ho Tekumseh přerušil.

„Špatní lidé se vyskytují všude, jak mezi Zrozenci země, tak mezi bělochy. Jenže mezi bílými muži nejsou ani ti dobří nic jiného než lháři, podvodníci a lupiči.“

Po těchto zřetelně a zvolna vyřčených slovech se Šavan otočil a bez pozdravu opustil místnost. Mlčky, jako tu až dosud seděli, se teď zdvihli i jeho průvodci a odebrali se za ním.

To byla poslední rozmluva mezi Tekumsehem a Harrisonem. Šavan odešel do Kanady. Tam čekali Angličané. Až dosud jejich nabídky odmítal. Teď byl ochoten je přijmout.

VOLÁNÍ LESA

SIMON KENTON

Byl to starý, zkušený muž

Simonu Kentonovi nebylo ještě ani padesát. Patřila mu veliká farma dole v Kentucky, na obrovských lánech jeho statku se vlnila pšenice, velká stáda vepřů se krmila na žír v dubinách u říčky Madisonu a jeho obchodní dům v Cincinnati dodával zboží až dolů do St. Louisu, do New Orleansu a přes Pittsburgh až do Bostonu na druhé straně kontinentu, až k Atlantskému oceánu. Na jeho farmě se lopotili černošští otroci i bílí dělníci; pro jeho obchod v Cincinnati pracovali účetní, nákupčí, lovci kožešin a trapeři, a jeho majetek se rozrůstal. Simon Kenton však stále nemohl zapomenout na své boje s Indiány, na čas, kdy lovil rudochy jako zvěř, kdy uléhal u táborového ohně a večeřel pečínku z jelena, kterého sám složil, vzpomínal na časy, kdy ovšem také dost často honili Indiáni jeho.

Teď to v celých Spojených státech vřelo, zpráva stíhala zprávu, všude se mluvilo o válce s Angličany, kteří obsadili Kanadu. Prý jim vládne král a ten král prý spravuje zdaleka, z Evropy, z Londýna celé to ohromné území daleko na severu, zemi, která přece není o nic méně americká než Spojené státy. Kdekdo mluvil o válce, o lesích, kam dosud nevkročila lidská noha, o úrodných rovinách, o rybnatých potocích a řekách, o jezerech a bobřích hrázích tam nahoře v Kanadě. Kolik tam ještě bylo volného prostoru! Tam se dala dobývat celá knížectví, tím zemským rájem se ještě potulovali divoši a ti se už jen svou přítomností, pouhou svou existencí protivili vůli Všemohoucího.

Cožpak nebylo křesťanskou povinností vyhubit tuhle indiánskou čeládku? Cožpak nebylo vlasteneckým úkolem osvobodit tamější bílé osadníky od vlády anglického krále?

Každý samozřejmě počítal s nějakou menší odměnou; zabral by si prostě kousek země, ale vždyť tam nahoře u Velkých jezer bylo tolik, tolik místa! Bratrsky a křesťansky by

chom se podělili. A bobry, lišky, jeleny a losy bychom si stříleli sami, proč by na tom měli vydělávat Indiáni? Věru, žádostivýma očima pošilhávali ve Spojených státech za severní hranici. Ve Washingtonu, v Pittsburghu, v Detroitu i v Bostonu dobře věděli, jakou mají kanadské provincie cenu. A teď se také chtěli na vlastní oči přesvědčit, jak to tam vlastně na severu vypadá; zda se Indiáni chovají klidně, zda se angličtí důstojníci nechystají k válce, zda se snad dokonce už nevydali na pochod, zda nechtějí přepadnout Ameriku, tu jedinou skutečnou Ameriku, totiž Spojené státy.

Vyslali tedy na sever zvědy, celé výzvědné oddíly, potají se zjišťovalo, kdo by byl ochoten vydat se na takovou menší průzkumnou výpravu, kdo by byl schopen velet takovému oddílu.

A tu si vzpomněli na Simona Kentona, na bojovníka s Indiány, který kdysi válčil bok po boku se samotným Danielem Boonem. A tak za ním vyslali deputaci, ano, i za ním.

Ze Simona Kentona se zatím stal velký pán, i on měl své zprávy, nepotřebovali mu nic dlouho vysvětlovat. Už několik let tam shora z kanadských lesů zaznívalo až k Ohiu, dokonce až do Kentucky jedno jméno: Tekumseh.

Tekumseh? Toho Kenton dobře znal. Tak ten chlapík také ještě běhá po světě. Ten měl u Kentona vroubek ještě z doby, kdy jedenáct bělochů leželo čtyři hodiny proti jedenácti Indiánům v lesích u řeky Sciota, až měl Simon Kenton dva mrtvé a jednoho těžce raněného. Pak se musel dát na útěk, do sedel a tryskem pryč odtud, protože rudoch neměl tenkrát ještě ani jediného raněného a jeho převaha těmi ztrátami, které bělochům způsobil, až příliš nebezpečně vzrostla. Sám slavný Simon Kenton utíkal před Indiány! Na tuhle chvíli nikdy nezapomněl. A tu porážku mu připravil Tekumseh a způsobil mu i později ještě horkou chvilku. A teď se ho ještě ptají, jeho se ptají, Simona Kentona, jestli by neměl chuť vydat se za hranice, do Kanady, aby se konečně zjistilo, jak je to vlastně s těmi červenokabátníky a s tamějšími rudokožci. To se přece ani nemuseli ptát, hned se celý naježil, za pár dní shromáždil oddíl asi padesáti mužů a vyrazili.

Kdyby se snad Indiáni chovali klidně, nu, však už znají prostředky, jak by je mohli zneklidnit. Kdopak by chtěl později dokazovat, že první výstřely padly z bělošských pušek? Kdekdo přece znal shovívavost kentuckých hraničářů, všichni věděli, že pravý Kentučan sahá po pušce nebo že tasí nůž jen v případě nutné sebeobrany. Ale kdo by byl tak bláhový a žádal, aby se na Indiána vystřelilo teprve tehdy, když sám vypálil první ránu. Pak by už přece bylo pozdě, vždyť rudoši byli podle všeobecného mínění vrahové z povolání a zloději od narození. Měli by se vyhubit, ti antikristi. Pokud zachovávali mír, mohl by jen hlupák věřit, že to dělají proto, že mají mírumilovnou povahu. Za tou jejich mírumilovností se jistě skrývala nějaká ďábelská lest, to bylo jasné. Stačilo přece pár jich postřílet, vypálit jim pár vesnic, zpustošit kukuřičná pole, slunečnicové zahrady, a hned se ukázalo, jak vlastně ta jejich mírumilovnost vypadá. Vždyť hned vzápětí začali rudoši přepadávat a krást, pálit a vraždit.

Že se kdysi vyskytlo pár rudochů, kteří svou mírumilovnost dokázali tím, že se v kterémsi kostele nechali bez odporu povraždit a spálit, to jistě byla jen taková zbožná lež, povídačka leda tak pro staré babky.

Buď jak buď, Simon Kenton se vydal do Kanady, aby vypátral, co má Tekumseh v úmyslu. Byl to starý, zkušený muž, vyrostl v lesích, dospěl ve válkách s Indiány, byl chytrý a opatrný, a tak také jeho výprava postupovala náramně opatrně; jeli na koních a nebylo to nikterak namáhavé. Jaro už se ujímalo vlády, v chráněných údolích vyrazily na bucích první svěže zelené lístky a všude už rašily pupence. I země se zelenala, tu a tam svítily květy, bílé, žluté… Sluneční paprsky snadno pronikaly z modré oblohy holými korunami stromů, bylo téměř bezvětří.

Jeli ve velkých rozestupech, dva muži daleko před ostatními jako přední hlídka, jeden vpravo, druhý vlevo, za nimi další tři, pak znovu dva — a jeden od druhého tak daleko, že v tom řídkém lese, kde nebyl téměř žádný podrost, jen stěží ještě viděli jeden druhého. A tak žádný nebyl v pokušení bavit se s některým z kamarádů a nemohl se prozradit hlukem nebo smíchem. Každý z nich postupoval sám, poslouchal ticho v lese, dusot kopyt svého koně, všichni jeli pomalu, vedli své koně pokud možno vlhkem, všichni věděli, že tady je nutná co největší opatrnost, že musí jet co nejtišeji a s očima otevřenýma. Teprve několik hodin jízdy za nimi postupovala hlavní část oddílu. A stále se přibližovali k místům, kde měla ležet indiánská vesnice.

K večeru se postupně stáhli dohromady a nakonec se zastavili. Večeři měli studenou, neodvažovali se tu rozdělat oheň. Potom odvedli koně zpátky k řece, narazili tu totiž na ni přímo uprostřed pralesa. Uvázali zvířata na dlouhé řemeny a sami se odebrali na nevysoký pahorek, aby tam přenocovali. Všude kolem byl les, rostly tu mohutné buky, ale kraj byl kopcovitý. Směrem k řece se táhla četná údolí a bylo bezpečnější tábořit na výšině než v údolí, protože nahoře bylo mnohem líp všechno slyšet, pokud tábořící sami nehlučeli.

Kenton vstoupil do lesního šera první. Najednou však dal rukou svým druhům znamení, zastavil se a ostatní následovali jeho příkladu. Teď to zaslechli i oni. Někde tam dupali koně, slyšeli je i ržát a odfrkovat. Okamžitě se přitiskli k zemi. Jestliže jsou to koně, mohou tu být jen nepřátelé, Indiáni!

Počkali, až se úplně setmělo, potom vyslal Kenton Callaghana a Marrowa na průzkum. Ještě štěstí, že koruny nebyly dosud obaleny listím! Takhle se mohli řídit podle hvězd, které probleskávaly mezi větvemi.

Asi za tři hodiny se oba zvědové vrátili. Ve druhém příčném údolí objevili indiánské koně, přivázané ke kolíkům, stejně jako to oni sami udělali se svými zvířaty. A na táhlém pahorku nocovala malá tlupa Indiánů, tři muži, dvě ženy a několik dětí. Rudoši si počínali bezstarostně, rozžehli ohýnek, byli rozjaření, jeden z nich zřejmě vyprávěl něco veselého, protože se tam všude rozléhal hluk a smích jako — nu ano, jako u nich doma, když se večer po práci posadí venku před dům, vykládal Marrow. A říkal to tak udiveně, jako by u Indiánů něco podobného vůbec nepředpokládal. Kenton chvíli uvažoval, domlouval se se svými společníky, pak poslal nejmladšího člena hlídky ke koním, aby se ještě chvíli prospal, ale od časného rána měl dávat bedlivý pozor.

S ostatními se plížil k Indiánům. Obešli jejich koně, nebyla u nich žádná stráž, ostatně i Kenton původně ponechal koně bez dohledu. To neznamenalo, že by si rudoši počínali lehkomyslně, vždyť zatímco běloši sem přicházeli s hanebnými úmysly, rudoši tu byli doma, ve své vlastní zemi, a protože byl mír, nemuseli se žádného přepadení obávat.

Běloši opatrně překročili nejbližší pahorek a zahlédli teď matnou záři ohně. Kenton už předtím vypracoval plán, a tak každý věděl, co má dělat. Chtěli se připlížit k Indiánům tak blízko, jak jen to bude možné, a potom hned za svítání, jakmile uvidí na hledí a mušku, měli na dané znamení všichni naráz vypálit.

Když dorazili na určené místo, ihned zalehli. Měli ještě spoustu času, noci byly dlouhé a chladné. Za chvíli se roztřásli zimou, ale přímo před nimi bylo na dosah ruky pár skalpů a bude jen spravedlivé, až se z indiánských lebek přestěhují k bělošským opaskům. Bělochům byla pořádná zima, ale to je od jejich plánu neodradilo.

Kolem půlnoci se začali zvolna plížit k rudošskému ležení. Nemuseli si počínat příliš opatrně, vždyť nepřátelé jistě tvrdě spali. K tomu se ještě zvedl vítr, hučel v korunách stromů, větve praskaly a třely se jedna o druhou, pak se dokonce dalo do drobného deště. Kapky s tichým pleskotem dopadaly na suché listí ležící na zemi, takže ani nešustilo, bylo měkké, napůl zetlelé, vždyť celou zimu leželo pod sněhem.

Všechno hrálo bělochům přímo do ruky, jen jedna věc je trochu znepokojovala. Rudoši totiž před spánkem udusali oheň a teď se dalo těžko odhadnout, jak je to k tomu jejich tábořišti ještě daleko.

Duchu mé země, bratře v losím těle…

Tekumseh se probudil ještě v noci. V těchto týdnech a měsících, které uplynuly od jeho poslední rozmluvy s guvernérem Harrisonem, se mu spánek vyhýbal. Je snad opravdu nemožné, aby zachránil svůj národ? Cožpak Nanabozho tak zeslábl? Cožpak Dobrý duch navždy opustil své děti? Měl snad Horský lev skutečně jít za Angličany a stát se jejich spojencem v boji proti Dlouhým nožům? Nepodvedou ho Inglismani právě tak, jako ho podvedli Američané? Uvěří mu jeho lid, půjde za ním i teď, když ho Tekumsehův vlastní bratr tak oklamal?

To byly trýznivé myšlenky a ty mu nedovolovaly klidně spát. Za ranního ticha, když měl v hlavě nejjasněji, to se mu nejlíp přemýšlelo. A tak se i tohoto rána probudil ještě za tmy, poodešel několik kroků od svých nejbližších a usedl pod strom.

Nutil mozek k horečné činnosti. Lámal si hlavu, znovu a znovu všechno promýšlel a bylo mu při tom strašně teskno. Bylo veta po velkém kmenovém svazu, pracoval se lží a s podvodem, dal příliš velkou moc ješitnému hlupákovi. Kdo by mu teď po tom všem ještě uvěřil? Musel to zkoušet znovu, od samého začátku. A při pomyšlení na to si téměř zoufal.

Indián se zahalil do přikrývky z bizoní kůže, seděl pod stromem bez pohnutí, s koleny přitaženými až k bradě, v tom ranním šeru vypadal spíš jako omšelý balvan. Padal drobný déšť a bubnoval na tlustou bizoní kůži, pásy vlhké mlhy se vznášely mezi kmeny stromů, jitro se přibližovalo jen rozpačitě, jako by nemělo příliš důvěry, nízko na obloze visely černé mraky a zahrazovaly cestu slunečnímu světlu.

Jako kdyby ze země vyrostla, stála náhle před Indiánem obrovská temná postava. Přiblížila se potichu a její majestátní hlava se shýbla k muži, který jen znaveně vzhlédl. V šeru před jeho očima se skláněla dlouhá zvířecí hlava korunovaná těžkým lopatovitým parožím a z obrovského vlhkého těla, z něhož se kouřilo, vycházel ostrý pach. Ten ze všeho nejdříve prozradil Indiánovi blízkost zvířete, jehož měkké, velké nozdry se při větření pohybovaly. Los dosud neucítil člověka, protože bizoní kůže překryla pach lidského potu.

Tekumseh seděl bez pohnutí. Ale oslovil zvíře tiše, velmi klidně, mazlivým měkkým hlasem:

„Přišel jsi mě pozdravit, bratře? Poslal tě snad Nanabozho, vládce zvířat i lidí, abys mi vyřídil jeho vzkaz? Co si tedy přeje Dobrý duch? Chci to slyšet, mluv, bratře v losím těle.“

Ohromné zvíře se však nehýbalo. Losovy oči se pokoušely proniknout temnotou, z tlamy mu vycházela pára s horkým dechem, nozdry se mu chvěly.

„Duchu mé země, duchu ze severu, chceš mi snad zvěstovat, že mám jít k červenokabátníkům a nosit jejich válečnou sekyru? Vyslov své poselství, můj velký bratře ve zvířecím těle, můj bratře, který rozumíš hlasům lesů i vod.“

Z jihu sem zavál vítr, listí na zemi tiše zašramotilo, los zdvihl hlavu, pozorně nastražil uši, obrátil čenich směrem proti větru, pak se tiše otočil a spěšně, ale tiše jako stín odběhl mezi stromy.

Indián se okamžitě schoulil jako zvadlý list, hluboko se sehnul až k zemi a odběhl, za okamžik byl zpátky u svých a budil je. Jedna z žen polekaně vykřikla. „Nepřátelé!“ zašeptal Tekumseh jediné slovo, ale v ruce už svíral pušku; sebral ještě luk a šípy, ale zatím je ponechával v toulci, aby je ochránil před vlhkem; rozdělili se a vyčkávali.

Tekumseh svinul tři přikrývky z bizoní kůže, každou zvlášť, na chráněných místech je zasunul mezi listí, do keře, za nízký hrbolek. Za ranního šera by nepřátelé mohli tyto balíky aspoň chvíli pokládat za Indiány, mohli by se touto lstí nechat oklamat.

Ve skupině rudochů byl také asi patnáctiletý chlapec a dvě desetileté dívky. Děvčata se držela v blízkosti svých matek, chovala se naprosto tiše jako zkušení bojovníci. Indiáni se už od dětství učí, jak se mají v lese pohybovat opatrně. Chlapce si však Tekumseh zavolal k sobě.

„Zůstaneš u mě. Bude to tvůj první boj, třeba v něm získáš i válečnické jméno.“

Tekumseha bylo sotva slyšet, ale chlapec porozuměl. Chvěl se hrdostí a vzrušením, oči mu plály, hleděl na muže, který byl chloubou všech Zrozenců země, jehož jméno se vyslovovalo s ostychem a obdivem v každém stanu, v každé chýši od Velkých jezer až k širokému proudu Minišoše, hleděl na tohoto muže, po jehož boku měl poprvé bojovat, na muže, který byl jeho otcem. Chlapcovy rty se rozšířily pýchou.

Tekumseh to postřehl; uhodl, jaké myšlenky se teď honí chlapcovou hlavou, a klidně položil svou širokou dlaň na rameno svého syna. Zadívali se jeden na druhého a odhodlaný, sebejistý klid dospělého muže přešel i na chlapce.

„Chci se stát takovým bojovníkem jako on,“ umiňoval si mládenec a všechna bázeň z něho rázem spadla.

Stěna z mraků se posouvala k západu, znenadání se v lese rozjasnilo; jen na stráních dosud ležela mlha, která stoupala z údolí od řeky.

V korunách stromů se roztančily první sluneční paprsky. Tekumseh zaslechl, jak se sem plíží běloši. Protože nehořel oheň, špatně si vyměřili vzdálenost a museli se teď prodírat ještě blíž. A to právě zaslechl ten los. Silný, zdravý los nemá žádného jiného nepřítele než člověka. Tekumseh to věděl, a proto si tak rychle vysvětlil, proč se tohle velké zvíře dalo tak náhle na útěk.

„Děkuji ti, bratře ve zvířecím těle!“ šeptal si tiše Tekumseh. Nepřátele dosud nezahlédl, ale už je slyšel. Poznal i to, že jich není mnoho, měl však s sebou ženy a děti.

Zavolal tiše směrem vpravo. Tam se pohybovala čísi hlava, vyslechla Tekumsehův pokyn, zvedla se ruka, jakýsi muž se posunul poněkud zpátky a vzápětí se skryl.

Teď už tu zbyli jen dva muži a chlapec. Miči malsů však bylo šest. I tohle už Indián stačil zjistit. Jeho sluch mu prozrazoval tolik, kolik jinému zjeví oči. Běloši přicházeli stále blíž, teď už bylo možno postřehnout tu a tam i jejich pohyby.

Vlevo od Tekumseha náhle třeskl výstřel a náčelník mrzutě svraštil čelo. Kdo to jen mohl vystřelit? Peta-kuta by to přece neudělal. Jistě to byla Krystal, vždyť ženy nedokážou zachovat v boji takový klid jako muži.

Mezi bělochy rázem ustal jakýkoli pohyb, neozvalo se však ani žádné zasténání. Hraničáři pochopili, že jejich příchod byl odhalen. Indiáni si tím výstřelem ovšem znesnadnili situaci, teď bylo mnohem obtížnější zasáhnout někoho z plížících se útočníků, protože ti už postupovali mnohem opatrněji než předtím.

Hraničáři i Indiáni sotva dýchali. Zato vítr stále sílil.

Simon Kenton si byl vědom, že je v převaze. Vždyť rudochy sedící u ohně spočítal Callaghan, a to byl přece spolehlivý mládenec, ten měl vždycky všech pět smyslů pohromadě. Zvuky ozývající se v lese usnadňovaly bělochům plížení a také šero bylo ještě dost husté. A tak dal Kenton povel k dalšímu postupu.

Pak vzplanula bitka. Na obou stranách šetřili střelivem. Muž, kterého Tekumseh kamsi odeslal, svěřil svou pušku jedné z žen. Výstřely houkaly v dlouhých intervalech. Každý se střežil ukázat třeba jen jediný centimetr svého těla déle, než bylo nevyhnutelně zapotřebí. I běloši totiž brzy poznali, že narazili na protivníky, kteří jsou skutečnými mistry v lovu. Kenton zprvu počítal s tím, že se rudoši dají okamžitě na útěk, jakmile poručí vypálit první salvu. A tak hned napoprvé vystřelili všichni naráz. Mezi rudochy se však nic nepohnulo, všude bylo ticho, ale těsně před Marrowem se zaryl do země svištící šíp. Indián zřejmě mířil jen podle obláčku dýmu, vždyť z ležícího bělocha nemohl přece zahlédnout ani prst.

Kenton se však spoléhal na svou přesilu. A tak postupovali stále směleji, jejich pušky se ozývaly častěji, Kenton se dostával do varu. Co se to jen dělo s těmi rudochy? Odkdypak se tři Indiáni odvažují postavit na odpor šesti hraničářům? Ta sběř přece obyčejně prchala už po prvním výstřelu. A jak se mohlo stát, že je rudoši vyslídili?

Vtom zaslechl několik metrů od sebe přidušený výkřik. To Marrow vystřelil a vzápětí nato zasténal. Kenton pohlédl tím směrem a viděl, že Marrowovi vězí v levé paži šíp. Raněný ulomil opeřený konec a zbytek šípu protáhl ranou. Klel přitom jako pohan.

I vedle Simona Kentona to náhle zasvištělo. Jen o vlásek vedle jeho hlavy se do země zaryl šíp s červeným opeřením. Uvědomil si, jak si počínal neopatrně, hned se přitiskl těsněji k zemi a odsunul se o pár loket zpátky. Vypadalo to najednou náramně ošklivě. Výstřely se teď ozývaly už jen zřídka. Obě strany si uvědomily, že mají proti sobě zkušené protivníky.

Marrow znovu vykřikl. Na něho měli rudoši nějak zvlášť spadeno. Nebo snad právě proti němu ležel nejlepší rudošský střelec?

Bezpochyby, jinak to ani nemohlo být. Kenton zdvihl v rozčilení hlavu, a poměrně dobře ukryt za nízkým keříkem, rozhlížel se kolem dokola. Vtom třeskla rána, čepice mu sletěla z hlavy. Zděšeně si hrábl do vlasů, ucítil tam něco teplého, ale nebolelo to. Chyběl opravdu jen vlásek — a mohl se loučit se životem. Hrome, tady už přestávala každá legrace. A to měli proti sobě pouhé tři muže!

Kenton ovšem nemohl tušit, že tam na druhé straně proti nim bojují jen dva muži, jedna žena a jeden chlapec, že jednoho z bojovníků mezitím kamsi odeslali, ale že se právě teď vrátil.

Vítr zesílil, dokonce se znovu dalo do deště. Pro rudochy to bylo výborné, mohli dál použít luků a šípů, zatímco jediná krůpěj, která dopadla na pánvičku, zvlhčila prach, a bělochova puška byla rázem k nepotřebě.

Výstřely se ozývaly jen zcela ojediněle. Protivníci se hlídali navzájem.

Vpravo se přehnalo lesem stádo laní. Běloši sebou mimoděk trhli. Že by snad Indiáni dostali posilu? Ano, tak to muselo být, jistě čekali pomoc, jinak by se nepostavili na tak tvrdošíjný odpor.

„Šetřit prachem!“ přikazoval Kenton tiše doleva i doprava.

Vtom třeskl až vzadu na pravém křídle výstřel a vzápětí nato druhý. Z té strany se rudoši až dosud vůbec neozývali. Že už by to byla ta očekávaná posila? A znovu ticho. Ve vzduchu visela těžká hrozba. Callaghan i Marrow začali pálit jako diví, ke střelbě se připojil i Clark, ostatní ho následovali, i Kentona strhlo to všeobecné vzrušení.

Rudoši neodpovídali, a tak i hraničáři postupně přestávali střílet, až nakonec boj zcela ustal. Byl už bílý den. Každý čekal jen na to, až se protivník dopustí nějaké chyby.

V lese hučel vítr, větve praskaly, koruny stromů se třely jedna o druhou.

Běloši si mohli oči vykoukat, ale Indiáni se ani nepohnuli. Nikdo z hraničářů dosud žádného z Indiánů nezahlédl, neopatřili dokonce ani jejich ruku nebo nohu.

Simon Kenton se náhle polekal. Co bylo zase tohle? Na druhé straně postřehl jakýsi pohyb, pobíhala tam veverka a hledala oříšky, a to právě v místech, kde přece měli ležet rudoši. Ale zvířátko se pranic nebálo, poskakovalo sem a tam, chvíli panáčkovalo a naslouchalo, pak se znovu rozběhlo.

Kenton hlasitě zaklel a zdvihl se na kolena. Veverka se polekala a rázem zmizela ve větvích.

„K zemi, člověče! Zbláznil ses?“ křičel na něj Marrow.

Nevyletěl však žádný šíp, netřeskl žádný výstřel.

„Jsou pryč, mládenci!“ volal Kenton a vstával. Rozběhl se a za ním se pustili i ostatní, uběhli třicet, čtyřicet kroků… žádný výstřel, nikdo se nebránil, všude byl klid. Přeběhli pahorek, běželi po svahu dolů a začali pustě láteřit. Našli tam stopy koní, půda tam byla rozryta kopyty, leželo tam plno zlámaných větví, divoká změť listí.

Tak tohle byl opravdu husarský kousek! Zatímco rudoši udržovali přestřelku s hraničáři, jeden z nich se proplížil kolem bělochů a přivedl indiánské koně, kteří byli přivázáni u kolíků za zády hraničářů. A kdo teď mohl odhadnout, jak dlouho vlastně už byli Indiáni pryč!

Zpátky ke koním!

„Dostali jste je?“ ozval se shora hřmotný hlas. P odívali se tím směrem a uviděli Benlowa, mládence, kterého zanechali jako hlídku u koní. Nemohl to tam už vydržet. Ta prudká palba a pak to náhlé ticho, to byl příliš silný nápor na jeho nervy, a tak se rozběhl za kamarády, aby jim pomohl v šarvátce. Ale přišel už pozdě.

Simon Kenton na něho sotva pohlédl, hned volal: „Zpátky ke koním, mládenci!“

Tón hlasu i výraz jeho tváře mužům okamžitě prozradil, nač Kenton myslí. Rozběhli se vzhůru po stráni na kopec, kde se odehrávala přestřelka, seběhli do nejbližšího údolí, bylo to namáhavé, lapali po dechu a pot se z nich jen lil. V těchto místech stáli ještě nedávno indiánští koně, teď však jako by se po nich země slehla. Benlow, hlídač koní, jediný ze všech urazil tuhle cestu za denního světla, a tak jim běžel v čele. Hraničáři těžce dýchali, byli to sedláci, farmáři, lovci, žádní závodníci v běhu, hrome! Simonu Kentonovi bylo skoro padesát, nestačil ostatním, musel se chvílemi zastavovat, nebyl už na takovýhle běh zvyklý, píchalo ho v boku a zadýchával se. Musel však za nimi, pořád dál, vzhůru do dalšího kopce, zatracený terén! Callaghan a Benlow daleko předběhli všechny ostatní, vždyť byli také nejmladší. I Marrow byl dobrý běžec, ale to dvojí zranění mu na rychlosti nepřidalo, opožďoval se, necítil se právě nejlíp.

Konečně dorazili na poslední pahorek. Zaplaťpánbůh, koně tam byli! Utrhli se sice od kolíků, ale v křoví bylo vidět jejich hřbety. Docela pokojně se popásali, těla dvou hnědáků a Kentonova vraníka se objevovala mezi keři. Více nebylo vidět, ale zřejmě ani ostatní koně nemohli být daleko.

„Běžte, chlapci!“ volal Kenton, „možná že ty rudochy přece jen ještě doženeme.“

Náhle však prudce vykřikl:

„Callaghane, pozor, Callaghane!“

Callaghan právě vbíhal do křoví, byl daleko před ostatními, teprve dvacet, třicet kroků za ním běžel Benlow a ještě o kus dál pak Billy Clark.

Pozdě! Kenton, který se tak opozdil, viděl z návrší mnohem dál než Callaghan, v zoufalství zalícil pušku, ale nevystřelil, bylo to příliš daleko. Vtom už vykřikl také Ir, vykřikl hlasitě, pronikavě, vzápětí třeskla rána a také Benlow se s výkřikem skácel.

V lese zas rázem všechno ztichlo. Hraničáři zmizeli, vrhli se k zemi, hledali vhodný kryt a naslouchali, jen Benlow tiše sténal.

Teprve teď si všimli, jak jsou ti koně neklidní. Klusali hlouběji do lesa. Vlevo se blýskala hladina řeky, ale koně se od ní vzdalovali. Kentonův vraník řehtal a všechna zvířata se držela pohromadě v semknutém houfu.

„Postupujte ze všech stran současně, chlapci, zachraňte Benlowa!“

To křičel Kenton. Vstali a vyřítili se kupředu.

Benlow tam ležel s prostřelenou nohou. Zůstal u něho jen Marrow, ostatní běželi dál.

Za jedním z keřů ležel Callaghan, byl natažen v listí, ležel docela pokojně, jako by jen spal. Kenton se nad ním sklonil. Nikde ani krůpěj krve. Ale tvář mrtvého byla zkřivena divokou grimasou.

„Vrhli po něm nožem,“ šeptal Billy Clark a chvěl se zlostí.

„Spíš bodli, podívej se, přímo do srdce! A vykrvácel dovnitř,“ skřípěl zuby Kenton. Pak se však rozkřikl: „Ale vždyť mu zůstal skalp, chlapci. Představte si, nevzali mu skalp.“ A zkušený hraničář se rozhlédl kolem.

„Tamhle!“ Ukázal rukou před sebe. Necelých pět metrů od mrtvého visel z přečnívající větve košatého buku šíp uvázaný na liáně, houpal se ve vzduchu asi ve výši dospělého člověka.

„Prokletý Šavan!“ šeptal Kenton. „Opatrně, chlapci, je to učiněný ďábel!“

Stáli tu všichni vzpřímeni. Kromě keře, u něhož padl Callaghan, neposkytoval les žádnou možnost úkrytu — ani hraničářům, ale ani nepříteli. Stály tu mohutné buky, avšak bez jakéhokoli podrostu a jednotlivé kmeny byly daleko od sebe. „Měl jsi štěstí, Benlowe, že ses rozběhl přímo k nám, jinak bys tu teď ležel jako Callaghan,“ soudil Kenton.

„Snad sedí za některým stromem,“ šeptal Clark.

„A ty by ses snad posadil někam za kmen?“ vyhrkl zlostně Kenton. „Tak vidíš! Nemysli si, že je ten Šavan hloupější než ty.“

„Musíme pochytat koně,“ navrhoval Marrow a hlas se mu chvěl strachem.

Koně se pásli nedaleko odtud mezi stromy. Rostlo tam i křoví a koně se tam drželi stále pohromadě.

Kenton se tam zadíval. „To se ví, koně!“ ušklíbl se vztekle. „Teď už vím, kde ti rudoši vězí. Jen je zkuste pochytat,“ soptil. Pečlivě se rozhlížel po okraji lesa, nikde však neviděl místo, kde by se mohl ukrýt třeba jen jediný muž.

Nakonec se přece jen rozhodl. „Kupředu a pušky připravte ke střelbě. Musíme za koňmi, musíme je dostat za každou cenu.“

„Stačí, když mlasknu, a můj hnědák hned přiběhne,“ vychloubal se Clark.

„Nu, jen mlaskni,“ posmíval se Kenton.

A Clark opravdu zamlaskal. Hnědák zdvihl hlavu a naslouchal. Muži postupovali v široce rozvinuté řadě tak, aby se v kterémkoli okamžiku mohli několika skoky ukrýt za některým stromem. Clark zamlaskal podruhé. Kentonův vraník zaržál, koně se otočili a ubíhali odtud. A zase zůstávali pohromadě. Zařehtali a dali se do cvalu.

„Jde na ně jaro! To vám dá pěknou práci, než je chytíte. A kde máte ostatní?“ vyptával se Marrow, který zůstal sedět u Benlowa.

„Ostatní vzal čert!“ křičel Kenton. „A pokud jde o ty tři tamhle — za tím vězí jistě ten Šavan. Proč by zůstávali pořád v jednom houfu?“

„Koně se vždycky drží pohromadě, když utečou,“ vykládal Billy Clark.

Kenton se na něj vztekle zaškaredil.

„Nemá to smysl. Nemůžeme tu Benlowa nechat samotného. Vrátíme se a počkáme, dokud nedorazí Bowman s jádrem oddílu. Jestli máte chuť, můžete zkoušet chytat tři koně pěšky, a to ještě jednomu z nich sedí na hřbetě Indián! Vidíte, teď se nám dokonce ukazuje,“ vykřikl nahněvaně a zaťal pěst. Pak zalícil pušku a vystřelil, ale bylo to příliš daleko.

Všichni teď viděli, že rudoch jede na Kentonově vraníku… Z ničeho nic se objevil v sedle, mával tomahavkem nad hlavou a vyrážel válečný pokřik, divoký, vzdorný pokřik. Potom pobídl koně a zmizel s nimi v lese. A stále klusali pohromadě, rudoch určitě přivázal řemeny jednoho ke druhému.

Callaghan byl mrtev, Marrow a Benlow raněni, přišli o všechny své koně, teprve teď si totiž uvědomili, že Indiáni jim odvedli i ostatní zvířata, a tak jim nezbývalo nic jiného než čekat, až přijde hlavní oddíl a až se jich ujme. Ostatně to už nemohlo příliš dlouho trvat.

Simon Kenton přenechal svým druhům péči o oba raněné, bylo je nutno obvázat. Sám se posadil vedle mrtvého a civěl na visící šíp, který se tiše otáčel ve větru.

„Letící šíp!“ šeptal si sám pro sebe. „Tekumseh, Letící šíp!“ A Simon Kenton v duchu přísahal, že tentokrát mu Šavan nesmí ujít. „Buď on, nebo já!“ prohlašoval. Kentučan zestárl, trochu ztloustl, zesílil. Ale v těchto chvílích se mu před očima zjevovalo jeho mládí, bouřlivý čas, kdy spolu s Danielem Boonem hájil Boonsburg proti rudochům, kdy už jednou stál u mučednického kůlu Lenapů, a přece se mu podařilo uniknout; znovu prožíval svůj útěk z Detroitu, celá ta bouřlivá léta. A teď znovu nastával čas bojů a lovů — Kenton to dobře tušil. Tekumseh stanul v čele všech Indiánů. A na severu se dávali do pohybu Angličané. Kdyby se Angličané spojili s Indiány, mohlo by být hraničářům zatraceně horko.

Čekal tu na Bowmana a na hlavní oddíl. Ať pohřbí Callaghana ti druzí. Škoda toho chlapce, byl to znamenitý střelec. Ale válka je válka a lovit Indiány není tak snadné jako složit jelena. Jakmile Bowman dorazí, vydají se hned dál, bez odpočinku, bez přestávky. Někde tady měla ležet šavanská vesnice, kdesi u řeky. Tekumseh měl jistě namířeno právě tam, jistě chtěl varovat své krajany. Třeba se Kentonovi podaří dorazit tam s Bowmanem ještě dřív než ten rudoch. Snad se tam spolu setkají.

„Buď on, nebo já!“ uvažoval Kentučan, „on, nebo já! A ať je ta tvá puška tak hbitá, jako bývala před deseti a před dvaceti lety, chlapče! Uvidíme, kdo z nás dvou vyhraje tentokrát.“

Budeme ti říkat Hlídej svou kořist!

Tekumseh přijal boj s tlupou hraničářů nejprve s klidem, ba téměř s podivením. Měl se snad on, který se chtěl stát zakladatelem mohutné říše všech Indiánů, znovu pouštět do šarvátek s bandami otrhaných, surových bělochů? Cožpak i tohle patřilo k jeho úkolu? Neměl snad před sebou mnohem důležitější poslání?

Avšak střelba, obchvaty, vyčkávání, to všechno v něm znovu probudilo prudkou zášť. Jakže? Cožpak Indián nemá naprosto žádná práva? Cožpak smí kterýkoli bílý pobuda a darebák prostě zdvihnout pušku a odstřelovat Indiány jako bizony? Že by to došlo už zas až tak daleko? Cožpak Harrisonův příklad po letech míru tak rychle zapůsobil? Válka dosud nevypukla, a přece už začal lov na Nanabozhovy děti?

Zachvátila ho divoká touha po zabíjení, promluvila v něm krev rudošského lovce. Tihle běloši nesmějí uniknout dříve, dokud nepoznají, koho to vlastně mají před sebou. Ostatně co jiného mu zbývalo? Měl snad opustit svůj lid? Tohle byl boj až do poslední kapky krve. Měl se snad skrýt někde v lese, rmoutit se a schnout starostmi? Musel se přece bránit, začít znovu, postavit se na obranu svého lidu a musel to být právě on sám, nemohl to svěřit nikomu jinému, žádnému prorokovi,

lháři, vychloubači a zbabělci. Musel přinutit náčelníky k jednotě, potlačit úzké zájmy rodů a kmenů, potřeboval muže, kteří se nebudou ptát jeden druhého, zda patří k rodu Bobrů, Želv nebo Krocanů nebo zda je snad příslušníkem totemu Losů, Vlků, Zajíců nebo Medvědů, ale budou bojovat všichni společně. A on sám? Co mohl dělat jiného než zdvihnout tomahavk a zabít každého bělocha, který ohrožoval život a svobodu jeho lidu?

Vyrval ze svého srdce všechnu marnou lítost, všechen smutek, všechno sebeobviňování, stal se opět sám sebou. Výstřely hraničářů, kteří se chystali přepadnout tábor, postačily k tomu, aby ho vyburcovaly z malátnosti.

Tekumseh tedy přikázal svým lidem, aby nasedli na koně, aby spěchali do vesnice na severu a aby varovali tamější obyvatele. Když viděl, že odjíždějí, ustoupil se svým synem hlouběji do lesa a obešel nepřátele.

Brzy našel to, co hledal.

„Vezmi si tyhle čtyři koně a jeď do Chillicothu; cestu znáš. Musíš varovat Kata-he-kasu, že bílí muži jsou už na pochodu. Tohle však nejsou všichni, přijde jich ještě mnohem víc. Jeď a pospěš si!“

Chlapce nepotřeboval dvakrát pobízet. Zatímco se Tekumseh pozorně rozhlížel, svázal chlapec v horečném chvatu tři koně za uzdy, čtvrtého táhl za sebou na dlouhém řemenu, který si ovinul kolem zápěstí. Rozběhl se, zezadu vyskočil na prostředního z trojice koní, přitáhl mu uzdu, kůň se vzepjal, ale chlapec už pevně seděl v sedle. Vytrhl z opasku krátký řemen a zapráskal jím koním nad hřbety.

„Jeď nejkratší cestou, přes řeku a pak na sever, tak rychle, jak to jen půjde. Hlídej svou kořist, synu,“ volal za ním Tekumseh, když chlapec už vjížděl do řeky. Zavolal na svého vlastního koně a ten se pustil cvalem za ním. Poslední léta strávil Tekumsehův syn mezi Čipevaji, kteří tenkrát chovali obrovská stáda, a tak se chlapec dovedl držet v sedle znamenitě.

Tekumseh, který předtím uvázal svého koně hlouběji v lese, svázal zbývající tři bělošské koně dohromady. Nebylo to nikterak těžké, i tihle koně byli uvázaní u kolíků a Tekumseh se v zacházení s koňmi dobře vyznal. Potom uvázal na visící liánu jeden šíp, to bylo jeho znamení. Možná že je mezi těmi zákeřnými lupiči někdo, kdo tohle znamení zná.

Potom se chystal odjet.

Vtom však zaslechl, jak sem běží běloši. Většinou se drželi pohromadě, jen ten nejrychlejší z nich je o hodný kus předběhl. V tu chvíli vzplálo Indiánovo srdce žhavou nenávistí. Přikrčil se za keřem a vzápětí odtamtud vyrazila jeho pěst. Dalšího nepřítele srazila v běhu kulka z Tekumsehovy pušky.

Záhy však ovládl svou vášeň. Bylo přece důležitější varovat vesnici než se tu pouštět do přestřelky s těmito bandity, nebo dokonce než v boji s nimi padnout. A proto se rozjel do lesa. Musel však nejprve zjistit, jak silný je hlavní oddíl, o němž věděl, že je už kdesi nablízku.

Věděl, že se hraničáři za ním nepustí pěšky, a tak brzy přešel do mírného klusu a sledoval stopy, které za sebou minulého dne zanechal Kenton se svými průvodci a které tak zkušený lovec, jako byl Tekumseh, dokázal číst jako otevřenou knihu. Snažil se vnímat všemi svými smysly, byl pevně přesvědčen, že musí brzy narazit na bělošský oddíl, a dobře věděl, že se početnější bělošský jízdní houf nedokáže pohybovat lesem nehlučně. A opravdu — už zdálky uslyšel, jak se jezdci blíží. Probudil se v něm znovu ten starý Tekumseh, jaký býval v uplynulých letech, proslulý lovec, který si s Dlouhými noži dokázal pohrávat jako kočka s myší. Ustoupil jim z cesty, nechal je projet, snadno je spočítal a musel se zasmát, jak lehkomyslně si běloši počínali, jak byli dětinsky neopatrní.

Jak to jen bylo možné, že Indiáni, kteří byli přece mnohem obratnější lovci a mnohem zdatnější bojovníci než tohle neohrabané stádo, které se bezstarostně hnalo lesem, jak to, že rudoši stále znovu a znovu těm bledým tvářím podléhali?

Hraničáři zanechali za sebou dva muže jako hlídku, která je měla zajišťovat před napadením zezadu. Usmyslil si, že těmhle bílým vrahům, kteří tu v hlubokém míru přepadali pokojně lovící a tábořící rodiny a kteří se bez jediné výčitky svědomí chystali zaútočit i na jednu z vesnic jeho kmene, jako by chtěli postřílet jen stádo jelenů, že této smečce teď dá pořádně na pamětnou. Přivázal tři ukořistěné koně ke stromu a sledoval oba opozdilce. Jel za nimi jako stín jedlovým lesem, rychleji projel po mechových kobercích, které tlumily údery kopyt, pak dvakrát zasvištěl jeho nikdy nechybící šíp. Smrtelné zasténání z úst mužů, kteří se až doposud bezstarostně bavili, se téměř ani nedoneslo k jeho sluchu. Ujížděl totiž už zase cvalem zpátky, chytil ukořistěné koně a teprve pak zaslechl za sebou divokou změť hlasů, hluk, křik. Škodolibý úsměšek mu zkřivil ústa.

Nejprve zamířil k jihu, pak odbočil na západ, dorazil k řece, kterou o kousek výše proti proudu přebrodil jeho syn, znovu vjel do lesa a pokračoval pak přes kopce a údolí stále k severu, jel jako v divoké honbě, jel celé hodiny, nedopřával odpočinku ani sobě, ani koním. Vždyť jestliže hraničáři neztratili všechen rozum, pak se buď vrátili, nebo hnali své koně co nejrychleji k severu, právě tak jako teď on.

Brzy odpoledne narazil v blízkosti vesnice na první zvědy, které náčelník vyslal bělochům vstříc. Dojel k nim a oni ho s úlevou pozdravili. Vždyť tam, kde byl Tekumseh, tam také kynulo vítězství. Tekumseh je však rychle minul, teď nebyl čas na žádnou zábavu. Od okraje lesa pozoroval, že se ženy a děti chystají vyrazit na sever a že se bojovníci zdržují v chatách.

Když se přihnal na mýtinu, spatřil, že se sem po břehu řeky žene osamělý jezdec, který za sebou vede čtyři koně. Rozjel se k němu a setkal se se šťastným pohledem zářících očí svého vlastního syna. Chlapec mlčel, Tekumseh však dobře viděl, že se mu do očí derou slzy. Jistě měl o osud svého otce velké starosti.

„Mladý horský lev jel dobře a přivedl s sebou celou svou kořist. Od této chvíle bude tvé jméno Puchte-thai, Hlídej svou kořist. Tekumseh to ohlásí v radě bojovníků. Jsi už dost starý, abys vstoupil do jejich řad.“

Víc toho neřekl. Ani ruku mu nepodal na pozdrav, to neměli rudoši ve zvyku.

Zato však všechno, co vyslovil, znamenalo víc, mnohem víc, než když bělošský otec hladí s uznáním svého syna po vlasech nebo když ho pochvalně poklepává po rameni.

Puchte-thai chtěl promluvit, chtěl poděkovat, ale nedokázal vypravit z úst ani jediné slovo. Jen jeho oči hovořily.

Tekumseh to viděl, přikývl a rozjel se napřed, aby chlapci umožnil vzchopit se. Na bojovníka se nesluší, aby měl v očích slzy, ani když jsou to slzy štěstí a hrdosti.

Ve vesnici potkal náčelníka Kata-he-kasu a ohlásil mu, co vypátral. Šedovlasý náčelník mu svěřil velení ve vesnici a Tekumseh přijal tuto poctu jako samozřejmost. Vždyť stále ještě byl vrchním velitelem družiny Psů.

Rozjel se před chaty. Kukuřice byla už zaseta, na všech polích už vyrážely zelené výhonky. Kolik úrody se tu zničí, ale co na tom teď záleželo! Vždyť toho roku měla zkáza zachvátit mnohem víc než těch pár polí kolem Chillicothu.

Chmurně se zasmál. Chillicothe! Byla to už šestá nebo sedmá vesnice téhož jména a právě jen to jméno připomínalo kdysi tak hrdé a starobylé sídlo na strmých březích Sciota, kde vládl starý Cornstalk, někdejší náčelník jeho lidu. Jak ubohé byly tyhle chatrče ve srovnání s domy, kde bydlel jako chlapec. A dnešní palisádový plot stačil snad na to, aby zabránil losům a medvědům vniknout do vesnice, nikdy však nemohl odolat tlupě bílých nájezdníků. Běloši štvali Šavany z místa na místo, buď násilím, nebo smlouvami, ovšem i smlouvy byly aktem násilí. Už dvakrát vypálili bojovníci z řad Dlouhých nožů šavanskou ves Chillicothe. Stovky mužů, žen i dětí přišly při tom o život, byly pobity, postříleny. Kmen Šavanů měl teď už jen dvě vesnice a obě byly mnohem, mnohem menší než kterákoli z oněch sedmi, v nichž bydlívali před lety.

Ale dnes tu byl Tekumseh. Byl ve vesnici svého rodu. Všichni z jeho věrných, kteří přežili bitvu u města Ten-skva-ta-va na břehu Tippecanoe, ti všichni věrní se uchýlili sem, a nebyli to jen samí Šavani, byli tu mezi nimi i někteří Potavatomiové a Lenapové. Ve vesnici bylo jen asi osmdesát bojovníků, ostatní byli na lovu, a Tekumseh zamýšlel připravit těm padesáti bělochům takové přijetí, jaké jistě neočekávali. A už měl vypracovaný plán.

Simon Kenton byl rozmrzelý

Simon Kenton měl špatnou náladu a minutu za minutou se mu zhoršovala. Neviděl sluneční světlo tančící na lesní půdě, nevnímal květiny, které se zvědavě draly za světlem vrstvou zetlelého listí, nedokázal ho potěšit ani teplý jarní vánek. Zdola od řeky se z křoví na březích ozýval křik divokých kachen, ale Simon Kenton jej neslyšel, byl netrpělivý, rozmrzelý, vzteklý. V ruce držel nabitou pušku a bylo by jistě moudřejší, kdyby byl zticha a poslouchal zvuky přicházející z lesa, kdyby dával pozor, nemísí-li se do cvrlikání a štěbetání z korun stromů i některé cizí zvuky. Datlové proklepávali stromy, divocí holubi vrkali, veverky pobíhaly po kmenech nahoru a dolů, větve skřípěly, sténaly a praskaly, a kdyby se byli Indiáni nedaleko odtamtud shromáždili a vyrazili do útoku, byli by to měli náramně snadné.

Teď tu Kentučané trčeli uprostřed indiánského území a neměli jediného koně. Neměli ani vodu — nu což, té bylo v řece dost. Ale neměli ani chleba, ani maso, zásoby přece zanechali u koňských sedel. Pokud šlo o maso, to si mohli nalovit. Ale neměli ani přikrývky na noc. Dobrá, nebyli nijak zhýčkaní, aby je to porazilo, nanejvýš to mohlo skončit pořádnou rýmou.

Vyrazili však s náramným halasem, vydali se na výzvědy, chtěli si přinést pár skalpů a všichni počítali s tím, že jen tak mimochodem seberou v indiánské vesnici celou kořist ze zimních lovů, všechny ty bobří, kuní i jelení kůže, kožešiny z lišek a rysů. Měli by nadlouho o čem vyprávět, a navíc by shrábli peníze za kožešiny, které ulovili jiní.

A teď tu seděli hluboko v lese, bez koní, museli obvazovat kamarády, a jednoho z nich dokonce pohřbívat, a přitom nevěděli, co přinesou nejbližší hodiny. A co bylo nejhorší — rudoši byli varováni.

Simon Kenton věděl až příliš dobře, že nejrozumnější by bylo ihned obrátit, jakmile dorazí hlavní oddíl; ale věděl stejně dobře, že by si raději ukousl jazyk, než by takovou radu vyslovil. Měl snad připustit, aby mu ti poříční sedláci, farmáři, tihle lehkomyslní a nezkušení chlapíci vyčítali zbabělost? Tohle slůvko měli vždycky náramně rychle po ruce. Jak měl však těmhle zelenáčům vysvětlit, že se tomu zatracenému Šavanovi lze dostat na kobylku jen lstí, jen s největší opatrností a s nadlidskou vychytralostí? Jak to měl vyložit těmhle mužům, kteří znali jen pár opilých rudochů z údolí Ohia, pár Indiánů vyloučených ze svých kmenů, kteří se raději smiřovali s jakýmkoli pokořováním, kteří těm nenáviděným a opovrhovaným bělochům raději prokazovali ty nejnižší pomocné služby, než by odešli z kraje, kde sami vyrostli, kde žili, trpěli a zemřeli jejich otcové, dědové i matky. Jak mohli Kentonovi druhové jen tušit, jaký chlapík je tenhle Tekumseh.

Hodina za hodinou míjela, a oddíl nepřijížděl. Už by tu museli dávno být, ale v lese se stále ještě nic nehýbalo.

Už před drahnou chvílí se Kenton vrátil z údolí, v němž přisel o koně, zpátky na pahorek. Příliš ho netěšilo, že tam Callaghana museli nechat ležet, ale jak máte pohřbívat člověka, když máte k dispozici jen ruce a nože a když je půda ještě promrzlá. Jarní teplo vniklo teprve na píď do země. A tak na mrtvého kamaráda nahrnuli jen hromadu listí a vzali si k sobě všechno, co by mohlo mít pro Callaghanovu vdovu nějakou cenu. Nakonec ještě položili na ten bědný hrob pár silnějších větví, položili je křížem a vzájemně je propletli, věděli však, že tohle nebude pro rysa, pro vlka nebo pro pumu žádná překážka.

Kentonovu náladu nezlepšilo ovšem ani to, že Benlow, který se na tohle všechno díval a jehož oči byly stále strnulejší a zoufalejší, náhle vykřikl zajíkavým hlasem, že nechce tam co Callaghan, že ještě není mrtev, že ještě žije a chce přežít. A pak se ten mládenec, jehož noha vypadala tak strašně, protože kulka mu roztříštila stehenní kost, začal střídavě modlit a bědovat a sténat a prosit, aby ho neopouštěli.

Vložili mu nohu do dlah, v těchhle věcech se vyznali, a pak ho odnesli s sebou nahoru na výšinu.

A teď čekali a museli poslouchat, jak Benlow naříká, jak si vyčítá, proč se do toho všeho pletl, vždyť přece ho nikdo k téhle výpravě nenutil.

A Bowman nepřicházel a nepřicházel. Táhlo už k polednímu, uplynulo už pár hodin od chvíle, kdy odtud rudoši upláchli. Ti se teď asi budou vychloubat a posmívat se bělochům, vždyť jim odvedli koně, přestože běloši byli v přesile.

Ano, Simon Kenton měl tentokrát plné právo být rozmrzelý.

Když pak nakonec přece jen dorazil hlavní oddíl, v čele jel Bowman, po jeho boku Raleigh a Rainbow, potom dlouhán Arrowsmith a tři bratři Cravenové, mladý Floyd a Barnley a jak se všichni jmenovali, ucítil Kenton už na dálku, že ani oni nejsou v růžové náladě. Bylo to příliš nápadné, jak věšeli hlavy a příliš brzy začínali láteřit. A pak se ukázalo, že i oni mají dva mrtvé, a proto že se tak opozdili. Ani sami nevěděli, jak se to mohlo stát. Přepadli prý je čtyři Indiáni, tvrdil Bowman, alespoň našli stopy čtyř koní a dlouho je sledovali, ale náhle prý stopy úplně zmizely, jako by se vypařily, a tak prý se nakonec rozjeli sem, pomysleli prý si, že by je tu Kenton mohl potřebovat.

A pak přišlo to, čeho se Simon tak obával. Ptali se po koních, uviděli ležet na zemi Benlowa a všimli si, že Marrow má ruku v šátku. Nemohli jim zatajit ani to, že padl Callaghan a že ho pohřbili v údolí pod hromádkou listí.

Strhl se zuřivý křik a povyk, Bowman zbledl ještě víc, než když sem přijel, zato Cravenové začali klít a běsnit, naléhali, aby všichni hned vyrazili na sever. K nim se hned přidali Floyd s Barnleym, dožadovali se pomsty, ostatní se však plaše rozhlíželi po okolí a soudili, že by se nemělo tak lomozit. Každý měl nějakou radu, mluvili jeden přes druhého, až je nakonec musel okřiknout sám Simon Kenton.

Zmlkli a Kenton mohl mluvit docela potichu. Teď už ho všichni poslouchali. Tucet jich vyslal do lesa s příkazem, aby se stále drželi ve dvojicích, že rudoši už byli varováni, a kdo může vědět, zda sem už netáhnou.

To pomohlo. Poslechli ho, jen Cravenové se bohužel nedali odeslat, ani Floyd, ani Barnley se odtud nehnuli.

Když však Kenton prohlásil, že musejí Benlowa dopravit domů, a když zjišťoval, kdo by byl ochoten ujmout se tohoto úkolu, hned se sice plaše a v rozpacích, ale přece jen až příliš horlivě přihlásil celý tucet mužů, někteří se do toho přímo hrnuli. „To je snad trochu mnoho,“ křičel Edward Craven, ale Benlow hlasitě protestoval, že je to naopak až příliš málo, že jsou teď Indiáni podráždění, on sám že se nemůže bránit, že tedy žádá bezpečný doprovod.

Proti tomu se nedalo nic namítat. Nebylo by opravdu rozumné poslat na cestu lesem s těžce raněným člověkem jen pár mužů. Kenton viděl Bowmanovi na očích, že by se i on teď nejraději rozjel domů. Chvíli váhal, nakonec mu však přece jen stud nedovolil vyslovit to, co by byl tak rád řekl.

„Dobrá,“ souhlasil Kenton, „pojedete zpátky. Soumary tu však necháte, potřebujeme totiž koně, já, Clark i ostatní. Ale neotálejte a pospěšte si. Uložte Benlowa na nosítka mezi dva koně, i Marrow se s vámi vrátí. A pak hned rozešlete posly, že potřebujeme pomoc. Aspoň si to myslím. Pospěšte si a vraťte se sem se silným oddílem. Dost možná, že vás tu ještě všechny budeme potřebovat.

My jsme tu zatím ztratili spoustu času. Nu — kupředu! Vzhůru na šavanskou vesnici! Musí tu někde být u řeky, na sever odtud. Vyrazíme. Ti chlapi byli varováni, teď už nám pomůže jen rychlý úder.“

Edward Craven vykřikl na souhlas, tohle že je přece slovo, ostatní se přidali, jen letmo stiskli ruku těm, kteří tu zůstávali.

Jen Bowman si neodpustil otázku, zda by se nejprve neměli pořádně poradit. Jeho oči teď těkaly kolem ještě nepokojněji.

„To můžeme udělat i za jízdy,“ odbyl ho Kenton. Viděl Bowmanovi až do žaludku. Ten chlapík se všemožně snažil o to, aby někdo jiný navrhl vzdát se té výpravy proti indiánské vesnici a vrátit se domů. Sám byl příliš zbabělý, než aby se s takovým návrhem vytasil. Ale takhle mu to usnadnit — to Kentona ani nenapadlo. Rozhodnutí už padlo, teď mohl pomoci jen rázný postup, jakékoli otálení bylo nebezpečné. Nikdo o Kentonovi nesměl říkat, že by byl zakolísal. Sňal zavazadla ze svého soumara, Billy Clark už seděl na hřbetě dalšího koně a právě tak si počínali i ostatní členové průzkumné hlídky. A tak se celá kolona mohla dát do pohybu. Připojily se k nim i stráže z lesa a všichni zamířili k severu, stále k severu.

Simon Kenton, plavovlasý, s opálenou tváří ošlehanou větrem a zbrázděnou životními zkušenostmi, seděl klidně a pozorně na hřbetě svého koně. Puška připravená k výstřelu mu ležela na kolenou, roh s prachem a váček s kulkami se mu houpaly u opasku, tam také vězel široký nůž a vrhací sekyra. „Odepněte od sedel polní láhve a zavěste si je na krk, bude to tak lepší,“ křikl na ostatní, „máme před sebou horký den!“

Kenton byl širokoplecí, urostlý, robustní chlap, jeho kůň se s ním pořádně pronesl. Však si také Kenton nevybral žádné nedochůdče.

Bowman, který jel vedle Kentona, nebyl o nic menší. I jeho tvář byla ošlehaná a zbrázděná větrem a deštěm, i on byl výborný jezdec a znamenitý střelec. Dnes však nevypadal nejlíp, byl bledší než obvykle a v rozčilení se hryzal do rtů. Spolu s Kentonem velel oddílu, měl na to plné právo, byl stejně zámožný jako Kenton, měl stejně početná stáda a k jeho farmě patřilo dokonce ještě víc pozemků než ke statku starého Indiánobijce. Byl to chytrý člověk, zdatný a prozíravý hospodář a to mu získalo vážnost mezi všemi krajany. Nebyl však právě výlupkem vší statečnosti. Ještě před patnácti lety se jmenoval Baumann. Byl jedním z těch, kteří se domnívali, že se z nich stanou Angličané, když poangličtí své příjmení. Teď si začínal vyčítat, že se zúčastnil téhle výpravy. Vždyť oběma jeho mrtvým druhům vězel indiánský šíp přímo v srdci.

Houkání výra

Jeli volným klusem hodiny a hodiny. Pravidelně střídali zvědy, které vysílali kupředu, nechtěli přece nikoho natrvalo vystavit nebezpečí prvního indiánského útoku. Muži mlčeli, jeli teď v poněkud neuspořádaném útvaru, Kenton a Bowman v čele, po stranách Edward Craven a Billy Clark, a každý věděl, koho se má při náhlém útoku držet, čí rozkazy poslouchat a jak rozvinout obrannou linii.

Zadní hlídce o síle patnácti mužů jedoucích v sevřené koloně velel Simon Raleigh, klidný, statečný muž, na toho se mohl Kenton plně spolehnout. Kenton sám určoval velitele jednotlivých skupin a Bowman ani jednou neprotestoval. Raleigh dostal pokyn, aby se při srážce s Indiány držel nejprve v pozadí, a kdyby se ukázalo, že běloši musí ustoupit, aby ustupujícím poskytl pomoc a palebnou podporu.

Jeli mlčky a napětí vzrůstalo. Všichni věděli, že rudoši byli varováni, všichni si uvědomovali, že v čele Indiánů stojí jejich nejslavnější náčelník. Jen šeptem určovali muže, kteří měli držet koně, kdyby došlo k boji, a velitelé skupin svým lidem znovu a znovu připomínali, že mají přesně plnit rozkazy.

Vítr šuměl v korunách stromů, teplé sluneční paprsky se prodíraly řídkými větvemi, postroje skřípěly, koně odfrkovali a dusot jejich kopyt se temně rozléhal lesem, ze zvířat se kouřilo. Občas se mezi stromy mihl jelen, lišky se klidily jezdeckému houfu z cesty, dikobraz chřestivě naježil své dlouhé ostny, ale stále ještě nepadl ani jediný výstřel.

Pozdě odpoledne, téměř už za soumraku, se zpředu přihnal jeden z průzkumníků. Ihned se všichni zastavili.

„Máme je,“ vyhrkl chvatně. „Ale vesnice leží na druhém břehu. Ženy a děti odtamtud odjíždějí na sever. Tom Craven je pozoruje od řeky.“

Spěšná porada — a potom Kenton zavelel: „Sestoupit z koní, zůstaneme na téhle výšině. Buďte zticha, půjdu napřed. Bowmane, přebíráte tu velení. Buďte opatrní, mládenci. A Bowmana poslechněte na slovo. Tohle je vážná věc!“

Rozjel se kupředu s Arrowsmithem — to byl průzkumník, který přinesl tu zprávu. Záhy uviděli dva další hraničáře, leželi bez pohnutí za kmenem mohutného buku. Terén se svažoval k řece, v polovině svahu les končil. Při jeho okraji rostlo husté křoví. Arrowsmith Kentona vedl a za chvíli dorazili k Tomovi Cravenovi. Seděl na koni a vyhlížel vysokými hustými keři na mýtinu, která se táhla až k řece a pokračovala i za vodou na druhém břehu.

„Kukuřičné pole!“ zabručel Kenton. „To není právě nejvhodnější terén. Ještě dobře, že tu nechali stát to křoví.“

Dlouho a pozorně se rozhlížel. Chaty vyhlížely dost uboze, palisády byly nevalné, slabé, ty nic nevydrží. Na jednom místě to vypadalo, jako by tam do plotu zastrkali jen vrbové proutí.

„Musíme se vrátit a přebrodit řeku trochu níž,“ rozhodl konečně. „Pojďte pomalu za námi, bude to lehčí, než jsem si myslel. Mnoho bojovníků tam nemůže být. A to ještě jsou někteří z nich jistě na lovu.“ Rozjel se zpátky.

Hraničáři už na něj netrpělivě čekali, projel však mezi nimi a jen jim pokynul, aby ho následovali. Rázem vyskočili do sedel, ale každý chtěl vědět mnohem víc. Když je však vedl k řece, všechno pochopili. A napětí stále stoupalo.

Říčka nebyla hluboká a dno měla kamenité. Přesto však dlouho a pozorně zkoumali protější břeh, než se odvážili vjet do vody.

Na druhé straně shromáždil Kenton kolem sebe své druhy.

„Ženy už odešly; to, co jsem viděl, byli jen poslední opozdilci. Ale muži nás očekávají. Sedí v chatách a už hezky dlouho vědí, že jsme tu. Jejich zvědové nás už jistě dlouho pozorují, já ty chlapy znám až moc dobře.“

Pak jim vyložil svůj plán. Měli dvě možnosti. Buď projet teď hned v prudkém cvalu lesem a pak dobýt vesnici útokem. Tohle prý nevydrží žádný Indián, a proto by Kenton hlasoval pro tenhle návrh.

Druhá možnost byla vyčkat do noci, za tmy se připlížit co nejblíž k vesnici a za svítání už ležet před palisádami. Tam by si mohl každý upravit nějaký kryt a čekat, až se nad hradbou ukážou první rudošské hlavy. Indiáni však byli varováni, tenhle způsob boje jim docela vyhovuje a kromě toho by útočníci zbytečně ztratili celých dvanáct hodin. Zatím by mohli rudoši odněkud dostat pomoc.

Takhle se na to díval Simon Kenton.

Ukázalo se však, že téměř všichni byli pro noční útok. Kenton mohl protestovat jak chtěl, svůj záměr neprosadil.

„Dobrá,“ ustoupil posléze. „Pojedeme tedy teď zpátky a budeme předstírat, že se neodvažujeme zaútočit. Třeba je to zmate.“

Potají však doufal, že tím vyprovokuje Indiány k předčasnému útoku. To ticho v lese ho tížilo, děsil se trochu té prázdnoty mezi stromy. Na všechny strany bylo vidět na sto metrů, i dál, a po rudoších nikde ani stopy; a přece se nemohl zbavit dojmu, že je pozorují pátravé oči.

Otočili koně a tryskem odjeli na jih. Kenton teď nastražoval uši na všechny strany jako rys a zdálo se mu, jako by z hloubi lesa zaslechl výkřik překvapení. Nebo to bylo volání na poplach?

Nějaké nenadálé vnuknutí ho přimělo, aby se prodral do čela skupiny, a tu se mu zdálo, jako by daleko, daleko před sebou v lese zahlédl osamělého jezdce, jak v plném trysku odbočuje stranou.

Měl se za ním pustit? Bleskově zauvažoval, pak se zkoumavě rozhlédl kolem dokola. Nikdo z jeho společníků nic nepostřehl. Ušklíbl se tedy a pokračoval v jízdě.

Hnali se teď po kypré půdě. Tady nemohly být stopy jejich koní, vždyť sem přece přijeli po druhém břehu řeky.

Opravdu se nemýlil. Našel stopu indiánského zvěda. I on přebrodil řeku, ale daleko jižněji než běloši; zřetelně bylo znát místo, kde vyjel z řeky na břeh, třebaže si při tom počínal s krajní opatrností. Kenton se otočil za svými druhy, kteří ho následovali v hlubokém mlčení. A znovu se musel ušklíbnout. Žádný z těch mužů si nevšiml obou hlubokých otisků koňských kopyt v měkkém říčním břehu.

Mlčení za jeho zády bylo skličující. Tlačili se na něho zezadu a zrychlovali klus. Z klusu přešli téměř do trysku, jejich jízda se podobala jen špatně zastíranému útěku. Ještě před chvílí byli sebevědomí a divocí, teď je začal znepokojovat pocit čehosi studeného v týlu, strach seděl s nimi na koních, obrátili se k vesnici zády, zdálo se jim, že mají nepřátele v patách, že každou chvíli může zezadu přiletět šíp, mimoděk se stále těsněji sráželi do houfu.

Avšak rychle padající soumrak jim zabránil v další bezhlavé jízdě. Koně začali klopýtat, bylo slyšet tlumené kletby.

Kentona popadl zběsilý vztek. Rozum, opatrnost, tolikerá zkušenost, všechno mluvilo pro to, aby odtud co nejrychleji tiše odjeli. Nechtěl však podlehnout zbabělosti, panice, která už hrozila propuknout.

Ujížděli až do chvíle, kdy nastala úplná tma. Noc přicházela brzy, vždyť to bylo teprve v polovině března.

Kenton náhle přitáhl koni uzdu. Všichni se kolem něho nakupili a Simon zašeptal:

„Tak, chlapci, dál ani krok. Je tma a my teď pojedeme zpátky. Držte se za mnou, uvidíte, jaký tanec těm chlapům přichystáme.“

Jeho energický hlas, jeho rozhodnost, která se projevovala v každém jeho slově, a už sám fakt, že něco říkal a něco dělal, to všechno vlévalo mužům do žil nový život.

Kenton řídil svého koně opatrně dolů k řece.

„Tiše!“ napomínal ostatní.

Bylo to už zbytečné. Už podruhé se brodili mělkou řekou, pomalu a opatrně pak postupovali těsně při břehu směrem k severu. Kenton věřil, že se mu takhle podaří setřást ze své stopy rudošské zvědy, a v tom se také nemýlil, protože Indiáni byli přesvědčeni, že zůstane na té straně řeky, kde ležela jejich vesnice. Po několika hodinách překročili hraničáři řeku potřetí, na samém okraji mýtiny, na níž byla vesnice obklopená kukuřičnými poli, ale stále se ještě pohybovali v lese.

Když konečně znovu dorazili na druhý břeh, ozvalo se v nočním tichu houkání výra. Bylo bezvětří a přes všechnu opatrnost bylo přece jen slyšet šplouchání, jak se koně brodili vodou. A ještě jednou zaznělo hluboké hú, tentokrát ve tmě a o kus dál. Jakoby ozvěnou zaznělo zlověstné houkání sýčka, ozvalo se několikrát, a stále z větší dálky. Ten pták se zřejmě poděsil a odlétal odtud mezi kmeny stromů.

Ale výr začal znovu houkat od řeky, třikrát, čtyřikrát zaznělo hluboké hú, hú…

Simon Kenton se zahryzl do rtů. Popojel kousek do lesa a teď zůstal stát bez hnutí ve tmě, obklopen svými druhy. Volání nočních ptáků zmlklo.

„Zpozorovali nás,“ zašeptal Edward Craven.

„Ano,“ potvrzoval Kenton. „Jejich zvědy jsme setřásli, těch jsme se zbavili. Ale ten Šavan rozestavil navíc ještě řetěz stráží. A zkuste chytit rudocha v noci! Ale stejně jim to nepomůže. Snažte se zachovat klid a čekejte.“

I na koně působilo to ticho nějak tísnivě. Ani nezařehtali, jen občas některý z nich hrábl kopytem. I zvířata už byla unavena. V lese se jen tu a tam pohnul lístek. Bylo slyšet šplouchání řeky, ale zatajovaný dech padesáti mužů byl hlasitější než říční proud. Srdce se jim rozbušila.

Po nebi táhly mraky. Vyšel měsíc, ale jeho srpek byl docela uzoučký, mnoho světla nevydával.

Náhle zahoukal znovu sýček, tentokrát nepříliš daleko. Vzápětí se všichni otřásli. Příšerné houkání jim teď znělo přímo nad hlavami, vzhlédli vzhůru do větví a někteří z nich na okamžik zahlédli, jak vzlétá k obloze pták. A ještě jednou zahoukal z nevelké vzdálenosti, potom ten děsivý zvuk zanikl v dálce a noci.

Tak to byl přece jen pták? Nebyli to indiánští zvědové a nenapodobovali houkání výra, aby dali zprávu svým druhům?

Od řeky stoupala mlha. Noc plynula a vzrůstal chlad.

Sestoupili z koní, každý z nich svíral uzdu svého zvířete v pěsti, seděli na zemi a tiskli se k sobě zády, aby se aspoň poněkud zahřáli. Řetěz hlídek obklopoval tábořiště v nepatrné vzdálenosti.

Později se zvedl vítr, jinak bylo stále ticho. Ani výr se už neozval.

Vyvolávali svá jména a Kenton počítal

Posléze se vydal Kenton na obhlídku, hledal své lidi jen po hmatu. Chtěl postupovat proti vesnici jen s patnácti muži. Bowman měl zůstat se zbytkem oddílu v lese v pohotovosti a zasáhnout tehdy, kdyby byla Kentonova skupina napadena zezadu. Patnáct mužů mělo zcela postačit k tomu, aby hned ráno, jakmile bude vidět na mířidla, vyřídili z předpolí každého Indiána, který by se opovážil vystrčit hlavu nad palisády. Jako ve všech hrazených vesnicích i zde nechali rudoši uprostřed kukuřičných polí stát keře. Ty sice usnadňovaly útočníkům přiblížit se k hradbám, ale také obráncům poskytovaly úkryt, když bylo třeba vesnici vyklidit. Tyto keře měly teď krýt Kentonovy hraničáře. Při přestřelce mohl každý hraničář jistě vyřídit čtyři až pět rudochů. Bowman jim však neměl jen krýt záda. Až by poznal, že se útok vydařil, měl se hned po rozednění rozjet přes mýtinu přímo proti vesnici. Pro ten případ si smluvili zvláštní znamení.

Kenton a jeho druhové zanechali koně pod dohledem tří mládenců z hlavního oddílu a sehnuti až k zemi se plížili na volné prostranství. Tma byla tak hustá, že by se dala krájet, a vítr zesílil. Půda změkčená jarním sluncem a vlahým větrem tlumila každý šramot.

Sotva se dostali z dohledu hlídek na okraji lesa, ozval se znovu sýček. Směrem od vesnice zaslechli skřehotavou odpověď. A teď vytrvale houkal výr dole u řeky.

Kenton rychle spolkl kletbu, která se mu drala na rty. Bylo to nad slunce jasnější. Ti ptáci mlčeli několik hodin, ale ozvali se znovu ve chvíli, jakmile běloši vystoupili z lesa. Tihle lesní Indiáni dovedli mistrovsky lovit, to jim Kenton musel přiznat, třeba ho to zlobilo. Dokonce k nim pociťoval i něco jako úctu. Vypadalo to, jako by byli schopni vidět i ve tmě. Přesto se plížil dál. Vpravo i vlevo viděl na dosah ruky své přátele. Musel se spolehnout na to, že budou postupovat stejně neohroženě jako on sám, že nikdo nezůstane pozadu; vidět mohl právě jen ty dva nejbližší sousedy. Vybral si však k tomuto přepadu nejtvrdší muže, na ty bylo opravdu spolehnutí.

Postupoval velmi zvolna. Stále se tiskl k zemi, za keř, naslouchal, vyhlížel, vyčkával, pak přískokem přeběhl k dalšímu keři. Nebylo na nich ještě mnoho listí, ale přece jen šustilo a šramotilo ve větru. To bylo výhodné, to překrývalo hluk plížících se útočníků.

Náhle se Kentučan přitiskl těsně k zemi. Ve vzduchu ucítil něco nového, neobvyklého, pach připomínající žluklé sádlo nebo kouř, kterým načichly šaty. Poslouchal, číhal, nic však nezaslechl. A zatím vítr už ten cizí pach zase odvál.

Zkušenému hraničáři se naježily vlasy v týlu. Měl vyskočit, volat na poplach, dát se na útěk?

Musel se dovědět něco víc. Člověk přece neprchá před pouhými přeludy. Vždyť by se mu Bowman vysmál.

Náhle se zachvěl a napjal sluch. Od lesa, z míst, kde zanechal své druhy, zaznělo hlasité klení, které se vzápětí změnilo v poděšený křik, v nelidské skučení plné hrůzy. Rachotily výstřely, ozýval se křik, řev, další a další výstřely — a teď zaslechli i rudochy. Úděsně zazníval temný válečný pokřik směrem od lesa, byl v něm výsměch, ale i nelítostná hrozba. A mezi tím vším hlukem bylo slyšet mohutný bas, rozkazující hlas plný zžíravé nenávisti, hlas, který v indiánské řeči pobízel do boje a který zněl jasně jako zvon nad vším tím lomozem, křikem a nářkem.

Muži kolem Kentona už byli v pohotovosti; někteří se krčili ve tmě za keře, jiní stáli nekryti na volném prostranství nebo leželi na zemi a opírali se o lokty, poslouchali, co se to děje v lese, a strach je ochromoval. Náhle pronikavě vykřikl i jeden z nich. Kenton spatřil těsně před sebou přikrčenou postavu, která se jen nedokonale kryla za nízkým keřem; měsíc právě vyplul z mraků a Kenton zřetelně rozeznal obrysy indiánské lebky. Už před chvílí vytasil nůž, teď tiše vyskočil a bodl, ozval se pronikavý výkřik, horký dech mu zavál přímo do tváře, nůž se zaryl do čehosi měkkého, rudoch byl lehký, zatímco Kenton byl robustní, těžký chlap; křičel, volal na poplach, všude kolem sebe slyšel jen hluk boje, výkřiky, výstřely, řev, přímo zvířecí řev. A jak tu ležel a bodal do Indiánova těla, dopadlo na něj shora náhle něco těžkého, byl to člověk, pocítil prudkou bolest v levé paži a také v levém boku, útočník si zřejmě cíl příliš nevybíral. Kenton se zvedl, ohnal se, jeho pěst vyletěla přímo kupředu jako beran, zaslechl zasténání, muž, který ho právě napadl, se s výkřikem zhroutil a Kenton se dal do křiku: „Zpátky, chlapci, utíkejte ke koním!“ Vtom zaslechl dusot kopyt a vzápětí nato hlasy: „Kentone, Cravene, sem, tady jsou koně!“

Nedaleko Kentona se ozvalo naříkání, cítil i slyšel přebíhat muže, tušil, že se tu ve tmě pohybují cizí bojovníci, v levici svíral pušku a běžel, běžel za hlasem hlídače koní, byl to malý Middlington, milý chlapec, nepřestával je svolávat, už bylo i slyšet, jak dupou a řehtají koně. Avšak na kraji lesa se stále ještě rozléhala vřava, hluk a křik, stále ještě tam hřměly výstřely a ozývalo se příšerné volání po skalpech, znovu a znovu se opakovaly rozkazy, které vydával hluboký hlas. „A k tomu ještě tma jako v pekle!“ hromoval Kentučan. „Tady jsem, Middlingtone,“ křičel, „už běžím!“ Náhle před sebou uviděl koně. Chytil prvního, který mu přišel pod ruku, vyhoupl se do sedla, spíš tušil, než slyšel, jak ostatní muži vysedají na jiné koně, zaslechl hlas Edwarda Cravena, Billyho Clarka, Raleigha i dalších, zdálo se, že to nebude tak zlé, jak se v první chvíli obával.

„Jezděte pořád v kruhu, chlapci,“ křičel, „a srazte k zemi všechno, co vám vběhne před koně. Za mnou, pořád dokola!“

A pak začal sám znovu a znovu volat svým zvučným hlasem: „Sem, ke mně, tady je Kenton, máme tu koně!“

Ze tmy se vynořil zděšeně křičící běloch, štvali ho jak zvíře. „Vždyť je to Henson,“ vykřikl kdosi. „Rychle sem, Tommy,“ ozvalo se, dva z mužů se ho ujali, třeskl výstřel, vtáhli Hensona do svého kruhu a pomohli mu na koně.

Náhle se znovu ozval sýček, a ještě jednou a potřetí. A hned všechno ztichlo, vřava utichla, jen ten pták stále houkal a kvílel, ale znělo to spíš jako výsměch.

Boj v kukuřičném poli ustal, jako když utne. Hraničáři slyšeli už jen dusot svých koní, jak stále ještě cválali v kruhu.

„Hlaste svá jména,“ nařizoval Kenton, „ať víme, kdo nám chybí.“

Vyvolávali svá jména a Kenton je počítal. Když do toho zahrnul i sebe, napočítal celkem jen devět jmen. To bylo opravdu tragicky málo.

Vtom se ozvalo volání: „Ještě je tu Herbert Craven — číslo deset. A navíc ukořistil skalp!“ Hned po něm vykřikl ten, co sem přivedl koně, zaječel do nočního ticha indiánský skalpovací pokřik.

Jako strašlivá odpověď se temnotou rozlehlo drsné dunivé volání, třeskl výstřel, hned nato další, celá salva, jeden z bělochů vykřikl, zanaříkal. To už seděl Craven na koni. „Dostal jsem ji, přidržte mě, kamarádi, já jsem ji dostal.“ Tři čtyři koně se vzepjali, vyběhli, chtěli sami prorazit, ale klesli pod výstřely. „Držte ho, držte ho pevně, je to Billy Clark, ať nespadne z koně!“ přikazoval Kenton. „Zpátky k lesu, tryskem! A podle řeky!“

Sklonili se k hřívám svých koní, pobídli je bičíky a jeden těsně za druhým ujížděli odtud jako diví.

Křik, hluk a bojová vřava se přenesly z okraje lesa do jeho hloubi. A stále ještě se ozývaly výstřely, povely, stále ještě zněl válečný pokřik i ten strašný řev, který vyrážejí rudoši při skalpování.

Když vyjeli z lesa, uposlechl Kenton okamžitého nápadu a změnil směr. Zdálo se, že je nikdo nepronásleduje, rudoši neměli zřejmě po ruce koně. Pronikl k řece, k vodě. Bitevní vřava se stále přesouvala k jihu. Tam rozhodně nemohl pomoci, a ještě by vběhl vracejícím se Indiánům přímo do rukou. Ale na druhém břehu je sotva někdo bude hledat.

Opatrně pobídli koně do řeky, ale přece jen to hlasitě šplouchalo, pleskalo a stříkalo, jeden z koní se začal plašit a shodil jezdce, ale nebylo tu hluboko, jezdec nepustil uzdu, sice klopýtal, ale přece jen převedl zvíře šťastně přes řeku.

Na druhé straně ihned vnikli do lesa, jeli tiše, mlčky, byli všichni stísnění.

Náhle se znovu rozlehl nocí děsivý výkřik, zazníval od mýtiny a přesel v naříkavé zaúpění.

„Tohle byl Arrowsmith,“ zašeptal jeden z hraničářů. „Tak už našli i jeho.“

„Kde zůstal Clark?“ ptal se Kenton chraptivě.

„Clarku!“ zavolal trochu hlasitěji. „Billy!“

Nikdo neodpovídal. Až po chvíli se kdosi polohlasem a poděšeně zeptal:

„To on spadl do vody?“

„Ne, to jsem byl já, Miller.“

„Tak kde zůstal ten Billy?“ šeptali. „Billy!“ vykřikl náhle někdo zoufale. „Tohle přece není on!“ Byl to mladý Middlington.

„Člověče, když jsi mě chytil, už jsem si myslel, že se bojíš, aby ses v té tmě neztratil…,“ ozval se Raleigh.

„Klid!“ napomínal je Kenton a trochu zaplašil to strašné ticho. „Zpátky k řece!“

Rozjeli se zpátky, čekali, šeptali. Hluboké ticho se děsivě vznášelo nad polem, voda bublala v korytě řeky jako vždycky, mírná, pokojná. Jarní noc zlehounka pokládala tenký závoj na koruny olší, na vrbové keře, kyprá země voněla úrodou.

Billy Clark však neodpovídal, ať šeptali jeho jméno sebečastěji.

Vtom k nim znovu dolehlo temné houkání výra z protějšího břehu, znělo jen o kousek níže. V řece se ozvalo tiché pleskání, jiné než až dosud, a ozývalo se stále znovu.

„Poslouchejte, brodí se za námi, a je jich hodně,“ zjišťoval Kenton.

Tiše ustupovali běloši do lesa, bez hluku v něm zmizeli, tak rychle, jak jim to dovolovala tma. Spolehli se na instinkt svých koní, až později se zase polohlasem svolávali, aby se jeden druhému neztratil.

Znovu se dalo do deště. V korunách buků šuměl vítr a pleskaly dešťové kapky. Muži jeli dlouho a v očích jim sedělo zděšení.

Jak velké ztráty asi utrpěl Bowman, když oni sami přišli o třetinu mužů.

Teprve za hodnou chvíli sesedli. Usadili se jeden vedle druhého v kruhu pod rozložitou korunou mohutného dubu a každý z nich držel koně za uzdu. Do řeči nebylo nikomu, někteří vyčerpáním usnuli. Kenton požádal, aby mu obvázali rány. Ruka ho bolela a otékala, na boku to bylo jen škrábnutí, ale ztratil přece jen hodně krve.

ISAAK BROCK

Jdeme jim naproti, pojďte s námi, Macdonelle!

Isaak Brock, generál Jeho Veličenstva krále a velitel 49. britského pěšího pluku, vojenský vrchní velitel a zároveň hlava civilní správy v Horní Kanadě, důstojník, který se svým plukem bojoval i v námořní bitvě u Kodaně a předtím v Holandsku u Egmontu-op-Zee, ale také v Egyptě proti Napoleonovi, tento Isaak Brock stál u okna svého domu v Yorku (dnešním Torontu) u jezera Ontaria. Oblékl si slavnostní uniformu, očekával totiž návštěvu. Široká zlatá generálská šerpa, řády a vyznamenání na hrudi, to všechno jen zářilo na šarlatově rudém stejnokroji. Nad zlatě vyšívaným vysokým límcem čněla do hněda opálená smělá mužská tvář a v ní pár modrých očí hovořil o moudrosti a rozhodnosti; plavé vlnité vlasy však dodávaly této tváři chlapecky mladou troufalost a ta trochu smiřovala se studenou okázalostí uniformy.

Isaak Brock vyhlížel na kasárenský dvůr, na jehož užší, jižní straně stál jeho dům. Za generálovými zády v krbu vesele plápolalo hořící dříví, topilo se tu, přestože to bylo koncem června; počasí bylo totiž citelně chladné. Několik dní už pršelo, ze severu vál ostrý vítr, který se hnal kanadskými tundrami z polárních končin a cestou se nestačil pořádně ohřát. Ani obrovská plocha jezera Ontaria na jihu, nad níž visely temné mraky a jejíž vlny vysoko bily do yorských břehů, nebyla vhodná právě k tomu, aby větru a nepohodě odnímala trochu prudkosti. A tak teplo stoupající z krbu přicházelo náramně vhod.

Brock se obrátil ke svému sousedu po pravici, který tu spolu s ním vyhlížel z okna: „Už jste mi to opakoval nejméně stokrát, pane kaplane, a přece tomu nemohu uvěřit. Kdyby se na obloze objevilo slunce, pak bych tak přesný časový odhad nepokládal za nemožný — ale kolik dní už se neukázalo.“

Alexander Macdonell, původem Skot, vyznáním katolík a věrný králův poddaný — a to bylo tenkrát u katolického horala něco zcela neobvyklého —, odpověděl:

„Nemohu říct nic jiného než pravdu, vždyť jsem to sám osobně tolikrát zažil. Ti lidé musí mít někde v těle hodinky, asi takové, jaké nosíme v kapsičce u vesty nebo jaké si věšíme v pokoji na zeď.“

Třetí muž, který seděl v téhle místnosti v pohodlném křesle u krbu, vyhrkl trochu podrážděně:

„Nechápu, generále, proč vám ti rudoši tolik leží na srdci. Jako nepřátelé proti řádně vycvičenému oddílu nic nezmohou, jako spojenci jsou spíše na obtíž s tou svou ješitností, žárlivou pýchou a nedostatkem kázně a jako lidé si nezaslouží nic než pohrdání.“

Generál už měl na jazyku ostrou odpověď, vtom však začaly těžké, vzácné hodiny, které stály na římse u krbu v tmavém koutě pokoje, odbíjet právě desátou hodinu. Dříve než dozněl první úder, zaklepal generál překvapeně na okenní rám.

„Tamhle je! Už jsou tu, opravdu, přesní na minutu!“

„Vždyť jsem vám to povídal, sire!“ zavolal Skot, ale i v jeho hlase zaznívalo překvapení. „Náhoda!“ ušklíbl se důstojník u krbu, i on však vstal a přistoupil k oknu.

Isaak Brock ustoupil o několik kroků, sebral z velkého stolu z kanadského dubu nádherný generálský klobouk a nasadil si jej na hlavu.

„Jdeme jim naproti, pojďte s námi, Macdonelle!

A vy, plukovníku Proctore, si laskavě uvědomíte, že nám tento náčelník může přivést deset tisíc bojovníků. Žádám vás naléhavě, abyste ho přijal zdvořile, abyste se vůči němu choval přátelsky. Deset tisíc Indiánů může rozhodnout o osudu Horní Kanady.“

Plukovník jen zasalutoval, vždyť generálova žádost zněla opravdu jako rozkaz. Jakmile však vyšel za svým představeným ze dveří, už se zas tvářil náramně kysele.

Tři běloši a tři Indiáni si přicházeli klidnými kroky vzájemně vstříc, setkali se uprostřed kasárenského dvora, zatímco všude kolem vojáci uctivě salutovali a generálova stráž zvedala k poctě zbraň.

„Těší mě, že mohu uvítat největšího náčelníka Zrozenců země. Ať se tu Tekumseh i jeho bratři cítí jako moji vzácní hosté.“

Generálmajor si už dávno předem dobře rozvážil, co řekne na uvítanou. Věděl, že Tekumseh všude hlásá, že všichni Indiáni mají právo na to, aby byli pokládáni za jediný národ. A nebylo náhodou, že Brock nazval rudochy Zrozenci země, tak totiž nazývali Indiáni sami sebe, vždyť právě je zrodila tato americká země, jen oni byli tedy pravoplatnými dětmi a vlastníky této půdy.

Indián zdvihl obě ruce, obrátil je dlaněmi směrem k bělochovi a oba jeho průvodci, po levé i po pravé straně, udělali stejné gesto. Byl to mírový pozdrav mezi Indiány a znamenal: Hleďte, v našich rukou nejsou žádné zbraně!

Tekumsehův pohled i jeho chování vyjadřovaly chladnou zdvořilost.

„Horský lev a jeho bratři děkují za přátelský pozdrav.“

Generál mu po bělošském způsobu podal na uvítanou ruku, plukovník Proctor jen zasalutoval a kaplan smekl klobouk. Tekumseh a Isaak Brock si stiskli ruce, potom stejným způsobem oba pozdravili i partnerovy průvodce. Ruce Indiánů se jen chladně a ochable kladly do bělošských dlaní, generál se tím však nedal odradit, tiskl je srdečně a silně.

Když se pak navraceli ke generálovu domu, všiml si Brock — který dobře věděl, že si rudoši na mnohomluvná uvítání nikterak nepotrpí, a proto sám kráčel vedle Tekumseha mlčky —, jak se náčelníkovy oči snaží prohlédnout si celý tento dvůr do nejmenších podrobností. Byl to stejný pohled, jakým se na něho Indián prve zadíval, pohled lovce a cestovatele, kterému nic neujde, který si všechno uchovává v paměti, aby svých znalostí využil ve chvíli, kdy je bude potřebovat.

U domovních dveří odložili Indiáni své bizoní pláště do rukou službu konajících vojáků, které sem za tímto účelem povolal generál pouhým pohledem. Rudoši měli na sobě dlouhé jelenicové kabátce, přepásané pruhem bobří kožešiny, které jim sahaly téměř až ke kolenům. Pod nimi bylo vidět jelenicové nohavice a mokasíny z téhož materiálu. Oděv i obuv udržovali v naprosté čistotě, všichni tři rudoši se pohybovali pružně, tiše a rázně jako divoké šelmy.

Když vstoupili do místnosti, kterou Brock se svými společníky před chvílí opustil, všiml si generál znovu Indiánova pohledu, rychlého a pronikavého, pohledu, který měří nové prostředí jako dravec svou kořist, který však zároveň pátrá, kudy by se nejsnadněji dalo uniknout, kdyby bylo zapotřebí dát se na útěk. Indián se přesvědčil, že okna na jedné straně prostorné, vysoké, dřevem vykládané místnosti vedou na dvůr, kudy sem právě přišli, že tam znovu nastoupila stráž na svá stanoviště, a vrhl pohled okny na jižní stranu, kde se objevovalo jezero Ontario, široké a modrošedé, rozvlněné bouřlivým větrem. Kasárna ležela na nízkém pahorku, mezi jezerem a velitelovým domem se táhl řídký les mocných dubů, jejichž koruny ohýbal vítr, takže se divoce kymácely jako vzdouvající se vlny obrovského jezera.

Usadili se v dřevěných křeslech u krbu, kde jim generál nabídl místo. Pak se rozhostilo ticho.

Brock takto dokazoval, že ovládá pravidla indiánské zdvořilosti, která nepřipouštěla, aby se muži hned pouštěli do hovoru. Indiáni usedli vpravo od krbu, Angličané po levé straně, takže teď seděli proti sobě a mohli se klidně navzájem pozorovat. S údivem a zároveň s obdivem si generál znovu všímal zkoumavého pohledu indiánského náčelníka, který zřejmě zpozoroval na stěně za zády anglických důstojníků něco, co ho v nejvyšší míře upoutávalo, protože znovu a znovu zalétal pohled jeho tmavých očí do těch míst a zkoumavě a nedůvěřivě ulpíval s palčivou touhou po poznání na jediném cíli. Znenadání Indián vstal a docela tiše — neměl přece na nohou tuhé boty s tlustými podrážkami — obešel křesla všech tří důstojníků. Brock zůstal sedět, ale otočil se za rudochem a zjistil, že si Tekumseh pozorně prohlíží mapu Severní Ameriky zavěšenou na boční stěně místnosti. Šavan vztahoval pravici, prsty zkoumavě přejížděl po čárách a plochách, napětím až téměř zapomínal dýchat, tu a tam prsty obtahoval nějaký ohyb nebo zákrut vodního toku, jako by tím chtěl zjistit, co ta čára vlastně znamená, a velmi brzy se zarazil u zobrazení pěti Velkých kanadských jezer, ležících na hranici mezi Kanadou a Spojenými státy. Překvapeně vykřikl několik indiánských slov, jeho průvodci k němu přistoupili, začal jim cosi vykládat, čemu zřejmě rozuměli jen zpola, co se však s velkým zaujetím snažili pochopit.

Zdálo se, jako by ti tři Indiáni zcela proti svým zvykům zapomněli, že v místnosti jsou také jiní lidé, že jsou tam i běloši. Tekumseh mluvil polohlasem, důrazně, rychle, ukazováčkem sledoval obrysy rozsáhlých vnitrozemských moří, která na téhle mapě zaujímala tak směšně nepatrný prostor, ukazoval na vzájemnou polohu jezer tak dlouho, až ho i jeho druhové poznenáhlu pochopili, a zdálo se, že mu i uvěřili.

Už před drahnou chvílí Brock spolu s plukovníkem Proctorem a s kaplanem vstal a všichni napjatě sledovali Tekumsehovo počínání, zatímco Macdonell jim tiše překládal, co rudoch říká.

„Tohle jsem ještě nezažil, generále. Sami sice také občas kreslí primitivní mapy, o tom už jsem slyšel vyprávět, ale tenhle člověk přece neumí číst, a tak ani nemůže určit jednotlivá místa na mapě, snad naše mapy ještě vůbec nikdy neviděl, a přece se v nich vyzná.

Zná tuhle zemi jen ze svých cest pěšky, na koni a v kánoi. I kdyby tady u jezer stála velmi vysoká hora, z které by se mohl rozhlížet — ale nic takového tu přece není —, bylo by přece každé z jezer až příliš rozlehlé, než aby mohl zcela přehlédnout jeho tvar, jeho obrysy. Tím méně by tedy mohl i z takové předpokládané hory posoudit vzájemnou polohu jednotlivých jezer.

Ale všechna je projezdil na kánoi křížem krážem, plul podél břehů nebo si o nich dal vyprávět, o jejich šířce, délce, o počtu zátok. —

Podívejte se, teď jim vykládá, kudy teče Mississippi a kudy Missouri, teď dospěl až k Ohiu a teď — to jsem blázen, nikdy bych tomu nevěřil, kdybych to neviděl na vlastní oči —, teď vypočítává přítoky Ohia a ukazuje jim je na mapě, generále…!“

Tekumseh se náhle obrátil a zadíval se na generálmajora svýma temně blýskajícíma očima:

„Bílí muži neznají všechno. Není tu zakreslena malá Slaná říčka. Tekumseh se vyzná v zemi, kde prožil své dětství. Řeka oddělující území Čiroků od území Šavanů leží mnohem jižněji, než ji nakreslila bělošská ruka.“

Odmlčel se. Dobře si všiml překvapení v tvářích Angličanů.

„Bílí muži se vyznají v tom, jak se zobrazuje krajina. Ale i Zrozenci země umějí kreslit obrázky.“

Znělo to hrdě, a přece generál vycítil, že se za těmito slovy skrývá nejistota někoho, kdo se znovu přesvědčil o převaze cizinců. Tekumseh si až příliš dobře uvědomoval, že žádný z Indiánů by nesvedl nakreslit takovou mapu jako tahle, že by to ani on sám nedokázal, i když se v ní teď vyznal. A také dobře věděl, že je mnohem, mnohem obtížnější nějaký předmět zhotovit než ho potom užívat.

Brock chtěl svému hostu trochu pomoci z rozpaků, musel ho přece udržet v dobré náladě, a tak mu položil otázku. Rudoch na ni odpověděl bez zaváhání. Brock se vyptával na vzdálenosti, na obtížnost terénu, na řeky a spojovací cesty — a Tekumseh vyprávěl, kde je bažinatý kraj, kde je málo a kde hodně lesů, ba řekl mu i, kde rostou duby a kde jedle, kde je zvěř plachá a kde se loví snadno, a neustále přitom ukazoval různá místa prstem na mapě. Přešli na jiné téma a generál, sám náruživý lovec, se dal v duchu provádět indiánskou vlastí. Vyprávěli si historky o šťastných zásazích, o hojné kořisti, o tom, jak kdo zabloudil v lesích — tahle dobrodružství mohl ovšem líčit jen Angličan, protože „kterýkoli z Manitouových synů přece najde cestu vždycky a všude“.

Tekumseh vysvětloval, jak se chytají holýma rukama pstruzi, jak se loví krocani do smyčky upevněné na kopí, jak se vábí mývalové, jak lze pouhým nožem zabít hnědého medvěda, jak Indiáni loví ryby oštěpem nebo jak pořádají hony, jak hejna na podzim táhnou k jihu, jak se vaří bizoní jazyk a jak se udí bizoní hřbet.

Už hodnou chvíli seděli zase u krbu a kaplan se zanícením poslouchal. Byl to věru neobyčejný duchovní, selský synek, vyrostl na skotské Vysočině, řadu let urputně bojoval proti Angličanům, zúčastnil se pouličních rvaček, ba i opravdových bitek proti společným krutým a bezohledným utlačovatelům a nakonec, když nic z toho všeho nepomáhalo, vystěhoval se s velkou skotskou výpravou do Kanady. Tady je nechávali na pokoji, britská koruna jim věnovala půdu, zemi, která vůbec nepatřila jí, ale Indiánům. Kanada byla však veliká, byla tu ještě spousta místa a Indiáni velkoryse přenechávali bělochům všechno, co sami právě nepotřebovali. A tak se Macdonell s Anglií usmířil, jeho Skotové jakbysmet, a teď tu seděl u krbu generála Brocka a poslouchal vyprávění věhlasného lovce. Tenhle Skot v černé katolické sutaně totiž raději běhal za zvěří po kanadských lesích, než stával na kazatelně nebo před oltářem. On věru dovedl ocenit Tekumseha mnohem líp než plukovník Proctor, ten starý byrokrat, který se při jeho loveckých historkách nesmírně nudil. Macdonell záhy poznal stejně dobře jako sám Brock, jakým je Tekumseh mistrem v lovu. Nepřeháněl. Všechno, co vyprávěl, znělo naprosto věrohodně, v každé příhodě se objevilo něco, co běloši sami zažili, a co tedy dokázali posoudit. Ponejvíce to však byly neobvyklé, nové zkušenosti.

Macdonell, kterého si Brock přizval k jednání jako tlumočníka, tedy pozorně naslouchal, ale přece jen si občas kladl otázku, proč vlastně generál připouští, aby hovor stále odbíhal od vlastního tématu. Měli tu přece s rudochy vyjednávat o válce, o spojenectví, o dodávkách zbraní a podobných důležitých věcech. Naproti tomu Brocka náramně těšilo, jak se mu znamenitě podařilo přimět Šavana k vyprávění, a dostat ho tak do dobré nálady. A zatím Tekumseh bez přestání vyprávěl. Všiml si, jak napjatě ho generál poslouchá, i když zároveň nedočkavě hledá příležitost, aby mohl začít mluvit o docela jiných věcech, o hrozící válce, o spojeneckých smlouvách, o počtu bojovníků, které mohou Indiáni vyslat do pole —, tohle všechno Tekumseh věděl, nebo to alespoň tušil; a také cítil, jak tu na něho čekali, jak ho potřebovali. A tak se rozhodl, že se jim udělá vzácným. Jen ať jsou pořádně netrpěliví, jen ať ho poprosí — vždyť ho potřebují. To věděl bezpečně. A tak pořád jen vyprávěl, uchvacoval oba své posluchače stále více a více svými loveckými historkami, svými zprávami z krajů na jih od Velkých jezer a posléze i svými zážitky z bojů s hraničáři. Tohle strhlo i toho nafoukaného Proctora tak, že zapomněl na svou pýchu, začal poslouchat, a dokonce musel uznat, že tenhle rudoch byl opravdu ohromný chlapík, že by byl tohle od žádného z Indiánů nikdy neočekával… A k tomu mluvil tak dobře anglicky, že by tu kaplana na tlumočení vůbec nepotřebovali. Tohle zvlášť na plukovníka zapůsobilo.

Uprostřed hovoru Tekumseh náhle vstal. Prohlásil, že doba určená pro vyjednávání právě uplynula, že se musí vrátit zpátky do tábora a že ho velmi těší seznámení s muži, o nichž prý předpokládá, že jsou stateční.

Indián pronášel tyhle poslední věty v květnatých obratech, tak oblíbených u lidí jeho plemene, mluvil nezávazně jako zkušený diplomat, smysl jeho slov generál plně pochopil až tehdy, když už byl Tekumseh dávno pryč. Brock byl totiž tak překvapen, že musel použít všech svých přesvědčovacích schopností, aby rudošského náčelníka přiměl alespoň k tomu, aby přišel odpoledne znovu; vždyť přece chtěli původně mluvit o docela jiných věcech.

Šavan to nakonec přislíbil, rozloučil se a odešel spolu se svými průvodci. Zanechával tu tři úplně zkoprnělé muže, kteří se teď ptali sami sebe: Co po nás vlastně chtěl? Proč sem vůbec přišel? Dělal si z nás snad blázny?

Ale ať si lámali hlavu jak chtěli, jednoho pocitu se žádný z nich nedokázal zbavit: Tenhle Tekumseh měl něco do sebe. Muselo se s ním zacházet náramně opatrně. Brock k němu pociťoval určitý obdiv, který se však mísil s bezradností. Poznal přece už tolik Indiánů, ale tohohle Šavana nebylo možno srovnávat s žádným z nich.

Ty že daruješ Zrozencům země půdu?

V příštích dnech se rozhovory mezi Brockem a Tekumsehem opakovaly a generál se stále otevřeněji zmiňoval o svém cíli, který přece byl také Indiánovým cílem. Brock stále vyzvídal, kolik mužů by byl šavanský náčelník ochoten přivést proti Američanům do boje, jehož vypuknutí se očekávalo každý den. Tekumseh chtěl naproti tomu vědět, co by za to mohla nabídnout Anglie indiánským kmenům, s jejichž pomocí počítala. Stále ještě se se slovy zacházelo velmi opatrně, oba protivníci, kteří se měli stát spojenci, zatím vzájemně jen odhadovali své síly. Občas se tvářili, jako by některou otázku přeslechli, nebo na ni odpovídali tak, že vykládali o zcela jiných věcech, než na které byli tázáni. Jeden od druhého se chtěl napřed dovědět cenu, kterou později bude muset zaplatit.

Když jednou generál mluvil o zbraních a střelivu, o bavlněných přikrývkách a o penězích, ohrnul Tekumseh jen s pohrdáním ret a znenadání se rozohnil:

„Mají-li Zrozenci země bojovat, potřebují prach a olovo a pušky, a také je od Inglismanů dostanou. To se přece rozumí samo sebou. Tekumseh by však chtěl vědět, co dostanou jeho bratři za to, že budou střílet na nepřátele tvého krále a zabíjet ty, které nedokážou zabít vaši vojáci.“

Brock mluvil o pálence, o skleněných korálcích a špercích, kterými Indiány zahrne, ale zarazil se uprostřed věty, protože v Indiánově tváři zahlédl pohrdavý výsměch a nějak vytušil, že by tento výsměch mohl rázem vzplanout v prudký hněv. A tak raději rychle začal hovořit o statečnosti, o slávě z vítězství, která kyne indiánským bojovníkům. Docela rád změnil námět hovoru a chvatně přešel k jiným věcem, vždyť se sám hluboce styděl mluvit o kořalce a o skleněných cetkách ve chvíli, kdy žádal, aby rudoši nasazovali své životy. Brock byl voják tělem i duší. Tekumseh mu nemohl udělat větší radost ničím jiným než právě oním gestem, kterým nevrle odmítl všechny ty nabízené tretky. Brock byl voják, slávy z vyhrané bitvy si cenil výše než všeho zlata světa a celou duší toužil po dni, kdy sám jako vrchní velitel bude moci řídit bitvu, i když to bude jen bitva proti těmhle takzvaným Američanům, jimiž v hloubi duše pohrdal. Jako by to byl nějaký národ — Američané! Uznával Angličany a Španěly a Francouze — ba uznával také Indiány. Ale Američané? Co to bylo? Strakatá směsice všech dobrých i špatných vlastností všech národů světa… Takový vládce lesů a prérií, jako byl tenhle Tekumseh, v jehož žilách kolovala jen indiánská krev, mu byl mnohem milejší, připadal mu důstojnější než sám prezident Spojených států. Brock byl přece jen typický Angličan a rodového původu si vážil víc než lesklých titulů, dlouhých jmen a vysokých úřadů.

A tak hovořil o slávě vítězství, o cti padnout v boji — a Tekumseh naslouchal. Indián vycítil, že běloch teď poctivě vyslovuje to, co si skutečně myslí, a přece po chvíli generála přerušil pouhým pohybem ruky, kterým rázem odsouval všechna slova stranou.

„Tekumseh potřebuje střelný prach pro své bojovníky, potřebuje i korálky a zrcátka i jiné ozdoby, které by dal ženám svého kmene, aby se uspokojily. Každý ze Zrozenců země ctí slávu bojovníka, který zemřel za svůj národ, a nezná vyšší a důstojnější úkol pro muže než bojovat za svůj rod a za svůj kmen. Indián však považuje za pošetilce každého, kdo by zabíjel své bratry jen proto, že ho k tomu vybízí sladký zpěv cizokrajných ptáků, i když ti ptáci cvrlikají třeba řečí Inglismanů.

Tekumseh přece nebude bojovat proto, že mu to král tvé země milostivě dovolí, Tekumseh nestojí ani o chválu, ani o pocty bílých mužů. Tekumseh bojuje pouze za svůj národ, za národ, který má a chce žít podle své vlastní vůle, podle vůle svých bohů a podle zákonů, které dal Velký dobrý duch svým dětem, jež zrodila tato země.

Co tedy nabízí Inglisman náčelníku Tekumsehovi, který stojí v čele národa Zrozenců země a bdí, aby kulky z pušek bílých mužů neohrožovaly životy Indiánů? Co dá Inglisman Šavanovi za to, že bude bojovat po boku červenokabátníků?“

Brock mlčel. Indiánova slova zněla tvrdě a chmurně, generál pochopil, že Tekumseh očekává takovou odpověď, v níž nebudou žádná „když“ ani žádná „ale“, odpověď rovnou jako šíp. Netušil však, kam náčelník míří. Příliš mnoho tu bylo v sázce, a tak Brock s odpovědí váhal, chtěl se nejprve pokusit vyzvědět, co by si Šavan asi přál.

Avšak plukovníku Proctorovi, který se spolu s Macdonellem zúčastnil většiny jednání, jež se vlekla už několik dní, se tahle pauza zdála až příliš dlouhá. Chtěl svému generálovi pomoci z rozpaků a zároveň dokázat, jak Brock tohoto Indiána přeceňuje. Plukovníka Proctora totiž rozčilovalo, že Brock s tímhle Šavanem jedná téměř uctivěji než s leckterým anglickým generálem, a tak trochu povýšeně prohodil, že darují náčelníkovi zemi, jemu, jeho rodině i všem kmenům podle toho, jak se kdo v boji osvědčí.

Plukovník však ani nestačil svou větu dokončit. Ten nevzdělaný divoch, ten chlap z lesů, páchnoucí medvědím sádlem, vyskočil a chvěl se zlostí, nebyl téměř k poznání, tentam byl jeho dřívější klid, jeho sebeovládání, jeho jasný pohled… Ten chlap, ten rudoch s černými vlasy už svíral v ruce tomahavk, těžký zabiják z tvrdého dřeva, a křičel na britského plukovníka hlasem, jaký mívá bouře, když se žene lesy:

„Ty že daruješ Zrozencům země půdu? Kdo jsi, že můžeš rozdávat něco, co není tvoje? Chceš snad tvrdit, že ti patří tyto lesy, tyto řeky, to ohromné jezero před domem, že ti náleží i všechna jezera mezi pahorky v tomhle kraji? Přicházíš ze země plné mlhy, ze země ležící za slaným mořem, nerozumíš šepotu listí našich stromů, neslyšíš žvatlavé hlasy našich stříbrných potoků ani zpěv ptáků v líbezném šumění jedlí, neslyšel jsi hromový praskot ledu na severních jezerech ani vytí vlka lovícího v prérii za svitu měsíce. A přesto bys nám chtěl nabízet něco, co patří nám, nám, Zrozencům země, už od časů, kdy Nanabozho začal rok co rok vystupovat ze smolného moře a celé téhle široširé zemi vracet vždy znovu slunce.

Židle, na níž sedíš, dům, v němž bydlíš, zvěřina, kterou pojídáš, to všechno jste nám uloupili. Vždyť nikdo vám nedal právo kácet naše lesy, lovit a střílet zvěř, pokud to snad neudělali někteří z našich starců ve své nadměrné dobrosrdečnosti.

Opravdu, jakou milost nám chtějí prokázat bílí muži, kterým právem říkáme bledé tváře, když nám chtějí darovat něco, co nám od věků patří!“

Poslední slova vykřikl Šavan už se zřejmým výsměchem; přistoupil totiž k plukovníku Proctorovi blízko, velmi blízko, vrhal mu svá slova přímo do tváře a tato tvář smrtelně zbledla. Plukovník vyskočil, ještě štěstí, že jeho kord visel venku na chodbě na stěně, protože v tom zděšení, které se ho zmocnilo, by byl zřejmě tasil zbraň. Ale rychlejší než Angličanův hmat ke kordu by jistě bylo prudké máchnutí tomahavkem. Z Šavanových očí sršela temná nenávist, a když generál Brock svým klidným hlasem přerušil Šavanův výpad, pak člověk, který se k němu obrátil, vypadal jako tygr připravený ke skoku a k zabíjení.

Brock dokázal zachovat klid. Jeho obličej ani nezbledl jako tvář Proctorova, ani nezrudl jako Macdonell. V tomto Skotovi se probudily podivné pocity, když se tu setkával s mužem, který dosud bojoval za svou vlast a který vyslovoval právě to, co by tu i Macdonell mohl říkat těm Angličanům jakožto Skot a běloch. Generál promluvil jen několik slov, na slovech teď příliš nezáleželo, šlo spíš o to, jakým tónem se vyřkla.

Tekumseh dlouho hleděl na bělocha, pak si zas pověsil tomahavk k opasku. Stál tu rozkročen a díval se k zemi. Všechno v něm bouřilo, několikrát přešel po pokoji sem a tam. Konečně se zastavil těsně před Isaakem Brockem, hleděl mu dlouho do očí a pak řekl:

„Šavan už nechce nikdy slyšet, že by se měla rozdávat země patřící Indiánům. A přesto ten, který tě má poslouchat, mluvil pravdu. Tekumseh usiluje o to, aby se vybudovala hráz, za níž by Zrozenci země mohli klidně žít v zemi, která je jejich. Ať si zloději půdy zůstávají na tom, co se jim podařilo naloupit.

To je odměna, kterou žádáme. Ať se generál poradí se svou duší a se svým srdcem. Tekumseh si počká na odpověď.“

Pokynul oběma svým průvodcům, kteří tu jako vždy seděli bez pohnutí ve svých křeslech, a spolu s nimi opustil dům. Jakmile se objevili na kasárenském dvoře, nastoupila jako vždy na jejich počest stráž do zbraně. Tak to poručil Brock.

Zanechávali v místnosti vztekem běsnícího britského plukovníka, hluboce dojatého skotského kaplana a velmi zamyšleného generála. Plukovník mluvil a mluvil, stále nemohl přestat, pobíhal po pokoji, zastavoval se před svým představeným, obracel se k němu, znovu odbíhal a jen soptil. Skot stál u okna, zády k oběma Angličanům, a díval se na modré vlny jezera Ontaria, které dýchalo, rozlévalo se a vzpínalo za zeleným valem lesů pod jasně modrým letním nebem. Skot však neviděl skutečné Ontario, nad nímž se už dva dny klenula modrá obloha, před jeho očima se otvírala údolí jeho rodné Vysočiny, tam daleko, za zeleným mořem…

Zatím však anglický generál, voják Brock se slámově žlutými vlasy, seděl v dřevěném křesle u krbu a hleděl do plamenů. Neslyšel, co žvaní rozkacený Proctor, nevnímal ani svého Skota, viděl před sebou jen Indiána, který se z rozvážného a málomluvného vyjednávače v mžiku změnil v lesního boha této obrovské země, v boha s bleskem v oku a se smrtící silou v pěsti.

Toho dne už nepokračovaly rozhovory a porady těchto tří mužů, z nichž každý se po svém snažil získat do služby pro anglickou korunu a pro britské zájmy syny této americké země.

Je to země mého lidu

Druhého dne hned časně ráno vyslal generálmajor a šéf civilní správy provincie Horní Kanada indiánského běžce do stanového tábora, který si Šavani postavili docela blízko u Yorku, s dotazem, zda by byl náčelník Tekumseh ochoten generála přijmout. Když se posel vrátil s kladnou odpovědí, vyšvihl se Brock na svého již osedlaného koně a sjel po nízkém pahorku do okrasného lesa na sever od města. Indián, kterého vypravil k Šavanům — pocházel z kmene Abitibiů, kteří patřili k nejsevernějším loveckým kmenům —, běžel mlčky před ním. Daleko jeden od druhého tu stály rozsochaté černé duby, vysoké vzdušné platany, sytě zelené husté věže trubačovitých katalp ve vysoké trávě lesních palouků. Stříbrošedé kmeny buků pokorně nesly široké, rozložité kopule svých korun a mezi nimi zářila svěží zeleň trnovníků; kolem hroznů jejich květů, vonících medem, bzučely roje divokých včel.

Bylo tiché, svěží jitro, ve stinných místech visela na stéblech trávy ještě rosa a ptáci zpívali. Slunce hřálo, rodil se další modrý, horký den. Bylo to příjemné, jet takhle volným klusem, a dokonce i vojácké srdce Isaaka Brocka cítilo tu nedotčenost tichých lesních údolí, kudy ho jeho radostně odfrkávající kůň nesl.

Na jedné z mýtin stálo několik kožených stanů, ze střešních otvorů stoupaly lehké obláčky dýmu, na kraji lesa se pásli koně, v potoce se koupaly děti, stříkaly si vodu do tváří, křičely a výskaly, zatímco ženy odcházely za svou prací. Zato muže nebylo nikde vidět. Už před drahnou chvílí se vydali za svou povinností, spočívající v tom, aby svým rodinám opatřili maso. Indiáni vycházeli na lov už před svítáním.

Tekumseh vysel jezdci vstříc. Generál pozoroval klidnou, pružnou chůzi tohoto muže, jehož život plynul ve volné přírodě, v lese, na řekách, v prérii, muže, jenž téměř neznal jiné stěny než stěny svého lehkého koženého stanu, muže, kterému lovecký a bojovnický způsob života zachoval mládí celou řadu let i potom, co mládí počítané na léta uplynulo. Tekumseh stále působil dojmem mladého muže a jeho jméno znamenající „horský lev chystající se ke skoku“ bylo i dnes stejně výstižné jako před lety. V boji je tento muž jistě hbitý, silný, obratný a strašný jako puma, po níž byl pojmenován.

Teď však stál pokojně před generálem, nic už nepřipomínalo onoho strašného bojovníka, který ve všech bitvách v temných lesích způsobil svým protivníkům mnohem větší ztráty než oni jemu. Jeho souměrný mužsky krásný obličej byl klidný a chladně zdvořilý. Podal uzdu Angličanova koně mladému, asi patnáctiletému chlapci, který si vysokého britského důstojníka prohlížel s potlačovanou zvědavostí, jehož tmavé oči však nedokázaly zcela zastřít prudkou nenávist, kterou pociťoval. Brock si všiml chlapcovy podoby s Tekumsehem; prohlédl si hocha pozorněji a pak poznamenal:

„Horský lev má syna, který je hoden svého otce.“

V obličeji mladého Indiána se nepohnul ani sval, ani v nejmenším nedal najevo, zda těm anglickým slovům rozuměl. Tekumseh však odpověděl odmítavě:

„Hlídej svou kořist se jistě bude snažit stát se statečným bojovníkem. Dnes je to však mladá kočka a kdo může vědět, jestli se neutopí v nejbližším potoku.“

Brock si vzpomněl, že Indiáni nemají rádi, když někdo přímo před nimi chválí jejich děti, a tak hned změnil téma:

„Přišel jsem, abych s náčelníkem Šavanů promluvil o samotě, protože mé srdce touží po tom, aby má ústa vyřkla slova, která si mé srdce už dávno přálo vyslovit.“

Tekumseh nezměnil své zdrženlivé chování, pokynul však generálovi, aby ho následoval, a po jeho boku pak kráčel napříč stanovým táborem proti proudu potoka, potom odbočil od

říčky a vystupoval před generálem na pahorek. Brock věděl, že si tak počíná ze zdvořilosti. Vždyť v lese nese vždycky ten, kdo jde napřed, větší část obtíží pochodu, hrozí mu větší nebezpečí a současné se vydává do rukou toho, kdo jde za ním. Ten, kdo jde napřed, projevuje svou důvěru tomu, kdo kráčí za ním. Tady to byla jen formální zdvořilost, vždyť na cestě před nimi nebyly žádné překážky a na nějaké nepřátelství mezi oběma muži nebylo ani pomyšlení. Že však Tekumseh přesto zachoval tento dávný zvyk, to naplnilo Brocka důvěrou.

Když došli až na téměř holou výšinu, spatřil Brock ostrou hranici mezi vodou a pevninou. Na jihu uviděl zdánlivě nekonečnou rozčeřenou hladinu jezera Ontaria, směrem k severu se táhlo stejně nekonečné moře kanadských lesů.

Tekumseh řekl: „Můj národ nazývá toto místo Výšina nad jilmy v údolí. Tento strom totiž pokládají Zrozenci země za posvátný. Vyhledáváme jilmy, kdykoli se chceme uchýlit do samoty, abychom soustředili své myšlenky, i tehdy, když chceme jen s několika muži promluvit slova, která nám jen těžko vycházejí z úst.“

Muži se posadili v závětří za smrkovým mlázím na zem a dívali se na třpytící se hladinu ohromného jezera, které se tu rozprostíralo nedaleko od jejich stanoviště a po němž se valily bílé hřebeny vln. Právě pod nimi stálo v údolí několik velkých košatých jilmů a za nimi čněly vrcholky nízkých pahorků, zahalených v zelené přítmí ve stínu prastarých stromů.

„Průzkumná slova poletovala sem a tam jako šípy zvědů před zahájením bitvy, když se má zjistit úkryt nepřátel. Už bylo dost toho vzájemného odhadování a přátelských pohledů. Tekumseh je připraven promluvit přímo a zvolil si k tomu právě tohle místo, kde slunce, les i voda zjasňují a uklidňují duše mužů.

Králův generál si přál hovořit se Šavanem.“

Brock poslouchal Indiánova slova s překvapením. Zaznívala z nich totiž určitá trudnomyslnost, kterou u Tekumseha dosud nikdy nepostřehl.

„Zavedls mě sem, abys mi ukázal tuto zemi, náčelníku. Je to krásná a veliká země a stojí za to, aby pro ni muži nasazovali životy.“

Tekumseh pohlédl Angličanovi do tváře. V Šavanových očích se zračila rozvážná, klidná odmítavost.

„Je to země mého lidu. Zrozenci země umějí umírat. Ale o to teď v našem rozhovoru nejde.“

Brocka to zamrzelo. Dal se strhnout láskou, kterou sám cítil k této rozlehlé, na jaře chladné, v létě rozpálené, na podzim jasné a v zimě promrzlé kanadské končině, vyřkl slova, která tohoto Indiána, považujícího celou Ameriku za svou vlast, za vlast svého lidu, musela přinutit k protestu. Nicméně pokračoval v hovoru, musil si získat jasno.

„Vím, že Tekumseh nenávidí bělochy za to, že uvrhli jeho národ do neštěstí, jak se aspoň Tekumseh domnívá. Chtěl by snad náčelník Šavanů bělochy z této země vyhnat?“

Indián, který napolo ležel, se náhle vzpřímil. Jeho až dosud tak klidná tvář rázem vášnivě ožila.

„Dobrá. Teď už jsme oba dospěli až k slovům, která jsou jako oheň vypalující prérii. Ten požár nám uvolní místo, kde budeme moci stát a žít oba, ty i já.

Kdyby Tekumseh dokázal udělat to, co by si z celého srdce přál, zahnal by všechny bílé do slaného moře na východě, bez milosti, ani jediného by neušetřil.“

Brock se opravdu vyděsil, protože při těchto několika slovech křičela z Indiánova obličeje všechna zloba a všechna nezlomná vůle, jevila se v něm Tekumsehova nesmiřitelná nenávist ke všemu, co mělo bílou tvář — jako když za bouřlivé noci osvítí krajinu blesk. A jako se vzápětí po zablesknutí všechno ponoří do ještě hustší tmy, i Tekumsehova tvář byla v okamžení zase tak hladká a chladná; jeho slova zněla znaveně, jako po dlouhém přemýšlení, které nedospělo k žádnému výsledku.

„Šavan však není blázen posedlý ješitností jako nedozrálí chlapci nebo proroci.

Mám skromnější přání. Chtěl bych vybudovat hráz, která by oddělila červené od bílých, hráz, za níž by můj národ mohl žít v míru, lovit zvěř a sít kukuřici.

Tekumseh dobře ví, že se mu nikdy nemůže podařit vyhnat bílé muže ze země, kterou si naloupili. Žijí tam, nu, ať tam tedy zůstanou.

Tekumseh však chce založit říši, do níž by patřily všechny indiánské kmeny. A kdo by ještě potom chtěl kupovat půdu patřící Zrozencům země, musel by přijít k velkému poradnímu ohni této říše, kolem něhož by hořely všechny poradní ohně malých kmenů a rodů. Žádný kmen, žádný rod, nikdo ze sachemů nebo z válečných náčelníků však nebude mít právo vyjednávat o prodeji země, o povolení lovu zvěře nebo ryb s kýmkoli z bělochů, i kdyby to byl třeba král sídlící za mořem nebo velký otec ve městě Miči malsů.

Udělám to, co dělají Inglismani a co udělaly Dlouhé nože. Zrozenci země mají mít jediný poradní oheň, jediný zákon, jediný dům a jediná ústa.“

Generálmajor Isaak Brock pociťoval při těchto slovech přesně totéž, co pocítil před několika měsíci americký guvernér Harrison. Uvědomil si velikost tohoto muže, který tu k němu promlouval, smělost jeho plánů; a zároveň si uvědomil, že se tento muž nehoní za pouhými přeludy, že to, oč se snaží, je uskutečnitelné, jestliže se spojí pevné odhodlání s jasností myšlenek.

Můj příteli a bratře!

Brock položil ruku Tekumsehovi na rameno.

„Ať mi můj bratr dopřeje čas, abych mohl přemýšlet a rozvážit si všechna jeho slova.“

Indián přikývl, protože viděl, jakým dojmem zapůsobil, a generálmajor Brock ve své červené, nádherné, drahé generálské uniformě ulehl do vysoké trávy, zkřížil ruce pod hlavou a zadíval se k jitřnímu nebi. Indián vyčkával.

O tomhle rudochovi roztrousili ty nejneuvěřitelnější, nejhloupější výmysly; vyprávěli, že chce vyhnat ze země všechny Američany, že chce dobýt nazpět údolí Ohia a Kentucky a Tennessee, Pensylvánii i Virgínii a potom že požene za Američany také Angličany… A celá bělošská Amerika mohla puknout smíchy nad tímhle vychloubačem, nad tím ubožáckým divochem odněkud z lesů, který se chtěl hnát proti puškám, dělům, proti celé vojenské moci Spojených států jako býk proti skále… A jak to bylo doopravdy? Tekumseh zamýšlel založit Spojené státy severoamerických Indiánů, přál si jen oddělit své bratry od bělochů, bělochům chtěl ponechat všechno, čeho se až dosud zmocnili… A Brock byl přesvědčen, že s tím, co v Americe získali, budou mít Američané i Angličané co dělat jistě několik staletí…

Kdyby tenhle Šavan opravdu založil svůj indiánský stát, pak by se už hraničářům, kteří buď jednotlivě, nebo v malých skupinkách stále pronikali směrem na západ, asi už jen těžko dařilo pokračovat v dosavadním způsobu dobývání a zabírání indiánského území, nebo by s tím museli vůbec přestat; vždyť to by se pak nestřetávali jen s jednotlivými rodinami, rody nebo kmeny, ale pokaždé s celou indiánskou mocí. Jakmile by existovala státní smlouva, jakmile by byla vytyčena přesná hranice mezi bělošským a indiánským státem, znamenalo by každé porušení této hranice ze strany bělochů proti vůli indiánského státu protiprávní čin. A washingtonská vláda by se docela s radostí schovala za tohle právní ustanovení. Vždyť ve Washingtonu si vůbec nepřáli, aby tohle pronikání na západ pokračovalo tak rychle. Naopak, snažili se vytvořit spořádané poměry, budovat města a vesnice se školami, kostely, radnicemi a finanční správou. S finanční správou především. Z hraničářů, z těch zálesáků, lovců kožešin, z traperů, dobrodruhů a zlodějíčků Spojené státy žít nemohly. Nešlo to přece za každým z těchto průkopníků na Divokém západě posílat zvláštního výběrčího. Ve Washingtonu potřebovali daně, příjmy, peníze. Ty však bylo možno získat jen ve městech a v pořádných vesnicích, tedy jen v hustě osídleném kraji.

A copak to bylo v Kanadě jiné? V Quebeku právě tak jako v Londýně si přáli, aby se proud osadníků nedrobil, aby se naopak spojoval do obcí a okresů, do měst. Kožešiny mohli přece dodávat Indiáni. Na to stačilo usadit pár agentů někde v pevnůstkách, aby sbírali a odesílali do vnitrozemí to, co jim přivezou indiánští lovci v celých balících ve vrchovatě naložených kánoích a na soumarech. Když se bude s Indiány slušně zacházet, budou se obchodníci s kožešinami mezi nimi cítit v bezpečí jako u dvora Jeho Veličenstva v Londýně. Dokonce ještě bezpečněji, vždyť ani Siouxové, ani Čipevajové, ani Miamiové neovládají všechny ty intriky, z nichž žije a bohatne londýnské panstvo…

Generál už nevydržel ležet na zemi. Vyskočil a dlouhými kroky přecházel chvatně sem a tam. Prapodivně se tu vyjímal tenhle pán v šarlatové slavnostní uniformě s kordíkem vykládaným zlatem, pán, který tu rozčileně mával svým zlatě lemovaným generálským kloboukem, pán s vážným, od slunce opáleným a vzrušením zrudlým obličejem, na jehož čele cuchal vítr plavé chlapecké kadeře. Pobíhal ve vysoké trávě sem a tam a čerta se staral o Šavana, který nejprve lhostejně, pak s údivem a nakonec pobaveně pozoroval tohohle bělocha.

Vždyť to nebylo ani v letním sídle nějakého lorda ve Staré Anglii, ani ve správní budově některého úřadu v Quebeku, ba ani v generálově pokoji v Yorku u jezera Ontaria. Odehrávalo se to na nízkém pahorku kdesi v Kanadě, kde tráva rostla, jak jí to půda, vláha a pasoucí se zvěř dovolily. Ty stromy tu nesázel žádný lesník, zavál je sem boží dech, vyrostly tu a stály pod dohledem Nanabozha, Velkého lovce, který pro potěšení svých rudých dětí stvořil všechny lesy, jezera a roviny této obrovské země.

A nebylo pochyb: Indián oděný v kůži se sem hodil líp než generál v šarlatové uniformě a se zlatým kordem.

Tihle běloši však bylo divoké, houževnaté a tvrdé plemeno. Ve svých červených kabátech vstupovali do lesa, kde je bylo vidět na stovky metrů; Indiáni je stříleli jako divoké holuby, oni však přesto postupovali podle rozkazu, nedívali se vpravo ani vlevo, nepočítali své padlé, až nakonec přece jen dosáhli cíle, který si vytkli, vystavěli pevnost z dřevěných kůlů a hliněných valů, dostávali posily, zahrabávali se na dvacet třicet let v lesích — a pak přece jen v místech, kde kdysi vztyčili hradbu z palisád, najednou stálo město a v místech, kde kdysi býval les, se teď ve větru vlnilo obilí…

Tekumseh sledoval generála pozorně, v jeho pohledu bylo i trochu bázně, jako když se díváme na něco, čemu nerozumíme, co je nám cizí a hrozivé a o čem jen tušíme, že je to silnější než všechno, co proti tomu můžeme postavit.

Brock se náhle zastavil.

„Dobrá. Dobrá, bratře Tekumsehu. Chápu tvé záměry, jsou důstojné šlechetného člověka.“

Přistoupil k Indiánovi, který tu seděl v trávě s přitaženými koleny; hovořil živě, vesele a upřímně:

„Jsem ochoten podporovat tvůj plán. Anglie ti nebude klást překážky do cesty, po níž se chceš vydat. Bude ti stavět mosty přes propasti a bude ti pomáhat hledat brod, když řeka bude příliš široká, než aby se dala překlenout mostem.“

Ke svému údivu však Brock viděl, že se Šavan ani nepohnul, že nevstává, že se nechápe podávané ruky. Díval se na generála chladnýma očima a poznamenal:

„Tekumseh znal kdysi bílého muže, který měl dobré oči a poctivou tvář. Tento muž Šavana podvedl, a Šavan mu věřil. Rozbil Tekumsehovo dílo ve chvíli, kdy se k němu Horský lev otočil zády, a nemohl tedy vidět, co se děje za ním.“

Indiánův hlas se chvěl hořkým smutkem, byla v něm nedůvěra a sebeobrana.

„Tekumseh už nechce žádná slova, žádné sliby, odnaučil se věřit mužům, jejichž kůže je bílá. Indián má jen jediný jazyk a jediné srdce a lhář zůstává lhářem u všech našich kmenů. Bledým tvářím však jejich bůh z velké knihy dovoluje, aby Indiány obelhávali a podváděli, a tak dokonce i muž, který mezi svými platí za čestného a věrného člověka, vystupuje vůči Indiánovi jako lupič a lhář.

Tekumseh chce vědět, proč chceš použít Šavanovy ruky jako své, generále Brocku. Teprve pak se Tekumseh rozmyslí a rozhodne.“

Brock poslouchal ta tvrdá a drsně vyrážená slova se vzrůstající nevolí. Jen s námahou se ještě ovládal, když odpovídal:

„Jsem voják, náčelníku. A vojákovo slovo je pevnější než kamenný sloup. Jsem zvyklý na to, že se mi věří.“

Teď však divoce vyskočil Tekumseh:

„I rudoch byl zvyklý na to, že se mu věří, a byl také zvyklý sám věřit. Ale ponaučení, kterého se mu dostalo, bylo příliš trpké. Nejsi dlouho v této zemi, a tak vyslechni Indiánovu žalobu.

Posaď se a poslouchej, je to dlouhá řeč, stará žaloba a krutá bolest.“

Vášnivě máchl rukou a v té chvíli vypadal tak majestátně, jeho oči hořely tak prudkým plamenem, že generál, kterému se už drala na rty ostrá odpověď, ustoupil a znovu usedl do trávy.

Teď zase Tekumseh několikrát přešel sem a tam; vřelo to v něm jako v kotli, byl divoce vzrušený, ale brzy se ovládl. Přistoupil na okraj svahu, obrátil tvář k jihu, zdvihl hlavu i obě ruce do svěžího větru jasného dne a hlubokým basem zavolal do dáli nad korunami stromů, které stínily údolí u jeho nohou:

„Slyš mě, Velký lovče Nanabozho, ty přemožiteli podzemních duchů, ty, který dětem svého národa dáváš tento život a tuto zemi, slyš mě — protože v této chvíli tětiva vystřeluje šíp — zatrať mě, promluvím-li jediné lživé slovo, zkalím-li čirou vodu pravdy bahnem vylhaných příběhů. Slyš má slova, Dobrý duchu mých předků, a dej mi sílu, jakou má tvá paže nebo tvé čelo.“

Generál Brock nerozuměl indiánským slovům, která Tekumseh promlouval. Ale hluboká, soustředěná vážnost, která náhle obestřela celou náčelníkovu bytost, slavnostní tón jeho hlasu, celé jeho chování, které prozrazovalo nejvyšší stupeň duševního soustředění a zároveň pevné odhodlání, to všechno mluvilo ke generálovi stejně působivě, jako by to mohla učinit slova, kdyby jim byl mohl rozumět. Připadalo mu to, jako by vítr zpívající v korunách stromů svou jednotvárnou píseň jen doprovázel náčelníkův pohnutý, temně znějící hlas. Velkolepá příroda, která ho obklopovala, nekonečná plocha obrovského jezera u jeho nohou, hlasy ptáků ozývající se z hloubi lesa — to všechno bylo v souladu s tou stihlou postavou v koženém obleku, s tvorem, kterého opravdu zrodila tato země. Byl jejím pravým synem stejně jako los, jako jelen, jako ryba nebo jako pták. Brock byl plný napjatého očekávání.

Tekumseh však stál dlouho s rukama rozpřaženýma a s dlaněmi obrácenými k nebi, stál tu volný, štíhlý, hrdý a soustřeďoval se na to, co se teď chystal vyslovit.

Potom se obrátil k Angličanovi. Oči mu plály, byly veliké a seděly hluboko v té temné, sluncem osmahlé a větrem ošlehané tváři, v obličeji zoceleném loveckým životem a zušlechtěném a oduševnělém smělými plány a hlubokými úvahami.

A náhle se v Indiánovi vyrůstajícím do divoké velikosti zdvihl příboj hořkých žalob, výčet, který nebral konce, výčet porušených smluv a násilností, krádeží, přepadení indiánských vesnic, výčet vražd spáchaných na ženách, dětech, starcích, dokonce i na mírových poslech a vyslancích, výčet zavražděných slavných náčelníků, ale i zcela neznámých, prostých, pokojných lovců. A všech těchto zločinů se dopustili běloši. Tekumseh uváděl jména obětí, jména vesnic a měst, v jejichž blízkosti nebo přímo v jejichž středu byly tyto zločiny spáchány, uváděl jména úředníků, guvernérů, důstojníků, kteří tohle všechno dovolili nebo alespoň proti tomu nic nepodnikli. Nespokojoval se jen přibližnými údaji, všechna tato fakta shromáždil a uchoval ve své obdivuhodně přesné paměti, a nemohl dospět ke konci. Nedeklamoval tu jako nějaký parlamentní řečník, vypočítával všechna tato zvěrstva hrubým hlasem a téměř monotónním proudem slov, ale zvuk této divoké obžaloby neustále sílil, až se valil na posluchače jako hučící řeka a zaplavoval jej tak, že se cítil stržen tím přívalem slov, která jednotlivě už ani nevnímal.

Generál se bránil dojmu, který vycházel z těchto velkých, hlubokých očí, z těchto rázných gest, z Indiánova vzrušeného obličeje. Věděl však, že všechno, co Tekumseh říká, je čistá pravda, že tu nemohlo být ani řeči o nějakém čestném boji dvou velkých protivníků, ale na jedné straně se dalo mluvit jen o důvěře, statečnosti a čestnosti rytířského, prostého národa bojujícího o svůj život a svou svobodu, a na druhé straně o brutální bezohlednosti a hrabivosti, o touze po bohatství, po moci; tím vším byla posedlá ta horda dobrodruhů, jimž byl takový pojem, jako je dodržování smluv, jen pro smích, kteří se na Indiány dívali jen jako na havěť, kterou je třeba vyhubit, jako se hubí krysy, štěnice nebo hadi.

Posléze vyprávěl Tekumseh o guvernérovi Harrisonovi, že to byl statečný člověk, čestný protivník, že býval přítelem Indiánů a že mu Šavan věřil tak, jako obvykle věří kterýkoli indiánský náčelník rovnocennému nepříteli z některého jiného kmene. Uvěřil, že běloch dodrží to, co indiánští bojovníci dodržovali i tehdy, když spolu válčili na život a na smrt… A přece právě tento muž Tekumseha obelhal, zradil a podvedl, jako se vzájemně podvádějí prérijní kojoti, ale nikdy ne muži, kteří nosí tomahavk.

„Mé srdce mi říká, abych ti uvěřil, generále Brocku. Hlas mého rozumu mi však přikazuje, abych tě podezíral, abych se měl před tebou na pozoru, jako se máme na pozoru před hady, kteří se tiše připlazí, a stačí, aby nám jen jedenkrát zaryli svůj jedovatý zub do masa, a usmrtí nás.

Proto chci vědět, proč souhlasíš s mými plány, přestože jsi běloch, zatímco vůdce Dlouhých nožů, kterému říkají Harrison, mě podvedl.“

Tekumseh náhle umlkl, jako by mu scházela slova. Divoce máchl pravou rukou, chvíli stál hluboko předkloněn, zkoumavě si generála prohlížel a nakonec usedl do trávy.

Oba muži dlouho mlčeli. První promluvil generál.

Byla to obsáhlá a velmi důkladná rozmluva. Indiánský náčelník i anglický generál zakrátko vstali, nevydrželi sedět na zemi. Chodili jeden vedle druhého po pahorku sem a tam, brzy vyšlapali v trávě cestičku. Oba byli plně zabráni do hovoru. Brock vyprávěl a vysvětloval, Šavan se vyptával, pak se odmlčoval, dlouho se rozmýšlel, hloubal, díval se Brockovi do tváře a Brock se pokoušel stále jinými slovy objasnit své záměry, vyložit to, co Indián jen těžko mohl pochopit. Vždyť rudoch nevěděl nic o administrativě, o daních a o státních mocenských zájmech, neměl tušení, jaká je síla peněz, jak bohatství ovládá bělošské duše, nevěděl nic o kruté touze po vlastnictví, nevěděl nic o pyšné představě bělochů, že jejich civilizace, jejich víra, jejich světový názor jsou jediné správné na celém světě. Tekumseh však neznal ani onen ušlechtilý, hluboký, nezadržitelný bělošský pud probádat celý hmotný i duchovní svět, proniknout jím skrznaskrz, pochopit jej, zmocnit se ho. Nevěděl o tomto pudu, který nesměřuje k vládychtivosti, k touze po požitcích a majetku, jak se domnívají malé dušičky, ale který vyvolává především pocit povinnosti a zodpovědnosti, který připomíná úkol uspořádat život na zemi tak, jak to pokládají za nutné mozky, srdce i duše nejlepších a nejušlechtilejších lidí tohoto světa.

O tomto nejhlubším bělošském pudu k ovládnutí světa mohl generál Brock Indiánu Tekumsehovi těžko něco vykládat. Přesto mu však dokázal vysvětlit řadu věcí. A nebylo to jen v tomto jediném rozhovoru onoho dne, kdy Šavan podruhé od chvíle, kdy započal svou životní dráhu indiánského státníka, pojal důvěru k bílému muži. Vedli pak spolu ještě bezpočet debat v příštích dnech a týdnech, po večerech, kdy vysedávali mezi stany u táborového ohně nebo u krbu některého z anglických kolonistů, velkostatkářů nebo vysokých úředníků, za přesunů z jednoho bojiště na druhé. A tentokrát se Tekumseh nezklamal, našel šlechetného a věrného přítele, jehož horoucí nadšení si se zápalem Tekumsehovým v ničem nezadalo, našel přítele, který se dovedl vcítit do Indiánových starostí a do jeho roztrpčenosti a který byl pevně přesvědčen, že Tekumsehovi pomůže uskutečnit jeho plán na vytvoření společného státu všech Indiánů.

„Nežádej nemožné, bratře Tekumsehu!“ řekl jednou Brock Šavanovi. „Hranicí tvé říše nemůže být Otec řek, Mississippi, protože hlad po zemi, který běloši pociťují, je neukojitelný a nikdy se ti nepodaří zastavit jejich pochod k pobřeží západního moře. Ustup jim z cesty, dovol jim, ať kolem tebe projdou, a shromáždi svůj lid na obou březích Minišoše, svolej své bratry do severních rovin a do údolí Skalnatých hor, tam ať vaše rody pěstují kukuřici. Od krajiny, kde Otec řek je ještě mladý, až k břehům západního slaného moře je dost místa pro všechny Indiány.

Vyhrajeme tuhle válku a sepíšeme nezrušitelnou mírovou smlouvu, pro všechny časy tam vymezíme hranice státu, v němž bude platit jen pravomoc spojených poradních ohňů tvého národa, a žádná jiná. Tam bude moci tvůj lid žít šťastně a podle svých dávných zákonů.“

Tyto věty vyslovil Brock za dva dny po první rozmluvě nad jilmy v údolí. Znovu stáli na holé výšině, odkud bylo vidět širou hladinu Ontaria i nekonečné kanadské lesy. Stáli tu proti sobě tváří v tvář, vůdce Indiánů a nejvyšší velitel Angličanů v této zemi. Když Brock mluvil, všiml si, jak se v Tekumsehově tváři náhle objevil rys pevného odhodlání. Generál měl dojem, jako by Šavan zpozoroval něco, co se dělo Brockovi za zády, něco rozčilujícího, co sám nemohl zahlédnout, protože stál obrácen čelem k rudochovi. Když generál skončil, Šavan na něho pohlédl s nevylíčitelným výrazem ve svých temných očích, tvář se mu chvěla prudkým vzrušením, dalo mu dost práce, než se ovládl, podal Angličanovi po bělošském způsobu pravici a vší silou ji stiskl.

„Ještě jednou chci zkusit důvěřovat muži tvého plemene, bratře generále.“

Brock odpověděl s dojetím:

„Vím, jaká je to čest, když Tekumseh nazve některého z bělochů svým bratrem. Nikdy Tekumseha nezklamu, to ti slibuji jako voják, jako bojovník, a slovům bojovníka můžeš věřit. A teď, Horský lve, hrdino svého lidu, se přichystejme ke skoku do země, kde je náš nepřítel, abychom byli připraveni, jakmile vypukne válka.“

Tekumseh odpověděl hlasitým výkřikem. Dal průchod svému vzrušení, z jeho rozmáchlého gesta vyzařovala pevná vůle k činu.

„Vyslovil jsi mé myšlenky, můj příteli a bratře. Rozhlédni se kolem, generále Brocku, vždyť válka už vlastně vypukla. Bílý prezident lační i po kanadské zemi, nejen po polích chudých Indiánů.“

Ukázal směrem k jihozápadu, kde leželo Ontario. Generála přiměla tato slova k tomu, aby se otočil. Zadíval se směrem, kam ukazovala Tekumsehova paže, nic tam však nespatřil.

„Vidíš tamhle kopec na břehu jezera? Moji zvědové mi podávají zprávu, na kterou jsem už dlouho čekal. K obloze tam stoupají tři sloupy dýmu. Dva z nich jsou rovné, prostřední se však stále mění! Tohle znamená válku, bratře! A teď už také víš, proč tě Tekumseh zavedl právě na tento pahorek. Vždyť odtud jsem mohl bez ustání vyhlížet k tomu kopci, z něhož teď konečně zavlály kouřové prapory.“

MIČILI-MAKINAK

Horský lev volá

Ano, válka byla vypovězena.

Rychle sešli po svahu dolů. Tekumseh se zcela změnil. Zbavil se toho utajovaného smutku, který předtím jako stín ležel na jeho tváři a vtiskoval pečeť i veškerému jeho chování, kterého si však Angličan povšiml teprve před několika dny. Jako by vyrostl, z očí mu zářilo odhodlání, vykročil rychle a pevně, hleděl přímo před sebe, jako by kdesi v dálce spatřoval budoucnost, jen chvílemi pozvedl zrak, jako by očekával, že se na severních výšinách objeví něco zvláštního. Plný síly a odvahy byl i ve chvílích zasmušilosti, teď se však probudil k činu, teď se rozehrál každý jeho nerv, každý sval v jeho těle. Po chvíli generálovi oznámil:

„Na signálních kopcích čekají už řadu dní hlídky u hranic z vlhkého dříví. Tato zpráva proletí zemí jako prérijní požár, když ho žene vítr. Ještě dnes se o tom dovědí Čipevajové, kteří žijí na sever od Kiči kumi9*, a zítra se to dozví Vanata, nejvyšší náčelník Dakotů. Tekumseh v těchto posledních týdnech nezahálel, i když bydlel v malém táboře u potoka a bavil se s tebou a s tvými důstojníky.“

Brock byl v Kanadě už deset let a ledacos o Indiánech už věděl. A přece neměl pražádnou důvěru k tomuto podle jeho mínění dost nejistému způsobu sdělování politických zpráv a hlášení pomocí kouřových signálů stoupajících ze zapálených hranic syrového dříví. Nedomníval se sice, že by ho chtěl Tekumseh oklamat, ale pokládal za docela možné, že zpráva není dost přesná, že rudoši, kteří vyslali k obloze první sloupy kouře — muselo to být někde daleko na jihu —, dostali třebas nesprávné informace.

Šel mlčky vedle Tekumseha po svahu dolů do šavanského tábora. Tady se dály podivné věci.

Na rozlehlém volném prostranství uprostřed tábora, v místech, kde si jindy jen hrávaly děti, uviděl skupinu mladých bojovníků, kteří si právě horlivě natírali ruce černou tekutou barvou, zatímco jiní, kteří měli už hřbety rukou pomalované, si teď barvili dlaně na bílo. A protože byl horký den, odepnuly ženy kožené stanové dílce od spodních částí nosných tyčí a vyhrnuly kůže nahoru, takže bylo vidět, co se děje ve všech těchto vzdušných příbytcích. Brock si všiml, že ve všech stanech se ženy zabývaly stejnou prací, a protože věděl, jak se Indiáni chystají na dlouhé výpravy, ihned poznal, co se tu děje. Ženy připravovaly zásoby! Splétaly tenké proužky sušeného masa do malých svazečků, odsypávaly kukuřičná zrna ze sáčků, které visely na hácích z větví na stanových tyčích, aby se k nim nedostal hmyz, přidávaly k nim konzervy, kterých používají obvykle muži plavící se v kánoích, totiž bizoní měchýře naplněné pemikanem, a také menší váčky se sušenými kyselými bobulemi. Čistily medvědí kožešiny, z nichž každá byla dost velká, aby si bojovník na ni v noci lehl a zároveň se jí přikryl…

Když došel Brock ke vchodu do Tekumsehova stanu, spatřil tam sedět na zemi dva starší muže a před nimi v trávě ležela řada naprosto stejných předmětů. Teprve když přišel až docela blízko, poznal, že jsou to svazky černých šípů a v jejich středu je vždy vetknuta sekyra tak, aby její čepel vyčnívala nad hroty šípů. Každý svazek byl převázán proužkem bílé kůže a anglický generál mohl na každém z těchto pásů zahlédnout červenou kresbu představující přikrčené zvíře.

Jakmile Indiáni v táboře poznali Tekumseha — o generála se nestarali —, nahrnuli se kolem něho a náčelník měl už jen čas na to, aby generála pohybem ruky upozornil na další kouřový signál, který náhle začal stoupat k obloze na severu, na jednom z kopců, který bylo odtud vidět. I tam to byly dva jednotlivé silné pravidelné sloupy dýmu, zatímco uprostřed mezi nimi se v dýmu vycházejícím z třetího ohně tvořily stále znovu kouřové chuchvalce.

Brock zaslechl, jak Tekumseh cosi volá přes celé prostranství, a vzápětí se dal celý tábor do pohybu. Přestože v těchto stanech bydlelo nanejvýš tři sta lidí — a generál to dobře věděl —, měl najednou pocit, že jich tam musí být mnohem víc. Zaslechl volání, křik, viděl, jak muži i ženy mávají nejrůznějšími chřestidly z nafouknutých zvířecích měchýřů, v nichž rachotily drobné kaménky, vířily malé bubínky, narážely na sebe prázdné želví krunýře. Pak viděl Brock, jak jakýsi až na bederní zástěrku nahý mládenec přivádí koně — a vzápětí se kolem rozhostilo ticho.

Bylo slyšet jen temné, jednotvárné dunění velkého bubnu, do něhož tloukl vesnický hlasatel a svými pomalými, stejnoměrnými údery svolával do tábora lovce, pokud se snad ještě někde v lese honili za zvěří a pod korunami stromů nezahlédli kouřové signály na kopcích.

Z Tekumsehova stanu vyšla žena, nesla velkou okrouhlou mísu, ale jakýsi šedovlasý bojovník jí nádobu hned vzal z rukou. Dva statní Indiáni hodili koni na krk zleva i zprava kožené smyčky, utáhli je a pak už šlo všechno ráz na ráz.

Zatímco kolem dokola bylo stále ještě ticho a nikdo téměř ani nedýchal, Tekumseh předstoupil. Brock soustředil chvíli veškerou svou pozornost na to, co se dalo kolem koně, a teď s údivem zjišťoval, že náčelník má kolem čela ovinutou rudou stuhu, která mu visí přes záda až k zemi. V levici držel dlouhé, rovněž rudou páskou ovinuté kopí, v pravici svíral nůž.

Tekumseh stanul, široce se rozmáchl pravou rukou, vbodl tesák připravenému koni do hrdla, kůň se vysoko vzepjal, ale oba muži ho lasy strhli zpátky; mohutný proud krve vytryskl zvířeti z rány a šedovlasý bojovník se snažil zachytit tuto krev do přinesené dřevěné nádoby. V mžiku se však před koněm objevil jiný bojovník, pozvedl pušku hnědákovi k lebce a stiskl spoušť. Kůň se zhroutil a několik bojovníků jej rychle odvleklo stranou.

Šedovlasý rudoch postavil nádobu s krví před svazky šípů, ležící na zemi. Tekumseh k nim přikročil, jeden po druhém je bral do rukou a namáčel hroty šípů a čepel sekyry do horké krve, z níž se ještě kouřilo. Pak cosi hlasitě zavolal přes celé prostranství a uličkou, která se před nimi v davu otvírala, přistupovali muži s načerněnýma rukama. Teď se znovu rozezvučela chřestidla, temně zavířily malé bubínky a do tohoto hluku se vmísily výkřiky žen, k nimž se vzápětí přidaly i děti.

Vždy tři a tři muži převzali z Tekumsehových rukou krví zbrocený svazek šípů, a když byly všechny svazky rozděleny, zvolal náčelník mocným hlasem:

„Jděte, bratři, a doneste mé poselství všem kmenům, jejichž příslušníci mají rudou kůži a černé vlasy. Bílá stuha přátelství nás posiluje. Horský lev volá, chystá se ke skoku, protože čas už nadešel. Svolejte bojovníky z lesů, lovce z rovin, muže, kteří bydlí u Nanabozhových řek a jezer, protože čas už nadešel. Připomeňte náčelníkům, kteří myslí na blaho svých rodů a kmenů, slovo, které kdysi dali Tekumsehovi. Připomeňte jim, že slíbili přijít, až jim pošlu svazek zkrvavených šípů, připomeňte jim to, protože čas už nadešel.

Dnes, až se den nachýlí, postavíme válečný strom a zatančíme tanec Velkého lovce, protože Tekumseh, Horský lev, volá do boje. Čas nadešel, nadešel čas, bratři moji. Pobijeme Dlouhé nože a pomstíme všechny naše druhy, které nám Miči malsové povraždili. Lesy naší domoviny uzří mnohé bitvy a mnohá vítězství, protože do boje se vydává Tekumseh. Dlouhé nože se naučí děsit se jeho jména i ve snách. Čas už nadešel, bratři moji, nadešel už čas!“

Divoký jásot doprovázel náčelníkova slova. Tekumseh vyskočil na pokácený strom a vykřikoval svá vášnivá slova stále mocnějším hlasem nad davem rudochů. To, co zprvu vypadalo jako slavnostní obřad, změnilo se v projev zuřivé nenávisti a opojné radosti, radosti nad tím, že to už konečně dospělo až tak daleko. Až příliš dlouho mluvil Tekumseh o míru, o bídě svého lidu, o zradě, o bezpráví, kterého se běloši dopouštějí na Zrozencích země.

Válku vyhlásili Američané, nikoli on. Vyhlásili ji Angličanům, jemu ne, a přece se právě on teď chopil válečné sekyry.

Ještě jednou pozvedl paži, ještě jednou promluvil a v ruce držel nůž vonící dosud čerstvou krví.

„Slyšte, bratři moji, vy, kteří pocházíte z mého rodu a z mého totemu, slyšte i vy, ostatní bojovníci Šavanů, slyšte, co vám praví Horský lev. Slyš mě, ó Nanabozho, i ty, Megisovone, nepříteli Velkého dobrého lovce, slyšte mě, Zrozenci země, vy nadzemští i vy z podzemí:

Horský lev se chápe válečné sekyry, poslouchá tvého příkazu, Nanabozho, a teprve po vítězství válečnou sekyru odloží. Tekumseh bude bojovat, jak ještě žádný z rudých mužů neválčil. Zná Dlouhé nože tak, jak je dosud nikdo z indiánských bojovníků neznal. Buď Tekumseh zanese květ vítězství do stanů svých bratří, nebo spálí bratři tělo náčelníka Šavanů na hranici. Slyš, co ti přísahá Horský lev, ó Nanabozho!“

Pozdvihl obě ruce, teď držel zbraň i v levici, tomahavk a skalpovací nůž, dvě strašné zbraně indiánských bojovníků, držel je v rukou, nezvedal paže k mírovému pozdravu, jako to dělával tak často, zvedal je k válečné přísaze. Vtom zazněl ze skupiny poslů pronikavý výkřik. Jakýsi mladý bojovník opustil zástup svých druhů, vyskočil k náčelníkovi na skácený kmen, aby všichni viděli i jeho, a zvedl paže, které byly na horní části, na té, kterou mohl nepřítel zahlédnout, pomalovány černou barvou, značící válku, kdežto dole byly bílé, aby přátelé mohli spatřit barvu míru, když jim někdo ukázal dlaně. Byl to Zvěd ze stromu, který Tekumseha v posledních letech provázel všude na dlouhých cestách, který byl náčelníkovým věrným stoupencem už ode dne, kdy pod jeho vedením vykonal svůj první hrdinský čin. Zvěd ze stromu křičel teď přes hlavy shromážděných:

„I Zvěd ze stromu se vrátí buď s tomahavkem ve zdvižené pěsti, nebo s nepřítelovou zbraní v hrudi. Ale ještě předtím vám přinese zprávu, že Vanata, sachem Dakotů, nám přichází na pomoc se všemi svými bojovníky. Vzhůru, bratři, nemeškejte, spusťte kánoe na vodu, chopte se pádel a spěchejte, protože nadešla hodina odplaty. Ale jako tu teď stojím za Tekumsehem, chci za ním věrně stát vždycky a vždycky chci poslouchat jeho rozkazů.“

Poslové zdvihli do výše svazky černých šípů a všichni zahlédli Tekumsehovo znamení — přikrčeného horského lva na bílém koženém pásu. Poslové se seřadili do dlouhého zástupu a dali se do klusu směrem k přístavišti kánoí v tomto malém stanovém táboře. Za nimi se tam odebíraly jejich ženy, aby uložily do člunů zásoby. Ostatní muži ještě chvíli postáli v houfu, pak se vrátili do svých stanů, museli se přece přichystat na tanec kolem válečného stromu.

Tekumseh doprovodil generála, který až dosud beze slova stál u jednoho ze stanů a pozorně sledoval všechno, co se tu kolem něho odehrávalo, ještě notný kus cesty lesem. Indián z kmene Abitibiů vedl za nimi koně. Když se v jedné chvíli Tekumseh otočil, zpozoroval, že si tento muž, který nosil lovecký oblek jako bílí hraničáři a trapeři, začernil čelo.

„Kdopak jsi, že se chceš vydat do války?“ zeptal se cizího Indiána.

Muž zůstal stát a temnýma očima hleděl na Šavana.

„Stan Bílého pera stojí u jezera Temiskaming. Tam jsem zaslechl Horského lva před šesti zimami, pak jsem také slyšel řečnit proroka ve městě Ten-skva-ta-va. Mé oči však spočívaly jen na tobě, Horský lve. Takatoka, Bílé pero z kmene Abitibiů, se dostaví s dvaceti bojovníky, jak ti to slíbal v prorokově městě.“

Muž mluvil anglicky, aby jeho slovům porozuměl i generál. Tekumseh pak k němu přistoupil, chvíli spolu rozmlouvali, pak se Šavan zas obrátil ke generálovi, jako by se bylo vůbec nic nepřihodilo, a rozloučil se s ním.

Když si pak generál večer vyšel před svůj dům, protože toho dne bylo tak jasno, ticho a teplo, jako by i sám vítr zadržoval dech před tím, co se mělo stát, tu zaslechl z lesa vzdálené dunění velkého bubnu z vydlabaného kmene, do toho se mísil zmatený hluk, temné zpěvy a občas i vysoký pronikavý výkřik; generál se dokonce domníval, že slyší i tiché drnčení a zvuky chřestidel, pískot fléten i podupávání tančících bojovníků. Šavani, ten bědný zbytek kdysi tak hrdého a bojovného kmene, se duševně připravovali na válku. Tento kmen pokaždé utrpěl nové těžké ztráty, protože byl za posledních sto let ve všech indiánských válkách vždy v přední linii a nezřídka býval podněcovatelem, vůdcem ostatních kmenů, nesmiřitelným nepřítelem bledých tváří. Po celé tři lidské věky Šavany pronásledovali, vyháněli je z jednoho sídla do druhého, z údolí do údolí. Stále jen ustupovali přesile a sami ovšem této přesile také působili citelné ztráty. Pro svou divokou nenávist ke všemu, co mělo bílou kůži, se Šavani často dostávali do válek i s příslušníky své vlastní rasy a všude, kde se vykopávala válečná sekyra, bývali Šavani vždycky u toho. Teď z toho kdysi tak hrdého národa zbyly jen trosky, ducha jim však běloši zlomit nedokázali. Jejich srdce byla stejně statečná jako kdysi a zášť v jejich prsou volala o pomstu za všechny povražděné bratry a sestry. Nohy Šavanů udusávaly lesní půdu, staré stromy skláněly své temné koruny, jako by chtěly chránit své děti, a na obloze plály nesčetné táborové ohně zesnulých, kteří spolu s Nanabozhem, Velkým lovcem, shlíželi dolů na zemi a chtěli vědět, jak umí válčit nynější pokolení.

Napiš ten papír!

Nazítří se Tekumseh objevil u generála Brocka hned časně ráno. Neměl ve zvyku natírat si tělo válečnými barvami, jako to dělali ostatní příslušníci jeho plemene. Však také žádné barvy nepotřeboval. Ve chvíli, kdy zahlédl na jihozápadě první kouřový signál, zbavil se rázem onoho smutku, který mu tak často ležel ve tváři, té těžkomyslnosti, jež vyplývala z dlouhého a marného přemýšlení, opustil ho ten tíživý pocit beznaděje, už si nepočínal stále tak zdrženlivě a nevystupoval vůči Brockovi s obvyklou formální chladností. Předstoupil před generála a rovnou se ho zeptal:

„Co chceš podniknout?“

A když Brock v rozpacích vysvětloval, že k jakékoli akci potřebuje písemný pokyn svého nadřízeného, guvernéra obou kanadských provincií, protože sám může rozhodovat jen v horní západní části země, šlehl po něm Indián pohledem, který vypadal téměř až nepřátelsky. Copak generál nevěří ani Tekumsehovi, ani kouřovým signálům jeho hlídek?

Angličan to co nejrozhodněji popřel. Samozřejmě že Tekumsehovi věří, ale rozkaz že je rozkaz. Pak ještě dodal:

„Teď ještě nemohu nechat vojáky odpochodovat, ale už včera večer, když jsem se vrátil, jsem vydal rozkazy, aby se všichni připravili na válku. Jen se podívej z okna.“

Tekumseh si všiml už předtím, když šel po kasárenském dvoře, že je tam nějak živěji než obvykle. Vrata, která vždycky bývala uzamčená, byla dnes otevřená dokořán, a tak mohl Tekumseh zahlédnout, jak ve skladištích i na dvoře stojí řada zásobovacích vozů, jak se promazávají a čistí. Koláři vyráběli náhradní kola, v kovárně se dnes horlivěji než kdykoli jindy zhotovovaly hřebíky, přezky a obruče, poddůstojníci kontrolovali zbraně mužstva, všude stály bedny se střelivem a sudy s prachem, zbrojíři prohlíželi i děla; zkrátka Tekumseh se mohl přesvědčit, že ani Brock nezahálel. Pohlédl mu do očí a generál se usmál. „Věř mi, že i já už jsem docela rád, že ta válka konečně vypukla. Mám ovšem starosti, protože tu mám jen málo vojáků, ale přece jen mám víc odvahy než obav. Nezklamu tě, náčelníku.“

Pak se dal do vyprávění Tekumseh a vylíčil všechno, co podnikl sám. Že rozestavil hlídky u signálních ohňů odtud až na území Dakotů, že jeho poslové jsou už celé týdny na cestách — na koních, pěšky, v kánoích —, že spěchají od vesnice k vesnici, od rodu k rodu a že je všude plno očekávání; že i včera vyslal další posly, to Brock přece sám dobře ví, vždyť byl u toho.

„Vanata, náčelník Dakotů, jistě přijde; dorazí i Malý bobr, ti oba mi dali své slovo, a nejsou to žádní Miči malsové, aby slovo nedodrželi. Pak přijde i Kulatá hlava z kmene Vendatů a Vinebag Sana-mahonga. Zavolal jsem na pomoc i Potavatomie a Menominie, Kikapujce a Utagamie, Lenapy i Vey, Vaviachty, Miamie i Otavy; moji poslové jsou na cestě k Nenenotům, k Misisaugasům, dokonce i k Maskegonům a Kríům, kteří žijí až u Ledové zátoky.

Věř mi však, bratře generále, že nejlepším poslem je zpráva o vítězství.“

Několika rychlými dlouhými kroky přistoupil k mapě visící na stěně a hrotem svého tesáku ukázal místo, kde se stýká Hořejší jezero s Hurónským a Michiganským. Přímo překypoval vášnivou touhou po činu, po boji.

„Tady, na tomhle ostrově, kterému Inglismani říkají Saint Joseph Island a my mu říkáme Brána velké vody, tady jsou tvoji vojáci. A tady — den cesty odtamtud — mají svou pevnost Dlouhé nože, u Mičili-makinaku. Vyšli posly k Bráně velké vody, aby tam tvoji vojáci udeřili na Miči malsy. Tekumseh sám tam tvůj rozkaz doručí a přivede s sebou tu hrstku svých bojovníků.

Zmocníme se pevnosti Mičili-makinak a brána mezi velkými jezery bude rázem otevřená pro všechny národy ze severu i ze západu. Vždyť Čipevajové teď ani nemohou přenášet své kánoe po souši, podívej se na mapu; tam nejsou řeky právě nejvhodnější pro cestování, a když Miči malsové mají v moci Mičili-makinak a uzavřeli Bránu velké vody, musí Čipevajové nosit své čluny příliš daleko. Jakmile však bránu otevřeš, pohrnou se sem po jezerech jako bzučící, rozjásané roje, protože Horský lev je zavolal.“

Šavan mluvil naléhavě a se zanícením a Brock si rázem uvědomil, že má plnou pravdu.

„Nemohu ti však dát takový rozkaz, dokud nedostanu písemné povolení z Quebeku,“ odporoval chabě.

„A to chceš čekat, až nás Miči malsové předběhnou? Vypověděli přece válku, jejich poslové jsou na cestě už kolik dní, ale velitel tvých vojáků nahoře u Brány velké vody neví o ničem. Chceš ho obětovat? Mají ti Dlouhé nože uzavřít celou bránu, když se už zmocnili veřejí?“

Tekumsehovo naléhání bylo tak neodbytné, jeho vůle k činu tak silná a jeho důvody tak pádné, že Brock neodolal a stiskl náčelníkovi ruku.

„Dobrá, vydám ten rozkaz a svěřím ti ho k doručení. Ať kapitán Roberts otevře bránu Čipevajům a Dakotům. Bude postupovat podle tvé rady.“

„Přihrnou se po jezerech jako roje divokých včel a Miči malsové budou na ten den dlouho vzpomínat,“ odpověděl Šavan. Z jeho prudce vyrážených slov sálal žár jeho horkého srdce.

„Napiš ten papír, Tekumseh se za chvíli vrátí a vyzvedne si ho.“

Za dvě hodiny nato přijel Šavan na koni v doprovodu dvou Indiánů před generálův dům. Převzal písemný rozkaz a pečlivě jej uschoval do kožené brašny.

„Tekumseh nedopřeje odpočinku ani nohám svých koní, ani pádlům ve své kánoi a přinese ti zajisté dobrou zprávu, bratře, jehož kůže je bílá. V téhle válce musí být naše pěst vždycky o pár dní rychlejší než pěst Dlouhých nožů.“

Pak se sklonil ke hřívě svého koně a vyrazil. Jeho průvodci se pustili v řadě za ním.

Brock se za nimi díval. Rozhodnutí tedy padlo. Ani se nepřesvědčil, zda byla válka skutečně vyhlášena, spolehl se plně na Šavanovo tvrzení.

V následujících třech dnech pak musel z úst plukovníka Proctora vyslechnout řadu zjevných i skrytých výčitek. Brock se totiž před Proctorem nikterak netajil s tím, že z Quebeku dosud nedostal žádné úřední sdělení o tom, že válka byla skutečně vyhlášena. Generál poslouchal řeči svého podřízeného, který měl být zároveň jeho poradcem, dost dlouho trpělivě, ale nakonec ho rázně umlčel. Byl přece jen příliš vojákem, než aby se teď, když už rozhodnutí padlo, trápil výčitkami svědomí nebo pochybnostmi. Teď už se přece nedalo nic změnit, protože ani nejrychlejší posel by už Šavana nedohonil. S veškerým úsilím pokračoval v přípravách, dával do pořádku pevnosti u Niagary a na severním břehu jezer Ontaria a Erie, protože v těchto místech prozíravě očekával nejurputnější boje.

Konečně jednoho dne dorazil z Quebeku posel, který doručil očekávanou zprávu. Prezident Madison vyhlásil Anglii válku už 19. června. Spojené státy dostaly zálusk na Kanadu, věděly, jak málo tam má Anglie vojáků, znaly i počty bělošských obyvatel v obou zemích. Ve Spojených státech bydlelo šest miliónů bělochů, v Kanadě jich bylo sotva půl miliónu. Ve Washingtonu žili v představách, že to bude pouhá procházka, vydali nabubřelé provolání ke Kanaďanům, že je přicházejí osvobodit od tyranie anglického krále, že jim přinášejí svobodu a demokracii, že přicházejí, aby z despotových otroků učinili svobodné muže.

A nikdo neměl ani tušení, jak tahle slova musejí Kanaďany hluboce urážet.

Tekumseh odjel na sever

Tekumseh zatím ujížděl na sever. Použil jedné z mála hornokanadských cest, která spojovala jezero Ontario s jezerem Simcoem. Když dojel ke břehům malebného jezera hýřícího bujnou nádherou začínajícího kanadského léta, byl už večer. U přístaviště tábořil početný oddíl kmene Otavů, kteří už věděli o vypuknutí války. Všichni jen hořeli vzrušením, a tak k nim Šavan mohl pronést jen zcela stručnou řeč u táborového ohně, který se zrcadlil v temných vlnách obrovského jezera. Vzýval stín největšího z jejich náčelníků, Pontiaka, jehož jméno mezi Otavy nikdy nezemřelo, a šumění prastarých stromů, svit hvězd a mihotavá zář ohně na tvářích těchto lovců a zvědů, to všechno zapůsobilo podle očekávání. Byl to večer a bylo to rozhodnutí zcela podle přání statečných indiánských bojovníků.

Když pak Šavan druhého dne ráno vstupoval do kánoe, následovalo ho osm dalších člunů směrem na západ, zatímco ti, kteří zůstali na břehu, znovu slibovali, že budou šířit po lesích volání Horského lva a že probudí všechny, kteří by ještě spali.

Pluli podle břehu táhlého jezera směrem k severu, už brzy odpoledne pronikli rákosím a vrbinami do prudké řeky, jejíž jméno je dnes Severn, ale tenkrát jí říkali Černá řeka.

Zvěst o Tekumsehově válečné výpravě běžela tichými kroky po vodních cestách, po indiánských stezkách, po trasách indiánských obchodníků, probírala se u všech táborových ohňů a ve stanech všude na severu, horká srdce se znovu rozplameňovala, pod stinnými korunami jilmů a javorů, černých dubů, buků a platanů se rozezvučely pradávné zpěvy, ševelící listí topolů sdělovalo tu zprávu dál a dál a ptáci ji cvrlikali v tichých borových a jedlových hájích, jež znají jen šumění větru ve vrcholcích stromů, ne však tichý šepot listí a květů.

Když vpluli do zátoky krále Jiřího, v širokém Hurónském jezeře stoupl počet člunů z původních osmi, které se plavily ve zčeřené brázdě za kánoí neumdlévajícího Šavana, na více než třicet a jejich posádku tvořily nyní téměř dvě stovky bojovníků. Mladý Hlídej svou kořist, Tekumsehův syn, kterého jeho otec vzal poprvé s sebou na jednu ze svých dalekých výprav, mládenec, který si až dosud jen z vyprávění druhých, cizích lidí vytvářel představu o otcově slávě, ba znal ho spíš jen a jen z příběhů, které se o něm vyprávěly v příbytcích Šavanů a Čipevajů, protože Tekumseh žil v posledních letech déle, mnohem déle vzdálen od rodiny než ve stanu spolu s ní, mladý Hlídej svou kořist spatřil na vlastní oči, jak staří a stateční bojovníci, s nimiž se setkávali na loveckých stezkách nebo při chytání ryb, uctivě umlkali, jakmile jen zaslechli, kdo je teď právě oslovil. Viděl, jak se všichni kolem něho tísnili, jen aby jim neuniklo ani jediné jeho slovo. Viděl, že stačila jeho pouhá zmínka, a všichni se horlivě snažili splnit každé jeho přání, jako by to byl rozkaz. Mladý Hlídej svou kořist, který si až dosud myslel, že ví něco o velikosti a slávě svého otce, teprve teď poznával, že má to štěstí být synem největšího ze Zrozenců země. Mládenec teď už nevzpomínal se smutkem a touhou na život ve stanu jeho matky, která se jmenovala Krystal a byla dcerou Cornstalka, jehož jméno stejně jako jméno Pontiakovo a Ta-ga-jutahovo se tak často vyslovovalo ve vyprávění starců. Co však znamenal Cornstalk ve srovnání s Tekumsehem! A teď se měl Tekumsehův syn vydat s Horským lvem chystajícím se ke skoku na válečnou stezku. A chlapec si pevně umiňoval, že udělá všechno, aby se stal hodným slávy svého otce.

Tekumseh v těchto chvílích vypadal opravdu jako puma na lovu, když se chystá zaútočit. Jeho pohledu nedokázal žádný z Indiánů vzdorovat. Jakmile promluvil, umlkalo každé sebetišší slovo. Nikdo se neopovažoval ani šeptat a každý jen poslouchal, co řekne on. Kdykoli rozhodl: tady se postaví tábor, vy se vydáte na lov a opatříte maso, vy půjdete sbírat dříví na oheň, vy vyčistíte ohniště, vy postavíte stojany na zavěšení hrnců, vy vykopáte jámu na oheň, vy se vydáte do lesa a postaráte se, abychom byli v bezpečí…, kdykoli takovou větu vyslovil, určení bojovníci sáhli bez nejmenší odmluvy po luku a šípech nebo po sekyře a vykonali všechno, oč je požádal. Pronášel svůj rozkaz spíše jako prosbu, ale každý uposlechl bez váhání. A jestliže někdy krátce pochválil lovce, který se vracel z lesa s hojnou kořistí, pohlédl na něho takový muž hrdě a šťastně a všichni jeho druhové mu pak záviděli a nepřáli si nic toužebněji, než aby se druhého dne směli sami vydat na lov a aby je Tekumseh rovněž pochválil.

Tekumseh dělal večer co večer totéž, co dělal ve městě Ten-skva-ta-va a v předchozích letech na všech svých cestách k cizím kmenům: Poučoval bojovníky, vyprávěl jim o svých zkušenostech s Dlouhými noži, jak je přepadal, pronásledoval, jak nad nimi vítězil; dokazoval svým druhům, že obávané bledé tváře jsou stejní lidé jako Zrozenci země, že mají také jen jediné srdce v hrudi, že se tedy dá nad nimi zvítězit, že je možno je zabít. Předváděl svým druhům, že puška není o nic nebezpečnější než dobrý luk a olověná kulka že nezabíjí o nic líp než šíp.

„Žádný z bojovníků by přece neprchal z boje jenom proto, že nepřítel má v rukou něco, co dělá hluk a z čeho se kouří.“

Posiloval srdce svých bratří, naplňoval jejich duše důvěrou a nadšením, předpovídal jim, že za několik dní dobudou slavného vítězství, o němž se bude vyprávět po celém severu ještě mnoho let. Přál si, aby byli hrdí na to, že právě oni se mohou zúčastnit první ozbrojené srážky v této válce proti Dlouhým nožům. Rozněcoval ve svých druzích nenávist, posiloval jejich touhu po boji, rozplameňoval je svými strhujícími řečmi, ironickými slovy, posměšnými otázkami, které zasahovaly jako kyje. Tito prostí lidé z lesů, kteří hovořili zvolna a pečlivě vybírali slova, lidé, jimž od nejútlejšího mládí vštěpovali do paměti, že velkého řečníka je třeba si vážit stejně jako velkého bojovníka, tito lidé vzhlíželi s obdivem k muži, který byl stejně velkým bojovníkem jako řečníkem, stejně velkým lovcem jako cestovatelem. Dovedl jim vyprávět o ledových pustinách Labradoru, o dusných bažinách na Floridě, o nekonečných prériích kolem Otce řek i o Skalnatých horách a o chladných vodách západního slaného moře, ležícího až za zasněženými vrcholky vysokých hor. Tekumseh všechny své posluchače strhával a všichni cítili, že po jeho boku je čeká jen čest, sláva a vítězství. Vždyť v tomto Šavanovi opravdu bušilo srdce, žila duše a přemýšlel rozum celého indiánského národa.

Obchod je obchod

Jedenáctého dne po rozloučení s generálem Brockem se před jejich čluny, které si jen s námahou razily cestu zvlněnou šedou vodní pustinou, objevil vysoký břeh ostrova svatého Josefa. Dva dny jim prudká bouře bránila pokračovat v cestě, museli se krčit v nízkém smrkovém porostu a ve vrbinách a zabaleni ve svých medvědích a bizoních kůžích čekat, až se ta potopa řítící se v mocných proudech z oblohy přežene, vždyť za tohoto rozběsnění živlů by bývalo životu nebezpečné pohybovat se pod mohutnými kmeny starých stromů. Tekumseh poslal muže ze dvou člunů pěšky napřed, aby ohlásili jeho příchod veliteli anglické pevnosti; byli totiž už jen nedaleko od ní.

Když připlouvali ke břehům ostrova — byla to už pořádná flotila téměř padesáti člunů —, spatřili, že z palisádové brány lesní pevnůstky, ležící na nízkém návrší nedaleko od hladiny, pochoduje oddíl anglických vojáků v čele s důstojníkem.

Přistáli, první vystoupil na pevninu Tekumseh, za ním rychle všichni ostatní, a jakmile vytáhli kánoe na břeh tak vysoko, aby k nim nedosáhly vlny, shromáždili se kolem něho. Ze všech stran se sem však hrnuli bílí Kanaďané i Indiáni, muži, ženy i děti, někteří sem přišli nakupovat nebo prodávat, někteří byli ve službách velitele pevnosti, jiní ve službách agenta Hudsonské společnosti, která tu zřídila kožešinářskou obchodní stanici.

Tekumseh vyšel Angličanům vstříc, zazněly povely, vojáci se zastavili, kapitán v jejich čele zasalutoval a Tekumseh pozdravil tím, že obrátil ruce dlaněmi kupředu na znamení míru.

„Šavan Tekumseh zdraví Inglismana. Přináší generálovo poselství veliteli této pevnosti a přivádí mu oddíl statečných bojovníků,“ promluvil Tekumseh a doprovodil svá slova širokým gestem.

„Jsem kapitán Roberts. Mé srdce se raduje, že poznávám velkého šavanského náčelníka. Nech konečně své muže odpočinout, naši lidé jim přinesou maso a chleba, aby se najedli. Ty sám, náčelníku, vstup do mého domu, poradíme se, co bychom měli podniknout. Od tvých poslů už vím, že vypukla válka mezi Inglismany a Miči malsy a že Manitouovi synové spolu s mými bratry zvedli tomahavky, aby je nechali dopadnout na hlavy Dlouhých nožů.“

Když Angličan mluvil, díval se mu Šavan pozorně do tváře a zdálo se, že je spokojen s tím, co z ní dokázal vyčíst. Jakmile však důstojník skončil, ukázal Tekumseh rukou na prastarý větrem a deštěm ošlehaný černý dub, který tu stál docela blízko. Pod jeho velikou a rozložitou korunou stála malá lavička. Odtamtud byl rozhled po celém malém pevnostním přístavu, bylo vidět i těch pár srubů stojících před palisádami, pasoucí se krávy i koně a také zeleninovou zahradu chráněnou před zvěří plotem.

„Zůstaňme raději venku, Šavan rád poslouchá, jak dýchá voda. A také proto, aby nás mohl slyšet kterýkoli z mých bojovníků, pokud si to bude přát.“

Kapitán přikázal vojákům, aby se vrátili do pevnosti, potom vyhověl Tekumsehovu přání. Angličan plnil už mnoho let svou vojenskou povinnost na této daleko předsunuté výspě. Stal se z něho spíše lovec a hraničář než voják, jeho tvář byla odvážná a moudrá a vystupoval jako muž, který je zvyklý rozhodovat se samostatně, jednat rychle a vydávat rozkazy bez jakékoli okázalosti. Byl zvyklý vyjednávat s Indiány. Tady na západě nepřicházel do styku s tělesně i duševně sešlými rudochy, jací žili v pohraničí, vždyť tahle pevnůstka ležela daleko od hranic, byla opravdu hluboko vysunutá do indiánského území a Čipevajové, kteří tu bydleli, patřili k jednomu z nejmocnějších rudošských kmenových svazů, který žil ještě zcela podle svých pradávných řádů a zákonů.

Roberts už dost často slyšel o Tekumsehovi, protože Malý bobr, nejvyšší sachem tohoto indiánského kmene, byl Šavanův přítel a spojenec. Malý bobr, jehož jméno znělo neobvykle jen v bělošských uších, zatímco každému Indiánovi hned prozrazovalo, že nositel tohoto jména patří k jednomu z nejstarších a nejváženějších rodů v tomto národě, nuže Malý bobr byl mocný, vlivný a tuze moudrý člověk. Kdo se přátelil s ním, ten byl v očích kapitána Robertse jistě také důležitá osobnost, i kdyby o něm dosud neslyšel ani slůvko. Ale tentokrát přichází sám Tekumseh, jehož jméno mělo slavný zvuk mezi všemi Indiány i bílými hraničáři, a přichází dokonce s doporučujícím dopisem generála Brocka! Je pravda — i když to snad bude znít neuvěřitelně —, že Tekumsehovo jméno a Šavanovo přátelství s Malým bobrem udělalo na Robertse větší dojem než generálovo psaní. Vždyť generál — a třeba i tak zdatný generál jako Brock — se nechal už tak často od Indiánů napálit. Zato oči hraničářů, lovců, traperů, obchodníků s kožešinami, těch, kteří opravdu žili mezi Indiány, byly neúplatné. Kdo měl dobré jméno u těchto lidí, ten si ho jistě také zasloužil. A ještě mnohem pronikavější zrak měl Malý bobr. Obelstít sachema Čipevajů se dosud nepodařilo žádnému z rudochů.

Roberts seděl vedle Tekumseha pod starým dubem a četl generálův dopis. Když skončil, podal psaní agentovi Hudsonské společnosti. Ta tu v pevnosti zřídila stanici s kanceláří, k níž patřili účetní a pokladníci, skladníci, člunaři i znalci různých druhů kožešin, prodavači bavlněných přikrývek,

prachu, olova, pušek, nožů, sekyr, protože této kožešinářské společnosti náležel i obchodní dům, v němž mohli lovci, ať už pracovali pro společnost, nebo ať lovili na vlastní pěst, farmáři, osadníci, kladeči pastí nebo Indiáni z celého okolí nakoupit všechno, co potřebovali — od hřebíků a olejové lampy až po pestré šátky na krk, korálky, laciná zrcátka a kořalku. Ano, dokonce i anglické bible a francouzské knížky o životech svatých měl na skladě mister Graham Wils. Ovšem i skalpovací nůž, kterým byl tu a tam na západě skalpován nějaký běloch, koupil pachatel jistě také od nějakého jiného bělocha. Prodávající přece nemohl tušit, potřebuje-li ten člověk nůž na to, aby stáhl kůži z bobra, nebo vlasy z bělošské nebo rudošské hlavy. Ostatně — obchod je obchod.

Poblíž pevnůstky bydleli také četní kanadští Francouzi, kteří se často ženili s Indiánkami a kteří pro své domácnosti potřebovali nejrůznější zboží. Byli to zdatní lovci, a tak byli i dost bohatí, aby si mohli koupit všechno, co si zamanuli. Vždyť za bobří kůži se tu dostaly i věci, které nebývaly na prodej jen za peníze.

Z téhle pevnosti se agent vydával na cesty do vnitrozemí, především na sever, aby tam nakoupil kožešiny z modrých, bílých a stříbrných lišek, z bobrů, kun a sněžných zajíců, ze skunků a rysů, ze sobolů, tchořů, hranostajů, norků, a jak se všechna ta zvířata, která mají tyhle vzácné kožešiny, vůbec jmenují. Ostrov svatého Josefa měl pro obchod náramně výhodnou polohu. Ležel dost vysoko na severu, aby nakupované kožešiny byly jaksepatří husté a teplé, a přece zase ne příliš vysoko, aby se tam nedalo žít. Především však odtamtud bylo výborné vodní spojení s východem. Pro tyhle zcestovalé a tvrdé světoběžníky byla taková výprava do Montrealu pouhá procházka. Čtyři až šest dnů to trvalo k jezeru Nipissing, odtamtud podle roční doby ještě půl dne až den k řece Ottawě, a jakmile se člověk octl na jejích vlnách, pak už se o další rychlou plavbu lehkých člunů postaral silný proud tohoto mocného vodního toku. Pak ještě pět dní — a byli jste u cíle.

A tak by tu žili docela dobře a pokojně, kdyby ti zatracení Američané, tihle Yankeeové si tu nezřídili taky stanici, tamhle u Mičili-makinaku, jen proto, aby jim zkazili obchodování! Každý Indián pak věděl, že to, co neprodá na ostrově svatého Josefa, to že mu odkoupí Miči malsové v Mičili-makinaku a že se k němu navíc budou ještě chovat náramně zdvořile, protože poloha tamější stanice byla mnohem nevýhodnější než stanice na ostrově svatého Josefa. Vždyť tamtudy musel proplout každý rudoch, který přijížděl ze západu po Hořejším jezeře a měl na prodej kožešiny. Do Mičili-makinaku to však bylo mnohem dál a cesta tam byla mnohem obtížnější, a tak aby tam rudochy přilákali, museli Miči malsové vynaložit zvláštní prostředky. Museli s nimi zacházet vlídněji a platit jim vyšší ceny než Inglismani na ostrově svatého Josefa, přestože to těm zbožným a obchodně zdatným křesťanům připadalo zatraceně těžké dopřávat indiánským pohanům takové nekřesťanské výdělky…

A kdyby to bylo šlo podle mínění obchodníků z Mičili-makinaku a z ostrova svatého Josefa, tak by tahle válka, která už, buď za to pánubohu chvála, konečně naštěstí vypukla, musela vlastně začít už před lety, aby se ta protější špinavá konkurence vyhubila. Obě strany se totiž domnívaly, že ti druzí jim kazí ceny a všemožně jim znesnadňují život.

A tak když se mister Graham Wills od Tekumsehových poslů dověděl, že k téhle požehnané válce už konečně došlo, a když si přečetl generálův dopis adresovaný kapitánu Robertsovi, v němž Isaak Brock vyslovil přesvědčení, že brzy dostane zprávu o významném úspěchu, pohlédl tento agent blahobytné Hudsonské společnosti kapitánu Robertsovi do tváře. Tomu už však bylo dávno jasné, co má dělat. Jen se zeptal: „Doprovodí mě Tekumseh do Mičili-makinaku?“

Šavan se usmál a přikývl.

Pak položil Roberts ještě jednu otázku a ta mu sloužila ke cti:

„Vím, jak Tekumseh zachází se zajatci. Může se však zaručit, že i všichni jeho bojovníci ušetří ženy a děti i ty z mužů, kteří se nám vzdají?“

Náčelník vstal. V jeho hlase se chvěl hluboký žal.

„Bledé tváře způsobily, že se Zrozenci země natolik změnili, že už nešetří zajatců, právě tak jako bílí muži nikdy nešetřili života některého z rudochů, když jim padl do rukou.

Ale všude tam, kde velí Tekumseh, jsou ženy, děti i všichni zajatci v bezpečí před jeho tomahavkem.

To ti slibuje náčelník Šavanů.“

Roberts pohlédl na Indiána a viděl, že je to muž, který umí držet slovo.

„Nuže — vyrazíme!“ řekl kapitán. „Odjedeme hned zítra dopoledne. Těm Yankeeům odnaproti přichystáme špatné probuzení!“

Sepište smlouvu!

15. července dorazil Tekumseh na ostrov, 16. července kolem desáté hodiny flotila vyplula. Osmdesát kánoí obsadili Indiáni, ve třiceti kánoích seděli kanadští lovci, farmáři a trapeři a čtyři velké čluny na přepravu dřeva dal ochotně a zcela zdarma k dispozici agent kožešinářské společnosti, vždyť jakmile šlo o potření konkurenta, nesmělo se hledět na nějaké ty výlohy. A tak poručil, aby z jeho nevyčerpatelných skladů, které ležely bezpečně chráněny za pevnostními palisádami, přinesli i různé zásoby — nasolené a uzené maso, kukuřičný chléb, pemikan i jiné potraviny. Tohle si ovšem dal zaplatit, to se rozumí samo sebou. Slíbil však, že když se vrátí vítězně, že dá pro vojáky, pro Kanaďany i pro rudochy, vyvalit pár soudků pálenky a rumu, aby mohli řádně oslavit svou statečnost. A tak vypluli v nejrůžovější náladě; pětačtyřicet anglických vojáků — stejný počet jich zanechal kapitán Roberts v pevnosti pod velením poručíka Millera —, sto osmdesát Kanaďanů a téměř čtyři sta Indiánů, protože k Šavanovi se připojili téměř všichni bojovníci, s nimiž se tu setkal. Na rychlé plachetnice, které patřily vojenskému oddílu, umístil Roberts dvě šestiliberní děla. Těmi chtěl Yankeeům zvlášť řádně zatopit.

Nejprve pluli k jihu, mezi malými i většími ostrůvky proklouzli do Hurónského jezera, zamířili k západu a veslovali podle pobřeží, aby je nebylo příliš vidět. Veslovali celý den a celou noc, bylo to vysilující i pro tyto otužilé a veškeré námaze zvyklé muže, nedopřávali si však oddechu, střídali se u vesel a spali v člunech, protože věděli, že všechno záleží na rychlosti akce. Možná že nepřátelé zatím ještě nevědí o vypuknutí války. Ve tři hodiny ráno dorazili k nepřátelské pevnosti. Bylo už plné léto, jitřní šero halilo břehy i vodu do mihotavého světla, nad jezerem ležela hustá mlha, která zcela zahalovala nízké čluny, a přesto našli indiánští vůdcové cestu naprosto bezpečně.

Tekumseh vyslal na průzkum tucet zvědů a zatím obsadil les kolem pevnůstky. Pak vypravil kupředu několik početnějších hlídek. Tekumseh a další náčelníci běželi v čele těchto skupin, vnikli do houští, přikrčili se za keře, vtiskli se do mokré trávy do jam a výmolů, do mlází, leželi a naslouchali, plazili se kupředu, měli uši a oči všude, setkávali se s vyslanými zvědy a zjišťovali, že nepřítel dosud nic netuší. Teď šlo o to, jednat rychle, protože doba, kdy se začne rozednívat, byla nejnebezpečnější. V těch chvílích se vydávali lovci do lesa, aby tam byli dřív, než se zvěř skryje před denním světlem do houštin. A tak povolali i další indiánské skupiny z výpravy, postupovali v dlouhém zástupu jeden za druhým, pronikali závojem mlhy a zaujímali postavení, která jim určili náčelníci. Všechno to proběhlo bez jediného slůvka, nikdo se neodvážil promluvit ani zašeptat, stačily jen němé pokyny, nebylo zapotřebí křičet ani láteřit, každý z bojovníků se připlížil jako rys, ulehl do mokré trávy, do rosy, za křoví nebo za hromádku zetlelého listí, za kopeček hlíny. Neuplynuly ani dvě hodiny, a všichni už byli na svých místech, čtyři sta indiánských bojovníků zaujalo svá postavení, čtyři sta párů očí vyhlíželo z úkrytu kolem palisád pevnosti Mičili-makinak. Tekumseh obíhal kolem pevnosti, jen málokde musel něco napravovat, vždyť tito zkušení lovci si vybírali své skrýše s neomylným instinktem, který měl každý z nich v krvi.

Jeden z Kanaďanů zavedl mezitím kapitána Robertse na nízké návrší, odkud bylo vidět za hradbu z dřevěných kůlů. Roberts tam poručil přivléknout obě děla do palebného postavení, přikázal je nabít a dělostřelci se připravili k palbě. Kanaďané se položili do zálohy, aby Američanům zabránili uniknout do lesa, vsunuli se mezi Indiány, aby je v případě potřeby podpořili palbou ze svých pušek. Vždyť tihle trapeři, lovci a vášniví dobrodruzi byli přes bílou barvu své pleti a přes svůj francouzský původ téměř stejně dobří Indiáni jako Indiáni sami. Znali Kanadu od západu k východu i na severu, nevyvyšovali se nikterak nad rudochy, a tak byli všude přijímáni přátelsky a byli sešvagřeni s mnoha statečnými indiánskými bojovníky.

Už se dost rozednilo, takže boj mohl začít. Mlha se zvedla, z východu přicházelo nádherné letní jitro, na květech visely krůpěje rosy.

Kapitán Roberts poručil zatroubit na polnici. Pušky byly nabité, luky a šípy i tomahavky byly v pohotovosti a v hrdlech indiánských bojovníků už se chystal válečný pokřik. V pevnůstce rázem procitli. Zatím tam bylo vidět pobíhat jen stráže u brány a před velitelovým domem, ozvaly se signály a výkřiky, vojenské povely, kletby, poděšený křik několika žen…

Déle už to Indiáni nevydrželi. Vyskočili z úkrytů a ze čtyř set hrdel vyrazil křik zvěstující Dlouhým nožům hrozbu; vždyť Američané tu byli dokonale obklíčeni za několika směšně nízkými náspy a za dřevěnou hradbou, a neměli tedy naději na záchranu. Nejbližší posádka, která by jim mohla přijít na pomoc, byla odtud vzdálena šest set kilometrů u jižního cípu Michiganského jezera. O tom, že hrozí válka, tam věděl kdekdo, ale že už vypukla, neměli ani tušení, protože ve Washingtonu sice sepisovali plamenné výzvy, nikdo však nemyslel na to, aby podal zprávu i daleko předsunutým posádkám. Jsou to ostřílení chlapi, mysleli si pánové ve vládě, ti jsou na starosti zvyklí, ti už si sami nějak poradí. A co člověk cítí pod vlasy, když venku spustí čtyři stovky Indiánů svůj válečný pokřik, to asi sotva zažil některý z těch přemoudřelých washingtonských poslanců na vlastní kůži.

Bohužel tu však nebyli jen ostřílení muži, velitel pevnosti Mičili-makinak měl na starosti téměř stejně velký počet žen a ještě více dětí, a když pomyslel právě na ně, bylo mu těžko u srdce, zvlášť když si uvědomil, jakou má nepřítel tam venku přesilu. Nebylo ani zapotřebí, aby k němu kapitán Roberts posílal pod ochranou bílé vlajky svého poručíka, který Američanovi oznámil, že vypukla válka mezi Spojenými státy a Jeho Veličenstvem králem anglickým, že byla vyhlášena americkým prezidentem nestoudně a bez jakéhokoli důvodu, ačkoli každý věděl, že se jí dalo zabránit, a proto že jsou tu teď angličtí vojáci. Poručík uvedl počet bojovníků a ani nemusel nadsazovat, přesila proti posádce v pevnosti byla naprosto zřejmá. Jen trochu přehnal údaje o počtu děl a zvýšil poněkud jejich ráži, ale z toho si hlavu nedělal, to patřilo a dodnes patří mezi běžné válečné lsti. Ať si Američan vyzkouší, kolik je v jeho slovech pravdy.

A tak kapitán Roberts žádal okamžitou a bezpodmínečnou kapitulaci pevnosti. Jen pak že by se mohl zaručit za životy a osobní bezpečnost členů posádky i jejich rodinných příslušníků. Roberts prý výslovně varuje před každým pokusem o odpor. Vždyť americký velitel prý jistě ze své osobní zkušenosti v pohraničí dobře ví, jak jsou Indiáni nemilosrdní, jakmile jednou utrpí ztráty na životech.

Poručík Hanks nebyl žádný zbabělec. Myslel však na oba své chlapce i na svou dcerku, na své děti, které teď spolu s chvějící se matkou seděly za jeho zády ve velitelském domku, a pevným hlasem žádal, aby směl promluvit s kapitánem Robertsem. Také prý musí zjistit, kdo velí Indiánům.

Zatímco vyjednával s Angličanem v předpolí v určité vzdálenosti od palisád, všiml si — a bylo mu přitom neveselo —, jak skupina asi padesáti Indiánů z kmene Vinebagů, kteří sem přišli za obchodem a postavili si tábor těsně před pevnůstkou, hromadně opustila své tábořiště a do jednoho přešla k nepříteli. Mnohem dříve než poručík Hanks se dověděli, že rudé bojovníky vede Tekumseh, a tak se hned přidali na stranu Angličanů.

Ještě chvíli se dohadovali, a když anglický důstojník zaručil poručíku Hanksovi život a bezpečný návrat, odebral se Američan do anglického ležení. Zděsil se, když se přesvědčil o síle nepřátel. Zdálo se, že Angličan nepřeháněl, jak se Hanks v prvních chvílích samozřejmě domníval.

Pohlédl Robertsovi do očí. Kapitán slíbil, že zachová život všem lidem svěřeným do péče amerického poručíka, a Hanks poznal, že může jeho slovům věřit. Oba muži neznali nenávist křiklounů a podněcovatelů k válce, byli tu oba na ztracených výspách, daleko od každé pomoci z vnitrozemí, odkázáni jen sami na sebe. A kdyby se na všech frontách smělo jednat tak, jak velí vlastní srdce a vlastní svědomí, jednalo by se asi všude sice tvrdě, nikoli však nelidsky.

„Kdo však vede Indiány? Poslechnou vás?“

Roberts ustoupil stranou a Tekumseh pokročil kupředu. Když poručík Hanks zaslechl náčelníkovo jméno, otřásl se strachem, ale zároveň si s úlevou oddechl. Šavana ovšem ani nenapadlo, aby pronášel hrozby, jimiž by jen poskvrnil své jméno.

„Tekumseh slibuje, že žádný ze zajatců nebude ani zabit, ani zraněn, ať už budete nebo nebudete bojovat. Horský lev však zároveň slibuje, že když se pustíte do boje, bude útok prudký a boj krvavý. A v boji nebudeme znát žádné slitování.“

„Sepište smlouvu, kapitáne Robertsi, podepíšu ji,“ prohlásil Američan odhodlaně. Zatímco Šavan mluvil, sledoval pozorně jeho tvář, četl v ní mrazivý klid a pevné odhodlání, avšak rozhodně žádnou krvelačnost. Usilovně přemýšlel, ale nenašel jiné východisko. Věřil i tomu, že by Indiáni zajatce neušetřili, jakmile by někteří z rudochů při útoku padli. Pevnost byla ztracena tak jako tak, na pomoc z vnitrozemí se spoléhat nemohl, proč by měl tedy vydávat ženy a děti zbytečné, příšerné smrti pod rudošským skalpovacím nožem? A trochu přitom myslel i na sebe, pan poručík Hanks.

„Jsme příliš slabí, než abychom vám mohli klást odpor. Kdyby tomu nebylo tak, kdybych měl jen trochu víc střeliva, připravili bychom vám krvavé uvítání.“

Tohle řekl poručík Hanks, neodvážil se však přitom hledět anglickému kapitánovi do očí. Angličan — starý voják, který spolu s generálem Brockem kdysi bojoval proti Napoleonovi — zůstával uzavřený, chladný a formálně zdvořilý, neprozradil jedinou z myšlenek rojících se mu v hlavě.

Zatímco se sepisovala smlouva o kapitulaci pevnosti, svolal Tekumseh své Indiány. Pověděl jim, že se nepřátelé vzdali a že budou odvedeni do anglického zajetí.

„Tekumseh s tím souhlasil, vždyť co by nám byli zajatci platní? V našich vesnicích by nám jen vyjídali zásoby. Buď bychom je museli střežit, nemohli by sami chodit na lov, a my bychom je museli živit a vláčet do vesnice na ramenou ještě víc zvěře, nebo bychom je nechali lovit, a pak by nám upláchli. Ať se tedy s nimi plahočí Inglismani.

Zato však zbraně, pokud je můžeme potřebovat, kožešiny, nářadí, sekyry a všechno, co běloši nemají na sobě, to všechno patří nám. Tak jsem si to umluvil s anglickým kapitánem.

Ať tedy nejprve muži, ženy i děti vyjdou z pevnosti, pak vstoupí do ležení bledých tváří náčelníci a rozdělí zásoby podle toho, jak početné jsou jednotlivé naše kmeny.“

Apeloval pak na indiánskou hrdost a čest, vyzval své bratry, aby bělochům ukázali, že Indiáni neznají hrabivost a že si dovedou válečnou kořist rozdělovat bez křiku a hádek.

„Vždyť jste vlastně zvítězili vy. Ten Miči malsa to přece sám řekl, že se neopovažuje bojovat proti Indiánům, protože se bojí naší pomsty. Bledým tvářím by se byl postavil na odpor, před Zrozenci země však ztratil odvahu.“

To Indiánům zalichotilo; jakmile někdo připomněl rudochovi jeho hrdost, nikdy se to neminulo účinkem. Ostatně by se v Tekumsehově přítomnosti stejně nikdo neopovážil odporovat.

Nebojte se mých bojovníků!

A tak se Angličanům a Kanaďanům kolem poledního naskytla zvláštní podívaná. Brána pevnůstky se otevřela a z ní vypochodoval oddíl amerických vojáků v čele s poručíkem. Pak vyšlo několik lovců a spolu s nimi ženy a děti. Závěr tvořil další oddíl vojáků; muži byli beze zbraní.

Dohromady to bylo jedenašedesát vojáků, asi dvacet lovců a obchodníků s. kožešinami; lovci tu měli za úkol opatřovat potravu, teď už jim ovsem tahle starost odpadla.

Po obou stranách cesty vedoucí k přístavišti člunů stáli protivníci poražených. Na jedné straně byli angličtí vojáci, na protější se tísnili Indiáni. Původně měli odložit zbraně, Tekumseh to však břitce odmítl. A tak se i mnozí z amerických vojáků dívali nejistě už při spatření Angličanů, ženy se roztřásly a daly se do pláče, když uviděly rudochy, a některé z nich se neodvažovaly jít dál. Malé děti, vyděšené chováním svých matek, se chytaly jejich sukní, křičely a také se nechtěly ani hnout. A přece byl takový krásný, slunný letní den, pod modrou oblohou leželo tiché a klidné jezero, jen rackové křičeli, když poletovali nad tímto podivným průvodem.

Vyděšeným ženám, celým zmateným a rozrušeným ze všech těch strašidelných historek, které si navzájem vykládaly od časného rána, se zdálo na Indiánech podezřelé úplně všechno. Ve vážných a chladných pohledech Otavů a Potavatomiů stojících u cesty četly nenávist a hrozbu. Když se na ně jiní rudoši přátelsky usmívali — zvlášť Vinebagové, kteří sem právě přišli za obchodem —, domnívaly se bílé ženy, že se za těmito úsměvy skrývá mrzká zrada a potměšilá zákeřnost. A když dokonce několik Čipevajů, kteří se až dosud s bělochy stýkali takřka výhradně jen v míru, protože bydleli příliš daleko na severu, daleko od bělošských sídlišť, když tito Čipevajové ve své řeči začali těšit malé děti, aby se nebály, a když svá slova provázeli povzbuzujícími gesty, dalo se několik žen do zoufalého křiku, domnívaly se totiž, že teď dojde k hromadnému vraždění. Avšak i Indiáni jsou .šťastní, když se nemusí bojovat; i jejich bojovníci si oddechnou, když místo aby došlo k úpornému boji, místo aby tekla krev z ran, místo aby se ozývalo sténání raněných, se nepřítel raději vzdá. Dnes opravdu neměli žádný důvod k hněvu, žádný důvod k tomu, aby tasili nože a aby začali vraždit. Muži i některé odvážnější ženy se pokoušeli těm poděšeným mírně domlouvat, ale průvod zajatců postupoval jen pomalu a trhaně. Křik, zmatek, strach vzrůstaly, do toho se teď mísily i nadávky, kletby, nervózní hlučné pobídky, protože někteří z mužů začínali mít — ať už právem nebo neprávem — obavy, že počínání žen by mohlo vyvolat právě to, čeho se ty nešťastnice tak bály, že by se totiž mohli Indiáni vydráždit, urazit, že by mohli náhle vzkypět —, a tak nechybělo mnoho do všeobecného zmatku, v němž by pak vývoj událostí opravdu mohlo ovlivnit právě toto zděšení.

Vtom se ozval vpředu mocný hlas, mluvil anglicky, nejprve několikrát opakoval stejná slova, aby se všichni uklidnili, aby poslouchali. Ženy zvolna ustávaly ve svém křečovitém pláči a vzlykotu, očima hledaly mluvčího. Průvod nebyl příliš dlouhý, a tak ho našly brzy. Byl to Indián, vystoupil na plochý pahrbek a odtamtud shlížel na celý ten ustrašený průvod. Když se všichni poněkud utišili, začal mluvit:

„Slyšte, co vám povím, muži a ženy Miči malsů. Mluví k vám Šavan Tekumseh.

Nebojte se mých bojovníků. Slíbili jsme, že ušetříme vaše životy, a svoje slovo dodržíme. My nejsme jako Dlouhé nože, co říkají Indiánovi bratře, a přitom mu vrážejí nůž do srdce.

Hleďte, v Tekumsehových rukách nejsou zbraně. I moji bojovníci mají své zbraně buď na zádech, nebo za opasky. Jděte svou cestou, Indián bezbranné nenapadá!“

Tekumsehovo jméno i nyní na všechny mocně zapůsobilo. Ačkoli poručík Hanks samozřejmě už předtím v pevnosti všem oznámil, že Indiánům velí Šavan, mnozí v tom rozčilení a ve strachu, co by se mohlo stát, o tom pochybovali. Teprve teď, když náčelníka sami uviděli, když zaslechli jeho klidná, rozvážná slova, najednou všichni uvěřili, že se smlouva o kapitulaci dodrží.

Tekumseh zatím to, co řekl anglicky, opakoval svým bojovníkům v indiánské řeči. Okořenil to jen trochu pohrdáním vůči bělochům a Indiáni se spokojeně zasmáli. Od této chvíle pokračovala evakuace bez zdržování.

Roberts dal zajatce, kteří se plavili ve svých vlastních člunech pod dohledem vojáků a Kanaďanů, dopravit na ostrov svatého Josefa. Kapitán byl hrdý a šťastný, dovedl správně ocenit význam tohoto tak rychle dosaženého úspěchu.

Mičili-makinak bylo místo, které mělo pro všechny Indiány velkou cenu. Proto se o ně už tolikrát a tak krvavě bojovalo, a to nejen mezi bělochy, ale i mezi rudochy. Na tomto místě byla před lety svedena velká bitva mezi Irokézi a mezi ustupujícími Huróny, kteří se právě tady svým pomstychtivým pronásledovatelům ještě jednou postavili na odpor. Od té doby sice uběhlo už několik desetiletí, avšak mezi rudochy se dosud vyprávělo o neúprosné krutosti tohoto boje. Tady válčili také Čipevajové s Vinebagy. Až sem pronikli Dakotové a Čipevajové je pak odtud zase vytlačili. Sídlili tu Otavové a i oni byli zahnáni. Všechny kmeny totiž věděly, že ten, kdo ovládá tohle místo nebo ostrov svatého Josefa, ten že bude moci kontrolovat obchod se severozápadem. A Indiáni rozhodně nebyli takoví divoši a lupiči, jak se nám je tak často snažili vylíčit; znali cenu obchodního střediska. Vždyť indiánští obchodníci cestovali po celém kontinentě a směňovali všechno, co mělo pro rudochy cenu. Důležité stezky mezi vodními cestami byly současně tržišti, kde se ve stanovených dnech v roce scházeli vyjednávači z mnoha kmenů, aby tu uzavírali velké obchody. Ze všech těchto míst byl nejdůležitější ostrov svatého Josefa a Mičili-makinak tady na severozápadě. Byla to místa důležitá v míru, avšak desetkrát důležitější za války, protože se mohla změnit buď v hráze, nebo v brány. Teď představovaly tyto dvě pevnůstky hráz pro Američany, pro Angličany však velkou bránu, kudy budou proudit houfy bojovníků ze severu, protože oba tyto klíčové body v místech, kde se stýkala tři obrovská jezera, byly teď v anglických rukou. Prvního vítězství v této válce dosáhli tedy Britové. Mohli za to děkovat jen rychlému zásahu a rozhodnosti Isaaka Brocka. Už za deset dní by zřejmě bývalo pozdě. Kapitán Roberts doufal, že mu generál projeví své uznání; nemohl ovšem tušit, že to byl Tekumseh, kdo přiměl generála k okamžitému úderu. Zanechal v Mičili-makinaku třicet vojáků a k nim se připojilo téměř osmdesát kanadských dobrovolníků, kteří se těšili, že si přijdou na pěkné zisky, když jako první běloši osídlí toto vojensky a obchodně tak důležité místo. Roberts se vydal za zajatci teprve o tři dny později a hluboce na něho zapůsobil vliv, který měl Tekumseh na všechny Indiány. Kapitán se totiž mohl na vlastní oči přesvědčit, jak klidně proběhlo rozdělování kořisti, kterou anglický velitel Indiánům předem slíbil.

Když už bylo po všem, svolal Šavan své bojovníky ještě jednou:

„Vraťte se do svých vesnic, odneste si tam svou kořist, ozdobte své ženy šperky, které jste tu získali, povězte svým bratřím, že Miči malsové před vámi zbledli strachem, a přijďte pak do Detroitu. Tam čeká na statečné bojovníky ještě mnohem více cti a slávy, daleko větší kořist. Dobudeme i tamto město a pak vyrazíme po proudu řeky a poženeme Dlouhé nože před sebou tak, jako před sebou žene podzimní bouře žluté listí.“

Tekumseh pronesl jednu ze svých strhujících řečí, čtyři sta Indiánů nadšeně sledovalo jeho slova, viseli mu přímo na rtech. Podněcoval jejich odvahu, jejich touhu po pomstě, připomínal jim tolikeré porážky, vraždy a hanebnosti bělochů, a když skončil, byl si jist, že se v Detroitu setká s nejméně dvojnásobným počtem bojovníků.

Nespokojil se však jen s bouřlivým souhlasem davu, předem vyjednával s náčelníky a ti mu dali pevné sliby, které ještě zpečetili slavnostními slovy a kalumetem.

Potom se rudoši s jásotem a se zpěvem rozjeli ve svých kánoích na všechny strany. Tekumseh se však vydal spolu s Robertem na ostrov svatého Josefa, protože očekával zprávu od Malého bobra. Cestou se s Robertsem domlouval o další výpravě. Při ústí řeky Oscody do zálivu Saginaw v Hurónském jezeře byla ještě jedna americká pevnůstka, která střežila a zajišťovala obchodní cestu od Michiganského jezera nahoru k jezeru Manistique a dolů k řece Oscodě. Tuto pevnůstku chtěl Šavan dobýt jen tak mimochodem na své cestě do Detroitu, kde se chtěl setkat s Brockem. Zavolal si k tomu na pomoc Otavy, kteří žili v tom kraji; někteří z nich se také zúčastnili přepadení Mičili-makinaku.

Malý bobr dodrží své slovo

V anglické pevnůstce na ostrově svatého Josefa bylo všechno vzhůru nohama. Graham Wills, agent Hudsonské společnosti, splnil svůj slib. Oslavoval zničení konkurentů, velebil Tekumseha, kapitána Robertse i generála Brocka a vyvalil soudky s whisky i s rumem, aby se mohlo pít na zdraví hrdinů, kteří dobyli Mičili-makinak.

Už zdálky bylo slyšet zpěv a křik. Vojáci, úředníci, Kanaďané, a dokonce i zajatci, všichni se v povznesené náladě bratřili s mistrem Willsem a lkali svůj světobol nad tichým jezerem. A kdyby byl poručík Miller alespoň stráži co nejpřísněji nezakázal pít rum, mohlo by se nepříteli náramně snadno podařit všem těmhle podroušeným kumpánům podřezat hrdla.

Kromě strážných byli střízliví ještě tři Indiáni — jediní na ostrově, protože všichni ostatní rudoši odpluli s kořistí do svých vesnic. Stáli na břehu, když Tekumseh přistával. Šavan vystoupil z kánoe a srdečně pozdravil posly, které vyslal k Malému bobrovi ještě téhož dne, kdy spatřil první kouřové signály. V očích se mu zalesklo, vždyť se po celou poslední dobu cítil tak osamělý. Teď tu však před ním stál Peta-kuta, věrný, čestný, rozradostněný, že se shledává s přítelem. Náčelník pozdravil i oba další posly, pak se spolu s Peta-kutou vydal k lavičce pod černým dubem, kde před několika dny seděl s Robertsem.

Letící oblak podával zprávu. Svědomitě splnil svůj úkol a přinášel dobré zvěsti. Malý bobr mu odevzdal vampum pošitý bílými dikobrazími ostny, vampum přátelství.

„Pověz Horskému lvu, že Malý bobr přijde a bude stát Tekumsehovi po boku tak dlouho, dokud tahle válka neskončí.“

Dále vyprávěl Peta-kuta o tom, jak sachem Čipevajů ještě téhož dne vyslal posly ke všem rodům a k nejstarším bojovníkům z kmene, aby je svolal na velkou poradu, kde se mělo rozhodnout o míru nebo o válce.

„Čipevajové však dali Horskému lvu své slovo. Teď jde jen o to, aby se vyhovělo zákonům, však víš.“

„Ano, vím,“ odpověděl Tekumseh a oddechl si. „Věděl jsem to. Malý bobr dodrží své slovo. A právě tak Vanata, vůdce Dakotů.

Bouře se žene prérií, přes lesy a jezera. Indián povstává. Střežte se, Miči malsové, teď se z nás opravdu stane jediný národ.

Musíme všichni krvácet v boji za společnou věc, bratře, pak dokážeme pro tu společnou věc také žít. Pak se všechny kmeny a rody Manitouových dětí spojí v jediný národ.

Snad bude společné utrpení dost veliké a společný boj dost těžký.“

Oba přátelé seděli ještě dlouho vedle sebe a mlčeli. Slunce se před nimi zvolna sklánělo k obzoru, jeho paprsky přicházely ze západu. Tam, daleko na západě, byla dosud země šťastného loveckého života, země, kde vody byly plné ryb; země, v níž Manitouovy děti byly dosud hrdé, mlčenlivé, zdrženlivé a statečné.

„Malý lovec je mrtev, i Kiš-kalva padl. Elinipsika, Cornstalkova syna, zavraždili. Jsme poslední dva, kteří pamatujeme ony dny, kdy Cornstalk dal Malému lovci jméno Jediný šíp, protože syn Hromového ptáka nás miloval a Kožený ret nás nenáviděl, když jsme byli malí chlapci.

Kdopak je ještě dnes tak věrný jako ty, bratře Peta-kuto? Tekumseh teskní za Malým lovcem a někdy by si přál být už tam, kde je teď Jediný šíp a kde je Kiš-kalva.“

Peta-kuta plaše vzhlédl k muži, který tu seděl vedle něho. Věděl to až příliš dobře. Ze všech Tekumsehových přátel z dětství to byl právě on, kdo vynikal nejméně. Nebyl tak výtečným lovcem a střelcem jako Jediný šíp, nebyl tak výmluvný jako Kiš-kalva, neměl tak obrovskou sílu jak Dva orlové — byl obyčejný, skromný, prostý člověk a nevěděl ani, že má krásnou duši, duši zcela prodchnutou věrností a láskou k tomu velkému muži, který tu seděl vedle něho.

„Tahle válka bude stát mnoho mrtvých a my ji draze zaplatíme. Ale to je právě dobře. Tekumseh by si nepřál mnoho takových vítězství, jaké jsme právě jakoby našli na cestě. Ale pověz mi, Peta-kuto, co se s námi stane, když zemřeme?“

Letící oblak překvapeně vzhlédl, téměř se polekal. Jak měl na tuhle otázku odpovědět? Co měl vědět on, když to nevěděl Tekumseh? Cožpak mu nestačilo to, co vyprávěli moudří starci o Nanabozhovi, o Velkém dobrém duchu, k němuž se všichni jednou vrátí?

Náčelník však na odpověď nečekal. Vstal, na okamžik položil ruku Peta-kutovi na rameno a pak pomalu vyšel do houstnoucího šera. Peta-kuta věděl, že Horský lev chce být sám. Jako chlapec míval podobné myšlenky, ale později už ne. Tenkrát mu nejvíce pomohlo, když si vyšel do lesa nebo do prérie, když ulehl naznak a díval se, jak mu nad hlavou putují hvězdy, poslouchal, co si šeptá tráva, jak se domlouvá zvěř a jak zpívá vítr v korunách stromů. Tehdy věřil, že slyší hlas Velkého dobrého ducha, noc stoupala vzhůru a stála nad osamělým ležícím člověkem, který vyslal na daleké cesty své myšlenky, svou tichou touhu, jehož duše poletovala s nočními ptáky nad vlnící se trávou v prérii. A když pak Zajíc přinesl svítání, když Slunce, matka všeho živého, se vyhouplo na východě nad obzor, Zrozenec země se zaradoval z potěšení, které ten hřející a svítící kotouč přinášel.

Měl se Tekumseh znovu obrátit o radu k samotě a oživlému tichu ve tmě?

Těžce a sladce voněly robinie a bílý jetel kvetl na lukách, ryby vyskakovaly z tiché a teplé vody, jeleni vycházeli na palouky, aby se napásli, rys a puma se vydávali na lov.

Následujícího rána poslal Tekumseh Peta-kutu zpátky k Čipevajům, přestože na něho tento věrný přítel hleděl smutně a tázavě. Býval by raději vytáhl se svým druhem do boje, než aby se věnoval něčemu, z čeho nehrozilo nebezpečí, a to právě ve chvíli, o níž věděl, že je začátkem velké války. Náčelník mu však vysvětlil, že potřebuje mít u Čipevajů spolehlivého člověka, protože rozhodnutí tohoto mocného severního kmene jsou nesmírně závažná. Řekl, že musí mít jistotu, že při sebemenších potížích hned dostane zprávu, aby se mohl rychle sám vypravit k Čipevajům. A že Peta-kuta je jediný, na koho se může plně spolehnout, když ostatní jsou mrtvi. Peta-kuta mu uvěřil; netušil, že si Tekumseh přál, aby byl poslední z jeho přátel mimo nebezpečí, třebaže nikdy nepotřeboval mít vedle sebe blízkou duši tolik jako právě tenkrát.