Fritz Steuben

Tekumseh 04.

VOLÁNÍ LESŮ

DETROIT

Jemu však zněly v uších tisíceré zvěsti

Jakmile se rozšířila zpráva o tom, jak se Angličané za Tekumsehova přispění bez jediného výstřelu zmocnili americké pevnůstky Mičili-makinak, oživlo rázem celé široké okolí, jako když se zaryje do mraveniště. Z lesů, ze stanových táborů i z vesnic se vyhrnuly hlučící zástupy bojovníků, jiní zase připlouvali ve svých lehkých, rychlých člunech z březové kůry po hladinách potoků a řek; stále další a další bojovníci přicházeli z tunder, z nekonečných jedlových houštin a z končin mezi tisíci jezery na severozápadě; v celém kraji to hučelo, jako když se slétají hejna komárů. Velké bubny duněly nad vrcholky kopců, které podzimní plískanice zbavily posledních zbytků zeleně, zněly i nad pustinami, jež aspoň nakrátko rozkvetly během toho krátkého, horkého, ošidného léta, jaké tyto severní končiny prožívají rok co rok. Indiánští bojovníci vyzbrojení kostěnými luky, kopími a šípy z tvrdého dřeva, tomahavky z loších kostí nebo z paroží, bojovníci mluvící nesrozumitelnými jazyky, ti všichni sem teď spěchali, aby se zúčastnili velké války. Ukázalo se, že Tekumseh měl pravdu: lepší než nejrychlejší posel je zpráva o vítězství. Kořist, která rudochům po dobytí Mičili-makinaku připadla, byla na indiánské poměry přímo obrovská. Tajemné zpravodajské prostředky užívané v divočině rozšířily zvěst o vítězství a o získaném bohatství záhadnou rychlostí a stany Zrozenců země se zachvěly jako při zemětřesení. Vyprávělo se, že velký sagamore Otavů Pontiak vstal z mrtvých, ale v nové, velkolepější podobě. Mluvilo se o jakémsi prorokovi, který prý svolává všechny indiánské muže do boje proti bělochům a který prý, ať přijde kamkoli, způsobí, že nepřátele opustí odvaha, takže pak hned odhazují zbraně a vzdávají se Indiánům. Pro děti Dobrého ducha měl teď nastat nový, šťastnější život. A tak poletovaly polopravdivé nebo zmatené zvěsti nad zšeřelými stezkami v pralese, nad pohupujícími se loveckými pěšinkami v rozkvetlých vřesovištích a nad stezkami vinoucími se mezi hnědými kalužemi v nekonečných bažinách, nad nimiž bzučela mračna moskytů. Tyto zvěsti se vznášely nad písčitými a borovicemi porostlými pahorky u Ledové zátoky, nad skalnatými srázy, které v zimě rozhlodával mráz. Pronikaly až nahoru k jezeru Athabaska a k Velkému Otročímu jezeru, šeptali si je pod vrbami a olšemi rostoucími na březích řek Nelsonu a Churchillu, zaznívaly i u vod Saskatchewanu a vznášely se nad zátočinami mohutné řeky Mackenzie, která ústí do Severního ledového oceánu. V zakouřených kožených stanech Asiniboinů a Černonožců prozpěvovali kouzelníci, rachotila chřestidla a zněly klapačky, dupot tančících nohou doprovázely staré válečnické písně a chmurná zaříkávání. Připomínaly se děsivé báje o boji proti Megisovonovi, démonu ledu a větru, a proti jeho podzemním služebníkům, mlžným anamakkiům. Tyto příběhy teď vířily v hlavách seveřanů, zkrušených mrazem, bouřemi a zimním umíráním, jejich duše se zachvívaly bázní, ale zároveň také radostí.

Zdaleka ne všichni sem přicházeli proto, aby Šavanovi pomohli v boji proti Miči malsům. V neklidných, rozechvělých srdcích, zmítajících se mezi nadějí, slabostí a bázní, se probudila dávná nenávist panující mezi jednotlivými rody. Mužové se chopili kostěných luků a tomahavků, celé kmeny se bez jakéhokoli důvodu vydaly na kočování a opustily svá pradávná sídliště, vypukly války, u kořenů jedlí a borovic zaznívaly výkřiky umírajících. V tisových a cedrových hájích Labradoru i pod zasněženými vrcholky horských velikánů ve Skalnatých horách sténali ranění, jásali vítězové zpití pachem krve, duchové ztraceného plemene se znovu vydali na putování po zemi, která jim kdysi patřívala. Zdálo se, že země se otřásá pod nohama Manitouových dětí. Indiánských duší se zmocňovalo zděšení. Zvěst o tom, jak Ten-skva-ta-va způsobil zatmění slunce v posvátném městě na břehu Tippecanoe, se mísila se zprávou o dobytí pevnosti u soutoku tří obrovských jezer v Horní Kanadě. Byla to sice jen malá pevnost, ale její jméno všichni dobře znali. Sever se dal do pohybu.

Tekumsehovi ohlásili jeho zvědové, že armáda Dlouhých nožů táhne na Detroit. Vypravil se s kánoí přes zátoku Saginaw, držel se stále při pobřeží a za několik dní dorazil k výtoku z Hurónského jezera. Tady se to v lesích už jen hemžilo dalšími indiánskými bojovníky. Zároveň obdržel zprávu, že velký oddíl amerických vojáků už přibyl do Detroitu. Poručil zbudovat malý stanový tábor a zanechal v něm menší skupinu otavských bojovníků pod velením jednoho z jejich náčelníků Kiva-guškuma. Měli ukázat cestu oddílům ze severu, na jejichž příchod se ještě čekalo. Pak se Tekumseh vydal po proudu řeky spojující Hurónské jezero s jezerem Erie.

Do Detroitu, starého pohraničního města, proslulého už několik desetiletí, do města, kde se odehrávaly všechny války a kde se křížily obchodní cesty, kde bylo už dávno před příchodem bělochů velké indiánské sídliště, do Detroitu, kde pobývali v zajetí Daniel Boon a Simon Kenton, kde kdysi Tekumseh vyjednával s plukovníkem Hamiltonem, do města, které bezúspěšně obléhal Pontiak, do Detroitu, který byl svědkem Pontiakovy slávy a později i jeho pádu, do města, odkud se muži vydávali na odvážné výpravy na neprozkoumaný západ, odkud vyráželi badatelé, dobrodruzi, vojáci i obchodníci na všechny strany, do města, o němž se zpívalo v indiánských písních v úrodných travnatých údolích Appalačských hor, u osamělých smrky obrostlých jezer ve Skalnatých horách i u hřmících vodopádů Ledové zátoky, do tohoto města vtáhl generál Hull. Byl účastníkem bojů za nezávislost, šedivý, vrásčitý, revmatický, úzkostlivě pedantický, zkrátka byla to taková stará šavle, jak se na vojně říká. Přivedl dvaapůl tisíce mužů s děly, puškami, prachem a olovem.

Angličané měli stočlennou posádku ze 41. pluku v pevnosti Maldenu při ústí řeky Detroitu do jezera Erie a pak tu ještě měli tři stovky příslušníků kanadské milice. A to bylo všechno. Bývalo by stačilo, kdyby se starý Hull přeplavil přes řeku a vydal se po protějším břehu proti proudu — a pevnost Malden by bývala padla. A pak by se byl hravě zmocnil celého území až k druhému konci jezera Erie.

Jemu však zněly v uších tisíceré zvěsti, které mu přinášeli jeho indiánští zvědové. Že celý sever je na nohou, že každý, kdo má rudou kůži a unese tomahavk, spěchá právě tam, že se mezi Mississippi a Niagarou shromáždil celý indiánský národ jako včelí roj a že se ho tady chystá napadnout. Několik jeho nejlepších indiánských zvědů se dlouho nerozmýšlelo a ukázalo prostě generálovi paty; uznali, že bude výhodnější, když se už ze svých výprav nevrátí a když přeběhnou k příslušníkům svého plemene. Některé jiné zvědy nepřátelé pochytali a těm, kteří generálovi zůstali, se ježily vlasy hrůzou.

Vždyť všude zaznívalo jméno Tekumseh, jméno, které dávalo naději všem rudochům a které děsilo všechny zrádce Zrozenců země. A tak indiánští zvědové přicházeli k Hullovi se zprávami, že Horský lev řve v lesích; prosili, aby bílý otec prominul, že se Žluté kopyto chce jen zeptat, není-li zapotřebí vydat se s nějakým poselstvím na jih, k Ohiu nebo do Kentucky, že by se otec generál mohl plně spolehnout na to, že Žluté kopyto tam zprávu bezpečně doručí. Jen na sever, na západ nebo na východ ať prý raději pošle někoho jiného. Vždyť přece ví, že se Strakatý kůň nevrátil, že nepřišel ani Ten, který zabíjí na stezce, a že z řeky vylovili Spinukovu mrtvolu; že se už neobjevil ani Tichý lišák, a ten se přece uměl plížit tak opatrně, jak by to nesvedl nikdo jiný.

Konečně se Hull odhodlal a překročil řeku. Před tím dal střílet z děl do vesničky Sandwich, tu však Angličané už dávno vyklidili. Hull tedy obsadil Sandwich, poručil stavět vozy a zhotovovat kola, aby mohl přepravovat svá těžká děla. Zatím vyslal do kanadských osad menší oddíly; ty všude snadno získávaly skromnou kořist, protože tam nebyl nikdo, kdo by se Američanům postavil na odpor. Jen do pevnosti Maldenu se neodvažoval. Jeden z oddílů, který se na vlastní pěst vydal na výzvědy směrem k jihu, se na mostě vedoucím přes řeku Divokých kachen srazil s Tekumsehem; v urputné půlhodinové bitvě měli Američané pět mrtvých a tucet raněných, těžce raněné museli nechat na bojišti a sami prchnout do Sandviche. Jakmile totiž Američané překročili úzký dřevěný most, vyrazil Tekumseh s otavskými a vendatskými bojovníky jako blesk z křoví po obou stranách cesty. Z říčního koryta, v němž olše, vrby a topoly poskytovaly znamenitý úkryt, se vynořil Stiatha, Kulatá hlava, chladnokrevný a lstivý starý lišák, a rázem třeskly rány z pušek a kulky i opeřené šípy začaly Kentučanům hvízdat kolem uší. Nepočetná anglická hlídka určená ke střežení mostu, která se ve chvíli, kdy se nepřítel přiblížil, stáhla z cesty, se teď vracela s hlasitými povely, s vřeštěním polnice a s voláním hurá. Američanům vstávaly hrůzou vlasy na hlavách, utíkali před domnělou přesilou bezhlavě jako ovce. Šavan poručil, aby raněné převezli v kánoích do Maldenu, a všichni tam také šťastně dorazili.

Léto opřádalo lesy, řeky i jezera. Pod stromy ulehlo dusné srpnové vedro, v modravém letním žáru se nad zemí klenula jasná obloha. Vzduch se třpytil a chvěl nebo za bezvětří bez hnutí těžce spočíval na hlavách bílých mužů, kteří ve svých černých šatech a tlustých uniformách cítili, s jakou námahou jim buší srdce. Ani večery jim však nepřinášely ochlazení. Naproti tomu Indiáni pobíhali polonazí a na pružných podešvích kolem pochodujících vojenských oddílů. Američané byli k smrti unaveni, pot se z nich jen lil, téměř zmírali žízní a ospalostí, zastavovali se pod korunami listnatých stromů a tupě hleděli do temně lesklé zeleně. A přece neobjevili v křoví pátrající oči, nezaslechli tichý šustot v listí, drnčení tětivy, svištění šípu. A pak se ozvaly výkřiky, sténání, povely, rozkazy, hlasité volání, výstřely, dusot utíkajících nohou, běloši se pokoušeli o pronásledování, ale zadýchávali se, plíce jim selhávaly, když se hnali za temnými stíny, které mizely v křoví a vynořovaly se docela jinde, než by byl kdokoli očekával. Běda tomu, kdo se vzdálil od útvaru. Z jeho úst vyšlo pak už jen temné zachroptění nebo pronikavý výkřik, než ho stihla smrt.

Ano, Tekumseh tu byl znovu. Američané to pocítili. Jako blesk se přihnal ze severu. Před několika měsíci se po srážce se Simonem Kentonem pustil po stopě všech hraničářských tlup, které buď na vlastní pěst, nebo s tichým souhlasem washingtonské vlády vtrhly na indiánské území. Údajně měli tito muži zjistit, zda se rudoši nebouří. Zahájili však tento průzkum podobně jako Kenton a jeho druhové tím, že první rudochy, na které někde narazili, prostě postříleli jako zvěř. Jenže už za pár dní byl s touhle střelbou bez jakéhokoli rizika konec. Na všech stranách stoupaly z vrcholků kopců k obloze varovné kouřové signály. Tekumsehovi poslové se rozbíhali po lesních stezkách, svolávali bojovníky a postarali se o to, aby se vesnice vyprázdnily, aby indiánské ženy, děti a starci odešli se zásobami kukuřice, uzených ryb a nasoleného masa, s veškerým svým majetkem, s koňmi a psy za hranice, do Kanady. A pak došlo k několika krvavým bitkám ve stínu cukrových javorů a tulipánovníků, černých dubů a platanů, na lesních paloucích posetých kvítím, před hliněnými chatrčemi a koženými stany.

Všichni velitelé bělošských tlup nebyli tak zkušení jako Kenton, a přece i jemu připravili Indiáni tak trpkou porážku. Docházelo ke střetnutím, při nichž se rudoši vynořovali v trojnásobné, čtyřnásobné i pětinásobné převaze z ranní mlhy přímo uprostřed tábora vetřelců, zjevovali se ještě polospícím a vrávorajícím bělochům jako duchové a bez nejmenšího hluku vykonávali své krvavé dílo. Jindy zas v pravé poledne, kdy Miči malsové nejméně čekali nějaký útok, vyskakovali z říčního koryta, z jedlového houští, z rákosí u jezera, vystřelili pršku šípů a zmizeli dřív, než se běloši stačili vzpamatovat. Ještě hůře to však s přepadenými dopadlo, jestliže se rozhodli prchající útočníky pronásledovat. Pak jim ze zálohy, kterou chytrý Šavan v takových případech neopomněl umístit někde poblíž, zahřměla vstříc smrtící salva a vzápětí je zasypal déšť šípů. A jestliže běloši přece jen pronikli i jím, vynořili se z keřů a z podrostu, z výmolů a jam indiánští bojovníci s noži a tomahavky v pěstích, docela vpředu běžel Šavan, jehož mocný, zvučný hlas udržoval bojovníky pohromadě, vybičovával je, poháněl kupředu. Jeho bleskurychlá ruka a jisté oko stále znovu a znovu zachraňovaly některému z věrných přátel život. Šavan vléval všem do duší odvahu a rozehříval jim srdce, takže ztráceli bázeň před strašlivými Dlouhými noži, znovu a znovu je poráželi, zaháněli na útěk nebo je bez milosti pobíjeli.

Když potom Indiáni vyklidili své vesnice a dopravili ženy a děti do bezpečí, zčistajasna nadobro zmizeli. Lesy byly najednou prázdné, z mlází nebo z houští to už nesvištělo ani nepráskalo, už nebylo slyšet ječivý válečný pokřik. A pokud se hraničáři ještě i potom odvažovali postupovat dál, nacházeli vylidněný kraj.

Tekumseh se odebral do Yorku, vyjednával s generálem Brockem, ale ti bojovníci, kteří neodešli za hranice, ustoupili na sever, na poloostrov u Michiganského jezera, ke spřáteleným kmenům do Wisconsinu nebo do nekonečných lesů na jižním břehu jezera Erie, do lesů, v nichž dosud nikdo neprošlapal stezky.

Generál Hull mohl bez odporu postoupit až k Detroitu, k tomuto důležitému strategickému bodu u Velkých jezer, který ovládaly Spojené státy.

Mezitím se však vrátil Šavan. Zasloužil se o dobytí pevnůstek Mičili-makinaku a Oscody, vyslal posly k Potavatomiům, k Vinebagům, Utagamiům a Kikapujcům, aby přestali vyjednávat v Chicagu, a sám se teď obrátil přímo proti Hullovi.

Do Maldenu zatím dorazil plukovník Proctor asi s dvěma tisíci vojáky a s přibližně stejným počtem příslušníků milice. Ten by se musel ovšem bránit sám, kdyby ho byli Američané napadli. Tekumseh a plukovník se totiž vzájemně neměli příliš v lásce.

K tomu, aby zaútočil na město, neměl náčelník dost sil. Zamýšlel však srazit Američany na kolena jiným způsobem.

Hull vyslal dvě stě mužů

Dva dny po bitvě, která se strhla u řeky Divokých kachen, ještě před nepřítelovými předními liniemi, se Tekumseh náhle objevil v týlu Američanů, na druhém břehu řeky. Šavan zaútočil na transport potravin, zbraní a střeliva. Kolem vozů a koní práskaly výstřely, svištěly šípy a ozýval se válečný pokřik, několik bělochů vykrvácelo v trávě mezi květinami, dvěma nebo třem se podařilo prorazit a na koních ujet do Detroitu, aby mohli zuřícímu Hullovi podat hlášení, zbytek se vzdal.

Všude však číhali Tekumsehovi zvědové, střežili cesty z Chicaga, z Waynovy pevnosti a z Columba, sledovali hladinu řeky Maumee a řeky svatého Josefa, dávali pozor na místa, kudy se přenášely náklady. Ani myš by tamtudy neproklouzla, aby se o tom nedověděl šavanský náčelník, který měl svůj hlavní stan u řeky Hurónů.

Zároveň však také na všech těchto místech a na všech přístupových cestách do indiánského území seděli Tekumsehovi bojovníci, jež pověřil, aby ukazovali cestu všem, kteří mu přicházeli na pomoc. Byla to obrovská země, neexistovaly železnice, dálnice, telegrafní linky, a přece se zprávy rychle přenášely sem i tam, křížem krážem, od řeky Hurónů až do Maldenu, do Yorku, do Mičili-makinaku, do Chicaga a dále na západ. K tomu však bylo zapotřebí hodně lidí, to ubíralo na síle vlastním bojovým útvarům, protože posly i zvědy bylo třeba vysílat v celých tlupách. V místech soustředění musely být k těmto účelům v pohotovosti zvláštní oddíly. Stráže u řek, na překladištích, podél nepřátelských cest musely být dostatečně silné, aby se mohly bez rizika odvážit napadnout menší nepřátelské oddíly, aby dokázaly okamžitě odrážet útoky amerických průzkumníků nebo aby mohly včas přispěchat na pomoc napadeným druhům. A všechny tyto drobné houfy bojovníků žily z lovu; to znamená, že potřebovaly ještě lovce, kteří by jim obstarali maso, nalovili ryby, zastřelili kachny, krocany, zajíce nebo jeleny.

Nakonec se přece jen dostavil úspěch. Generál Hull se v Detritu znepokojil. Stáhl zpátky své oddíly, které pronikly padesát, šedesát, osmdesát kilometrů do Kanady a pustošily tam celý kraj, zapalovaly farmy a sruby a seznamovaly tímto způsobem Kanaďany s americkým pojetím svobody. Tyto jednotky tedy povolal Hull k hlavnímu útvaru a zároveň vyslal dvě stě mužů, aby zabezpečili transport čekající u řeky Raisinu, asi šedesát kilometrů jižně od Detroitu, na ozbrojený doprovod.

Tekumseh měl mezi indiánskými zvědy a Hullovými stopaři několik svých stoupenců, a tak se dověděl, kdy se tento doprovodný oddíl vydal na pochod i kudy povede trasa, takřka v téže chvíli, kdy vojáci opouštěli Detroit. Vždyť lehoučké kánoe z kůry urazí těch pětadvacet kilometrů z Detroitu k řece Hurónů za necelé dvě hodiny, jsou-li u vesel pořádní chlapi. A právě tolik času potřebovali Američané, aby se přichystali na pochod.

Šavan je nechal přiblížit. Mohli překročit řeku jen na třech místech a na všech čekali Tekumsehovi zvědové. Už na cestě k řece Hurónů znenadání na Američany zaútočily malé indiánské tlupy a způsobily jim první ztráty: jednoho mrtvého a pět raněných. Kolem poledne se spustil prudký liják; netrval sice dlouho, ale byla to hotová průtrž mračen, takže vojáci za pochodu téměř neviděli jeden druhého. Nějakým nedorozuměním, které bylo za takového počasí víc než pochopitelné, se kolona rozdělila na dvě části; zadní voj se zastavil a pokoušel se nějak zformovat, zatímco čelo pokračovalo v postupu.

Sana-mahonga, Pojídač kamenů, náčelník Vinebagů, který se svými bojovníky sledoval Američany za pochodu v lese po levé i po pravé straně a číhal na příležitost, poznal, že přišel okamžik, kdy by mohl dosáhnout významnějšího úspěchu. Pobídl koně, pokynul několika svým zvědům, aby mu kryli záda, vyrazil rychle kupředu, napadl nic netušící Američany na čele kolony a v proudech vody valící se z mraků se strašlivě oháněl nožem i tomahavkem. Dost dlouho trvalo, než ho Američané vůbec zpozorovali, potom se však rozpoutala divoká řež. Běloši se bránili pažbami i bodáky, na střelbu nebylo ani pomyšlení, protože prach zvlhl a nebyl k potřebě. Indiáni si také hned neuvědomili, že se změnila situace. Měli tři padlé a několik raněných, když Sana-mahonga dal povel k ústupu, jakmile zjistil, že běloši jsou v přesile. Ovšem mrtvých skalpovaných Miči malsů leželo na cestě jedenáct.

Když déšť trochu polevil a posléze zcela ustal, vydal se zadní voj znovu na pochod, zatímco čelo teď vyčkávalo. Tihle vojáci vzadu neutrpěli dosud žádné ztráty, neviděli ani nezaslechli Indiány, proto se blížili v docela dobré náladě až k místům, kde na cestě ležely zohavené mrtvoly jejich kamarádů. Pohled na mrtvé vzbuzoval strach i touhu po pomstě a žádný z těchto pocitů se jistě nezmenšil, když vojákům nezbylo nic jiného než své mrtvé druhy hned pohřbít tam, kde právě padli.

Pozdě odpoledne dorazili k řece Hurónů. Po nebi se valily mraky a pod hustými korunami stromů bylo už šero, vzduch však byl jasný. Déšť osvěžil a posílil trávu, květiny i listí v podrostu, les byl nádherně zelený a s přicházejícím večerem se z něho kouřilo. Místy se mezi kmeny vznášely závoje mlhy. Řeka se temně valila do dáli. Dešťová voda, která proudila ze všech stran v malých bystřinách i potůčcích do říčního koryta, zbarvila vlny řeky Hurónů do šedožluta.

Rudoši vkročili do vln

Nedaleko Brownstownu, malé osady ležící necelých sto metrů jižně od řeky, čekal Tekumseh. Těch pár srubů jejich obyvatelé už před časem vyklidili, když se dali na bezhlavý útěk po jezeře Erie do Spojených států.

Dřevěné sruby neležely až těsně u řeky, vždyť stále hrozilo nebezpečí, že je jarní záplavy odříznou od výše položeného břehu.

Major van Horn, velitel amerického oddílu, měl v úmyslu zůstat v Brownstownu přes noc. Byl dost opatrný a už před několika hodinami vyslal četu asi třiceti mužů pod vedením jednoho z poručíků na průzkum. Měli zjistit, zda se v tom malém hnízdě už opravdu nezdržují nepřátelé. Průzkumnou četu doprovázeli čtyři kentučtí trapeři. Sana-mahonga a jeho bojovníci nechali průzkumníky, kteří se záhy vzdálili od hlavního útvaru, volně projít. Vždyť tihle nepřátelé jim nemohli uniknout, ti se přece později, jestliže se všechno podaří, budou zas vracet Sana-mahonga měl spadeno především na jádro oddílu.

Jakmile Tekumsehovi ohlásili, že se blíží předvoj Dlouhých nožů, vyšplhal se na vysoký hustě zalistěný javor, z jehož koruny mohl sám neviděn pozorovat řeku, oba její břehy i domy v Brownstownu, v nichž se teď nezdržoval ani jediný Indián.

Ze svého stanoviště Šavan viděl, jak se nenáviděné Dlouhé nože opatrně přibližují k řece, jak se nejprve brodí jen čtyři muži, zatímco ostatní zůstávají v úkrytu na protějším břehu řeky, aby mohli své kamarády krýt palbou.

Tekumseh uměl čekat jako dravec, jehož jméno nosil, jako kočkovitá šelma, která se rozhodne ke skoku teprve tehdy, když je si svou kořistí zcela jista.

Čtyři zvědy nebylo dlouho vidět. Zřejmě hledali stopy na protějším břehu. Potom se na svahu objevil jeden z mužů. Počínal si velmi obratně, ale před Šavanovými orlími zraky se ukrýt nedokázal Vzápětí se vynořili i tři další stopaři. První domy v Brownstownu byly umístěny tak, že se k nim ti čtyři mohli snadno připlížit a krýt se za keři, aby je nikdo ze země nemohl zahlédnout. S ledovým klidem sledoval Šavan ze svého sedátka v koruně stromu jejich počínání. Zakrátko propátrali zvědové v té malé osadě všechna stavení. Bylo jich tu i se stájemi pro dobytek dohromady patnáct, patnáct roztroušených srubů a kůlen.

Spokojí se s tím? Nebo se pustí také ještě do lesa? Tohle bylo rozhodující. Kdyby se vydali až tam, mohl by se úder, který Tekumseh chystal, vést mnohem obtížněji, možná že by se celý ten plán zhatil. Ale ti čtyři byli tak spokojeni už s tím, čeho dosáhli, že se rozhodli nejprve zavolat své druhy. Snad se i cítili příliš slabí na to, aby postupovali dál sami. Jakmile se jim podaří obsadit domy, budou se v nich moci ubránit i proti větší přesile.

Jeden ze zvědů se rozběhl zpátky k řece. Využíval při tom všech úkrytů, ale důležitější než utajení mu teď připadala rychlost. Zamával rukou ze svahu nad řekou, gesty pobízel ke spěchu. Šavan si všiml, jak se ti z Američanů, kteří zůstali na druhém břehu a začínali už ztrácet trpělivost, okamžitě zvedli a vkročili do řeky, vždyť ta tu u brodu nebyla příliš hluboká. Zvěd podával hlášení veliteli a Tekumseh si vojáky zatím v klidu mohl spočítat Pak všichni běloši vyrazili poklusem ke stavení.

Viděl, jak se mezi sruby na chvíli nerozhodně zastavili, potom se jich asi polovina rozběhla po osadě, vojáci zběžně prohlédli domy a zjistili, že jsou všechny prázdné; čtyři muži obsadili jednu z chat na samém okraji osady, ostatní se pak poklusem vrátili zpátky ke vchodu do vesnice. Tam stály dva pevné sruby blízko sebe, prostor mezi nimi vyplňoval chlév. Dva zkušení osadníci se tu zřejmě pokusili usnadnit si obranu, protože tahle tři stavení stála jako zeď právě proti řece. Tekumseh viděl, že běloši obsadili jen tyhle sruby, ostatní ponechali prázdné. Americký velitel měl dost rozumu a zbytečně nedrobil svou nepříliš velkou bojovou sílu.

Ti čtyři muži, kteří se uchýlili do domku na opačném konci vesnice, by se při útoku stále ještě stačili vrátit k ostatním.

Za několik minut po obsazení osady zjistil Šavan, který stále ještě chladnokrevně setrvával na své pozorovatelně, že k řece spěchají dva zvědové a pět vojáků.

„Sedm Dlouhých nožů nese zprávu náčelníkovi vojáků, kteří sem pochodují!“ volal ze stromu dolů. „Nechte je volně projít!“ Při úpatí stromu se z křoví vynořil Indián a vběhl do lesa. Dříve než běloši dorazili k řece, znali už Indiáni na protějším břehu Tekumsehův rozkaz, který jim náčelníkův posel sdělil pomocí smluvených znamení. Bez jediného hlasu se tento rozkaz předával řetězem Indiánů podél cesty, kudy sem přicházeli vojáci, až se dostal k Sana-mahongovi.

Tekumseh pozoroval těch sedm bělochů, jak přebrodili řeku a jak jeden za druhým mizeli v lese. Bylo zřejmé, že mají veliteli hlavního oddílu doručit zprávu, že Brownstown není obsazen nepřítelem. Šavan ještě pár minut vyčkal, aby měl jistotu, že ho poslové už nemohou zaslechnout.

A pak se událo něco, co Tekumsehův plán usnadnilo víc, než by se byl odvážil doufat. Obloha se za poslední půlhodinu náhle zatáhla; z východu, od jezera Erie, se sem přihnala hradba mračen, náhle se zdvihl prudký vítr a vzápětí se změnil ve skučící vichřici. Šavan měl už sotva čas stručně se poradit s vendatským náčelníkem Stiathou o tom, co by měli podniknout, když se spustil i tady ten hlučný liják, který v téže chvíli na jiném místě způsobil hlavnímu oddílu Američanů tak těžké ztráty. Proudy vod se řítily z nebe jako temný mrak, v okamžení se setmělo, všechny zvuky zanikly v burácivém hukotu vodního přívalu a do toho nepřetržitě zazníval rachot hromu. Rozpoutala se prudká bouře, blesky se křižovaly a s ohlušujícím rachotem bily do dubů a platanů. Šavan však okamžitě pochopil, jaké možnosti se mu tu nabízejí. Teď se mohl přiblížit až k osadě, a nikdo ho při tom neuvidí. Energickými gesty i hlasitým voláním vydával své rozkazy uprostřed rozběsněných živlů, svolal své bojovníky, ti sáhli po nožích a tomahavcích jako jejich náčelník, vždyť jakákoli střelná zbraň by tu nebyla nic platná. Postavil se jim do čela, hustým porostem si proklestili cestu až na kraj lesa a po cestičkách mezi kukuřičnými poli pronikli k vesnici. Chvíli vyčkávali, a když Tekumseh poznal, že ho stačila následovat i většina jeho bojovníků, vyslal svého dávného protivníka Modrý kabát, který mu už několik měsíců stál po boku, třebaže si v hloubi duše sám vyčítal, že to dělá, nuže, tohoto náčelníka vyslal s dvěma tucty bojovníků proti těm čtyřem bělochům na okraji vesnice, sám se pak obrátil proti třem chatám na břehu řeky. Pěšinky mezi sruby se za těch pár minut změnily v dravé bystřiny. Půda se směrem k příkrému říčnímu břehu poněkud svažovala a to postačilo k tomu, aby se vytvořily dravé vodopády. Zásoby palivového dříví kolem chat byly strženy proudem, navrstvené hranice se několikrát otočily kolem své osy a pak se s třeskem rozpadly, neotesané kmeny stromů plavaly po vlnách jako obléhací berany. Jeden z těch kolosů narazil s hlučným praskotem do jedné z kůlen, prorazil její stěny jako dělová koule, stavení se zřítilo jako domeček z karet a v rozčeřené brázdě za plujícím obrem se trosky sunuly dolů k řece.

Indiáni se brodili proudem, přeskakovali plovoucí kusy dříví, klopýtali přes nevymýcené pařezy a v pěstích zarytě svírali zbraně. Kypící dravý proud je unášel přímo k cíli. Znenadání spatřili v hustém lijáku těsně před sebou nezřetelné, temné obrysy dlouhé budovy. Slyšeli, jak řeka hlučně šumí, kypí, hučí — a vzápětí doklopýtali k prkenným vratům. Zatlačili obě jejich křídla dovnitř —- nebyla na nich žádná závora — a se sykotem a klokotáním vnikla ještě před nimi přes práh voda. Jakmile stačili vydechnout, zjistili, že se octli v místnosti, kde byla téměř úplná tma. Spíše citem než zrakem odhadli, že jsou tam i jejich nepřátelé. Otevřenými dveřmi se sem drali i ostatní; někteří ve strachu, aby nic nezmeškali, jiní ve snaze uniknout dešti, mnohé hnala i hrůza z rozzuřených démonů blesku a bouře. Dva nebo tři z bělochů se pokusili o obranu a byli hned zabiti; potom však už tu nebylo na boj místo, nedalo se napřáhnout, rozmáchnout, Američané byli zatlačeni ke stěně, sevřeni, nemohli se ani hnout, byli zajati — nebyl jich ani tucet proti stovce Indiánů — a stále ještě nemohli pochopit, jak k tomu vlastně došlo. Stáli tu všichni pohromadě, přátelé i nepřátelé, po kolena v bahnité vodě, která si hledala cestu ve škvírách a skulinách mezi kládami, a venku se valila z oblohy potopa. Bez ustání se po celém nebi míhaly oslnivé blesky doprovázené rachotem hromů.

Modrý kabát na druhém konci to měl těžší. Musel se prodírat proti proudu, jeden z jeho mužů se dostal před plující kmen a ten ho pak i s přední stěnou jednoho srubu prohnal celou chatou. Toho chudáka to utlouklo, zadusilo a rozdrtilo dřív, než to jeho druhové stačili vůbec postřehnout,

Běloši je však zahlédli přicházet, zabarikádovali dveře, a protože uvnitř v chatě byli v suchu, zahájili okny palbu. Avšak v hukotu vodního přívalu neslyšeli, odkud Indiáni útočí. Modrý kabát objevil ve špalku před chatou velkou dřevorubeckou sekyru, jeden z Šavanů — byl to obrovitý chlapík — se jí chopil a několika údery rozrazil dveře. Byl sice ihned zasažen dvěma střelami a padl mrtev přes rozlámané a kácející se zárubně dovnitř do chaty, přes jeho tělo však se s noži a tomahavky v pěstích vřítili dovnitř rozlícení rudoši a neznali pak slitování. Ze čtyř obránců srubu nepřežil ani jediný.

Brownstown se octl v Tekumsehových rukách, nikdo z Dlouhých nožů neunikl, nikdo nemohl varovat jádro oddílu, byli buď mrtvi, nebo zajati. Bouře se s rachotem vzdalovala stejně rychle, jako se přihnala. I déšť záhy ustal.

Z lesů se kouřilo. Sedm Američanů však spěchalo, sotva se liják přehnal, vesele dál po lesní stezce, aby splnili rozkaz a ohlásili majorovi van Hornovi, že poručík Pents zjistil, že Brownstown není obsazen, a že tam tedy celý oddíl může klidně přenocovat.

Major van Horn

Sana-mahonga vnikl se vzdalujícími se mračny do lesa, svolal k sobě všechny své bojovníky, které předtím rozmístil podél celé pochodové trasy Američanů s příkazem, aby nepřítele stále znepokojovali, velkým obloukem bělošský oddíl předběhl a v úkrytu pak čekal na další příležitosti. Podle Tekumsehova rozkazu nechal sedm poslů z Brownstownu volně projít, i když mu to bylo zatěžko. Chápal však, že Šavan touží po větších úspěších.

Major van Horn, velitel hlavního oddílu, shromáždil hned po skončení průtrže mračen všechny své vojáky, klel a láteřil na nepozornost svých lidí, kteří ztratili spojení, vyslal dvě početné výzvědné čety směrem vpravo a vlevo do lesa a poručil pohřbít mrtvé v místech, kde padli, protože nebylo možné vézt je s sebou. Potřeboval každého muže a každou pušku.

Zhluboka si oddechl, když dorazili poslové z Brownstownu a hlásili mu, že osada je volná. Pak se vrátili i zvědové, které vyslal před chvílí. Nikde prý není po Indiánech ani stopy, zřejmě prý odtáhli, jistě prý toho mají dost. Major krátce zauvažoval. Věděl, jak je pro Hulla a pro jeho vojáky v Detroitu důležité, aby transport z Raisinu dorazil, a tak rozkázal pokračovat v cestě usilovným pochodem. Sám se postavil oddílu do čela a pobídl tím i své lidi. Odvaha mu rozhodně nechyběla.

Bez zdržení a bez dalšího znepokojování dorazili k řece. Když vystoupili z lesa, přikázal major z opatrnosti vypálit několik signálních výstřelů, aby Pentse upozornil, že se blíží.

Za řekou u srubů se hned objevilo několik mužů v uniformách a ti na výstřely odpověděli. Důstojník pak dal povel, aby vojáci sestoupili dolů k vodě.

Začínalo se už stmívat, přesto však ještě rozeznávali, že těch pět mužů, kteří jim směrem od osady přicházeli docela bezstarostně vstříc, má uniformu jejich pluku; vzduch byl tedy čistý. Jakmile major sestoupil k řece, už těch pět mužů na druhé straně nezahlédl, protože mu vyvýšenina na protějším břehu bránila v rozhledu.

Šavan mu přichystal ošklivou léčku. Oblékl pět svých bojovníků do uniforem, které poručil odebrat zajatcům. Teď se zas mezi keři plížili zpátky mezi své. (Zajatce poručil náčelník ihned naložit do kánoí a se stráží je odeslal do Fort Maldenu. Museli sami veslovat na této cestě do zajetí, a ještě byli rádi, že je rudoši nechali naživu. Tady je však Šavan rozhodně nemohl potřebovat.)

Major van Horn vyčlenil ze svého oddílu zajišťovací zadní voj v počtu čtyřiceti mužů. Měli sledovat jádro oddílu ve vzdálenosti několika set kroků, aby se rudoši, kdyby snad ještě jednou zaútočili, octli v křížové palbě. Major byl přesvědčen, že si počínal obezřetně. Neopomněl žádné bezpečnostní opatření, nejprve překročil řeku s třiceti muži, zatímco ostatní čekali se zalícenými puškami v úkrytu za vyvýšeninami a křovinami na severním břehu. Teď sám zaujal obranné postavení na jižním břehu, třebaže pokládal toto opatření za zbytečné, vždyť přece na vlastní oči viděl, že osada je obsazena jeho lidmi.

I když po lijáku hladina v řece stoupla, nebyl brod hluboký; vojáci se brodili ve dvojicích nebo v trojicích vedle sebe a v nejhlubších místech jen mírně zdvihali pušky a brašny s náboji.

Když se přebrodilo dalších asi třicet až čtyřicet mužů, poručil jim major, aby zaujali jeho dosavadní obranné postavení pod velením kapitána, sám se pak se svou skupinou vydal vzhůru po strmém břehu a bez překážky vystoupil nahoru. Potom i se svou četou zmizel ostatním vojákům z očí. Ti už teď byli téměř všichni v říčním údolí a odtamtud nemohli rozeznat, co se děje na výšině před nimi. Na severním břehu zůstalo asi čtyřicet mužů, zbytek se brodil přes řeku.

Major se prodral na vysokém břehu poměrně hustým křovím, nanejvýš patnáct až dvacet metrů, když náhle za zády zaslechl tichý, zvláštní zvuk, znějící jako táhlý hvizd; vzápětí se však tento zvuk proměnil v divoký, pronikavý jekot, smíšený s výstřely a křikem.

Sana-mahonga na protějším, severním břehu vystihl správný okamžik. Vyrazil z lesa, z pobřežního křoví u řeky s trojnásobnou až čtyřnásobnou přesilou. Každý z jeho bojovníků si mezi vojáky ze severního břehu v klidu a pokoji vybral svůj cíl. Na nešťastné Američany se sneslo mračno šípů, a i když ze stovky vystřelených zasáhne jen deset, netrvá dlouho, než se k tětivám přiloží šíp další, luky se rychle zvednou, vystřelí podruhé a hned je možno chystat třetí šíp.

Zato když vypálí voják, musí nejprve otevřít váček s prachem, prach nacpat do hlavně zepředu, shora, upěchovat jej nabijákem, potom nabiják vytáhnout, zasunout do hlavně kulku, i ji upěchovat nabijákem a potom položit na pánvičku zápalku. Zatím Indián vystřelil už čtyřikrát až pětkrát, zatím se dávno přiblížil, vymrštil svůj vrhací nůž a máchl tomahavkem.

Američané sice všichni vypálili, ale v tom rozčilení šla většina kulek příliš vysoko. Na nové nabití nebyl čas, nasadili si tedy bodáky, jenže bodák tě neochrání před šípem, před vrhacím nožem ani před letící sekyrou!

Vojáci, kteří právě byli v řece, zaslechli střelbu, křik přepadených a řev Indiánů právě tak dobře, ba ještě líp než major van Horn nahoře na výšině. I oni se otočili a uviděli, jak se na ně hrnou rudoši. Přišlo to všechno tak náhle!

Ve svém strachu viděli třikrát víc Indiánů, než jich bylo doopravdy, tam na jižním břehu byl jejich major, tam byly sruby a v nich kamarádi, tam by se mohli ubránit. Ale tady — v řece?

Polovina z nich se tedy rychle drala proudem, pokoušeli se ve vodě běžet. Vždyť na druhé straně byl major, major jistě pomůže, volali a gestikulovali. Jiní si naopak uvědomili, že kamarádi jsou v nebezpečí, že jim je třeba pomoci. Všechny neochromil strach, jeden ze seržantů začal vydávat rozkazy, vraceli se tedy zpátky, na severní břeh.

Brod však nebyl tak široký, aby se v něm dalo pobíhat sem a tam. Někteří se dostali na hloubku, museli pak myslet na svůj vlastní život, museli náhle zápolit s řekou, s proudem, jen málokdo z nich dovedl plavat. Jiní však, ti nejklidnější, zdvihli pušky, ať stáli kde stáli, ať jim voda sahala po kolena nebo po pás, zacílili, vyhlédli si cíl, vypálili a hned znovu nabíjeli a chtěli vystřelit podruhé.

Teď to však vypuklo i za jejich zády, bojovalo se dole u řeky i nahoře na výšině, kde byl major. Dole číhal Stiatha, náčelník Vendatů (Angličané a Francouzi jim říkali Huróni), asi se sto padesáti muži. Bylo mu už šedesát let a vypadal na osmdesát, shrbený a šedovlasý, tvář měl plnou vrásek a napříč pravou lící se mu táhla široká jizva po seknutí šavlí, oči měl chladné a stejně šedivé jako vlasy. Vůči Dlouhým nožům pociťoval hlubokou a nesmiřitelnou nenávist.

Vypadal na osmdesát, sílu však měl jako padesátiletý muž, který se po celý věk živil jen lovem, rybolovem a nenávistí. Stiatha se nikdy nepouštěl do boje zblízka, věděl, že i kdyby se cítil sebemladší, proti dvacetiletému nebo třicetiletému bojovníku že by neměl šanci.

Jakmile však vypukla vřava na severním břehu, jakmile se vojáci ve vodě a na jižním břehu, kde stál i on, vztyčili, otočili se a zděšeně hleděli na urputný zápas, Stiatha se zdvihl z křoví a máchl zeširoka oběma pažemi směrem kupředu. Jeho bojovníci ihned nehlučně vyskočili, vyrazili válečný pokřik a pak se rozpoutal boj nožů a tomahavků proti bodákům a pažbám.

Stiatha běžel blíže k bojujícím, v ruce držel luk, na zápěstí levice mu visel toulec s šípy. Byl to nejlepší luk široko daleko na indiánském území, vždyť starý nelítostný vlk věděl, že se může více spolehnout na luk a šípy než na své svaly, na své pěsti a na svůj kyj.

Rozhlížel se kolem, přikrčen v křoví, pátral chladně a napjatě, a kdykoli zjistil, že se některý z jeho bojovníků octl v nebezpečí, pozdvihl luk, tětiva zadrnčela, šíp zasvištěl a ohrožovaný rudoch spatřil, jak jeho protivník padá. Vyrazil pak pronikavý vítězný výkřik, skalpovací výkřik, a zmocnil se své krvavé příšerné kořisti.

Šedovlasý rozezlený vlk znal však i jiný způsob, jak zasahovat do boje zblízka, který zuřil necelý tucet kroků před ním. Muži se tam vzájemně svírali holýma rukama, ranění, ležící už na zemi, se ještě vrhali na kolena protivníků, chytali je za kotníky, pokoušeli se pomáhat tísněným kamarádům vrhacími noži nebo jen pouhými kameny. Stiatha tomu nelítostnému zápolení chladnokrevně přihlížel. Zdržoval u sebe osm, deset, dvanáct svých bojovníků, a jestliže někde nemohl zasáhnout svým šípem, protože se tři nebo čtyři soupeři do sebe zahryzli tak, že nebylo možno zakročit zdálky, nebo jestliže se mezi něho a bojující dostala nějaká jiná skupina, pak vykřikl svým chraplavým hlasem, nepříliš zvučným, avšak pronikavým, vřeštivým, chřestivým tónem, zřetelně slyšitelným i za křiku, řevu, sténání a vítězného ryku. Tímto hlasem tedy zavolal jména dvou nebo tří bojovníků, kteří se krčili kolem něho a ani nedýchali, rukou ukázal na skupinu, kterou měl na mysli, a bojovníci se jako zlí psi vrhali do vřavy. Nestarali se o to, co se děje vlevo nebo vpravo, vrhali se společně na kohokoli, kdo ohrožoval jejich druha, kterého Stiatha zahlédl v nebezpečí, a takového nepřítele pak zabíjeli.

I teď nejen štval tu hrstku, kterou měl kolem sebe, stále znovu na důležitá místa zápasu, ale varoval i jiné, kteří si v tom zmatku v zápalu boje zapomněli krýt záda. Kovový, úplně klidný, chladný hlas pronikal všude, snad proto, že všechny ostatní zvuky byly vykřikovány se supěním, přeskakujícím hlasem, uštvaně. A tak vysílal ten vrásčitý, shrbený člověk, v němž jen zlé, chytré oči připomínaly živou bytost, své bojovníky hned sem, hned tam. Slovem nebo pokynem ruky je vrhal do vřavy a stahoval je zpátky, aby je vzápětí poštval jinam, zatímco běloši tloukli kolem sebe slepě, bez rozmyslu, zuřivě. A přece jen se i oni zvolna vzpamatovávali, sráželi se dohromady a kladli stále silnější odpor. I muži z brodu už drahnou dobu zasahovali do urputného boje. Kde zůstal major, uvažovali, kde vězí kamarádi z osady? Přece by se neschovávali za sruby. Ne, tohle se poručíku Pentsovi nepodobá, ne, jistě se tu co nevidět objeví a zasolí rudochům pořádnou salvou. A ten, který takhle uvažoval, provedl výpad bodákem. Tohle jsme se přece učili, pomyslel si, krýt se, sklonit pažbu, nový výpad, odskok, znovu kupředu a bodnout. Nu vida, ani bodák není tak špatná zbraň, stačil si ještě pomyslet, ale to už mu vězel Stiathův šíp v hrdle nebo v srdci. Matně ještě zaslechl, jak hrůzou křičí Bill Taylor, nebo to snad byl seržant O’Brien? A pak už neslyšel nic, docela nic, protože ani Vendat Stiatha nepotřeboval víc než jeden šíp…

Nahoře na výšině se major van Horn se svými muži ihned obrátil, když na severním břehu vypukla vřava. A protože stál na kraji srázu, viděl právě, jak se na jižním břehu vynořil z úkrytu Stiatha se svými bojovníky a jak zuřivým útokem napadli tuto část jeho oddílu. Tohle byl nový nepřítel, to nebyli ti protivníci z lesa. Byl to důkladně připravený přepad tady u brodu, zaútočili přece současně ze severního i z jižního břehu. Tohle všechno si major bleskově ujasnil. Teď šlo o to, přivést posilu. Už nezáleželo na tom, zda i sruby nahoře padly rudochům do rukou, nejdřív musí vysekat své lidi tam dole u řeky. Zahlédl přibíhat jednoho ze svých zvědů, teď se zastavil, strnul zděšením právě tak jako major. „Talbote!“ zavolal van Horn, „rychle, člověče, běžte ke srubům, přiveďte Pentse a jeho lidi!“ vykřikl, otočil se a rukou ukázal směrem k domům, v nichž přece odpočívalo přes dvacet mužů. Totiž — chtěl ukázat tím směrem, ale stačil vyrazit už jen výkřik a ucítil těžký úder do prsou. Stačil ještě zahlédnout hustý a široký řetěz Indiánů, jak se ženou od osady, zahlédl napřažené tomahavky a kyje, nože ve zdvižených pěstích. Zahlédl, jak jeden z rudochů se sevřenýma nohama skáče na záda vojákovi, který se už chystal seběhnout po svahu. Pak se sám zhroutil; ucítil nad sebou stín, asi jako když divoká kachna nejasně uvidí ještě máchnutí orlích perutí, když už se jí dravcovy spáry zaryly do těla. Zatímco ho už opouštěly síly, zahlédl pár temně planoucích očí, strašnou, hrozivou tvář nad sebou — a pak se kutálel po srázu dolů. A Tekumseh, který daleko předběhl své druhy a jako panter si vyhlédl velitele bílých, poslal vzápětí zvěda Talbota za jeho majorem do věčných lovišť.

Van Horn svou jednotku rozdělil, vyčlenil přední a zadní voj, a obě skupiny teď chyběly. Kromě toho při přechodu řeky rozdělil i jádro oddílu na čtyři čety, které si sotva mohly vzájemně přispěchat na pomoc. Tekumseh však ukryl sto padesát bojovníků pod Stiathovým velením na břehu, právě tolik si jich sám ponechal v těsné blízkosti — a oba jeho oddíly si mohly vzájemně pomáhat. A Sana-mahonga s houfem ne o mnoho menším čekal na druhé straně, na severním břehu. Ve chvíli, kdy vzplál boj, byl každý z indiánských oddílů téměř čtyřikrát silnější než oddíl nepřátel, třebaže ve skutečnosti bylo Indiánů jen dvakrát tolik co bělochů. Rudochy však vedl skutečný mistr, zatímco Američanům velel jen průměrný důstojník.

Bitka vypukla tak rychle, Šavan zaútočil se svými bojovníky, s narychlo sehnaným houfem Lenapů, Šavanů a Otavů, a zasáhl tak rázně, že když se teď přihnal bělošský zadní voj na druhý břeh řeky, důstojník, který mu velel, jediným pohledem poznal, že mu nezbývá nic jiného než obrátit se a dát se na útěk tak rychle, jak to jen bude možné. Držet se pohromadě a ujíždět, jen aby zachránili holé životy.

Spatřil ho však Sana-mahonga, jemuž darmo neříkali Pojídač kamenů, protože dovedl víc než louskat slunečnicová semínka a kouřit dýmku míru. Sana-mahonga se zatím už vypořádal se svými Američany, a tak teď svolával své lidi a chtěl zahájit pronásledování. Trvalo to však přece jen ještě chvíli, než se Vinebagové dokázali vzdálit z bojiště. Vždyť tam leželo všude plno kořisti, pušky, brašny s náboji, kožené opasky, váčky s prachem, nemluvě o podivných věcech, které mrtví nepřátelé nosili v kapsách. A pak — na druhé straně boj ještě neskončil. Vinebagové se připojovali, kdykoli se na jižním břehu ozval indiánský vítězný pokřik, jásali, kdykoli některý z bělochů padl, tančili a křičeli, posedlí vztekem, ukojenou pomstychtivostí a pocitem triumfu. A proto se nedokázali shromáždit tak rychle, jak by si to byl Pojídač kamenů přál.

A když se pak opravdu vydal na pronásledování, následovali ho jeho lidé jen neradi, třebaže je velmi pobízel. Vždyť zvítězili, přežili bitvu, tak proč se měli znovu vydávat do nebezpečí? Za sebou slyšeli vítězný pokřik svých bratrů, všechno je vábilo, aby se obrátili a začali oslavovat.

Američané však ujížděli, vždyť jim šlo o životy, o kůži na hlavách. Za soumraku se jim podařilo uniknout. Nastala noc a definitivně je zachránila před pronásledovateli. Kolem půlnoci spatřili před sebou Detroit. Stráže je vpustily do pevnosti. Hrobové ticho leželo nad zbytkem oddílu, když pochodoval po nádvoří před generálovým domem.

Nedostatečně oblečen, opřen o hůl, ozářen pochodněmi dvou strážců, stál starý Hull ve vratech svého domu. Pokoušel se salutovat, ale ruka se mu třásla.

Čtyřicet mužů zadního voje, dvacet zajatých ze skupiny, kterou major s poručíkem Pentsem poslal napřed do Brownstownu, a ještě asi dvacet dalších, kteří byli zajati přímo v boji, to bylo všechno, co zůstalo naživu z těch dvou set amerických vojáků, kteří toho rána opustili Detroit. Úplná katastrofa.

Maguaga

Daleko nepříjemnější však bylo, když si uvědomili, že Tekumseh obsadil všechny cesty vedoucí na jih a že se chystá zadržet všechny transporty. A tak byl Detroit, odkud mělo dobývání Kanady započít, za několik dní zcela odříznut od svého zázemí, byl obležen. Útočník se octl v kotli a kolem dokola se v lesích rojili bojovníci Horského lva.

Ještě k tomu dorazila před několika dny do Detroitu posádka z dobytého Mičili-makinaku. Kapitán Roberts se svým nepočetným oddílem, který měl nyní obsazeny dvě pevnosti (Oscodu poručil zničit), nebyl s to střežit si své zajatce; potřeboval volnost pohybu, a tak zajaté Američany propustil, když mu dali čestné slovo, že v této válce už nebudou bojovat proti Anglii, a poslal je do Detroitu. Příchod tohoto oddílu dopadl na Hulla jako těžká rána. Generál si totiž dovedl představit, jak ztráta Mičili-makinaku asi zapůsobí na rudochy.

A teď ještě zničení oddílu majora Horna!

Se škodolibým zadostiučiněním se Tekumseh druhého dne dověděl, že se Miči malsové stáhli z kanadského břehu řeky na americký a že v Sandwichi zanechali jen slabou četu a ta že se tam opevnila v jednom ze srubů.

Byl to rychlý úspěch po prvním vítězství. „Tohle je ovšem jen začátek, bratři!“ volal Šavan na válečné radě, k níž 8. srpna odpoledne svolal všechny náčelníky, kteří se zúčastnili bitvy u řeky Hurónů. „Však oni se vrátí, musí si přece proklestit cestu na jih, vždyť odtamtud dostávají maso, chleba i střelný prach. Porazíme je ještě jednou!“

A znovu zaduněly v lesích veliké bubny, kánoe s posly pluly po řekách sem a tam a tmavé sloupy kouřových signálů stoupaly z výšin. A všechny tyto prostředky oznamovaly jedinou zprávu: „Všem, kteří uzvednou zbraň, všem, kteří nosí pušky, luky, šípy a tomahavky, všem bojovníkům z řad Manitouových dětí: Dostavte se ihned k řece Hurónů! Sem, bratři! Spojte se! Neváhejte, protože je naléhavý důvod ke spěchu! Přineste s sebou zmužilá srdce a ostré zbraně, Horský lev vás volá do boje!“

Celou zemí se šířila zvěst o Tekumsehově vítězství a Šavan se postaral o to, aby se roznesla i zpráva o Hullově ústupu na americký břeh: Sloupy dýmu měly tu výhodu, že je bylo možno sledovat na míle daleko, a kamkoli pak dorazili Tekumsehovi poslové, všude už zastihli muže uprostřed příprav na válečné tažení, nebo se s nimi dokonce už setkávali cestou. Tekumseh kolem sebe shromáždil všechny tyto jednotlivce i menší skupiny, očekával totiž, že se Dlouhé nože znovu pokusí o průlom, tentokrát se silnějším oddílem. A když pak do jeho tábora u řeky dorazily první větší indiánské houfy, mohl se jim už pochlubit dalším vítězstvím. Některý z odvážných traperů doručil zřejmě za noci v kánoi zprávu majora van Horna posádce ve Frenchtownu u řeky Raisinu a odtamtud pak vyrazil do Detroitu transport s nepříliš silným ozbrojeným doprovodem. Tekumsehovi zvědové, kteří dodávali Američanům ve Frenchtownu klamné zprávy, ohlásili svému náčelníkovi přesný termín odchodu transportu, trasu jeho pochodu i sílu doprovodného mužstva. Dvaadvacet vozů plně naložených válečným materiálem, potravinami a zásobami všeho druhu, na které v Detroitu naléhavě čekali a které se ovšem také znamenitě hodily bojovníkům u řeky Hurónů, to všechno padlo do indiánských rukou. Tekumseh mohl rozdílet bohatou kořist dřív, než boj vůbec vzplál.

„Ve městě Dlouhých nožů nás však čeká mnohem větší kořist. Zmocníme se jí stejně jako v Mičili-makinaku!“ volal, znovu a znovu to opakoval a cítil, jak jeho bojovníci postupně zapomínají na Ten-skva-ta-vu a na porážku u řeky Tippecanoe. Poznal, že už nemyslí na podvod, kterého se na nich spolu se svým bratrem kdysi dopustil.

Zajatce a raněné z bitvy odeslal Tekumseh do Fort Maldenu, poslal za nimi doprovodný oddíl transportu i všechny listiny, které se našly ve vozech. V pevnosti se pak angličtí důstojníci skláněli nad depešemi, které washingtonské ministerstvo války posílalo Hullovi, nad zprávami o přicházejících posilách, nad plány vrchního velitelství, které rozhodně nebyly určeny pro oči Angličanů. Ve Fort Maldenu se opravdu tuze radovali.

Šavan však žádal, aby mu poslali na pomoc stovku Kana

ďanů, očekával totiž nový americký útok. Podplukovník George je ihned vypravil po řece, večer však musel vyslechnout rozhořčené výtky z úst plukovníka Proctora. Ten se právě vrátil z průzkumné výpravy a teď vysvětloval Georgeovi, že přece jde o to, aby úspěch měli Angličané, a ne rudoši, že se tenhle Tekumseh po každém vítězství stává ještě chvástavějším, domýšlivějším a náročnějším a že už teď to s ním málem není k vydržení. George byl až dosud přesvědčen, že jde o to, jak vyhrát válku, a ne o vyvolávání sporů mezi spojenci. A také své mínění pověděl hezky nahlas. Potom se ovšem ozvaly nové výtky, nové spory a mrzutosti. Plukovník Proctor, místo aby postupoval směrem na Sandwich a aby přímo ohrozil Detroit, trčel v Maldenu a čekal na další posily. A přitom řeku měli Britové pod kontrolou. Proti nově přibylým válečným škunerům a brigám nemohli totiž Američané vyslat žádné loďstvo, takže se mohl kdykoli už v zárodku zmařit každý jejich pokus o přechod řeky.

Stovka Kanaďanů však zatím už dorazila k Tekumsehovi. Vedl je zdatný důstojník jménem Macdonell a s ním se Tekumseh snadno dohodl.

Když potom po třech dnech přitáhl oddíl Dlouhých nožů o síle šesti set mužů pod velením plukovníka Casse, viděli Američané, že cesta je zatarasena osekanými větvemi a pokácenými stromy, do jejichž korun byly vpleteny trnité haluze, takže překážky byly opravdu neproniknutelné. Suše, klidně práskaly pušky kanadských střelců a svištěly šípy rudochů. Tekumseh nechával Dlouhé nože útočit a znovu a znovu je odrážel. Po boku každého z Kanaďanů leželo pět Indiánů, a kdykoli běloch vypálil a musel ztrácet čas novým nabíjením, číhali rudoši se svými luky v křoví, za pokácenými kmeny, za záseky, a nabíjejícího střelce kryli. Šavan si však přál, aby si jeho Indiáni zvykli i na frontální útok bílých oddílů. Svým lvím hlasem okřikl ty příliš odvážné bojovníky, kteří se užuž chystali opustit obrannou linii a vyrazit k protiútoku, a zahnal je zpátky do krytů. Během celé bitvy se všude rozléhala jeho hněvivá, burcující, strhující slova. Doprovázel jimi každý smrtelný výkřik některého z Američanů, každé zavrávorání zasaženého nepřítele stíhal sžíravým výsměchem. Jeho nenávist, zuřivá zloba, pocit triumfu z jistého vítězství, to všechno působilo, že se Tekumseh zapomínal a volil slova podle vkusu svých bojovníků.

„Podívejte se na Dlouhé nože! Samy nám přinášejí své skalpy, ani si pro ně nemusíme chodit. Přicházejí k nám tak blízko, abychom je mohli pobíjet i vrhacími noži! Oho! Hleďme — utíkají tak rychle jako vítr nad vlnami. Střílejte! Střílejte! Ať máme v příští bitvě méně práce. Tohle byla výtečná rána, to je lenapský šíp. Díky, Lenapové, nikdo neumí střílet z luku líp než vy, každý váš šíp vniká do srdcí Dlouhých nožů…“

A tak se rozléhal, hřměl, burácel Šavanův hlas, zněl všude tam, kde zuřil boj na život a na smrt. Tekumseh pobíhal za vlastní linií sem a tam, byl neúnavný, nikterak se nešetřil, a kdykoli pozdvihl luk, vždycky zůstal některý z nepřátel ležet mrtev před zásekem. Za ním v patách se jako stín držel jeho syn Puchte-thai, nabíjel otci pušku, podával mu ji a náčelník se vrhal k zemi, vysouval hlaveň mezi větvemi, zamířil a podal hned pušku zpátky svému synovi.

Rudoši křičeli a sténali vzrušením, vedli dlouhé monology, hlasitě odpovídali šavanskému náčelníkovi a čas od času se rozléhal lesem divoký smích ukojené pomstychtivosti, hlučný jako rachot pušek, horký, vzrušený, hrozivý smích, který chvílemi přecházel v divoký řev, když jednotlivé kmeny vyrážely svůj válečný pokřik.

Když konečně udělal plukovník Cass to, co udělat musel, když se pokusil o obchvat, narazil jeho oddíl na Stiathu. Ten s vybranými bojovníky kryl levé křídlo a měl co dělat, aby udržel své lidi, jimž stále znovu a znovu doléhal z bojiště k sluchu hluk boje, výstřely, divoká směsice křiku, smíchu a pohrdavého volání. Teď se konečně s pokřikem, kterým se uvolnilo nesnesitelné tíživé napětí, vrhli na blížícího se nepřítele. A třebaže je chtěl ten chytrý, chladnokrevný lišák Stiatha zadržet, vběhli Američanům přímo do rány. Rudoši měli rázem citelné ztráty, nastal zmatek, rozlehl se úzkostný křik. V té chvíli nasadili Američané bodáky, lesem se ozvalo hrčivé hurrá, Indiáni nevydrželi pohled na blížící se les kovových hrotů, zakolísali, uhnuli, dávali se na útěk. Ani chladný chřestivý hlas vendatského náčelníka nic nepomohl, jeho bojovníci ustupovali a on musel za nimi, nechtěl-li padnout do rukou Dlouhých nožů.

Vtom náhle zahřměl pod korunami stromů Tekumsehův bas a Šavan pěstí srazil k zemi několik prchajících, když se nechtěli zastavit. Jednomu z nich, který náčelníka nepoznal a ve strachu proti němu dokonce s křikem obrátil zbraň, vyrazil Tekumseh tomahavkem nůž z ruky. Stáhl dva tři tucty mužů z fronty, ti sem přiběhli za ním, vrhli se k zemi a strhli ustupující k tomu, aby vytvořili společnou obrannou linii. Tekumsehův hlas burácel a vysmíval se. Indiáni se vzchopili, našli si rychle nějaký kryt, zasvištěly šípy a zadrnčely tětivy, Stiathův chraplavý, klidný hlas se znovu rozléhal kolem, nebylo v něm ani stopy po nějaké úzkosti, zněl teď jen trochu tvrději, zastřen nenávistí, chvěl se jako blýskavá čepel nad hlavami Zrozenců země. Ten hlas dodával odvahu, vnikal do srdcí, rozpaloval je, vybičovával. A k němu se pojil i hluboký, zvučný Tekumsehův bas jako rachot hromu, jako by promlouval sám velký Nanabozho. Stříleli, znovu zamířili, ruce už měli klidné, oči jasné. A nepřítel se zarazil, couvl, jeho ztráty byly po téhle rychlopalbě příliš veliké.

Šavanův hlas teď zazněl ještě silněji, ještě hrozivěji, i Stiatha se k němu připojil a za chvíli se v rudošských řadách znovu rozlehl chraplavý smích vyvolaný opojením z dosaženého vítězství. Běloši se obrátili na útěk a Stiatha za nimi chladnokrevně vysílal své bojovníky, běžel s nimi, střílel, pobízel rudochy do boje a v žilách Vendatů se znovu rozproudila bojovná krev jejich plemene. Byli přece příbuzní Irokézů a jako kdysi irokézští bojovníci vnikali teď i Vendati jako vlci do chumlu prchajících bělochů.

Nyní však zaútočili Američané také zepředu, proti hlavní obranné linii. Pochopili, co se stalo na křídle rudochů, chtěli nějak zasáhnout, ale rozhodli se k tomu o několik minut později, než bylo zapotřebí. Zavřeštěly trubky, zavířily bubny, běloši se zvedli, zformovali své řady, semkli se. Běloši přicházeli, přibližovali se i sem, i tady nasadili ty své dlouhé nože na hlavně pušek, země jim duněla pod nohama, byli sice ještě daleko, ale blížili se nezadržitelně.

Tu a tam třeskla puška některého z Kanaďanů, ale právě Kanaďané první zakolísali, plazili se zpátky, rozběhli se dozadu; i tady se Indiánů zmocnila panika. Žádný indiánský oddíl ještě nezažil útok na bodáky, a teď se rozvlnila celá fronta před tímto strništěm naježených ocelových hrotů.

Šavan však už byl znovu na svém stanovišti. Teď skočil do první linie, vztyčil se pod stromy, odmítl se krýt, napínal tětivu luku a střílel, volal jmény jednotlivé náčelníky, volal i Kanaďany, a přitom střílel, bez přestání střílel.

Vedle něho se náhle objevil útlý, chvějící se, štíhlý malý muž, téměř ještě chlapec. Byl to Puchte-thai, Tekumsehův syn, a zdvihl luk po vzoru Horského lva. Nikdo nemohl nahlédnout do jeho srdce, nikdo netušil, jak to srdce buší a svírá se, jak ho strach drží ve svých spárech, nikdo si v těchto vzrušených chvílích nevšiml, jak se chlapcův luk kymácí, jak se mládenec celý třese. Avšak i kdyby to byli postřehli, bylo by to připadalo těmto ostříleným lovcům ještě obdivuhodnější.

Puchte-thai přemohl svou slabost, s chvějícími se rty stál vedle svého otce, volně pod prastarými korunami stromů této země, která byla i jeho vlastí a kterou i on teď bránil.

Když to muži zpozorovali, všechny je to strhlo. Mohutný Horský lev, bojovník a vítěz z mnoha bitev, a jeho mladičký syn — to vyburcovalo všechny náčelníky. Modrý kabát, šedovlasý, horkokrevný, jako vždy rychle vznětlivý, stanul Tekumsehovi po boku a do práce se dal i jeho luk; Sana-mahonga křičel a vstoje střílel jako Modrý kabát a Puchte-thai, a stejně si počínali i Kiva a Kiva-guškum, přidávalo se jich stále víc, zdvihla se celá masa rudochů, stržených tímto příkladem, odhodlaně se postavila proti všem nepřátelům a šípy zasvištěly. Indiáni měli toulce připevněny na zápěstí nebo u opasku anebo prostě vysypali šípy do mechu před sebou, stáli nebo klečeli, zdvihali luky, mířili, stříleli. Vytahovali další šípy z toulců nebo je sbírali ze země, stříleli a stříleli a viděli, jak Dlouhé nože padají, jak se kácejí, viděli, jak šípy způsobují v řadách nenáviděných nepřátel stále širší mezery. Slyšeli jejich křik, jejich sténání, teď už se Miči malsové octli docela blízko, ovšem bylo jich mnohem méně. Ještě ze vzdálenosti deseti až osmi metrů zdvihali rudoši luky, napínali tětivy, až se hroty šípů posouvaly téměř k vrcholům oblouků, a s nenávistnými výkřiky vysílali opeřené střely do hrudí bílých ďáblů. Na tuto vzdálenost musel zasáhnout každý šíp. Indiáni získali převahu a obě první řady útočníků se zhroutily v tomto posledním dešti střel, jako kdyby je skosil. Každý z vojáků byl nejméně dvakrát smrtelně raněn do prsou. Pak se vzchopili i Kanaďané, i oni vstali, i oni začali střílet, pod korunami stromů třeskla salva, oheň z pušek šlehl útočníkům téměř do tváří. Jejich poslední řady slyšely, cítily, viděly, jak se znenadání vojáci v čele oddílu válejí v trávě — a více už Američané nevydrželi. Zarazili se, někteří se dali na útěk, řada bodáků se rozvlnila, náhle se všichni obrátili, vrhli se zpátky, prchali — byl to zmatený útěk v hrůze a panice…!

A znovu zaburácel Tekumsehův hromový hlas. Rudoši se totiž chystali vyrazit k pronásledování a jen Tekumseh zpozoroval druhý sled, který se blížil s nabitými puškami těsně za sledem prvním a byl by pronásledovatele jistě uvítal mohutnou salvou. Američané nechali prchající proběhnout kolem sebe, zazněly polnice, řízný, chladnokrevný hlas udílel povely. Byl to plukovník Cass, klidný, rozvážný, jemu by bylo přišlo vhod, kdyby teď Indiáni zaútočili.

Tekumsehův hlas jim však přimrazil nohy, už i oni spatřili druhý sled Dlouhých nožů, řady bez mezer, těsně semknuté, připravené k útoku, k palbě. A lovecký instinkt přiměl rudochy k tomu, aby se bleskurychle vrhli k zemi, do trávy, za trnité záseky, do krytů. Ještě před několika vteřinami tu stály jasně viditelné stovky rudošských bojovníků, a náhle všichni zmizeli jako přelud, jen letní vítr vál zeleným lesem, v něm bzučel jen hmyz a nad vysokými stébly trav se třepetaly vážky.

Plukovník Cass nedal povel k palbě. Poznal, že má proti sobě přesilu, vycítil, že Indiány řídí geniální vůdce, právě se přesvědčil o odvaze protivníka. A tak zůstal tam, kde právě byl, nepokračoval v útoku, vyčkával. Šlo teď o to, aby se prchající zastavili a znovu uspořádali. Četným raněným, kteří sténali v předpolí, bylo třeba pomoci. Musí se pokusit zachránit je za soumraku, přenést je dozadu. Ale dříve, než se zešeří, muselo se něco podniknout proti rudochům; ti přece byli zvyklí na boj v přítmí, a dokonce jej vyhledávali. Musel se včas zahájit ústup, než bude pozdě. Cass poznal, že se na průlom směrem na jih nedá vůbec pomýšlet Vždyť i kdyby se mu proti všemu očekávání takový průlom přece jen podařil a kdyby přinutil nepřátele ustoupit, měl by pak na dalším pochodu — a musel přece postupovat stále dál — měl by pak rudochy bez ustání v týlu i po obou stranách.

A jeho cíl — Frenchtown — byl tak daleko! Než by tam dorazil, přišel by o celý svůj oddíl. Vždyť už jen do této chvíle se jeho stav zmenšil nejméně o třetinu. A tak se plukovník Cass rozhodl k ústupu do Detroitu.

Kolem poledne boj začal, k večeru stále polevoval, nepřátelé zalehli a hlídali jeden druhého, jen tu a tam třeskl občas výstřel. Pod ochranou dvou trnitých záseků, které pozdě odpoledne Američané posunuli kupředu, se ranění odplazili zpátky a pak se Miči malsové odpoutali od nepřítele.

Takový byl průběh bitvy u Maguagy dne 8. srpna tohoto horkého léta.

Tekumseh nechal nepřítele odtáhnout. Dosažený úspěch mu stačil. Zabránil také svým bojovníkům v tom, aby zabíjeli a skalpovali raněné v předpolí. To by se bývalo jistě snadno podařilo u těch zajatců, kteří se zhroutili těsně před záseky. Musel téměř užít násilí, musel použít veškeré síly své osobnosti, ale přece jen to nakonec prosadil. Šavan totiž válčil jen proti bojeschopným mužům, a choval se tedy lidštěji, než se kdy chovali bílí nepřátelé nejen vůči rudochům, ale často i vůči příslušníkům svého vlastního plemene. To se v téhle válce pak ukázalo ještě častokrát.

Cass zamířil k břehům řeky Detroitu a raněné poručil dopravit v člunech do pevnosti, aby jim ušetřil utrpení. Tyto raněné však pochytali stále bdělí Indiáni, kteří se ve svých kánoích z kůry v celých tlupách hemžili po řece. Ale žádný z raněných neutrpěl příkoří. Když se Savan o tomto úlovku dověděl, dal zajatce odvézt do Fort Maldenu k Angličanům. On sám pak přemístil celou svou armádu blíže k městu.

Tekumseh poručil sloupat kůru z jilmů

Generál Hull zatím seděl uvnitř pevnosti Detroitu, nepostupoval ani necouval, držel se řeky, vydával výzvy k obyvatelstvu a v nich hrozil, že dá zastřelit každého britského vojáka, kterého zajme po boku Indiánů.

Ztrácel jen čas, pan generál Hull, protože ze severu sem proudilo stále více Indiánů, jednotlivců i celých oddílů — a to se pořád ještě nepohnuli ani Čipevajové, ani Dakotové.

Z východu se blížil anglický generál Brock. Fronta, kterou měl Brock hájit, měřila devět set kilometrů. Zpočátku se ovšem nepřátelské útoky daly očekávat jen na obou koncích této linie, na západním břehu jezera Erie a na východním břehu jezera Ontaria, a snad i na středním úseku, tam, kde řeka Niagara spojuje jezero Erie s jezerem Ontariem. Na všech těchto úsecích by musel být Brock osobně přítomen. Kromě toho měl celkem jen čtyři tisíce pět set mužů pravidelné armády a z nich byly k dispozici nanejvýš tři tisíce. Zbytek tvořil totiž stálé posádky asi osmi pohraničních pevností, tyto vojáky nemohl tedy posílat na bojiště.

Brock nemohl tušit, že americký ministr války prohlásil v Kongresu: „Můžeme obsadit Kanadu, a přitom tam nemusíme vyslat ani jediného vojáka. Stačí vypravit do téhle provincie jen pár důstojníků, a obyvatelstvo se samo shromáždí pod naší vlajkou, protože svou dosavadní vládu nenávidí.“ A jeden z poslanců řekl: „Je naprosto nesmyslné počítat s tím, že by se naše akce proti Kanadě neměla setkat s úspěchem. Budeme mít tuhle zemi ve své moci stejně, jako Británie ovládá moře. Musíme Angličanům Kanadu vyrvat. Nechci slyšet ani slovo o míru, dokud jsme nedosáhli tohoto cíle.“1*

Ne, to opravdu nemohl Brock vědět, že se ve Washingtonu pronášejí takovéhle řeči; věděl však, že si něco podobného myslí téměř všude v celých Spojených státech. Dokonce ani v Quebeku a v Montrealu si nebyli tak docela jisti, jak by se obyvatelstvo zachovalo. Vždyť Spojené státy uzavřely spojenectví s Napoleonem, tedy s Francií, a většinu obyvatel Kanady tvořili právě Francouzi, jejichž předkové se sem přistěhovali v dobách, kdy tato země byla ještě francouzská.

A s tím právě ve Washingtonu počítali. Na to se spoléhal i Hull, který v jedné své výzvě ze Sandwiche prohlašoval, že Kanada je od Anglie oddělena obrovským oceánem i neproniknutelnou divočinou, že tedy patří k Americe, a ne k cizímu světadílu. Prohlašoval, že přišel Kanaďany osvobodit od tyranie a útlaku a že je chce znovu zařadit mezi důstojné, svobodné občany.

Tohle vykládal Francouzům, které Američané bezdůvodně a bezohledně vyhnali ze sídlišť u Mississippi, a Angličanům, kteří po válkách za nezávislost museli za to, že zachovali věrnost anglickému králi, ze Spojených států uprchnout. Hull se bláhově domníval, že jedná moudře. Ve skutečnosti však toto jeho hloupé bombastické provolání jen vydráždilo Kanaďany k rozhořčenému odporu a k jízlivému posměchu — vždyť vlastně k utrpěnému bezpráví přidávalo ještě urážky.

Hned vzápětí po vyhlášení války svolal Brock mimořádné zasedání hornokanadských poslanců.

Potom dal rozkaz, aby se nalodilo dvě stě vojáků, spolu s nimi opustil své malé hlavní město York a plavil se do Newarku, vesnice ležící při ústí Niagary do Ontaria. Měl v úmyslu zaútočit na americkou pevnost Fort Niagara na protilehlém břehu, avšak v sousední anglické pevnůstce Fort George se dověděl o Hullově postupu a o jeho provolání ke Kanaďanům. Odpověděl na tuto výzvu stejně květnatě, ale usoudil, že mnohem účinnější odpovědí bude, když vydá rozkaz vojákům, aby se neprodleně vydali na pochod k Detroitu. Sám se vrátil do Yorku, promarnil deset drahocenných dní, když se dohadoval s poslanci, nakonec mu však přece jen povolili úvěry, schválili jeho opatření a vydali výzvu k obyvatelům, aby se dobrovolně hlásili do armády a aby šli bránit vlast. (Pánové ve Washingtonu se důkladně přepočítali, v Kanadě se totiž přihlásilo mnohem víc dobrovolníků, než kolik jich mohla armáda zpočátku přijmout a vyzbrojit.)

Přímo ze závěrečného zasedání poslanecké sněmovny se generál odebral na loď. Přeplavil se přes jihozápadní zátoku Ontaria, pochodoval na druhou stranu, k jezeru Erie, nalodil čtyřicet vojáků ze svého pluku a dvě stě příslušníků dobrovolné milice na plachetní čluny a za větru a deště se plavil podél severního pobřeží. Za pět dní přistál ve Fort Maldenu, poslal čluny hned zpátky, aby přivezly další posily, protože více lidí se na paluby téhle flotily nevešlo, a vypochodoval proti proudu řeky Detroitu k Sandwichi; ten však Američané hned při prvních zprávách o tom, že se Brock blíží, zcela vyklidili.

V Sandwichi očekával anglického generála Tekumseh, hrdý, šťastný z pocitu své moci a ze vzpomínek na dosažené vítězství, obklopen četnými náčelníky. Byl tu Vinebag Sana-mahonga, jehož jméno značí Pojídač kamenů, bratři Kiva a Kiva-guškum z kmene Otavů; byl tu starý neohrožený a lišácký Vendat Stiatha, shrbený, vrásčitý a chladný jako vždy; Černý pták z kmene Potavatomiů a vedle něho Šavan Modrý kabát, šedovlasý, ale stále ještě rovný, snadno vznětlivý jako v dřívějších letech, hned podrážděný a hned zase skleslý — za ta léta se nezměnil ani k lepšímu, ani k horšímu, jen jeho vztah k Tekumsehovi byl teď jiný. Modrý kabát se stal Tekumsehovým stoupencem, třebaže Tekumseh byl o mnoho let mladší než on.

Brock spatřil náčelníky stát u vstupu do zpola rozstřílené osady, když do ní vjížděl na koni v čele svého vojska. Seskočil z koně, hledal a našel Tekumseha, přistoupil k němu, přitiskl si jej na prsa, objal ho, stiskl mu ruku a tiskl ji stále znovu. Zavolal tlumočníka a před tváří Tekumsehových indiánských bratří mu děkoval za udělené dobré rady, které se všechny osvědčily, za odvážné činy a moudré jednání, které mělo takový úspěch, i za jeho velkomyslné, šlechetné, vpravdě lidské zacházení se všemi zajatými.

„Anglický král chce všem bílým mužům i všem Manitouovým synům, celému světu dokázat, jak tě má rád, můj bratře Tekumsehu, a jak si tě váží. A aby ukázal, že v očích a srdcích Inglismanů se muži s hnědou pletí těší stejné úctě jako běloši, jmenoval tě generálem. Od dnešního dne nejsi mým bratrem jen v mém srdci, ale i hodností a oblečením.“

Brock poručil, aby tlumočník přeložil jeho slova ostatním náčelníkům, a tato slova skutečně na Indiány hluboce zapůsobila. Cítili, že se všichni nějak podílejí na této poctě prokázané člověku jejich krve. A právě toho si přál generál dosáhnout. Neušlo mu však ani, že se na Šavana tu a tam upírají i žárlivé a závistivé oči.

„A nyní společně, Inglismani i Metoktheniakové2*, dobudeme Detroit a zaženeme Miči malsy za Ohio. Je čas k poradě, nesmíme promeškat ani okamžik!“

Brock od svého odjezdu z Yorku neztratil ani hodinu zbytečným odpočinkem. Zatímco teď jeho oddíly zaujímaly svá postavení, zatímco dělostřelci upravovali stanoviště těžké baterie a zatímco na ochranu malé armády na hladině řeky, široké tady téměř 800 metrů, křižovaly britské škunery vyzbrojené děly, tedy zatímco probíhaly všechny tyto přípravy k útoku nebo k obraně, poslouchal generál Brock vylíčení situace.

Proctor se vyjadřoval stručně, neměl mnoho zpráv. Řekl, že se mu i s nepočetnými silami podařilo držet tady u řeky Hulla tak dlouho, dokud nedorazil generál s posilami. To pokládal za nejzávažnější úspěch tohoto týdne.

Tekumseh byl stejně stručný.

„Sebrali jsme Dlouhým nožům Mičili-makinak a Oscodu. U řeky Hurónů zabili nebo zajali moji bojovníci sto osmdesát Miči malsů. U Maguagy jsme zahnali na útěk šest set Dlouhých nožů. Jen Detroit patří ještě Američanům, jinak celé území ovládáme my.“

Brock chtěl slyšet návrhy, co by se mělo teď podniknout. Znovu se ujal slova Proctor jako první. Mínil, že Hull je stále ještě příliš silný, že má velikou početní převahu, že by tedy bylo nejlépe uzavírat mu i nadále všechny přísunové cesty a vyčkávat, dokud se sám nevzdá. I když to může trvat ještě řadu týdnů, je to prý přece jen nejjistější cesta k úspěchu.

Když Proctor mluvil, sledoval Brock se skrývaným úsměvem výraz hlubokého pohrdání na Tekumsehově tváři.

„Měl byste pravdu, plukovníku Proctore, kdyby se generál Dearborn na březích Niagary a u řeky sv. Vavřince ani nepohnul a kdyby… nejprve však bych chtěl slyšet radu z úst generála Tekumseha.“

Šavan vstal. Měl na sobě prostý oděv svého lidu, kožené legginy, kožené mokasíny, za opaskem z bobří kůže tomahavk a nůž, toulec se šípy měl zavěšen na řemeni přes rameno, v levici svíral silný luk, jaký zhotovovali bojovníci lesních kmenů. Trup měl nahý. Prapodivný generál, pomyslil si Brock a znovu se usmál, jako by tušil, co přijde.

„Poruč svým vojákům, aby překročili řeku, ať zahřímají děla, a společně napadněme město, bratře generále!“

Šavan mluvil svou rodnou řečí, tlumočník překládal jeho slova právě tak, jako předtím vysvětloval Proctorova slova náčelníkům. Brock si všiml, že se na větrem a deštěm ošlehaných tvářích náčelníků objevil souhlas.

Po Tekumsehovi povstal Vendat Stiatha a řekl:

„Mé vlasy jsou šedivé a má tvář je stará, ale mé srdce hovoří přesně to, co vyslovil Horský lev. Nech nás zaútočit a bojovat!“ Vysoko vyzdvihl svůj luk. „Jedenáct Miči malsů zahubila v posledních dnech tato zbraň. Prahne po dalších mrtvých, protože má nenávist je obrovská, a ještě zdaleka nebyli pomstěni všichni zavraždění příslušníci mého národa.“

Z celé bytosti šedovlasého starce vyzařovalo strašné, divoké odhodlání, hlas měl silný a zvučný, a když skončil, vyrazil přes hlavy Angličanů pronikavý, děsivý válečný pokřik Vendatů, pokřik, který užívali na válečných výpravách také Irokézové a který sám rozechvíval strachem i odvážné muže. Vždyť kdekoli se ozval, tam to páchlo krví a dýmem požárů.

Brock vstal.

„I já se kloním k názoru, že bychom měli zaútočit a bojovat. Nejprve však musíme prozkoumat místa, kam chceme vstoupit. Nebo snad Tekumseh ví, jak to vypadá na protějším břehu?“ A ukázal za lesknoucí se vodní plochu, nad níž poletovala hejna racků, jako by ve větru vířily velké sněhové vločky.

A pak došlo ke scéně, která všechny přítomné důstojníky, Brocka nevyjímaje, naplnila podivem a úžasem, a proto se o ní stále znovu a znovu vyprávělo. Nikdo by byl totiž od Indiána něco podobného nečekal.

Tekumseh poručil, aby z nedaleko stojícího jilmu sloupli široký pruh kůry, rozprostřel kůru na zemi, v rozích ji zatížil a hrotem nože pak kreslil na tmavý povrch tohoto podivného kreslicího materiálu bílé linie, čáry a body, plán příštího bojiště. „Tohle je řeka, toto je jezero St. Clair, tady leží město. Tuhle je Sandwich, tady Fort Malden. Toto je řeka Hurónů, tohle řeka Bříz, toto řeka Rychlé vody. Od ní je to až do Detroitu šest mil podle vašeho počítání. V těchto místech je pevná půda, tady na západě jsou velké bažiny, žádný z Miči malsů na ně nemůže vkročit, nemohou je ani obejít. Na východě je řeka. Odtamtud musíme zaútočit…“

A tak pokračoval, ukazoval na mapě, kde je les tak řídký, že se tam dá použít i jízdy, kde zas je tak hustý podrost, že se tam dají vyslat jen Indiáni, protože ti dokážou bojovat jednotlivě i v malých oddílech, že se tam však nemohou umístit sevřené anglické jednotky. Pod jeho silnou a obratnou rukou vyrůstal obraz celé krajiny tam za řekou.

Pracoval zvolna a s rozmyslem, chvílemi přestával, uvažoval a propočítával, protože nebylo přece možné zakreslovat později do mapy nějaké opravy. Nekreslil přece na bizoní kůži jako ve městě Ten-skva-ta-va, protože tu teď neměl po ruce dřevěné uhlíky, ale i tak si dovedl poradit. Zacházel do podrobností, na nic nezapomínal, už dlouho Brock i lidé z jeho doprovodu seděli kolem této mapy, důstojníci se nad ní skláněli a zírali na linie, na čáry, kruhy a body, na drobné kamínky, kterými Šavan ilustroval své výklady. Brock a jeho důstojníci kladli otázky a Šavan odpovídal bez zaváhání, udával vzdálenosti, určoval utváření terénu, upozorňoval na překážky v pochodu a jeho výklady nebraly konce.

Posléze Brock vstal a protáhl se, protože byl celý zkroucený od toho klečení a ohýbání, potom přistoupil k Šavanovi a podával mu ruku:

„Dobrá, náčelníku; dobrá, generále. Uposlechneme tvé rady a zaútočíme. I moje srdce touží po vítězství, a ne po tom, abychom uzavřeli krtka v jeho díře.“

Tekumseh už znal zvyky bílých mužů. Chopil se podávané ruky a stiskl ji. Pak se obrátil ke svým náčelníkům:

„Je rozhodnuto. Budeme bojovat. Kéž Nanabozho dá, aby náš nepřítel spal dlouhým a hlubokým spánkem!“

Konečně, konečně boj…!

16. srpna časně zrána překročil Brock se sedmi sty muži řeku. Nad hladinou ležela mlha, ranní šero se dosud nerozjasnilo. Američané v Detroitu nic nezpozorovali. Před čtyřmi dny opustil město oddíl o síle čtyř set mužů, znovu pod velením téhož plukovníka Casse, který byl odražen u Maguagy. Měl se pokusit navázat spojení s jihem oklikou. Tekumseh je nechal projít, vždyť teď, když se chystal útok na Detroit, bylo velmi vítané, že Hull drobí své síly.

Proctor až doposledka vystupoval proti tomuto prý příliš odvážnému, nedomyšlenému, pošetilému plánu. Uváděl, že Hull má stále ještě přes dva tisíce mužů, že je v krytu za pevnostními valy, že má k dispozici celé své dělostřelectvo, zatímco Brock si mohl přivézt jen několik lehkých kusů. Generál ho však neposlouchal, jeho rozhodnutí bylo pevné.

Angličané zůstali poblíž řeky. Brock tam povolal celou svou flotilu, i baterie těžkých děl ze Sandwiche dostala rozkaz, aby zasáhla do boje a aby byla připravena i na to, že při neúspěchu bude muset palbou krýt ústup vojáků přes řeku. Brock soudil, že se zajistil dostatečně.

Tekumseh se svými Indiány zaujal postavení na levém křídle. Vyslal asi tři sta bojovníků pod velením Sana-mahongy hluboko do vnitrozemí, aby se zabezpečil proti překvapivému útoku plukovníka Casse, kdyby se snad se svými vojáky předčasně vrátil.

Právě skončili se zaujímáním výchozích pozic, když Brock obdržel zprávu, že se v týlu jeho armády objevila americká jízda. Tekumseh radil okamžitě zahájit útok na Detroit a proti nebezpečí v týlu nasadit Sana-mahongu. Brock svolil, stržen Šavanovým fanatickým odhodláním, Sana-mahonga dostal nové pokyny a oba generálové, rudoch i běloch, vyrazili proti Detroitu. Byl chladný srpnový den, zatím ještě ráno. Koho uzří večer jako vítěze?

Tekumseh si tuto otázku vůbec nepřipouštěl. Byl odhodlán dobýt město, i kdyby ho Angličané nechali na holičkách. Toho se však dnes obávat nemusel. Dokud bude generál Brock naživu, nebude Tekumseh nikdy sám.

Třepotavý zvuk polnic se rozléhal pod korunami stromů, temně zavířily bubny, zněl dusot mnoha nohou, ozývaly se rozkazy, povely, rozčilené žerty důstojníků v přední linii, kletby v řadách vojáků, klapot šavlí a bodáků, řehtání koní. To všechno byla hudba, která naplňovala srdce generála Brocka divokou radostí, odhodláním, důvěrou. Konečně, konečně boj, útok, kterému sám velí. Vystoupili z lesů, vpravo sevřené řady Angličanů, směrem doleva kanadští milicionáři a ještě dále vlevo v nepřehledném, křovím porostlém terénu indiánské houfy, jejichž bojovníci podle rudošských zvyklostí ani teď nepostupovali přímo kupředu, ale přebíhali od krytu ke krytu, někdy se zcela ztráceli v křoví a vzápětí se vynořovali zdánlivě na úplně jiném místě. Američanům, kteří pozorovali přibližujícího se nepřítele z pevnostních valů a kteří od chvil, kdy jim rudoši v posledních dnech způsobili tak těžké porážky, měli před Indiány pekelný respekt, se zdálo, jako by proti pevnosti postupovaly tisíce rudochů.

Tekumseh, sám stržen pohledem na tuto masu a pomyšlením na to, že postupují proti pevnosti Dlouhých nožů, proti slavnému starému městu, které už tak často v rozhodujících údobích svého života navštívil, vyrazil válečný pokřik svého kmene. Ihned se k němu připojili ostatní Manitouovi synové, každý kmen volal svůj pokřik. Ječivě zněly výkřiky Šavanů, ostře trylkovali Lenapové, jako supění a vytí lovících dravců zněly hned sílící a hned slábnoucí tóny z hrdel Potavatomiů, temně jako bučení bizonů zněl válečný pokřik Otavů, kteří si při něm přidržovali před ústy dlaně, a Vendati, vedení Stiathou, vyráželi nad bojištěm děsivý pokřik Irokézů.

U detroitských děl stáli dělostřelci s hořícími doutnáky, malé nízké vozíky plně naložené střelivem byly přichystány vedle děl, střelmistři odměřovali dávky prachu a plnili kartáče. Pěchota stála za palisádami se zalícenými puškami, jiné čety vyčkávaly připraveny za bránami, aby mohly hned provést výpad, kdyby se k tomu vytvořila příznivá situace, a důstojníci čekali na povel k zahájení palby.

Bylo pod mrakem a větrem se nesly signály anglických polnic i divoký, nepravidelný křik Indiánů, kteří se drželi v jedné linii s červenokabátníky a stále se přibližovali.

Náhle Američané spatřili, že se postup nepřátel zastavil, trubači přestali troubit, jako by oněměli bezmezným úžasem, rudoši postupně umlkali, ale vzápětí se z jejich řad ozvaly zvuky, které zněly jako výkřiky radosti. Američané viděli, jak Indiáni náhle volně vybíhají z křoví, jak se shlukují do houfů, zůstávají stát a hledí k pevnosti, spatřili několik anglických důstojníků ujíždět prudkým cvalem před linií anglických oddílů směrem k Indiánům. Teď se rozjásala i anglická pěchota, vojáci mávali čepicemi, a dříve než Američané stačili pochopit, co se vlastně stalo, přišli jejich důstojníci, zrudlí ve tvářích, rozkázali složit pušky, odvolali obsluhu od děl, poručili mužstvu nastoupit. A pak viděli i ti, kteří až dosud sledovali jen postup nepřátel a byli připraveni zahájit palbu, bránit se, bojovat, klást odpor, tu uviděli i oni, že na vysokém stožáru nad velitelovým domem za jejich zády už nevlaje vlajka Spojených států, ale veliký bílý prapor.

Generál Hull kapituloval.

Generál byl starý, nemoci ho trápily. Už několik dní rozčilením vůbec nespal, téměř denně dostával nové Jobovy zvěsti, o porážce u řeky Hurónů, u Maguagy, o zachyceném transportu. A kromě toho přicházela hlášení indiánských i bělošských zvědů, že se blíží početná anglická armáda po kanadské Temži, že plukovník Proctor dostal posily po souši, že konečně dorazil do Fort Maldenu generál Brock se stovkami vojáků. A k tomu ještě zprávy, že se k Tekumsehovi hrnou stále další a další tlupy Indiánů, že rudoši obsadili všechny lesní stezky i vodní cesty. Generál Hull sám na vlastní oči viděl všude stoupat k nebi kouřové signály, ženy, děti, dokonce i mnozí muži se třásli hrůzou před vražednou řeží, která jim od Indiánů hrozí. Tohle všechno generála zlomilo. Dospěl k názoru, že za to nemůže převzít odpovědnost.

Před jeho domem však docházelo k divokým scénám, důstojníci vbíhali do generálova pokoje, lámali tam šavle a házeli mu je k nohám, seržanti a poddůstojníci kleli a spílali, protože i oni trpěli pocitem hanby. Čím víc kdo poznával, že Hull na svém rozhodnutí setrvá, tím víc teď láteřil, vždyť teď už to nebylo nebezpečné. V řadách detroitské posádky, mezi Hullovými vojáky, však bylo nemálo statečných mužů. Ti nekřičeli, nezuřili, stáli tu bledí, se zaťatými zuby a sevřenými pěstmi, a věděli, že teď už se nedá nic dělat.

Viděli přece, že venku v poli už vyjednávají generálovi parlamentáři s Angličany a s Indiány.

Potom byly vydány trpké rozkazy — vojáci vypochodovali bez pušek, bez pobočních zbraní a ubírali se do zajetí. Angličané nastoupili, jejich důstojníci stáli s kamennými tvářemi v čele svých jednotek a jejich až přílišný klid prozrazoval, co si asi myslí.

Tekumsehovi Indiáni stáli jako zeď, nehybní, mlčící, v obličejích se jim zrcadlila hrdost a v očích radostné zadostiučinění. Tak tohle byli Miči malsové, Dlouhé nože! Vzdali se. Seděli za svými náspy a palisádami, měli pušky a děla, a teď se vzdali, a bylo jich přece mnohem víc než Angličanů a rudochů. Zrozenci země vyjadřovali Američanům zjevně a nemilosrdně své pohrdání, ale ti nevnímali ani chladný posměch Angličanů, měli hlavy svěšené a zraky upírali na špičky bot.

Detroit padl! Kapituloval, a nevypálil ani jedinou ránu. Vyprávělo se, že prý dokonce i ženy, které by v boji o město byly přece také ohroženy, křičely své pohrdání generálu Hullovi přímo do tváře. Hull však šel tak daleko, že do kapitulace zahrnul i oddíl vedený plukovníkem Cassem. Ten když se dověděl, že Brock dorazil k Angličanům, vracel se, aby zasáhl do boje, bude-li to jen trochu možné! A tak plukovník Cass pochodoval zpátky k Detroitu a netušil, že vede své vojáky přímo do zajetí.

Dva tisíce pět set mužů se všemi puškami, sto tisíc hotových nábojů, třiatřicet lehkých a těžkých děl, dělostřelecké granáty, prach, obrovské zásoby potravin — to všechno padlo Angličanům do rukou, ani nevěděli jak. Brock měl s sebou sedm set mužů, Tekumseh šest set Indiánů, když odečteme ty, které si odvedl Sana-mahonga.

Nikomu z bělochů však nezkřivili ani vlas. Tekumseh udržoval železnou disciplínu a Stiatha, v boji tak nelítostný, projevil stejně ušlechtilé cítění. Ve velkomyslnosti vůči zajatým nepřátelům žádný kmen Zrozenců země Vendaty nepředčil.

Hull později prohlásil, že vydal Detroit bez boje jen proto, aby zabránil vraždění civilního obyvatelstva. Přiznal, že mu odřízli všechny spojovací cesty na jih; že všechny pokusy obnovit toto spojení selhaly, že jeho oddíly při tom utrpěly těžké ztráty, a že tedy neměl jinou možnost než kapitulaci. Vždyť jakmile prý by měli rudoši první raněné a padlé, jistě by prý pak neušetřili nikoho z poražených.

Generál se vůbec nezabýval otázkou, zda se svou početní i materiálovou převahou nemohl sám Angličany porazit. Zároveň zamlčel i to, že Tekumseh ve všech svých dosavadních bojích raněné a zajaté vždycky ušetřil.

VZPOURA

To by měl vidět Vodní tvář…

Generál Brock se zdržel v Detroitu jen několik dní. Rozhodl se, že zajaté americké milicionáře pošle domů, jestliže se mu zavážou čestným slovem, že v této válce už nebudou bojovat proti Anglii. Vojáky pravidelné americké armády však poručil odvést v doprovodu silné stráže do zajetí do vnitřní Kanady. S údivem si obyvatelé této země prohlíželi armádu, která je měla „osvobodit“ a obsadit Kanadu, a teď, sotva čtrnáct dní po příchodu do Detroitu, pochodovala kolem nich jako proud zajatců.

Kořist, která se v pevnosti našla, obdrželi Indiáni.

Prostí synové lesa byli jako v opojení, když spatřili to bohatství. Chudí lovci, jejichž veškerým majetkem byl dobrý luk, kánoe z kůry, kterou vlastnili ovšem společně s dvěma nebo třemi druhy, pár kožešin a dýmka vyrobená z posvátné dakotské hlíny, získali náhle dvě pušky. Tajemný černý prach, který bouchal, když se z pušek střílelo, a kulky a hotové náboje — to všechno teď mělo být jejich. Nůž s ocelovou čepelí, hotové soukenné obleky, vlněné a bavlněné přikrývky, šavle a bodáky, podle nichž Indiáni Američany pojmenovali Dlouhé nože… Oho! Teď se sami stali Dlouhými noži! Teď ať jen bledé tváře přijdou. Teď by jim dokázali všechno oplatit.

Zavěsili si šavle k opaskům, bodáky nasadili k ústím pušek, pobíhali sem a tam v dojemné dětinské prostotě s nasazenými bodáky, jednu zbraň v levici, druhou v pravici.

To by měl vidět jejich náčelník Vodní tvář, měl by to vidět Ukumi, ten, co zůstal doma a tvrdil, že je lepší obstarávat si maso na zimu než táhnout do boje proti lidem, které jsme nikdy ani neviděli a kteří mají ve svých lucích oheň a hromový rachot, jak se to o nich vyprávělo. Vždyť copak si mohl takový Abitibi, Nenenot nebo Maskegon představit pod pojmem puška, i když mu ji popisovali sebepodrobněji! Ach, jak si Takatoka přál vyprávět ve stanech u jezera Témiskamingu o bojích u řeky Hurónů a o strašném bodákovém útoku v lese u Maguagy, o statečném Horském lvu, který se sám a sám postavil proti lesu hrotů a pozdvihl luk, takže pak vyskočili i ostatní a zahnali Dlouhé nože na útěk. Takatoka získal pestrý šátek s červenými a žlutými pruhy a širokým bílým okrajem. Z toho se jistě zaraduje jeho žena Velká losice. Jak se asi podiví kulatému sklíčku, v němž bude moci pozorovat svůj obličej a uvidí jej mnohem jasněji a mnohem líp než v zátoce mezi vrbami pod pískovým kopcem…!

Takhle uvažovali, takhle spolu rozmlouvali, jeden druhému ukazoval svou kořist, své bohatství, každý se chlubil a byl spokojen s tím, co dostal. Tu a tam někdo měnil vlněnou přikrývku za pestře potištěné tenounké kůže, na nichž byly zobrazeny obrovské kánoe s bílými plátny na dlouhých tyčích nebo podivní lidé v dlouhých červených, modrých nebo zelených šatech, lidé, kteří nosili na hlavách ptačí peří, ale peří z takových ptáků, jaké nikdo nikdy neviděl. Nebo bylo možno spatřit kamenné domy na těch bílých a jako vánek jemných kůžích. Odkudpak měl Takatoka vědět, že je to papír? Byly tam také hůlky, jimiž se daly na jemnou bílou kůži kreslit černé čáry, to však byly jen hračky, nedůstojné pro dospělého muže. Ale kdopak ví, třeba to udělá radost osmiletému synkovi, kterému říkali Kolčaví hlava, nebo čtyřleté dcerce Šeptajícímu hlasu.

Náhle však Takatoka zesmutněl. Tam nahoře byly jeho děti, byla tam jeho žena, jeho matka, otec a všichni ti Zrozenci země, s nimiž už prožil tolik let a zim. Zdalipak si vydra pořád ještě hraje na starém místě pod skálou? A zdalipak ti, co zůstali doma, se sami vydají na lov bobrů do Březového údolí?

A tak se tu procházeli, pyšní nebo zamyšlení, vychloubační nebo posmutnělí, šťastní nebo roztesknění. Co tu ještě pohledávají? Vždyť město padlo, Dlouhé nože už porazili a zmocnili se veškerého jejich bohatství. Teď to táhlo bojovníky domů. Přáli si sedět u táborových ohňů u potoka, pod topoly, jejichž tvrdé listí šustí ve větru, nebo pod javorem, který se už brzy zbarví do hnědá nebo do červena, a vyprávět o svých činech, o svých zážitcích, o svých cestách, ale především o strašném Horském lvu. A muži vyjdou ze svých zimních chat a budou naslouchat, budou zamlklí a nedůvěřiví, potom však některý vezme pušku, nabije a vystřelí, objeví se oheň a dým, třeskne rána. A všichni se leknou, ale poznají, že vypravěč nelhal, a Takatoka se stane prvním mužem v táboře.

Přepadl je stesk, touha po chudobné vlasti na severu, touha po vychloubání se zmocnila těchto prostých duší. Chodili a šeptali si, vyptávali se a poslouchali. Co teď udělá Horský lev? Propustí nás domů, nebo požádá, abychom bojovali dál a abychom znovu pocítili strach z Dlouhých nožů, když se proti nám poženou s ocelovými hroty? Měli bychom ho i pak poslechnout? Nebo by bylo lepší vrátit se do lesního ticha?

Jak dlouho už neslyšeli hluk, který působí bobr, když svým širokým ocasem pleská do vody, jak je to dávno, co naposledy spatřili na dubu šedý stín rysa nebo co vdechovali v houští pach losa… Nepokoj se zmocnil duší indiánských bojovníků, věřili, že zaslechli hlas své krve, Nanabozhovy rozkazy i jeho varování. A když za teplého letního večera vzplály kolem Detroitu nesčetné táborové ohně, když tiše táhly mlhy nad širokou řekou, když se zatřepotaly hvězdy a bylo slyšet soví houkání, rozezněla se chřestidla, tu a tam duněl nebo tiše vířil buben, kterého se jakoby tázavě dotýkala nejistá ruka, bzučely písně, doprovázené jednotvárným zvukem fléten z vrbových prutů. Když potom padala noc, ozývaly se nezřetelné hlasy a vítr rozechvíval haluze stromů, stébla trav i lidská srdce.

Chicago

Třetího dne po dobytí Detroitu vypukl ráno v indiánském táboře před městem hluk, křik a divoký zmatek. Oddíl téměř dvou set bojovníků se vyřítil z lesa, museli tu nocovat někde nablízku a zřejmě vyrazili velmi časně. Teď tu byli, zpívali a povykovali, drželi v rukou čerstvé skalpy a mávali těmi bělošskými zkrvavenými pokožkami s krátkými i dlouhými, černými, hnědými i plavými vlasy, velkými i malými skalpy z hlav mužů, žen i dětí. Vtrhli do uliček mezi stany, v ranním seru vykřikovali o svém vítězství, pobíhali kolem a všude ukazovali své příšerné trofeje, mávali divoce noži… A v okamžení se celý tábor seběhl kolem nově příchozích, vyptávali se jich, křičeli, strkali a tlačili se, jen aby toho viděli a slyšeli víc, aby se dověděli něco bližšího.

Co se vlastně stalo?

Daleko na západě, na jižním břehu jezera Miči-gama — „zlého velkého moře“ — stálo Chicago. Jeho posádku tvořilo pár tuctů vojáků a milicionářů, obyvatelstvo se skládalo z tuctu osadnických rodin a z několika rodin uprchlíků, kteří se sem z lesů stáhli „do bezpečí“, Generál Hull považoval tento objekt za ztracený a z Detroitu poslal veliteli rozkaz, aby se vzdal, aby rozdal všechny zásoby Indiánům žijícím v okolí, aby si je tak naklonil, a aby odtáhl na východ.

Velitel uposlechl, tento pošetilý rozkaz splnil a způsobil tím strašné neštěstí nejen sobě, ale všem obyvatelům malé ohrazené osady. Místo aby nechal všechno stát a ležet a tiše a potají unikl do nekonečných lesů, do nichž by se mohla jeho výprava nepozorovaně vnořit, jako když zapadne kapka do širého moře, svolal k sobě rudochy z nejbližších vesnic, hlavně Potavatomie vedené náčelníkem Vinemakem, pronesl k nim dojemný proslov na rozloučenou a vydal se na pochod se sto padesáti lidmi — vojáky, hraničáři, ženami a dětmi. K Potavatomiům však mezitím dorazili Vinebagové, kteří pod velením sachema Vapa-mangvy podle Tekumsehovy výzvy táhli na Detroit.

Začali Potavatomie popichovat, mezi zásobami zanechanými v osadě objevili sudy s pálenkou — příliš málo, než aby se všichni opili do němoty a aby byli neschopni boje, ale zase příliš mnoho na to, aby zůstali při zdravém rozumu. Nikdo už nemyslel na to, že Tekumseh i jeho bratr pití kořalky zakázali. Indiáni se vrhli na pálenku a na rum, pili na kuráž, na pomstu. U Vapa-mangvy měli Miči malsové ještě z minulého roku nevyrovnaný účet. V prorokově bitvě u Tippecanoe padlo mnoho jeho bojovníků, a teď náhle viděl příležitost k odplatě. Vydali se za bělochy, dohonili je a vrhli se na ně — šest set rudochů proti padesáti vojákům! Boj netrval dlouho, skončil ve chvilce, ale krví a alkoholem opilí rudoši se nespokojili jen pobitím mužů, povraždili i ženy a děti, zabíjeli a skalpovali, ani půl tuctu bílých nezůstalo naživu. Indiáni se mstili za své vypálené vesnice, za zničená kukuřičná pole, za podťaté ovocné stromy, za tisíceré podvody, za pobité ženy a děti. Co jim záleželo na tom, že právě tito lidé neměli vinu na neštěstí, které jiní běloši kdysi způsobili Vinebagům a Potavatomiům — a ne-li jim, pak jejich bratřím Lenapům, Šavanům, Miamiům…? Přijali mravní zásady hraničářů: za každého mrtvého dvojnásobnou až trojnásobnou odplatu, i když třeba postihne nevinné! A pro jistotu se mstít raději předem. Kdo je mrtev, ten už nikdy nebude moci střílet a i z malých koťat vyrůstají staří rysové!

A když se konečně nasytili nářku, křiku a krve nepřátel, Vapa-mangva začal volat, že v Detroitu je Dlouhých nožů mnohem víc, tam že mohou získat další skalpy, tam že je také mnohem víc soudků s rumem. Nuže vzhůru na Detroit, tam je Tekumseh a očekává pomoc. Jistě prý přijdou právě včas, aby mohli oholit několik hlav.

A teď tu byli! Cestou už zahlédli kouřové signály oznamující, že Detroit padl. Žádná zpráva se nerozšířila dosud přes lesy a řeky rychleji než tato zvěst. Popoháněla i jejich nohy, chtěli získat také nějaký podíl na kořisti, i kdyby to bylo jen pár litrů ohnivé vody.

Nepotřebujeme Inglismanovu chválu!

Právě na toto dopoledne svolal Tekumseh velkou poradu, na níž se mělo rozhodnout, co se má stát, když se teď zmocnili celého území kolem jezer.

Protože šlo o válečné záležitosti, měli na této poradě hlavní slovo váleční náčelníci jednotlivých kmenů. Bylo však přizváno i několik mírových sachemů, pokud ve své osobě nespojovali obě tyto funkce jako Vendat Stiatha.

Sešli se na velkém otevřeném prostranství ležícím na vyvýšenině nad řekou Detroitem. Široká řeka byla ozářena ranním sluncem. Zalesněný břeh se jako v zrcadle odrážel na hladině, po níž zvolna klouzaly dvě britské plachetnice hnané mírným větrem směrem k Maldenu.

Náčelníci seděli v širokém kruhu; za nimi se tísnili prostí bojovníci. Vinebagové se stále nemohli uklidnit. Vapa-mangva získal od jednoho detroitského obchodníka pálenku a vypil ji společně se svými kumpány z Chicaga. Jiní Vinebagové z oddílu Sana-mahongy neodolali pokušení, třebaže věděli, že Tekumseh se ostře staví proti každému požívání alkoholu. V houfu těchto mužů panovalo potlačované veselí, mírněné sice stále ještě strachem z Šavana, ale právě tímto strachem také rozněcované. Počínali si jako školáci. Popíjeli za zády svých předáků, radovali se, že to pan učitel pořád ještě nezpozoroval, mohli skoro prasknout smíchy, ale zároveň měli hrozný strach z okamžiku, kdy jejich uličnictví vyjde najevo. Objevit to však Tekumseh rozhodně musel, jinak by to byla poloviční zábava.

Samozřejmě se dali zlákat i někteří další Indiáni, především Lenapové, Miamiové, Potavatomiové a Otavové. Ti už delší čas žili v sousedství bledých tváří a okamžitě podlehli svůdné vůni, která vycházela z úst jejich spolubojovníků z kmene Vinebagů. Kromě nich tu však byli i zcela nevinní Abitibiové a Maskegoni, kteří ještě nikdy nepili, ale už velmi často slyšeli bájit o povznášejících účincích opojení. Ti následovali příkladu vychloubačných Lenapů jen z pouhé zvědavosti, jen proto, aby mohli doma v zimních chatrčích za hučení větru v korunách severokanadských jedlí vyprávět o nápoji, který vypadá jako obyčejná voda, ale pálí jako oheň. Teď je pálilo v hrdlech, hlava jim seděla na krku nějak volně, s údivem klopýtali o své vlastní nohy a najednou nevěděli, kde je pravá a kde levá strana. Ruce jim nezvykle kroužily, kdykoli měly něco uchopit, a celý svět se kymácel, tančil a poskakoval před jejich udivenou, rozrušenou, zároveň však i poděšenou duší jako kánoe na vlnách jezera Miči-game. Blábolivě oslovovali jeden druhého, bylo to hloupé, ale byli šťastni, objímali se s každým, kdo se dostal do jejich blízkosti, smáli se vytrvale a bez jakéhokoli důvodu.

Protože se z opatrnosti zdržovali daleko vzadu, nebyli ve shromáždění náčelníků zpočátku ještě příliš nápadní.

Avšak v kruhu tolika shromážděných to hučelo a vřelo. Všichni byli vzrušeni zprávami, které přinesl Vapa-mangva, vyprávěním jeho bojovníků, pohledem na jejich krvavé trofeje. Mnozí z nich si připomněli chvíle u Maguagy, kdy ranění nepřátelé leželi před trnitými záseky, a na to, že jim Šavan zakázal vzít si skalpy, které stále spočívaly na hlavách Dlouhých nožů. Ti běloši dosud žili, dobrá, ale mohli je přece napřed probodnout, když Tekumseh dovoloval skalpovat jen mrtvé nepřátele. Tenkrát se museli vzdát tolika, tolika důkazů vítězství. Kdopak jim teď uvěří v táborech na březích jezera Simka nebo u Minišoše, u Mipisiguitu nebo u Wabashe. Budou je považovat za vychloubače, za žvanily, a jak potom dokážou, že tomu tak není. V mozcích Indiánů se cosi začínalo vzpouzet, neočekávaně velké úspěchy v nich vyvolaly neposlušnost, byli najednou nepoddajní, každý z nich si rázem začal namlouvat, že vlastně jeho účast tady ve velké míře přispěla k vítězství, že kdyby nebyl přišel… a kdyby se byl tak odhodlaně nevrhl do boje… a kdyby byl nekladl tak houževnatý odpor… Jiné omámilo to nenadálé zbohatnutí, nemohli se z toho vzpamatovat, získali naráz tolik kořisti, kolik by namáhavým lovem nemohli nashromáždit za deset let, a už se o ni začali strachovat. Co když jí budou Inglismani žádat polovinu zpátky? Třeba se běloši v první chvíli jen zmýlili. Nebylo by rozumnější co nejrychleji se odtud ztratit?

A tak to vřelo a vířilo a pochybovalo v jejich prostých srdcích, ani nevěnovali mnoho pozornosti tomu, co říkali náčelníci. Chtěli zaslechnout jen jediné: Je po válce, vraťte se domů a pozdravujte své ženy!

V poradním shromáždění se zpočátku pronášely obvyklé slavnostně nadnesené projevy, jak se slušelo a patřilo. Dýmka míru putovala v kruhu nejvýznamnějších náčelníků, zatímco prostí bojovníci — jako obvykle — z toho modrého dýmu neměli vůbec nic, jen jim ho foukali kolem nosů.

Tekumseh tu seděl zády k Detroitu, se zraky upřenými za řeku. Už ve chvílích, kdy kalumet putoval rukama posledních náčelníků, zpozoroval, že se za jeho zády šíří tichý neklid. Nevěnoval tomu však pozornost, seděl dál ponořen v úvahách a znovu promýšlel své plány, které se rozvíjely v jeho veliké a široké duši.

Posléze musel však přece jen vzhlédnout, a spatřil vysokého anglického důstojníka, v němž ke své rozmrzelosti poznal plukovníka Proctora. Procházel řadami sedících Indiánů, kteří mu s údivem, ale ochotně uvolňovali místo. Proctor by jistě nepřišel z vlastního popudu, to znamenalo, že ho vyslal Brock. A to opět znamenalo, že jde o důležité poslání, protože generál věděly že rudoši právě zasedli ve velké válečné radě. Šavan se tedy pozorně zadíval na příchozího, a když k němu plukovník, doprovázený dvěma mladšími důstojníky a jedním bílým tlumočníkem, přistoupil, Tekumseh vstal, aby se s bělochy přivítal.

Všude zavládlo napjaté ticho. I rozjaření Abitibiové v pozadí museli zmlknout, protože dostali k svému překvapení najednou pár přátelských políčků na blaženě žvatlající pusy.

Brock věděl, že si Tekumseh plukovníka Proctora nijak necení, a znal také jeho důvody. Samozřejmě si všiml, že Indiánův jemný instinkt vycítil pohrdání, kterým Proctor stíhal Tekumseha i všechny příslušníky jeho plemene, přestože si plukovník podle rozkazu dával náramný pozor, aby před svým spojencem tyto pocity nedal najevo. Brock také věděl, jak neochotně Proctor vykoná toto poslání, které mu uložil. Jestliže mu však vzdor tomu tento úkol svěřil, pak jednak proto, aby tomu nafoukanci ukázal, jak si šavanského náčelníka váží, jednak proto, že se sám tou malou zlomyslností trochu bavil. Vždyť přece to byl právě Proctor, který ho co nejdůrazněji varoval před útokem na Detroit, a byl to naopak Tekumseh, který k útoku vybízel a který připravil a umožnil jeho obrovský úspěch svým vítězstvím u Brownstownu a u Maguagy.

Zároveň sledoval generál i vyšší cíl. Třeba se mu podaří zlepšit Tekumsehův vztah k Proctorovi, když mu právě on doručí tohle poselství. A generál si v zájmu příznivého průběhu války přál, aby vztahy mezi jeho důstojníky a indiánskými spojenci byly dobré.

Nu, teď stál Proctor v kruhu náčelníků, kteří zůstali klidně sedět na svých místech, ověnčeni slavnostními symboly své důstojnosti: vztyčenými bizoními rohy na čelenkách, červenými jeleními oháňkami nebo kolmo vyčesanými pruhy vlasů, orlími pery ve skalpové kadeři nebo — jako Vinebagové, kteří patřili k Siouxům — velkými přilbami z peří. Všichni měli na sobě široké pláště z bizoní kůže, na nichž byly vykresleny jejich činy, a na tělech měli všechny řády, které až dosud získali. Tyto řády si ovšem nelze vysloužit jen dobrými styky s představenými nebo jejich zvláštní přízní, ty si musí člověk vydobýt sám: Byly to jizvy po zraněních, která kdysi utrpěli a která zvýraznili červenou nebo modrou barvou, podle toho, jak to bylo v jejich kmeni zvykem. A protože Tekumseh teď jediný v kruhu sedících náčelníků stál, mohl každý vidět jeho jizvy — po šípech, po kulkách z pušek, po bodnutích nožem; a každý, kdo se v jizvách vyznal, mohl zároveň vidět, že to byla jen samá lehká poranění, že Šavan až dosud neposkytl žádnému ze svých protivníků příležitost, aby jej zasáhl hlouběji, třebaže Tekumsehovy paže a jeho hruď byly posety drobnými jasně červenými tečkami, čárami a skvrnami. Tento muž neměl zapotřebí nosit čelenku s bizoními rohy, i když mu byla už před lety na jednom ze shromáždění kmene Šavanů tato pocta přiznána, neměl zapotřebí nosit kropenatá, seříznutá, vroubkovaná nebo rozštěpená orlí pera a tak předkládat každému k posouzení své činy. Všichni Indiáni věděli, že už mnoho let zavrhoval brát zabitým nepřátelům skalpy a zavěšovat si ty příšerné trofeje k opaskům nebo je nosit na legginách. Tekumseh pohrdal tímto barbarským zvykem, o němž nadto ještě věděl, že jej mezi algonkinské a siouxské kmeny zavedli bílí hraničáři.

Horskému lvu postačovala sláva jeho jména a rány, které utrpěl v bojích za štěstí svého lidu. Teď před ním stál plukovník Proctor. Angličan oznamoval, že mu má odevzdat generálovo poselství.

Mlčení se ještě prohloubilo, když tlumočník přeložil plukovníkova slova.

Vnitřní nechuť, kterou Proctor cítil, i snaha, aby ji přemohl, ho nutily vystupovat ještě důstojněji, zdrženlivěji a slavnostněji, než měl ve zvyku. Indiáni ovšem nedokázali prohlédnout plukovníkovu nadutost, a tak na ně jeho upjaté chování dělalo veliký dojem.

Proctor začal hlasitě předčítat poselství Isaaka Brocka.

Generál psal, že dobře ví, že by nedokázal dosáhnout tak významného a pravděpodobně i rozhodujícího vítězství takřka bez jediné oběti, kdyby se mu nedostalo pomoci nedostižných indiánských bojovníků. Jen jim že vděčí za to, že padla tak rychle pevnost Mičili-makinak. To oni porazili ve dvou krvavých a úporných bitvách dva silné oddíly Dlouhých nožů, a jeden z nich dokonce zničili. Tím prý se generálovi, který velel nepřátelům, vyrvalo srdce z hrudi, a když se pak přiblížili i Inglismani, vzdal se na milost a nemilost svým protivníkům.

Velkomyslně a ušlechtile si počínali zvlášť stateční Zrozenci země, protože nehledali odplatu, nemstili se na bezbranných, třebaže otcové a bratři těchto poražených bělochů se tolik provinili na Manitouových dětech.

Nemilosrdní a jako ocel tvrdí v krvavém boji, velkomyslní vůči zajatcům a dobrotiví k ženám a dětem — tak se bude mluvit o indiánských bojovnících všude, kdekoli se bude vyprávět o bojích těchto dnů, a jejich sláva se bude šířit od pramenů Na-mesi-sipu a Minišoše až k ústím těchto řek, od zasněžených vrcholků Skalnatých hor až k Velkému Solnému jezeru.

Generál Brock podá svému králi za mořem zprávu o jejich činech a odměna prý je jistě nemine.

Všichni však prý dobře vědí, že největší zásluhy má Šavan Tekumseh, který plným právem nosí jméno Horský lev, protože Tekumseh je vskutku ušlechtilý a odvážný, rychlý a lstivý jako horský lev.

Na znamení přátelství a svého obdivného uznání mu prý tedy posílá po svém prvním důstojníkovi zlatou šerpu, která je odznakem generálské hodnosti v armádě britského krále. Až dosud prý ji nosil generál Isaak Brock, od této chvíle ji však má za všechny své bratry nosit Šavan Tekumseh. A tak prý generál prosí, aby Horský lev přijal jeho dar, který má být zároveň zlatým poutem přátelství mezi bělošským a indiánským generálem, mezi Inglismanem a Zrozenci země.

V řadách prostých bojovníků, kteří seděli kolem, se už během Proctorova proslovu, který tlumočník překládal větu za větou, ozývaly stále silnější projevy souhlasu. Ten se změnil v radostný jásot, když plukovník Proctor přistoupil k Tekumsehovi a zavěsil mu šerpu.

I náčelníci přikývli hlavou na souhlas, někteří z nich však nedokázali skrýt závist vězící v jejich srdcích; tato srdce se rychle naplnila nepřejícností, ačkoli by měla překypovat radostí. Jak přišel právě Tekumseh k takovému vyznamenání? Cožpak na ně neměli stejný nárok? Avšak Vendat Stiatha promluvil a jeho ostrý krákavý hlas, chřestivý jako vždy, vítězně pronikl i tímto zmatkem:

„Nikdo si nezaslouží nosit zlatý pás přátelství a vítězství víc než Horský lev. Vendat Stiatha se z toho raduje z hloubi duše.“

Plukovník Proctor salutoval, oba jeho důstojníci také, pak podal plukovník Šavanovi ruku (dělal to s odporem, ale usoudil, že musí nějak vyjádřit i své osobní blahopřání) a potom se Angličané vzdálili.

Šavan však tu stál vážný a tichý a rozhlížel se po celém kruhu; pak pohlédl sám na sebe, spatřil zlatou šerpu na své nahé hrudi, uviděl prosté jelenicové legginy, vyšívané mokasíny na nohou, znovu vzhlédl a vydal se odevzdaně zrakům svých bratří.

Potom s klidnou tváří opět stáhl šerpu přes hlavu, zdvihl ji do výše, ukázal ji kolem dokola a všichni ztichli, protože poznali, že Šavan chce promluvit.

„Nepotřebujeme Inglismanovu chválu,“ zvolal hlasitě a jeho slova se nesla přes celé prostranství. „Stačí nám naše činy a znaky našich vítězství, které nosíme s sebou. Má-li však někdo nosit stuhu přátelství, jež spojuje Zrozence země s Inglismanem, je na to Horský lev příliš mladý. V našich řadách jsou přece zasloužilejší bojovníci. Musí to být někdo ze starých a moudrých, jeden z nejstatečnějších. Nikdo si to nezaslouží víc než Stiatha, náčelník Vendatů, kteří od chvíle, kam až sahá paměť Manitouových dětí, byli strážci posvátného ohně a zároveň strážci smluv a uchovávateli vampumů.“

Tekumseh přistoupil k Stiathovi, který překvapeně vstal.

„Vezmi si tuto zlatou stuhu, bratře Stiatho, protože jsi moudrý v radě, laskavý v míru, neúprosný ve válce a klidný a odvážný v boji. Neznám nikoho, kdo by si víc zasloužil nosit ji než ty.“

Naráz vypukl nový příval souhlasu, tentokrát přikyvovali a hlasitě to schvalovali všichni náčelníci.

Když zavěsil Stiathovi šerpu na hruď, vrátil se Tekumseh na své místo. Klidně se rozhlédl po celém kruhu s chladně přátelskou tváří, duši však měl plnou hořkosti. Jasně cítil, že většina náčelníků mu vyznamenání nepřeje. Jak malí, jak nízcí bývají lidé! Jak se jejich srdce naplnila žárlivostí, nepřejícností, závistí! Náčelníci se tísnili kolem Stiathy, ohmatávali hedvábí, obdivovali jeho zlatý lesk, prohlíželi si výšivky a blahopřáli Stiathovi.

Šavan se tedy zbavil evropské ozdoby, jeho hruď nebyla teď ozdobena ničím jiným než jizvami z bojů, a zároveň zmírnil žárlivost náčelníků.

Zde stojí Šingas …

Sám Stiatha ukončil ten neklid. Pokynul mužům, kteří se kolem něho tísnili, aby se posadili, vystoupil trochu do popředí a začal řečnit.

Řekl, že se tu neshromáždili proto, aby mluvili o lesklých stuhách a o třpytivých látkách, ale aby se poradili o tom, co se má teď stát.

Miči malsové jsou poraženi, rozsáhlé území padlo do rukou Indiánů; teď se jen musejí starat o to, aby si tento kraj udrželi. V rukou Dlouhých nožů je ještě řada pevností, například Frenchtown a Fort Wayne. Nebude prý těžké dobýt i je, když teď Miči malsové ztratili odvahu. Je třeba zničit také Peorii, Kaskasii a Cahokii, a až se podaří i to, zbude pořád ještě práce dost.

Stiatha usedl, Tekumseh však vyskočil. „Až se to podaří, dobudeme Vincennes a pomstíme se guvernéru Harrisonovi, který nás podvedl a zradil, který tolika našim bratřím přichystal smrt na březích Tippecanoe. Právě toho porazíme, právě jemu se pomstíme. I Dakotové nám přispěchají na pomoc a kořist i sláva ve Vincennes budou ještě větší než v Detroitu. Hned zítra ať vyrazí naše kánoe dolů po široké řece, která tu plyne u našich nohou; až slunce dvakrát nebo třikrát zapadne, bude Frenchtown už v našich rukou. Pak poplujeme proti proudu Maumee a zmocníme se vesnice, kterou Miči malsové nám na posměch pojmenovali po Velké bouři, po tom jejich generálu Waynovi, který poručil zničit kukuřičná pole Miamiů, Lenapů a Šavanů a který dal spálit naše vesnice.

Jaképak dlouhé porady, bratři? Potřebujeme jen silná srdce a chladné oči. A ocelové pěsti na pádlech kánoí.“

Tekumseh se zarazil. Očekával hlasitý souhlas, na jaký byl zvyklý. Jeho statečná, divoká duše viděla možnosti velkých vítězství, viděla před sebou cíl — říši, v níž by všichni Zrozenci země mohli žít v klidu a bezpečí a zasedat kolem svých poradních ohňů. V řadách rudochů se však ozývalo jen nejisté mumlání.

Tekumseh se ohlédl a viděl, že vstává Šingas z kmene Lenapů, proslulý jako urputný bojovník a jako řečník, který se loni zúčastnil jednání s guvernérem Harrisonem ve Vincennes; tenkrát stál neochvějně za Tekumsehem.

Hubený a trochu shrbený muž předstoupil, byl oděn prostě, jak to bylo u Lenapů zvykem, jeho protáhlá tvář, jeho vysoké čelo, to všechno prozrazovalo moudrost a sílu vůle. Nezúčastnil se zdejších bojů, Tekumseh ho od vypuknutí války dosud ani nespatřil, ale ihned si uvědomil, že mu zde vyvstává protivník; jinak by se byl totiž Šingas u něho ukázal už dříve.

Lenap popošel pár kroků směrem dovnitř kruhu, takže ho všichni mohli vidět. Šeptali jeho jméno těm, kteří ho až dosud neznali, slyšel to a klidně vyčkával, dokud se nerozhostilo úplné ticho. Lenapové byli vedle Vendatů nejváženějším kmenem mezi Indiány, avšak Vendati byli Irokézové, v podstatě byli v těchto končinách cizinci. Zato všechny ostatní kmeny patřily k velké jazykové rodině Algonkinů; jejich příslušníci se vzájemně domlouvali příbuznými nářečími — a Lenapové byli nejvznešenější a nejstarší z Algonkinů od doby, kdy běloši vyhubili Mohykány.

Starý náčelník začal:

„Zde stojí Šingas z rodu Unamiů z kmene Lenapů.

Byli to vždycky Lenapové, kteří předsedali, kdykoli Zrozenci země zasedali k poradnímu ohni. Přišlo však neštěstí, národ Leni Lenapů upadl do bídy a temnoty; mezi Šavany, které jsme v dřívějších letech nazývali svými vnuky a kteří nám říkali prarodiče, povstal mladý bojovník. Měl ušlechtilou tvář a odvážnou mysl, jeho činy byly větší než skutky všech ostatních náčelníků a vůbec mužů z národa Zrozenců země. Vyzval nás, abychom vytvořili svaz, a Lenapové neprojevili žádnou pýchu. Odvrhli svou ješitnost, Šingas je sám přivedl k Šavanovi, protože poznal, že cizinec mluví pravdu a že jen tehdy, budou-li Zrozenci země spojeni jediným poutem přátelství, budou si moci Manitouovi synové zachránit život.

Tamten muž je onen Šavan, jemuž Šingas věřil. Podívejte se na něho, na Tekumseha, na Horského lva, který měl důvěru Metoktheniaků, Zrozenců země.

Měl bratra, který o sobě tvrdil, že je prorok, Manitouův syn. Jmenoval se Ten-skva-ta-va a ovládal cizí hlasy, které vycházely ze země, ze stromů, dokonce i z úst jiných lidí. Šingas slyšel tyto hlasy na vlastní uši. Jednoho jasného dne Ten-skva-ta-va zastínil slunce, přestože na obloze nebyl ani mráček. Stovky Zrozenců země byly svědky tohoto činu a uvěřily prorokovi.

A tento muž, Tekumseh, prohlásil, že proroka poslouchá, že Ten-skva-ta-va byl vyslán Nanabozhem, aby zachránil svůj lid. A Zrozenci země uvěřili i Horskému lvu. Uvěřil mu i Lenap Šingas a my všichni jsme důvěřovali prorokovi, protože nás získal Tekumseh a protože nás přesvědčila Ten-skva-ta-vova slova.

Tekumseh pak odcestoval daleko na jih — Šingasovi o tom vyprávěli. Tehdy vyzval Ten-skva-ta-va Zrozence země k boji proti Miči malsům, kteří vtrhli do naší země. A mnoho našich bojovníků vytáhlo do války. Prorok napovídal hromadu lží a bojovníci se pak vrhali před pušky Miči malsů. Ten-skva-ta-vu však nikdo nezahlédl tam, kde stoupal dým z pušek, zato se dal první na útěk, když Miči malsové přišli. Žádný z padlých pak znovu neožil, jak to sliboval Ten-skva-ta-va. Později jsme odhalili všechny lži. Bylo to podvodník, našli jsme jeho nástroje, jeho kouzelnické pomůcky — a nebylo to nic jiného než tretky, klam, lež.

Šingas dlouho přemýšlel. Kam se poděl Ten-skva-ta-va? Zmizel v lesích, nikdo už nedbá na jeho slova, musí být rád, že jsme ho nezabili, když nám všem způsobil takové neštěstí.

Ale co tento muž, jeho bratr, který s ním žil ve společném stanu, muž, který nás vybízel k čestnosti, k statečnosti, k návratu ke kmenovým zvykům? Cožpak nevěděl, že ten údajný Manitouův syn je podvodník?

Šingas nerozumí ještě mnoha věcem, i když je náčelníkem Lenapů. Ale jedna věc je jasná: Tekumseh by nesměl mít dost rozumu, aby se dal oklamat zbabělcem. Avšak víme přece všichni, bratři moji, že Horský lev je chytrý jako lišák.

A protože je tak chytrý, musel o Ten-skva-ta-vových lžích vědět. To znamená, že i Tekumseh je velký lhář a podvodník.“

A teď se starý lenapský náčelník rozkřikl naplno:

„Unamiové měli kouzelníka, jmenoval se Tete-bošti. Ten-skva-ta-va ho zabil, upálil jeho ženu a chtěl zahubit i Tichou vrbu, nevinnou dívku. Zachránil ji však její bratr Tevagion, Usměvavý chlapec.

Horský lve, kde jsou mrtví Unamiové, které zabil ten podvodník? Kde je Kožený ret, bělovlasý sachem Šavanů, kterého jsi dal zabít ty? Kde zůstali bojovníci, kteří měli procitnout k novému životu, jak jim sliboval člověk, jenž byl tvým bratrem a jehož jsi vyzdvihl mezi Zrozenci země tak vysoko?

Kolik Manitouových dětí zamýšlíš ještě obětovat, když jsi stejný podvodník jako Ten-skva-ta-va? Odpověz na otázku náčelníka, který ti kdysi uvěřil, ale teď už nikdy nebude důvěřovat tvým slovům. Odpověz, posloucháme!“

Slova starého Šingase byla už delší dobu přerušována udivenými, souhlasnými i rozhořčenými výkřiky. Výkřiky se obracely zčásti proti řečníkovi, zčásti proti Tekumsehovi, ale posléze převládlo stále hlubší ticho. Rudoši zneklidněli, nevěděli, co si mají myslet, bezradně se rozhlíželi kolem, jako by hledali pomoc. A teď vyčkávali, co odpoví Tekumseh.

Kdybychom byli svorní, nemohlo by se nic stát

Ale ještě dříve, než povstal Šavan, ujal se slova někdo jiný. Už při Šingasově řeči se tento muž zvolna blížil z pozadí ke středu kruhu. A teď vystoupil.

Byl to mladý člověk, štíhlý, vysoký. Měl na sobě oblek amerických hraničářů, ten však nosili i mnozí jiní Indiáni, takže to nebylo nikterak nápadné. V ruce držel dobrou pušku a teď vstoupil dovnitř kruhu, jako to předtím udělal Šingas.

„Zde stojí Logan z kmene Šavanů, ten, který vyrůstal mezi bělochy, ale později se vrátil ke svému lidu.

Slyšte mě, bratři, protože k vám dnes přicházím naposled, když jste mě ve městě toho šílence, kterému jste říkali prorok a Manitouův syn, nechtěli poslechnout.

Logan vám přece už tenkrát řekl, že prorokovo město je lživé dílo; že Miči malsové jsou silní jako Otec řek, jemuž žádná lidská ruka nemůže klást odpor. Řekl jsem vám tenkrát, že jen děti mohou uvěřit, že je možné porazit Dlouhé nože, jen děti, které žijí v lesích a nikdy neviděly bělošská města, jejich lodi, jejich armády, jen děti, které neznají počet bílých bojovníků. Je jich tolik, že by je žádný člověk nikdy nespočítal.

Tehdy jste mi nevěřili, věnovali jste důvěru tomuhle, který vám bez ustání hučel do uší a omamoval vaše srdce tak, že už jste neviděli ani to, co by byl postřehl i takový člověk, kterého nepřátelé oslepili.

A totéž se stalo s vámi. Tento muž vám uloupil oči, a vy teď nemůžete spatřit ani to, co máte přímo před sebou.

Obrovské moře, stotisíckrát větší než Miči-game a než Kiči-kumi, dělí Inglismany v Kanadě od jejich krále. Naproti tomu Miči malsové jsou přímo v této zemi, jejich poradní ohně hoří v Pittsburgu a v Bostonu, v New Yorku, ve Filadelfii a ve Washingtonu — a to jsou jména jen nepatrného počtu z jejich měst. Ale každé z těchto měst má stokrát víc obyvatel, než kolik nás sedí na tomhle prostranství. A mají ještě nesčetné vesnice a pevnosti, mají vojáky a děla a pušky — a jak jsem už řekl, není mezi nimi a námi žádné moře; tím se liší od Inglismanů.

Jenže vy pořád ještě věříte tomuhle bláznu, který vám tu vypráví, že je třeba porazit Dlouhé nože, mají-li se Zrozenci země zachránit.

Jen sáhni po tomahavku, vytas nůž, Horský lve, Logan se tě nebojí, vždyť tohle je posvátná půda. Na válečné radě má každý náčelník právo mluvit a všichni ho musí vyslechnout. Tak to stanoví dávný zákon a o něm ty přece prohlašuješ, že se jím máme řídit. Chceš ho snad porušit jako první ze Zrozenců země ty sám?

A tak vám opakuji, Zrozenci země, bratři, synové Manitouovi tak jako já: Opusťte Inglismany, přejděte k Miči malsům, protože ti jsou silnější. Pomáhejte Dlouhým nožům, protože vyhrají tuhle válku, která ještě doopravdy nezačala. Pomáhejte Miči malsům, jako to dělám já — ano, jako to dělám já, a jestli se ještě jednou dotkneš nože, Logan nemá strach a také dovede zacházet se zbraní. Pozdvihnu ji i proti tobě, Horský lve, napadneš-li mě, přestože jsi z mého kmene a přestože patříš k Čilakathům3* stejně jako já.

Opakuji vám to ještě jednou, bratři: Je šílené, když chce ještěrka pomáhat jezevci proti grizzlymu. Až dosud si medvěd jen pohrával, ale až mávne tlapou, rozdrtí jezevce jediným úderem. Ještěrky si ani nevšimne, zašlápne ji, a sám o tom ani nebude vědět.

Zrozenci země se mohou zachránit jen tím, že pomohou grizzlymu a ukážou mu, kam se skryl prskající jezevec, který svým křikem ruší medvědův klid. Tak to dělám já a tak byste to měli dělat i vy!“

Dál to už Tekumseh nevydržel. S nadlidskou silou se přemáhal, aby protivníka nepřerušil, aby se neprovinil proti jednomu z hlavních zákonů poradního shromáždění. Teď však vyskočil a v ten ráz se na něho upřely všechny oči, vždyť všichni cekali na jeho odpověď.

Když Šingas vyslovil Ten-skva-ta-vovo jméno, sklopil Tekumseh smutně hlavu. Teď to tedy přišlo, teď byla nazvána jménem jeho nejtrpčí porážka. On, který usiloval o to, aby se znovu nastolila pravda, věrnost a čest jako za starých časů, on, jehož proslovy u všech táborových ohňů sledovaly jediný cíl — probudit důvěru Zrozenců země v jejich vlastní síly, víru v jejich právo, víru v jednotu všech lidí s hnědou kůží a s černými vlasy, on sám to všechno vlastníma rukama rozmetal, vždyť dovolil, aby se tak vysoko vyšvihl lhář a podvodník, o němž sám dobře věděl, že je to zbabělec a vychloubač.

Tekumseh si vzpomněl na staré přísloví Zrozenců země: „Lež je matka porážky.“

Jak mohl ještě teď žádat jejich důvěru, když sám tuto důvěru zklamal. Teď mu před zraky všech jeho přívrženců hodili k nohám kůži skunka, kterého on sám vypěstoval, a on musí vdechovat ten odporný pach a nedostane ho jen tak hned ze svých šatů.

„Kdo ponechá hada naživu, musí pak počítat s tím, že ho uštkne jedovatý zub,“ říkalo se v jednom lenapském přísloví.

Tekumseh poslouchal a skláněl hlavu stále níž. Byl totiž příliš čestný, než aby nepřiznal svou vinu.

Znovu se přesvědčil o tom, co za poslední půlrok tak často zjišťoval: Malé, polovičaté, zbabělé dušičky smějí vršit chybu na chybu. Množství jejich nesprávných rozhodnutí a velikost jejich slabosti jim sloužily za omluvu před vlastním svědomím i před jinými. Avšak nadprůměrný člověk se měří neúprosnými měřítky. A nehodnotí tak jen on sám sebe, ale posuzují ho tak všichni, i každý červík, který se ještě nikdy nevzchopil ani k tomu, aby vynaložil třeba jen desetinu síly, které je zapotřebí k jedinému z nesčetných činů génia. Čím menší, čím malomyslnější, čím ubožejší jsou lidé, tím bezohlednější požadavky kladou svým vůdcům. A přece nemohla být žádná výčitka trpčí než obžaloba, kterou sám proti sobě vznášel Tekumseh.

Jakmile však začal řečnit mladý Logan, Tekumseh se znovu vzchopil. Kdopak byl tenhle mladý muž, copak až dosud vykonal, že se opovažoval jemu, Horskému lvu, dýchat přímo do tváře pach své malověrnosti? A když vyzval bojovníky k tomu, aby přešli k Miči malsům, opustila Šavana veškerá chladná rozvaha, shořela všechna jeho sebeobvinění jako suché smrkové jehličí v ohni jeho divoce planoucího hněvu. Vášeň v něm vyšlehla, slova i myšlenky se mu hrnuly v divokém sledu. Teď byl zas Horským lvem, před jehož hlasem ostatní umlkají.

„Už dozpíval strakatý pták svou písničku a je připraven poslechnout si odpověď orla?“ zahřměl Tekumseh a jeho pohled byl tak strašlivý, že i sám odvážný Logan uznal za vhodné zmlknout a ustoupit z kruhu. Natolik byl ještě Indiánem, že to sice hned udělal, ale tvářil se, jako by byl vlastně už vyslovil všechno, co měl na srdci.

„Říkáš si Logan podle bílého muže, který kdysi ušetřil tvůj život a pak si tě vybral za sluhu a cestoval s tebou do měst bledých tváří. Zapomněl jsi už, jak ti říkal tvůj vlastní otec, když jsi byl ještě chlapec. Jsi Spemika-lavba, Šavan, a žádný Logan. Jméno z tebe nikdy neudělá bílého muže právě tak, jako tě bělošská kniha nikdy nezbaví hnědé pleti a černých vlasů, které jsi zdědil po svých rodičích.

Sám jsi řekl, co děláš. Přivádíš Dlouhé nože na naši stopu, ukazuješ jim, kde táboří Inglismani, aby je Miči malsové mohli přepadnout. Ale u Inglismanů táboříme my, Zrozenci země, a tak vodíš Miči malsy i na nás, aby nás překvapili ve spánku a povraždili naše ženy a děti, aby spálili naše zásoby a uloupili naše úlovky.

Děláš však mnohem víc. Protože jsi přítelem Dlouhých nožů, musíš jim přece pomáhat v boji proti nepřátelům, ty i všichni ostatní, kteří smýšlejí stejně jako ty. Ale jejich nepřáteli jsme přece i my, které jsi oslovoval jako bratry.

A tak nevodíš Dlouhé nože proti svým bratrům jen tehdy, když táboříme společně s Inglismany, ale i tehdy, když jsme sami. Ukazuješ jim stopy, které jsme zanechali a které by Miči malsové sami nedokázali číst, jako my nedokážeme číst jejich knihy. Protože je však vodíš, nacházejí naše vesnice, ať je ukryjeme sebehlouběji do lesů, nacházejí naše stany a naše ohniště, a pak se jen díváš, jak nás vraždí a zabíjejí, a sténání skalpovaných, výkřiky hrůzy, zoufalý nářek — nic z toho tvé srdce nedojímá, protože za své služby dostaneš zaplaceno.

Zde stojí Tekumseh, a ty poslouchej, co praví Horský lev!

Miči malsové ti zaplatí, protože jsou věrní a vděční jako žádný jiný národ na světě. Zaplatí ti, jako zaplatili Ta-ga-ju-tahovi, kterému také říkali Logan, stejně jako tobě. Ta-ga-ju-tah měl to nejlaskavější srdce ze všech Zrozenců země, jež Tekumseh poznal. Léčil nemocné bělochy, zachraňoval jejich děti před utopením, vyřezával bílým chlapcům hračky a děvčátkům šil kožené panenky. Když si však Miči malsové zamanuli, zastřelili jeho matku a jeho ženu, jeho syna i všechny jeho příbuzné. To všechno se událo za jeden jediný den a Ta-ga-ju-tah — který se jmenoval Logan, stejně jako ty —, který měl mnoho příbuzných, byl najednou, z hodiny na hodinu, úplně sám. A oni to provedli z pouhého žertu, protože jim bylo lehko u srdce. Byli chytří, ti Miči malsové, vybrali si k tomu dobu, kdy Ta-ga-ju-tah nebyl doma, ve svém vigvamu. Co mu bylo platné, že se strašlivě pomstil? Veškerou krví bledých tváří, kterou prolil, už ty své drahé neprobudil. Později vyslali Miči malsové najatého vraha, zaplatili mu, a on opil Ta-ga-ju-taha ohnivou vodou, kterou všichni tak rádi pijete, a pak ho probodl. A ten vrah měl také hnědou kůži a černé vlasy jako ty! Ty tu však stojíš, veřejně vyhlašuješ svou hanbu, a ani oči nesklopíš! Tvoji vděční Miči malsové ti zaplatí tak, jako zaplatili Cornstalkovi, největšímu hrdinovi mezi bojovníky. Šavani si nechtěli dát uloupit svou zem a chystali se znovu vykopat válečnou sekyru. Cornstalk, který dobře znal slabost Šavanů a sílu Miči malsů, radil k míru, ale jeho krajané mu nevěřili. Když to viděl, odebral se sám k Miči malsům a varoval je před Šavany. Doufal, že Dlouhé nože povolají vojáky a že pouhý pohled na ně přivede Šavany k rozumu.

Miči malsové sice vojáky opravdu povolali, ale ještě předtím zabili Cornstalka, přestože právě on je varoval. Zabili i Cornstalkova syna Elinipsika, náčelníka Rudého sokola a všechny jejich průvodce, přestože přišli do bělošské pevnosti beze zbraně. Ubili je, jako se ubíjejí štěňata, která lidé nechtějí chovat.

Tak zaplatili Miči malsové dvěma velkým náčelníkům Zrozenců země, tak se odměnili Ta-ga-ju-tahovi a Cornstalkovi a tak se odmění jednou i tobě, který jsi sem přišel s důvěrou, že Zrozenci země vědí, co je to zákon a jeho posvátnost. Ale jen zkus, jestli také Miči malsové vědí, co je to zákon, a jestli tě nechají mluvit tak, jak jsi směl mluvit mezi námi. Naloží s tebou stejně, jako naložili s šestnácti lenapskými náčelníky. O nich se ovšem Šingas z rodu Unamiů prve ani nezmínil. Tito náčelníci přišli jako míroví poslové, a přece jim navlékli Miči malsové na krk oprátky a pověsili je na stromy — všech šestnáct, bez jediné výjimky.

Vy však pomáháte Dlouhým nožům. Dostáváte peníze, kořist a pušky a pak vodíte grizzlyho do našich vesnic.

Tak je to. Miči malsové by byli bez vaší pomoci bezradní. Ztratili by cestu v lesích, ale vy je vodíte a předáváte jim naše znalosti. Schová-li se slunce za mraky, nevěděli by, kde je sever a kde jih, kdybyste jim nevysvětlili naše značky. Nevěděli by, podle čeho se pozná, že jsou v řece bobři nebo do které zátoky večer připlouvají ryby nebo jak se v zimě hledají shromaždiště jelenů, kdybyste jim tohle všechno neukázali vy. Jste totiž marniví, musíte jim přece předvést, jací jste znamenití lovci a stopaři, protože vaše srdce blaží chvála z úst těchhle dupajících bizonů.

Bez vás by se ztratili v této obrovské, širé zemi, kudy nevedou žádné cesty, ale vy jim ukazujete naše tajné stezky, úseky, kudy přenášíme kánoe a náklady, předvádíte jim, jak uchováváme maso. To od vás přece získali kukuřici a pemikan, takže teď už nemusejí hladovět.

A přesto by nemuselo být ani teď ještě příliš pozdě. Kdybychom byli svorní, nemohlo by se nic stát. Bez nás by byli ztraceni. Každý jejich špión, každý zvěd, každý stopař je přece Indián. Využívají nenávisti mezi našimi kmeny, aby nás zničili. Ve válkách, které proti nám vedou, si najímají znepřátelené kmeny Zrozenců země a my se navzájem skalpujeme, zabíjíme jeden druhého. Miči malsové pak přicházejí, vysmívají se naší pošetilosti, pobíjejí ty hrstky, které ještě zbyly, jako zavraždili Ta-ga-ju-taha a Cornstalka a tisíce jiných, a zabírají pak půdu zúrodněnou našimi padlými.

Ty se tu chvástáš svou moudrostí, a zatím zrazuješ svůj národ. Zasluhoval bys, abychom tě na místě usmrtili, bez milosti, ale víš, že jsme lepší než oni, že považujeme posly za posvátné a že v poradním shromáždění má každý volnost slova. Na to spoléháš, jsi tak odvážný, protože jsi ještě neztratil své indiánské srdce.

Opravdu si nechceme počínat tak, jak nás to učí Miči malsové. Tekumseh jimi příliš opovrhuje, než aby jednal podle jejich vzoru.

Teď však pryč odtud! Toto místo je pro tebe posvátné, nejsi hoden, abys sem vstoupil. Nikdo tě nezabije, ale už zmiz! Kdybychom se však někde spolu setkali, až slunce dvakrát zapadne, vezmu si sám tvůj skalp, i když jsem nikoho neskalpoval už celou řadu let, a nechám tě pak pobíhat živého bez vlasů, třebaže jsi z mého rodu a jedné krve se mnou. To praví Horský lev, tak zařvala puma.

Pryč! Mé oči už déle nesnesou pohled na zrádce!“

Tekumseh promlouval s překypující vášnivostí a posléze se jeho hlas opravdu podobal lvímu řevu. Blížil se ke zděšeně couvajícímu Loganovi, který zatím ztratil veškerou svou nemalou odvahu, protože si náhle uvědomil, že proti tomuto muži by v boji neměl ani nejmenší vyhlídky. Byl by sražen tak bleskurychle, že by ani neměl čas se bránit, vždyť Tekumsehův první úder nebo jeho první bodnutí byly vždy smrtelné. A tak tohoto odvážného, smělého muže, který byl až dosud tak přesvědčen o svém právu a o své prozíravosti, náhle opustila odvaha. Tekumsehova slova mu zároveň ukázala, na jak strašné bludné cestě se to pohybuje.

Ustupoval před přibližujícím se Tekumsehem stále rychleji, tváře měl šedivé, popelavé, a náhle se dal do zběsilého křiku, obrátil se a prchal. Nelidsky skučel hrůzou, třebaže Tekumseh, jak všichni viděli, neměl v ruce zbraň.

V kruhu zavládlo hrobové ticho. Bylo slyšet jen křik prchajícího, ale i ten zvolna umlkal. Tekumseh stál s rozezlenou tváří uprostřed poradního kruhu, tiskl si pěsti k prudce oddychující hrudi, jako by se obával, že ji roztrhne ten nesmírný tlak u srdce. Díval se za utíkajícím Loganem i potom, když už ho dávno nebylo vidět. Pak se obrátil a vrávoravě se vracel na své místo.

Stále ještě se nikdo z náčelníků ani z bojovníků nehýbal. Dokonce i opilí oněměli. Všechny ještě tísnilo zděšení, které Šavan svým zásahem způsobil. Možná však, že ještě větší zděšení vyvolala před chvílí odvaha mladého Logana. Jistě, i Šingas užil silných slov, ale to byl přece náčelník, šedovlasý stařec. Kdo však byl tenhle mladíček, že se odvážil vzdorovat tváří v tvář mocnému Horskému lvu?

Nikdo nepromluvil ani slovo, avšak v duších bojovníků to kvasilo. Byli rozčileni, pobouřeni až do hloubi svých prostých a divokých duší. Vzmáhal se v nich vzdor, sílil odpor vůči tomu, který je chtěl k něčemu nutit. Jakým právem odtud zahnal jednoho z nich, jako by byl vládcem, a ne pouhým náčelníkem jako kterýkoli jiný! Ale právě to nebylo tak jednoduché! Vždyť přece jen všichni cítili, že Horský lev znamená víc než všichni ostatní.

V tomto okamžiku je bylo možno pohnout jak ke vzpouře,

tak k poslušnosti, půda byla připravena, přidali by se k tomu,

kdo by se ukázal silnější.

Jenže Tekumseh už nepromluvil. Odebral se na své místo, seděl tam celý schoulený a zíral do prázdna.

Vapa-mangva jedná na vlastní pěst…

Vtom se z řad náčelníků prudce zvedl jakýsi muž. Lépe než vyčerpaný Šavan vycítil v mlčení všech shromážděných indiánských náčelníků hrozbu. Ztěžka, ale spěšně vkročil do kruhu. Byl to náčelník, od hlavy k patám mu splývala dlouhá vlečka z orlího peří. Měl na sobě siouxský kožený kabát a na hrudi krunýř z pestrých dikobrazích ostnů. Předstoupil před shromáždění a rozkřikl se:

„Kdo je to Tekumseh, že nám rozkazuje jako chlapcům, kteří ještě nikdy neslyšeli nářek umírajících nepřátel? Kdo je to, že odtud odhání bojovníka, který promluvil v radě, jak na to má právo? Kdo je to, že nás vybízí pomstít naše druhy padlé u řeky Tippecanoe? Kdepak byl on, když k nám tenkrát vtrhli Miči malsové, aby nám uloupili naši půdu?

Zde stojí Vinebag Vapa-mangva. Sami jsme bojovali u Tippecanoe, jenom my, Zrozenci země, a žádný Inglisman. My sami jsme se zmocnili Chicaga, zatímco Tekumseh potřeboval všude pomoc Inglismanů!

Vapa-mangva nečekal, až ho nějaký Šavan vyzve k pomstě za Tippecanoe. Sám vykonal svou pomstu, když usoudil, že nadešel vhodný čas. Každý Vinebag, kterého Miči malsové zastřelili u města lživého proroka, byl třikrát, čtyřikrát pomstěn, mnoho skalpů bílých mužů, žen a dětí bude vlát ve větru před stany v mé vesnici.

Vapa-mangva jedná na vlastní pěst, Vapa-mangva bojuje sám. Vapa-mangva táhne do boje, když sám usoudí, že nadešel vhodný čas. Teď však dospěl k názoru, že nadešel čas k návratu do vesnic, protože se blíží podzim, doba lovu. Ženy a děti potřebují maso na zimu. A chtějí slyšet, co jsme vykonali na válečné stezce. Až Vapa-mangva a jeho bojovníci usoudí, že je zapotřebí získat náměty k novým příběhům, pak znovu pozvednou válečnou sekyru.

Zatím však budou popíjet ohnivou vodu; to nám tento muž zakazoval, třebaže je jen náčelník jako my všichni, a nic víc. Zatímco vy jste uposlechli Tekumsehových slov, získali jsme výměnou od detroitských obchodníků hodně soudků ohnivé vody.

Já sám jsem jednomu Šavanovi kdysi uvěřil Byl to lhář a nikdo neví, kde dneska skučí a koho obelhává. Já už dnes nevěřím žádnému.Šavanovi.

Tohle vám říká Vapa-mangva a jeho ústy k vám mluví Vinebagové, rod Losů, rod Vlků a rod Bizonů. Vzhůru, Vinebagové, za mnou!“

Do vzrušeného, udiveného a zlostného šumu, který se zvedl při proslovu náčelníka Vinebagů, zazněl náhle divoký řev. Tekumseh poznal, že tohle všechno bylo předem domluveno, protože Vapa-mangvovi bojovníci se zvedli a shlukli se kolem svého náčelníka. Vykřikovali různé posměšky a se smíchem mávali skalpy, které ukořistili v Chicagu. Odtáhli z místa porady do tábora a za nedlouhou chvíli bylo vidět, jak na koních ujíždějí směrem na západ.

Tekumseh poslouchal Vinebagova slova s kamennou tváří. Takový byl zákon, že v radě nesměl být nikdo přerušován, že každý směl svobodně vyjádřit svůj názor. A přece měl sto chutí vyskočit a toho ješitného vychloubače vyzvat k boji na nože, tady, přímo na místě, před očima tisíce bojovníků, kteří se tu shromáždili.

Zůstal však klidně sedět, v jeho obličeji se nepohnul ani sval, nechal Vapa-mangvu domluvit a odejít.

Začali chytat mouchy

Už mluvil Kata-he-kasa. Starý sagamore Šavanů se těšil úctě, která daleko přesahovala okruh jeho malého, stísněného kmene. To on podepsal před mnoha lety mírovou smlouvu s generálem Waynem a od té doby ji dodržoval tak poctivě, jak urputně předtím bojoval proti Dlouhým nožům.

Mluvil klidně a uvážlivě a všichni ho pozorně poslouchali. Doporučoval uzavřít s Miči malsy mír, právě teď, když spojené kmeny Zrozenců země dosáhly tak velkých vítězství. Teď prý budou Miči malsové spíše ochotni uzavřít pro Indiány výhodný mír, když jsou ve válce s Inglismany. Kdyby však prý Zrozenci země bojovali dál, byli by prý v tomto boji zcela zničeni, protože Miči malsové a Inglismani jsou prý dvěma protilehlými noži jedněch nůžek. A jestliže prý Zrozenci země neodloží válečnou sekyru včas, dostanou se mezi ostří těchto nůžek a ta je rozstřihnou. Nejde přece o záležitost Inglismanů, nýbrž o věc Manitouových dětí.

Kata-he-kasa hovořil klidně a vážně. Každý viděl jeho šedivé vlasy, kdekdo věděl, že to byl kdysi velký bojovník, všichni chápali, že z něho nemluví žárlivost, nebo dokonce zášť k Tekumsehovi, ale pouze starost o jeho národ.

Teď povstal Takatoka z kmene Abitibiů. Řeč, kterou proslovil Kata-he-kasa, mu dodala odvahu. Byl v rozpacích a trochu se bál, vypadal jako poněkud vyhladovělý, přišel sem ze severních lesů, v nichž léto trvá jen dva měsíce, přešlapoval z nohy na nohu, a když mluvil, ohlížel se, jako by se všem omlouval. Váhavým hlasem prosil, aby se směl se svými bojovníky vrátit domů, protože zanedlouho budou kolem tábora jeho kmene skučet zimní vichřice, a oni nemají dost masa pro případ, že by snad období sněhu bylo zvlášť tuhé. Sliboval, že se napřesrok rád vrátí; jeho bojovníci přece válčili udatně, to bylo zřejmé z počtu skalpů, které teď nosili, ale jemu se zdá, že přišel čas k návratu.

Odvaha narůstala hlavně v místech, kde seděli Abitibiové, Maskegoni a Nenenoti. Byli až dosud trochu nesmělí v tomto velkém shromáždění, vždyť se po celé měsíce nevídali s nikým jiným než s dvaceti nebo třiceti lidmi z vlastního tábora, a ani na svých letních výpravách se nesetkávali s většími tlupami, než byl jejich rod.

I Tukua z kmene Nenenotů, který teď mluvil, žádal, aby je propustili. Mají prý už dost kořisti, dost skalpů, dost slávy a cti. Putovali prý daleko, uposlechli volání Horského lva, potěšilo je, když spatřili jeho tvář, teď prý však slýchají za noci, jak jejich děti doma pláčou, protože mají hlad.

Nepokoj vzrůstal. Ozval se hlasitý souhlas, když Tukua řekl, že už mají dost kořisti a slávy. Ano, tohle bylo obecné mínění a to se projevovalo stále hlasitěji. Opilci v posledních řadách se probrali ze strnulosti, do níž upadli; zaslechli hluk a křik, a tak se k němu přidávali. Pochytili pár slov a blábolivě je opakovali. Byli by se ovšem připojili i k projevům opačného mínění.

Teď se však přikrčili za záda svých náčelníků, sedících v předních řadách, stísněně se usadili do trávy a začali chytat mouchy, jako by nedělali nikdy nic jiného, schovávali se, dívali se k zemi, protože teď se ozval hlas, který znali, na který se rozpomínali. Ten hlas zněl jako plech, byl krákoravý, nepříliš zvučný, a přece jasně slyšitelný i v tom hluku, který se však vzápětí utišil.

Vstal Stiatha. Zeptal se se zlobným a pohrdavým výsměchem, odkdypak se chovají jako bledé tváře a křičí jeden přes druhého, takže pak jeden druhému nerozumí ani slovo.

„Zde stojí Vendat Stiatha. Je mezi vámi někdo, kdo by mě neznal? Tento luk, který zvedám, vyslal v těchto dnech jedenáct šípů a ty zrudly krví Miči malsů. Třebaže však zabil jedenáct Dlouhých nožů, stále ještě žízní po krvi. Když byl Stiatha mladý, měli Vendati mnoho tisíc bojovníků. Dnes máme jen osmdesát mužů, kteří vládnou tomahavkem. Stiatha musí pomstít ještě smrt mnoha svých bratrů. Je starý, má obličej zbrázděný záhyby a vráskami a bodavá bolest nemoci mu sedí v kolenou, v ramenou a v loktech. Stiatha brzy zazpívá svou píseň umírajících; nemá čas čekat na příští léto, ještě dnes je třeba zahájit boj.

Stiatha je starý muž, mnoho už viděl, mnohé náčelníky i mnohé chvástaly: znal Pontiaka i Cornstalka, ale vidí, že Zrozenci země dosud neměli většího náčelníka, než je Šavan Tekumseh.

Stiatha a Vendati udělají všechno, co jim Tekumseh přikáže, a nebudou se ptát, zda je ten nebo onen z nich starší a kdo je to Tekumseh. Vendati už vedli mnoho válek, a všechny prohráli, protože vždycky nakonec rozdělila srdce Manitouových dětí nesvornost a závist. Ne proto, že jsou Miči malsové silnější, ale proto, že jsou svorní ve své nenávisti k nám, jen proto vítězí ve svých válkách. Poslední svůj boj však chce Stiatha zakončit jako vítěz, proto se podrobuje Šavanovi a udělá všechno, co mu Tekumseh poručí. Vždyť nikdo z nás nemá v duši víc železa a v ocích víc moudrosti než on.“

Znovu se po těchto slovech rozhostilo ticho, a snad by byla mohla způsobit i zvrat ve vývoji situace. Vtom však vyskočil Vinemak z kmene Potavatomiů. Neúčastnil se bojů v posledních dnech, byl však spolu s Vapa-mangvou v Chicagu. Vinemak byl mladý, odvážný, hezký, byl by mohl být Tekumsehovým mladším bratrem. Vraždění, kterého se dopustili Vinebagové na bezbranných lidech u Miči-game, mu bylo odporné, nemel však sílu, aby této krutosti zabránil. Vinebagové se jeho zapřísahání jen vysmáli, a on přece nemohl jít tak daleko, aby připustil boj jednoho indiánského kmene s kmenem druhým jen proto, aby zachránil nepřátele. Ovšem ta hrstka bělochů, která zůstala naživu, vděčila za svou záchranu jen jemu a jeho Potavatomiům.

Nyní byl zde a mluvil, žhavě, zle a strhujícím způsobem. Neobracel se k bojovníkům, oslovoval jen náčelníky, popichoval je, dráždil jejich hrdost, jejich žárlivost, popouzel proti Angličanům, šířil nedůvěru k nim a nakonec se vysmál Šavanům. Kdopak dal tomu maličkému kmeni, který žije z milosti jiných, právo vystupovat tak, jako by tu poroučeli oni?

Daleko se však nedostal. Horský lev mu vpadl do řeči. Šavan Modrý kabát křičel, že to je urážka, sám ovšem také užíval urážlivých slov. Do hádky se vmísil Sana-mahonga, padala tvrdá slova, vypukla vřava, křik, zmatek. Bojovníci, kteří až dosud měli jména Sana-mahonga, Vinemak, Modrý kabát, Kata-he-kasa a jiná v takové vážnosti, najednou s údivem pozorovali, že nositelé těchto slavných jmen na sebe navzájem křičí. Vždyť dokonce i klidný Kata-he-kasa ztratil svou důstojnost a rozvahu. Máme to vůbec prozradit? Ach ano, i on okusil ohnivé vody, jen doušek, ale ten stačil, protože stařec nebyl na alkohol zvyklý, a tak ho to docela vyvedlo z míry. I ostatní kmeny však ještě chtěly vyjádřit své mínění, jeden už nechápal druhého, i prostí bojovníci se začali mezi sebou hádat, mísili se do sporů, i oni začali pokřikovat. Teď konečně naplno propukla ta dlouho doutnající vzpoura, všichni se rozkřičeli najednou, vyhrožovali si, povykovali, až se konečně někteří z nich znechuceně obrátili, opustili poradní místo a vraceli se do tábora. Tam viděli jiné, chytřejší, kteří už seděli kolem soudků s pálenkou koupených od anglických obchodníků. Připojili se tedy k nim a začali svou kořist — kožešiny, pušky, střelný prach, všechno, co až dosud získali, pomalu propíjet.

Viděl jsem vycházet slunce

A Tekumseh?

Cožpak nezakročil? Cožpak si to on, jehož slovo mělo nad dušemi Manitouových dětí takovou moc, nechal všechno líbit?

Tekumseh stál rozkročen na svém místě, palce měl zasunuty vpravo a vlevo za opaskem, díval se na hašteřící se náčelníky, poslouchal křik a pošetilé hádky a zlý, velmi zlý úsměv mu pohrával kolem úst, úsměv, kterým zakrýval zoufalství svého srdce.

Když se však v několika rukách zableskly nože, když hrozilo nebezpečí, že se přejde od slov k činům, pokynul starému šavanskému heroldovi, který tu stál vedle svého náčelníka a bezradně přihlížel té vřavě. Starý vyvolávač Viděl jsem vycházet slunce byl otec Jediného šípu, jako hlasatel sloužil už Cornstalkovi a teď tu stál po boku Tekumseha a stál při něm právě tak věrně jako Jediný šíp, který byl Horskému lvu oddán už od chlapeckých let.

Kdysi, před mnoha lety, se Jediný šíp ještě jmenoval Malý lovec. Byl to chlapec jako mnozí jiní, ale už tenkrát byl mistrovským střelcem. A už tehdy byli s Tekumsehem nerozluční druhové, stejně jako v pozdějších letech. Jediný šíp vždycky věrně, statečně a skromně stál v každém nebezpečí před svým větším přítelem, aby ho chránil. Nikdy ani na okamžik nezaváhal zaštítit jej třeba i svým vlastním tělem. A teď byl mrtev, padl v té nešťastné noční bitvě na březích Tippecanoe. Vyvolávač Viděl jsem vycházet slunce už neměl dalšího syna. Jeho vlasy však od té doby už dál nešedly, při chůzi se nehrbil víc než předtím; jen se rozhodl, že převezme dědictví po svém synovi a že bude následovat Horského lva tak dlouho, dokud bude živ. Že bude stejně věrný, stejně statečný a stejně prostý, jako byl Jediný šíp, i kdyby mu náčelník jen občas věnoval jediný pohled.

Teď tu stál, zvedal těžké paličky a nechal je dopadat na kůži velkého bubnu z vydlabaného špalku; buben ležel na dřevěném podstavci před vyvolávačem. Kůže velkého bubnu temně duněla, ale Viděl jsem vycházet slunce nepřestával, dokud se muži neuklidnili a dokud znovu neztichli. Potom už jen slabě vířil, bubnoval i pak, když Horský lev mluvil, a buben pod jeho rukama mručel a tiše duněl, vyjadřoval to, co cítilo starcovo věrné srdce. Kdykoli Tekumseh zvýšil hlas, zesílil i zvuk bubnu, zněl temně a smutně, tvrdě nebo hrozivě, podle toho, jak se měnily heroldovy pocity. Celý svůj život zastával Viděl jsem vycházet slunce tento svůj úřad. Vyvolával už tak často za jasných jiter, jimž předcházel temný a zakrvácený večer, volal muže k boji a oslavoval vítězství. Byl hlasatelem, který v době, kdy vycházelo slunce nad šťastnými i trpkými dny, ukazoval Manitouovým dětem, že život stále plyne dál, jako se Otec řek věčně ubírá širokou cestou mezi břehy, jako nikdy neustává píseň, kterou šumí les, jako je věčný sám Velký dobrý duch, který přijímá své zemřelé děti do svých věčných lovišť.

Tekumseh však neřečnil dlouho. Mluvil drsně a tvrdě.

„Horský lev se domníval, že Zrozenci země jsou muži, kteří váží svá slova a dovedou udržet své myšlenky na uzdě. Věřil, že velí bojovníkům, když bojoval proti Dlouhým nožům. Když za dlouhého léta putoval po všech cestách této země, myslel si, že tu zemi daroval Nanabozho Tekumsehovým bratrům a že bledé tváře jsou zloději a lupiči.

Horský lev se však obává, že všechny jeho řeči, celá jeho práce a veškeré putování, že to všechno bylo nadarmo. Myslel si, že Zrozenci země jsou opravdu jediný národ, teď však vidí, že jsou to všechno jen malé rodové skupiny, malé kmeny, z nichž každý zná jen svou vlastní hrdost, vlastní slávu, vlastní kořist, ale nevnímá neštěstí, které doléhá na všechny Zrozence země.

Tekumseh mluvil u všech táborových ohňů Manitouových dětí, všem křičel do uší o tomto neštěstí, každý ví, co se musí stát.

Hle, pozvedám do výše znamení, které všichni znáte: svazek šípů ovinutý stuhou přátelství je nerozlomný, dokud se neuvolní posvátná stuha a dokud mezi šípy vězí sekyra, která je zároveň dýmkou míru. Proti nepříteli zbraň, pro přítele nástroj přátelství.

Tekumseh už nemíní opakovat to, co křičel do uší hloupých hlav od chvíle, kdy začal burcovat Zrozence země. Všichni to víte, a kdo to snad neví, tomu ať to povědí jeho bratři.

Zítra, až vyjde slunce, pojedu na jih, abych zničil Dlouhé nože. Přál bych si, abyste se tam všichni odebrali se mnou, abychom padli na Dlouhé nože jako všechno pohlcující oheň. Kdo však chce zradit svůj národ, ten ať táhne zpátky do svých stanů.

Domluvil jsem. Rada náčelníků skončila. Jděte a přemýšlejte, co chcete podniknout.“

Obrátil se a s nehybnou tváří se ubíral směrem k řece. Bojovníci před ním ustupovali, jako by tudy procházel sám Megisovon. Před Tekumsehem se uvolnila široká mezera. Na nikoho se ani nepodíval, pěstí sevřel tomahavk, skočil do kánoe a vyrazil po proudu. Chtěl být sám.

Byl neklidný a stísněný, a když po chvíli zavesloval do jedné zátoky, aby tam nalovil ryby, do zátoky, kam ústil malý čistý potok, téměř neviditelný pod visícími větvemi starých zkřivených vrb, dal se tichým šploucháním potoka, ševelem listí, bzukotem komárů v prosluněné zátoce svést ke smutným myšlenkám. Nemohl se z nich vymanit, trápila ho jakási nevysvětlitelná starost, a nemohl přijít na to, čeho se vlastně týká.

Nakonec se sám polekal té své neobvyklé nečinnosti, sáhl po pádlu a pádloval zase proti proudu; vracel se do tábora.

Tisíc úzkostí z boje

Sotva vyplul ze svého úkrytu, v němž ho husté stromy chránily před hlukem, který až sem doléhal zvenčí, zaslechl ve směru od tábora jakýsi podivný hukot a rachot. V okamžení byl zase ve střehu, zabíral mohutně a rychle a jeho lehký člun hbitě klouzal po hladině. Čím více se přibližoval ke stanům, tím byl nepokojnější, tím více síly vkládal do záběrů pádla, až konečně dorazil k přístavišti. Jediným hmatem vytáhl kánoi na břeh, nechal ji tam ležet a spěchal po úzké stezce mezi olšemi a křovím po příkrém břehu. Nahoře se před jeho očima objevila divoká vřava, slyšel hluk, smích, křik — a zmocnilo se ho zlé tušení.

Indiáni se v nepořádku vrátili z místa porady ke stanům, nepřestávali se přít, mluvili pro Tekumseha nebo proti němu, v táboře uviděli popíjející druhy i obchodníky, kteří neměli ani dost ohnivé vody na čepování, slyšeli hlučné veselí, hlasité volání a zpěv, a dali se zlákat. Vběhli do stanů, přinesli nádoby i několik kožešin, za které chtěli ohnivou vodu nakoupit. Mohlo se mluvit o štěstí, že tam bylo tolik Indiánů, a tak málo prodavačů pálenky, protože nejdříve se musela přece kožešina prohlédnout, musela se určit její cena, musel se změřit objem nádoby, do níž si rudoch přál kořalku nalít. Obchodníků tu však nebylo víc než půl tuctu. Všichni se tlačili kolem nich, na dosažení nějakého pořádku nebylo ani pomyšlení, jeden křičel přes druhého, každá věta se musela desetkrát opakovat, dokud se muži nedohodli, protože se tu mluvilo nejméně tuctem různých nářečí, a tak tu zatím bylo víc křiku a lomozu než opilství.

Jen Stiatha převedl své Vendaty kolem obchodníků bez zastávky. Stačilo mu na to jen několik slov. Bojovníci svého náčelníka znali, uposlechli ho, ani se neodvážili odporovat. Když pak dorazili ke svým stanům, pronesl k nim Stiatha krátkou řeč, plnou kousavé ironie i moudrých naučení, a Vendati začali pomalu chystat oběd.

Ze Šavanů se držela stranou toho shonu jen družina Psů. Ti byli Tekumsehovi zcela oddáni a nikdo z nich by to nepřenesl přes srdce, aby Horského lva zarmoutil tím, že by jednal proti jeho vůli. Všichni věděli, co soudí o ohnivé vodě.

Do tohoto ruchu kolem prodavačů pálenky se vřítil Tekumseh jako vlk. Viděl, že někteří z jeho Indiánů leží na zemi opilí až do němoty, jiní že vrávorají kolem — to byli ti, kteří sem dorazili z porady nejdříve —, viděl tu tlačenici a slyšel ty řeči. Bezohledně se prodral davem, ty, kteří mu stáli v cestě, odhodil vpravo a vlevo, chytil je za opasky nebo je strhl za vlasy a prorazil si cestu. Každý, kdo už se chystal toho divokého nedočkavce napadnout nebo kdo se zprudka otočil, když zaslechl za svými zády křik, a pak uviděl Tekumseha, rázem ztichl, odklidil se stranou, neodvažoval se proti němu postavit. Šavan tloukl kolem sebe, kopal a trhal, užíval celé své divoké, strašné tělesné síly, až konečně stanul před bílými kramáři, před soudky s pálenkou. Jediným kopnutím sudy převrhl, takže se odkutálely několik metrů a kořalka z nich vytekla. Sáhl po tomahavku a v nastalém tichu zařval na zbledlé obchodníky, aby se bez jediné odmluvy okamžitě klidili, nechtějí-li přijít o vlasy na hlavách. Hrozil, že každého, kdo se opováží prodávat tady v táboře ještě jednou ohnivou vodu, toho že on sám, Tekumseh, Horský lev, pověsí na větev některého z platanů, pod nimiž se tu shromáždili.

Běloši, kteří sem do stanového tábora přivezli své zboží na vozech, vtáhli hlavy mezi ramena, neodvažovali se odporovat ani slůvkem, byli bledí vztekem, ale beze slov vylezli na své potahy a pobídli koně. Vozy se skřípěním odjely.

V davu rudochů se ozvalo hlasité reptání, Šavan však vyskočil na jeden z převrácených soudků a zaburácel:

„Víte, že vás tahle voda oslabuje, že vám bere rozum a mužskou důstojnost? Podívejte se, tamhleti leží na zemi jako kojenci! Jejich kolena už nemají sílu, aby unesla jejich tělo, jazyk se jim plete a jejich oči už nevidí, co se tu děje.

Kožešiny, pušky, prach, celé to bohatství, které jste tu získali, to všechno chcete vydat za vodu, která vás pak bude pálit v hlavách jako tisíc žhavých hřebíků, a zatím všechny prameny v této zemi vám nabízejí dost vody, abyste mohli uhasit žízeň na celý život.“

Tak promlouval Tekumseh. Ale zklamání z toho, že jim nechtěl dovolit svlažit si hrdla ani teď, když stál sám proti celému tomu množství, přehlušilo respekt, který k němu cítili. Ti v předních řadách mu jen něco mručeli do tváře, ale ti vzadu, ti měli ovšem víc odvahy. Začali křičet, zuřit, padaly urážky. Největší kuráž měli ovšem podnapilí, ti hulákali, že si tedy pozvou obchodníky do svých vesnic a tam že jim Šavan nemá co poroučet.

Ve skutečnosti stála však za celou touhle vzpourou utajovaná touha těchto mužů najít nějakou záminku, aby se mohli vrátit domů a odvézt do bezpečí svou kořist, své skalpy a svou válečnou slávu. Přáli si, aby došlo k roztržce, nemysleli to ani tak zle, chtěli se přece vrátit a jistě by se byli také vrátili, ale proč jen toho od nich Tekumseh žádal tak mnoho? Když se válčí, je přece zapotřebí také trocha zábavy.

A tak z touhy po pálence, z podnapilosti, z vychloubačství, ze stesku po domově a z obavy, že v nových bojích ztratí získanou kořist, ze sta různých pochybností, zábran, z bědné slabosti nevinných dětí přírody, které prostě nevydržely ten vodopád událostí a citů, který se na ně tak náhle valil a který je všechny strhával s sebou — z celého toho zmateného citového víru se zrodila revolta, vzpoura.

Působilo na ně tisíc úzkostí z boje, opojení z krve při skalpování ještě žijících nepřátel, silný duševní otřes, když Dlouhé nože, ti obávaní, nenávidění i obdivovaní Miči malsové, kteří se proti nim už hnali se stovkami hrozivých ocelových hrotů, s děsivým burácejícím křikem, se náhle před nimi dali na panický útěk. Potom ta směsice všech těchto cizích kmenů, pohled na anglické vojáky, na velké město bílých lidí a vůbec na všechny ty bledé tváře, které tu spatřili — dva tisíce pět set Američanů, téměř tisíc obyvatel Detroitu a právě tolik Angličanů —, to všechno rudochy ohromilo, otřáslo to jimi, vyvedlo je to zcela z míry. Vždyť byli zvyklí všímat si jen zasněné lesní tišiny, lehkého praskotu v roští, když se tamtudy prodírá jelen, vodní hladiny, když se nad ni vymršťují ryby.

Chtěli domů, domů! A to znamenalo: do samoty, do ticha, aby se mohli zas soustředit a znovu získat svůj klid, svou rovnováhu, aby dokázali vzdorovat tlaku démonů. Ti se probudili bojem, krví, vítězstvím a teď je za nocí děsili, takže pak museli mávat chřestidly a zpívat prastaré zpěvy, aby uchlácholili všechny ty mlžné a stínové duchy s prázdnými obličeji.

Toužili zpátky do skrytých stinných říčních údolí, pod koruny lesních stromů v rodných krajích, aby tam mohli rozmlouvat s Manitouem, Vždyť ten přece nebyl nikdo jiný než jejich vlastní statečná duše, plná víry i úzkosti.

Nyní tedy křičeli Šavanovi přímo do tváře. Nevěděli ani, co křičí, on to však vycítil: Odříkali se ho, opouštěli ho, měli už všeho dost.

A poprvé v životě Tekumseh nepochopil, co k tomu jeho bratry přimělo. On, který měl před očima vždycky jen své obrovské plány, spatřoval ve všech těch drsných, prostých tvářích jen malichernost, zbabělost, nasycenost, nevraživost. A když se teď znenadání, jako na tajný signál, rozběhli do svých stanů a i ti poslední na něho ještě pokřikovali, že už dál nechtějí, že se vrátí do lesů, tu opustily Horského lva snad ponejprv všechny síly. Se zasténáním se zhroutil, zabořil hlavu do dlaní a zůstal tak dlouho bez pohnutí a bez jediného slova. Jen jako z velké dálky mu doléhaly k sluchu až příliš dobře známé zvuky odjezdu. S neuvěřitelnou rychlostí, jaká se získává jen mnohaletým, celoživotním cvikem, strhly jednotlivé kmeny své tábory, muži sbalili všechen svůj majetek i zásoby, naložili je na hřbety koní nebo do kánoí a už odpoledne bylo místo prázdné.

Když se Tekumseh konečně zvedl a vyhaslými zraky přihlížel shonu při přípravách k odjezdu, stálo za ním dvaadvacet bojovníků z jeho vlastního kmene. Bylo to dvaadvacet členů družiny Psů. Díval se na ně nepřítomně, hleděl po prázdném tábořišti před sebou, pohlédl na téměř už složený velký tábor a zamířil ke svému stanu.

Bez jediného slova ho tiše následovali jeho Psi.

QUEENSTON

Mé srdce je znavené!

Detroit padl.

Detroit, který velký Pontiak marně obléhal týdny a měsíce, Detroit, který tomu, kdo jej měl v moci, umožňoval ovládat vodní cestu mezi jezerem Erie a mezi ohromnými jezery na severu, Detroit, legendární pevnostní město, o němž se bájilo a šeptalo u všech táborových ohňů mezi Hudsonovým zálivem, kde zní praskot ledu, a ústím Mississippi, kde je tak horko a dusno, nuže tento Detroit se octl v rukou Angličanů. A generál Brock, jejich velitel, dobře věděl, za co všechno musí vděčit Šavanu Tekumsehovi. Věděl až příliš dobře, že bez tohoto geniálního Indiána by byl to město nedobyl tak snadno, ba že by ho snad byl ani nemohl dobýt; vždyť starý Hull byl více než třikrát silnější než červenokabátníci, a k tomu ještě seděl za valy a zdmi pevnosti, která byla tady na západě pokládána za nedobytnou.

Ale tohoto starého pána, zkrušeného dnou, zachvátil strach před Indiány. Zdrcující porážky, které Tekumseh Američanům způsobil u Maguagy a Brownstownu, další a další zprávy o tom, jak se Indiánům podařilo přepadnout některou předsunutou hlídku nebo některý z transportů vezoucích potraviny, amerického generála znervóznily. A když se konečně doslechl, že se celý „severní roj“ chystá vyrazit na jih a připojit se k Tekumsehovým všudypřítomným válečným houfům, dohnalo to toho stejně ctihodného a zodpovědného jako omezeného a komisního starce k tomu, aby tuhle partii vzdal dřív, než se Indiáni rozdráždí do té míry, že by se s nějakou jejich milostí pro ženy a děti z pevnosti už vůbec nedalo počítat. Ve svých zprávách pro nadřízené úřady ve Washingtonu generál ovšem zamlčel, že ani po nejurputnějších bitvách s rudochy nikdo z Tekumsehových bojovníků nezkřivil žádnému ze zajatců, z raněných nebo z bezbranných ani vlas, protože si ten ušlechtilý a velkomyslný Šavan dokázal udržet kázeň.

Indiánům padla do rukou obrovská kořist. Každý z nich měl teď nejméně jednu pušku, nejméně jeden ocelový nůž, k tomu prach a olovo, železné sekyry, železné hrnce, které se daly věšet nad oheň, a plameny je nezničily, jako ničily hrnce vydlabané z tvrdého dřeva. Tohle všechno rudoši získali a k tomu ještě vlněné a bavlněné přikrývky, plátěné šátky, celé obleky, různé tretky z bělošských obchodů, pestré skleněné korálky, zrcátka. Nelze se divit, že vyváděli jako utržení ze řetězu, že chtěli domů, ozdobit své ženy a děti, zahrnout je dary. Že chtěli také vychutnávat závistivé pohledy těch sousedů, kteří zůstali ve stanech, v dřevěných nebo hliněných chatrčích a říkali, že se neví, jak to všechno s Dlouhými noži nakonec dopadne… Přiznávali sice, že Tekumseh je velký bojovník, proti němu že se nedá říct jediné křivé slovo, ale připomínali tihle přeopatrní, co se stalo tenkrát u řeky Tippecanoe, když Tekumsehův ještě mnohem slavnější bratr, ten prorok, jim sliboval vítězství a obrovskou kořist. Ten přece uměl i slunce zatmívat…, a přesto ho Miči malsové s ostudou vyhnali.

Těmhle zaječím dušičkám se teď chtěli předvádět, chlubit se před nimi. Ať zezelenají, ať zblednou závistí ti změkčilci a váhavci! Bojovníci zatoužili vyprávět o Tekumsehově slávě — a také trochu o své vlastní slávě, o tom, co všechno sami vykonali. Přáli si před hrůzou rozšířenýma očima těch peciválů jednou nebo dvakrát vypálit z pušky, vystřelit jim těsně před nosem, jen tak, do vzduchu, aby jim vůně střelného prachu, ten ostrý, zvláštní, s ničím nezaměnitelný pach vnikl do větřících nosních dírek.

Proto tedy odtáhli, z těchto i z jiných důvodů, každý z nich měl tucet dobrých a dva tucty špatných výmluv — a Tekumseh tam zůstal. Dosáhl velkého vítězství, a velmi brzy se ukázalo, že to bylo pro ty prosté duše dětí přírody až příliš velké vítězství. Neměli ani zdání o tom, že válečné vítězství může vést k opravdovému úspěchu jen tenkrát, jestliže se ho hned využije. „Proč bychom měli dál bojovat?“ ptali se Tekumseha i starší, zkušení náčelníci. „Miči malsové teď sami poznali, že proti nám ničeho nedokážou. Neměli bychom je také příliš dráždit.“ Od Horského lva prý bylo velmi moudré, že šetřil zajatce, že se žádnému z bělochů nevzal skalp, Miči malsové prý teď nemají žádný důvod k nesmiřitelnosti. Takhle s ním mluvili tváří v tvář. Ale v hloubi duše si mysleli, že takový skalp některého z Dlouhých nožů by se nádherně vyjímal v jejich stanu u Nipigonu nebo u Wisconsinu, že by pak častěji mohli vyprávět o tom, jako ho ukořistili. Ale takhle? Kdopak to člověku uvěří! A tak Šavanovi řekli, že Miči malsové teď už vidí, že bude lepší žít s Manitouovými syny v míru… Takhle mluvili dokonce i náčelníci a úspěšně obelhávali sami sebe i své druhy. A nakonec tedy všichni odtáhli, jeden za druhým. S Tekumsehem zůstala jen malá hrstka.

Teď už nemohlo být ani řeči o tom, že by se po proudu Wabashe vydala flotila v počtu dvou až tří set člunů plně obsazených bojovníky a že by dobyla Vincennes a západní pevnůstky. Byly by jim teď spadly do klína jako zralá jablka, kdyby byl Tekumseh hned po pádu Detroitu mohl vyplout a vrhnout se na ně jako orel na postřeleného zajíce. Ani řeči o tom, že by se mohlo vršit vítězství na vítězství. Ach — Horský lev přece jen neznal své Indiány dost dobře!

Vyskočil na koně a rozjel se do lesa. Chtěl být sám. Tentokrát mu však samota nevrátila sílu, a ať vzýval Nanabozha sebevíc, jeho roztrpčení se nikterak nezmenšovalo.

Když posléze se strhanou tváří a vyčerpán, jako by se vracel z třídenní štvanice za losem, kdy není čas ani na jídlo, vešel do stanu, aby ulehl na lůžko, všiml si v matném světle, které pronikalo poodhrnutým závěsem, že uvnitř sedí Puchte-thai.

Chlapec na něho zíral široce rozevřenýma očima, rty se mu chvěly, a když teď pohlédl otci do obličeje, zděsil se ještě víc.

Tekumseh se zastavil. Chlapcův pohled ho vyburcoval. Odhrnul závěs ještě dál, aby si hocha mohl lépe prohlédnout, potom vstoupil dovnitř a závěs úplně zatáhl. Ve stanu bylo znovu šero. Náčelník přistoupil k svému synovi a položil mu ruku na rameno.

„Puchte-thai ať mě teď poslouchá a ať si má slova vryje do paměti na celý život. Jsou-li v řece peřeje a víry, pokouší se jen blázen plout se svou kánoí proti proudu. Moudrý člověk přistane u břehu, naloží si člun i zbraně na záda, obejde vodopády a teprve nad nimi spustí svou kánoi znovu na hladinu.

A to právě udělá Tekumseh.

Ty však jdi a ulov mi mladého jelena. Mám hlad.“

Chlapec vyskočil, jakmile ho Tekumseh oslovil. Chtěl svému otci nějak dokázat svou lásku a oddanost, neobratně se uklonil, něco zakoktal, ale v tom prudkém rozrušení nedokázal vypravit z úst jediné rozumné slovo.

Tekumseh všechno uhodl. Pohladil chlapce po vlasech a řekl klidně: „Puchte-thai první stanul vedle mě a zvedl luk, když útočili Miči malsové. Viděli to náčelníci a bojovníci, viděl to i Tekumseh. Puchte-thai má lví srdce. Tekumseh je na něho hrdý.“

To bylo na chlapce příliš mnoho štěstí. Slzy mu vytryskly z očí. Setřel je rukou, obrátil se a vyběhl ven. V běhu však chytil luk a toulec visící na kůlu vedle vchodu do stanu. Měl přece ulovit jelena.

Odpoledne navštívil Šavana Stiatha. Oznámil mu, že Vendati očekávají Tekumsehovy rozkazy. Starý, zkušený náčelník mu však pověděl ještě víc. Řekl, že nebylo rozumné rozdělit Zrozencům země tolik kořisti, protože to rozkolísá rozum, jako ohnivá voda rozkolísává nohy. Teď že je třeba dopřát jim klidu, jako se opilý musí nechat odpočinout, aby zas vystřízlivěl. Pak že se všichni zas vrátí, až je Horský lev zavolá.

Tekumseh poznal, kolik správných poznatků bylo ve Vendatových slovech. Přece jen však odpověděl ostře a rozezleně, že mohli ovládnout celé území, protože Dlouhým nožům tu vyrvali srdce jejich moci. Že se mohli zmocnit všech pevností mezi jezery a Mississippi, že by jim padlo do rukou i město Vincennes, kde sídlí Harrison, ten, který je podvedl a dal pobít tolik jejich bojovníků. Že měli zůstat nepříteli na stopě, jako když lovec sleduje postřeleného losa.

„Zrozenci země nejsou Dlouhé nože. Nemáme bílá srdce,“ namítl Stiatha. „Naši bojovníci si přejí klid, oslavy, tance a oběti po vítězství.“

„Prohrají tuto válku, jestliže se nenaučí jednat tak, jak jednají Dlouhé nože.“

Vendat odpověděl docela tiše:

„Mé srdce je znavené; Stiatha už nevěří ve vítězství. Doufá jen, že bude moci pobít ještě hodně Miči malsů. V místech, kde dříve přebývala má duše, sídlí dnes už jen nenávist.“

Oba muži pak spolu rozmlouvali ještě dlouho. Teprve náčelník Modrý kabát je přerušil. Vešel nabručeně a v rozpacích, posadil se k nim, vytáhl dýmku, pokuřoval, ale nepromluvil ani slovo. Stiatha spustil o jiných věcech. Teprve asi za hodinu vyšlo najevo, že Modrý kabát přišel oznámit, že v táboře nezůstali jen Vendati, ale i Šavani až na třicet mužů, které si s sebou odvedl Kata-he-kasa. Modrý kabát pronesl v šavanském ležení rozhořčený proslov a ukázalo se, že v době války většina Šavanu poslouchala spíše Tekumseha než Kata-he-kasu.

U Inglismanů postačil jediný rozkaz

Navečer doručil jeden mladý důstojník Šavanovi Brockovo pozvání, aby se dostavil na poradu do Detroitu. Když náčelník vyšel ze svého stanu, viděl, že na tábořišti sedí mnoho mlčících Indiánů. Poznal Abitibie, Nenenoty a Maskegony. Když zůstal překvapen stát, zdvihl se v první řadě jeden z mužů a předstoupil. Byl to Takatoka.

„Bojovníci ze severu nejsou zvyklí opouštět bratra, když se octne v tísni. Když se žene nad ledovými pláněmi vánice, je ztracen každý, kdo zůstal venku sám.

Pověz nám tedy, Tekumsehu, máme-li s tebou setrvat, a my tu zůstaneme, přestože se blíží zima a byl by čas vrátit se do našich chat. Ale prohlašujeme už teď, a veliký Manitou slyší naše slova: Až se zas vrátí Nanabozho z jihu a přiblíží se jaro, dostavíme se sem a s námi všichni, kteří unesou zbraň.“

Tekumseh přelétl rozradostněnými zraky celé to množství. Zadíval se na Takatoku, který mu plný důvěry a očekávání hleděl do tváře.

„Dobrá, bratři!“ zvolal Šavan zvučným hlasem. „Tekumseh vždycky věděl, že bojovníci ze severských lesů jsou stateční, věrní a moudří. Počkejte tu ještě dnes večer. Horský lev jde k náčelníkovi Inglismanů, aby se s ním poradil. Až se vrátí, řekne vám, co máte dělat.“

Upřímné tváře těchto lovců se rozjasnily. Chvála z úst Horského lva je potěšila a posílila.

Šavan sešel k řece, kde na něho čekal generálův člun, aby ho odvezl do města.

Brock byl ovšem o odchodu Indiánů zpraven, zakázal však svým důstojníkům, aby Šavanovi kladli jakékoli otázky vztahující se k této události.

Vzápětí po Tekumsehově příchodu se dostavil Proctor, podplukovník George a několik důstojníků ze štábu s oběma generálovými pobočníky do domu, v němž ještě před několika dny bydlel generál Hull.

Brock vyšel Šavanovi vstříc a srdečně jej pozdravil, nemohl však v Tekumsehově obličeji nebo v jeho chování postřehnout ani nejmenší známku nejistoty. Očekával hněv, bolest nebo skleslost, Indián však byl stejně bystrý, stejně pohotový a pružný jako kdykoli jindy od chvíle, kdy začala válka. Nebo alespoň bělochovi nedal nahlédnout do svého nitra.

Generál zahájil poradu a stručně seznámil účastníky se současnou situací. Americká armáda, která měla vpadnout do Kanady ze západu, už neexistuje. Před dvěma hodinami připlula z pevnosti Fort Erie rychlá plachetnice a přivezla zprávu, že se silné americké oddíly soustřeďují na východním břehu Niagary a že mají zřejmě v úmyslu překročit řeku a proniknout do země z této strany. Došlo tedy k tomu, co dávno očekával. Jeho povinností jako guvernéra civilní správy i jako vrchního velitele v Horní Kanadě tedy je pospíšit se všemi oddíly, které má k dispozici, na ohrožený pohraniční úsek, aby se nepříteli postavil na odpor i tam.

V Detroitu nepřítele potřeli. Než se tu bude moci objevit s čerstvými silami, může to trvat celé měsíce. Generál Brock tedy má v úmyslu ponechat tu plukovníka Proctora s menšími jednotkami a sám se všemi ostatními oddíly vyrazit ihned na východ. Válka se má zřejmě rozhodnout tam. Proto chtěl požádat i Tekumseha, aby ho doprovodil k Niagaře a aby tu své Indiány svěřil pod velení některého ze zkušených náčelníků, k němuž má důvěru. Zatím bude jedinou úlohou Indiánů tady na západě vysílat malé průzkumné oddíly daleko do kraje a pokoušet se odříznout Fort Wayne od přísunových cest.

Generál poručil na stěnu svého pokoje pověsit mapu Horní Kanady a okolo ní se teď důstojníci shlukli. Příliš lákavá se jim zdála myšlenka proniknout po pádu Detroitu na západ. Proč by se ve Vincennes nemělo opakovat to, co zažili tady? Kdyby však padlo město Vincennes, otevřelo by se Angličanům celé údolí Mississippi, padly by menší pevnůstky na západě, pak by se dosáhlo spojení s Dakoty, pak by se mohli odhodlat k velkému útoku od západu …

To však byly všechno jen vzdušné zámky. V těchto dnech měli přece po pádu Detroitu dost času přemýšlet o válečné situaci. Nesměli podniknout nic z toho, co by si sami přáli, ale jen to, co jim dovolovala síla a situace jejich oddílů.

Bylo téměř jisté, že by dobyli Vincennes. Ale stejně jisté bylo, že by je pak, až by pronikli dále na západ, nepřítel odřízl od přísunových cest z Dolní Kanady. Kdyby Američané překročili Niagaru a obsadili území mezi Hurónským jezerem a Ontariem, pak by byly všechny dosažené úspěchy tady na západě bezcenné, pak by se Brock s celou svou armádou mohl odebrat do zajetí, právě tak jako to udělal Hull.

A tak to probírali ze všech stran, hodnotili situaci nad mapou — a za nimi stál Tekumseh, poslouchal, nic neříkal, věděl, že Inglismani mají pravdu — ovšem ze svého hlediska. A co on? Měl snad sám vyrazit proti Vincennes? Jeho nemohli Miči malsové odříznout, jeho zálohy byly na západě a na severu. Snad by Kikapujci a Utagamiové přece jen přišli — z nich se až dosud u Detroitu neukázal ani jediný. Třeba je zpráva o dosaženém vítězství přece jen strhne. Právě oni tenkrát v bitvě u Tippecanoe utrpěli nejtěžší ztráty a od toho dne pociťovali vůči Tekumsehovi největší roztrpčení.

Snad i ti ostatní, ti, kteří se dnes rozutekli, by přišli. Ale měli by nejprve pocítit, jak to dopadá, když v čele nestojí Tekumseh. Neuvažoval takto ani z uražené ješitnosti, ani z pomstychtivosti. Potřeboval však bojovníky, kteří dovedou poslouchat. Nuže — ať také jednou pořádně pocítí Harrisonovu pěst. Byl přesvědčen, že guvernéra z Vincennes zná. Ten nebyl ze stejného dřeva jako Hull. Ten teď tam dole pečlivě všechno chystá, aby vyrazil, až přijde čas.

Správně to vystihl Stiatha: Není dobře, když se hned zpočátku dosáhne mnoha vítězství.

Ten starý ostřílený lišák měl pravdu. Nejprve si musí něco vytrpět, z toho se pak poučí a sami zavolají Tekumseha…

Uvažoval ještě dál. Jeho bystrý, schopný mozek pracoval. Nechtěl dopustit, aby musel být Angličanům vděčný za to, že mu pomohli. Měli si stále uvědomovat, že on pomáhá jim. Vždyť jednoho dne jim bude klást požadavky. To on jim přece dobyl Detroit, chtěl se bít s Dlouhými noži i u Niagary. Každý den, každou hodinu myslel Tekumseh nejen na to, co by se mělo dělat právě v daném okamžiku. Chtěl zachránit svůj národ a založit indiánský stát. Už dávno poznal, že svého cíle může dosáhnout jen tehdy, jestliže Angličané dospějí k přesvědčení, že je v jejich zájmu tento stát vytvořit. Hodně toho vyslechl, když Angličané rozmlouvali sami mezi sebou. Žádnému z nich nebyli jeho bratři ničím jiným než nástroji bělošských úmyslů. Brock — to byla jediná výjimka. Musel pomoci Brockovi, vždyť později pomůže Brock zase jemu. Ale ani Brock nebude jednat nikdy v rozporu se svými povinnostmi anglického generála — vždyť Šavan by také nikdy nejednal proti zájmům svého lidu. Všechno záleželo na tom, aby Brock dosáhl velkých úspěchů.

Tato výjimka mezi bledými tvářemi, tento anglický generál totiž pochopil, že by bylo nejen možné, ale i výhodné, kdyby Indiáni a Angličané žili vedle sebe v míru. Věděl, že Inglismani budou stále potřebovat pomoc Zrozenců země proti Miči malsům. Tekumsehova úloha spočívala tedy v tom, aby Inglismanům dokázal, jak cenná je pomoc Indiánů, jak tvrdě umí udeřit jejich tomahavky. Když se tedy Brock teď Šavana otázal, co říká jeho návrhu, rudoch odpověděl:

„Tvůj názor je správný, Tekumseh se odebere s tebou k Hřmící vodě.“

Generál si oddechl. Nedal najevo své obavy, musel mluvit tak, jak mu to kázala povinnost a jak mu velel rozum, ale obával se, že mu Šavan teď vyčte, že zrazuje zájmy Indiánů.

A přesto mu byla Tekumsehova klidná odpověď záhadná. Nebyl z tohoto Šavana pranic moudrý. Podle jeho mínění měl přece náčelník trvat na tom, aby se využilo detroitského úspěchu, aby se indiánské území na jihu a jihozápadě zcela vyčistilo od Američanů… Věděl přece, jak pracuje Tekumseh pro své krajany a jak na ně stále myslí. Brock se připravoval na to, jak bude vyvracet všechny ty očekávané Tekumsehovy vášnivé námitky, a měl z této rozmluvy strach. A teď takový klidný souhlas se všemi Brockovými návrhy!

Brock věděl, že není snadné pochopit Indiánovy myšlenky, ale tentokrát mu to připadalo zvlášť obtížné. Vždyť jestliže dnes po prudké hádce většina rudochů Šavana opustila, měl se podle jeho předpokladu Tekumseh teď snažit získat si odpadlické kmeny dalšími úspěchy. Těchto úspěchů by se však muselo dosáhnout tady, na indiánském území, a ne někde na východě. A zde by se nová vítězství vybojovala tak snadno. Vždyť i pro Brocka bylo dost trpké a těžké nevyužít plně pádu Detroitu. Nutila ho k tomu slabost jeho oddílů. Těch osm set mužů, které teď právě mohl u Detroitu postrádat, nutně potřeboval u Niagary.

Byl však rád, že mu Tekumseh neodporoval.

I angličtí důstojníci s generálem souhlasili.

Co nejrychleji byly určeny jednotky, které se měly vrátit na východ. Jeden z generálových pobočníků vyšel před dům, přikázal jednomu z trubačů strážní jednotky, aby zatroubil signál. Velitelé rot, kteří už předem dostali rozkaz, aby setniny zůstaly v pohotovosti, se teď shromáždili, přijali od Brocka pokyny, zasalutovali a spěchali ke svým jednotkám. Zakrátko zavládl v pevnosti i v táboře před jejími valy, které tam Angličané vybudovali, čilý ruch. Každý se chystal na pochod, vojáci balili své věci, aby mohli časně zrána vyrazit.

Tekumseh stál sám na jedné z bašt, odkud bylo vidět jak dovnitř pevnosti, tak do prostoru před ní, pozoroval hlučné přípravy a myslel na své Indiány. U Inglismanů stačil pouhý rozkaz, signál trubky, několik vysvětlujících slov — a všechno se dalo do pohybu tak, jak si to anglický generál přál. Naproti tomu Tekumseh musel svolávat porady, lichotit náčelníkům, žebrat o jejich souhlas. Většinou je dokázal strhnout — ale pak zase dělali jen to, co sami chtěli, a veškeré řečnění bylo marné. Šavan poznal, proč bílí muži nakonec vždycky vítězí, i když si v průběhu bojů často nepočínají právě nejrozumněji. Věděli, že v boji vždycky někdo musí velet a ostatní poslouchat.

Tekumseh stál dlouho na tomto osamělém místě. Viděl, jak daleká je jeho cesta.

Když se vracel zpátky do indiánského tábora, rozhodl se, že něco zkusí. Znovu se přesvědčil o velikosti a obtížnosti svého záměru. Byl však mužem, který rostl s velikostí překážek. Cítil, jak se stal znovu o mnoho tvrdším, čistším, odhodlanějším.

Zavolal do svého stanu Stiathu, Modrý kabát a náčelníky tří severních kmenů a vyzval je, aby nazítří ráno vyrazili směrem na jih, dobýt město Frenchtown. Velení svěřil starému Vendatovi, žádal však, aby neubližovali raněným nebo zajatým, a jestliže se město vzdá, aby se ani jedinému člověku nezkřivil ani vlas. A náčelník věděl, co to od svých Indiánů žádá. Jakmile bude tento úkol splněn, měli se bojovníci ze severu vrátit do svých domovů, Šavani se pod velením Modrého kabátu měli vydat za Tekumsehem k Niagaře, kdežto Stiatha s Vendaty měl ve Frenchtownu stát na stráži proti útoku z jihu.

Tekumseh poznal, že znovu získal svou dřívější moc nad lidmi, protože mu nikdo neodporoval. Naopak, v očích náčelníků blýskala radost z boje, Tekumsehova činorodost přeskočila i na ně, byli nadšeni, že to zkusí jednou sami, bez Inglismanů. Věřili v úspěch, doufali, že získají novou kořist, a Šavan věděl, že Stiatha udělá všechno, aby dokázal, že dovede zvítězit i sám, bez Tekumsehovy pomoci.

V lesích je mnoho stromů

Příštího rána stál Tekumseh už za svítání na břehu řeky Detroitu a sledoval, jak se anglické oddíly chystají k odchodu. Angličané se přepravovali na vorech a ve velkých člunech přes řeku, tady u města asi osm set metrů širokou. Jednotka za jednotkou nastupovala, poddůstojníci ohlásili nejstaršímu seržantovi počet mužů, pak odcházeli vojáci dolů k řece. Kdykoli se některý člun vrátil, celý postup se opakoval. Všechno probíhalo v klidu a pokoji, stačilo jen několik stručných povelů.

Když se přepravovala milice, šlo to všechno už jinak, pomaleji, s rozčilováním, ale i u těchto jednotek pokaždé důstojníci zjišťovali, zda nikdo nechybí.

Šavan si vzpomínal na své Indiány. U nich takové přesuny probíhaly bez důstojnických povelů, a přesto klidně. Indiánští bojovníci byli přece zvyklí na lovu i v boji mlčet. A přece tu byl určitý rozdíl a Tekumseh se poučil. Viděl, jak vojáky při každé příležitosti vedou k tomu, aby plnili dané rozkazy. A tak poslouchali, když nastupovali k bitvě, když se vydávali na pochod nebo odcházeli do stanů. Tekumseh si totiž v těchto posledních dnech mohl všimnout, že se vojáci i k spánku ukládali na rozkaz.

Indiánem to otřáslo. Začínal se bělochů děsit. Byla v nich síla jako v proudu veliké řeky: klidná, pomalá, ale nezadržitelná, protože vždycky jeden posouval druhého. Stejné to bylo i při jejich útocích. Jakpak se mohla dát první řada na útěk, když těsně za ní postupovala druhá a třetí. V žádné z nich nebyly mezery, kudy by některý slaboch mohl proklouznout směrem dozadu. Jeden šik tlačil takto jiný šik přímo před zbraně nepřátel, právě tak jako v řece hořejší vrstvy vody tlačí vrstvy nižší k vodopádu.

Proto bylo tak těžké odrazit útok bílých vojáků. A přece — Šavan se pyšně usmál — jemu se to podařilo! Bylo ovšem třeba zachovat klid a rychle střílet. K tomu se hodil spíš luk než puška. Vyžadovalo to ovšem statečné srdce, jestliže se měly ocelové hroty Dlouhých nožů nechat přijít tak blízko k střelcům.

Vedle náčelníka stál Puchte-thai. Pro něho to bylo všechno nové. A když dokonce připochodovaly i ty oddíly, které se měly plavit na východ po jezeře, a nalodily se na plachetnice, nemohl od nich chlapec odtrhnout oči. A jakmile pak sám nastoupil na největší brigu, vyšplhal se hned na zvýšené místo na zádi a pohledem přímo hltal všechny ty neznámé věci. Nejprve se neodvažoval obcházet po palubě a prohlížet si všechno zblízka; ještě druhého, ba i třetího dne pozoroval všechno jen kradmo, a když se domníval, že ho někdo sleduje, tvářil se vždy, jako by se jen lhostejně díval na řeku. Doma ho přece poučovali, že zvědavost není důstojná bojovníka.

Až jednou kaplan Macdonell, který se stále zdržoval v generálově blízkosti, protože si Brock od tohoto zkušeného muže stále vyžadoval informace o Indiánech a užíval kaplana jako tlumočníka, vzal Puchte-thaie s sebou na pochůzku po lodi a všechno mu vysvětlil.

První tři dny bylo jasné počasí a vál silný vítr od severovýchodu, takže museli stále křižovat, a ztratili tak mnoho času.

Brock využíval této příležitosti k dlouhým rozhovorům s Tekumsehem. Čím více generál tohoto Šavana poznával, tím více k svému podivu cítil, jak v něm vzrůstá přátelství k Indiánům. Uznale oceňoval náčelníkovu rozvážnost, schopnost pronikavého, jasného úsudku i jeho železnou vůli. Současně však postřehl, že Tekumseh téměř s obavami sleduje věci, které každému Angličanovi připadaly samozřejmé. Tak znovu a znovu postihoval Indiána při tom, jak s bezmezným údivem pozoruje plavbu lodi proti větru, jak se soustředěnou pozorností napjatě sleduje počínání posádky, jak se snaží přijít na kloub tomuto tajemství. A když jednou generál přistoupil k Šavanovi, zachytil jeho bezradný pohled. „Bílí muži odhalili mnohá tajemství,“ prohodil ke generálovi tiše.

„Každý z rudochů se přece může naučit to, co vykonává posádka této plachetnice,“ odpověděl Brock, překvapen prostotou této poznámky.

„Jistě se můžeme naučit dělat to, co děláte vy. Ale naučíme se také sami vynalézat to, co vy jste vynalezli?“

Teprve tehdy pochopil Angličan, že Šavan zachází do větší hloubky, že mu nejde jen o pohyby, které dokáže napodobit kdekdo, ale o ono vnitřní nutkání, z něhož se zrodily všechny velké objevy bílé rasy. A pochopil, odkud pramení údiv a obava v Tekumsehových očích. Šavan začínal tušit, že jeho národ nedokáže dostatečně čelit bílým lidem jen vlastní silou.

Kaplanova přítomnost vedla k tomu, že se čas od času bavili i o náboženských představách Indiánů. Skotovi jednou uklouzla poznámka, že zná Indiány, kteří vzývají slunce.

Tekumseh se tomu usmál a pak se zeptal: „Vzývají snad bílí lidé kříž? Vaše znamení je kříž, naše znamení slunce, které stvořil Velký duch, aby dávalo život. Nemodlíme se k slunci o nic víc, než vy se modlíte ke kříži.

V lesích je mnoho stromů a na všech těch stromech, ať už se jmenují jakkoli, a třebaže mají různou kůru, listí a tvar, není ani jediná větev, která by sahala do nebe. A přece se všechny tyto větve vzpínají k nebi, ke slunečnímu světlu, vzhůru, i ty křivé a ohnuté.

Když bílí lidé umírají, přichází k nim kouzelník, i nad jejich hrobem řeční kouzelník. Když cítí Manitouův syn, že přichází smrt, zpívá sám svůj zpěv umírajících a vrací se domů k Dobrému duchu.

Vodu v tomto jezeře i vzduch, který dýcháme, zvěř této země, to všechno stvořil Velký duch; i my sami jsme Manitouovy děti. A kdo by se odvážil tvrdit, že vyrostl na stromě, jehož větve sahají až do nebe?

Tekumseh mnoho rozmlouval s bledými tvářemi. Slyšel, že mají dobré mravní zásady, ale viděl, že nikdo podle nich nežije.

Naše zásady jsou prosté a my všichni se jimi řídíme. Ctíme staré lidi, jak nám káže náš zákon. Slabým, kteří nemohou sami lovit, dáváme podíl ze svých úlovků. Nasazujeme život pro náš národ. Každý Zrozenec země se snaží stát se statečným bojovníkem, obratným lovcem a rychlým běžcem. Cvičíme tělo, aby bylo zdravé a silné, jinak bychom nemohli střílet jeleny ani lovit ryby. Dokud jste nepřišli vy, neměli jsme žádnou ohnivou vodu, po které stůně žaludek. Pohrdáme lháři tak, že by se nikdo ze Zrozenců země neopovážil říci svým přátelům něco jiného než pravdu, a jen ti nejlepší z nás se mohou stát náčelníky. Manitouovi synové se naučili skalpovat až od bělochů — ale vaši kouzelníci přicházejí a tvrdí, že věříme v ďábla. Neptali jsme se jich na jejich mínění. A přece přicházejí a mluví o té vaší knize. Měli by se nejdřív naučit jednat tak, jak jim to ta jejich kniha předpisuje. Teprve pak by se měli vrátit.

Nepotřebujeme žádnou knihu. Naší knihou je příroda a to, co nás naučili naši otcové a naše matky, když jsme byli malí.“

Šavan se zvolna rozohnil. Byl večer, jeden z těch jasných severských večerů. Na jezeře se třpytily bílé hřebeny valících; se vln, plachty se napínaly ve větru a dřevo lodi praskalo a skřípalo. Nikde na obzoru nebylo vidět břeh, kolem dokola všude jen voda, jen tu a tam se mezi letícími mraky objevily nad lodí hvězdy. Místo i doba rozhovoru byly příhodné k tomu, aby se otevřela duše.

Splníš, co jsi slíbil?

„Miči malsové přišli a požadovali od našich starců půdu. Dostali ji. Chtěli jí stále víc, a buď ji dostali, nebo nám ji uloupili, až už nám nestačila k životu.

A stále ještě přicházejí a říkají, že potřebují místo pro své děti, že jsou však velkorysí a že nám za naši půdu dají jinou, dobrou, úrodnou.

Nabízejí nám půdu na západě, pořád nás zatlačují dál na západ a nabízejí nám lesy a údolí, která jim nepatří, která patří jiným Zrozencům země, našim bratřím, a ti přece chtějí i se svými ženami a dětmi žít v té zemi dál. Ale na to se Dlouhé nože neptají.

Můj lid se děsí pušek, děl i nožů Miči malsů. Mých bratří je málo, bydlí roztroušeni u řek, zatímco Miči malsové jsou silní. A tak nakonec moji bratři svolují, že půjdou do země, kterou jim Dlouhé nože přidělí.

Nechce se jim však. I když jejich ústa souhlasí, jejich srdce odporují a spílají ústům, že jsou lháři.

Možná že země, kterou Miči malsové nabízejí daleko na západě Miamiům, Lenapům nebo Šavanům, je úrodná, možná že se tam daří kukuřici i slunečnicím. Ale plodem špatného sousedství je krev, která zaplavuje tu dobrou půdu, takže zemi pak není ani vidět a tone v krvi.

Tekumseh už tohle všechno nechce, přeje si udělat tomu konec. Anebo padne v boji před očima svých bojovníků.“

Šavan se teď znovu dostal ke svému věčnému a jedinému tématu. Vykládal generálovi své plány, ukazoval mu, že Kanada je veliká, že je tam dost místa pro četné vesnice jeho lidu, že Inglismani i Zrozenci země se mohou rozrůstat, a přece žít vedle sebe a že stejně jako v této válce mohou být i v budoucnu spojenci proti Miči malsům.

A tak začali znovu prodebatovávat plán na založení velké říše všech indiánských kmenů na severozápadě kontinentu. Tekumseh nechtěl zahradit Američanům cestu k velkému oceánu, přál si jen přivést své bratry k tomu, aby žili jako dříve z toho, co jim dávala půda, aby stejně jako dříve pěstovali kukuřici. V posledních letech dosáhl už velkých úspěchů, obrovské lány obilí se prostíraly na březích Wabashe, Tippecanoe a Miami, potom však přitáhl Harrison a za Tekumsehovy nepřítomnosti přepadl jeho bratry a zničil indiánský svaz, takže Zrozenci země teď už nevěří Tekumsehovi tolik jako dříve. On prý je však neustane přesvědčovat, nepřestane pracovat, dokud svůj lid nezachrání. K tomu potřebuje bezpečnost před Miči malsy, a proto prý se vydal do této války po boku Inglismanů, a ne proto, že by snad bažil po kořisti nebo že by mu působilo radost, když přináší do vesnic Zrozenců země neštěstí a smutek.

Píseň vln mocně hučela kolem kymácející se lodi, vítr hvízdal kolem Indiánovy temné tváře, z níž téměř hrozivě zářily černé oči, když se Brocka přímo zeptal:

„Splníš, co jsi slíbil na pahorku nad údolím jilmů? Najde se aspoň jeden běloch, který by dodržel slovo dané Zrozenci země? Nebo nakonec Tekumseh zas jen sklopí hlavu a bude se muset ptát, jak je to možné, že Dobrý duch sesílá na své děti tolik neštěstí?“

Šavan mluvil prudce a se zápalem, posléze položil ztěžka svou ruku na Angličanovo rameno. Generál byl stržen Indiánovou vášnivostí. V těchto dnech mnoho o Tekumsehových plánech přemýšlel a znovu došel k poznání, že s anglickou pomocí je docela dobře možné takový indiánský stát zřídit, že je dokonce v anglickém zájmu se o to pokusit

Mohl tedy vyslovit, co mu říkalo jeho srdce, vždyť i jeho rozum s tím souhlasil. A tak uchopil Indiánovu pravici do obou rukou, pohlédl mu do očí, které se na něho upíraly v šeru této přicházející jasné srpnové noci a byly plné vášnivého zapřísahání, a odpověděl:

„Ano, Tekumsehu, dodržím své slovo. Společně budeme mávat tomahavkem v této válce a také jej společně pak odložíme. Žádný z nás neuzavře mír, dokud ho neuzavře i jeho spojenec. Budeme v tomto boji stát jeden vedle druhého, naší společnou kořistí bude společná sláva.“

Tekumsehův obličej plápolal odleskem bouřlivých myšlenek. Oba muži prochodili jeden vedle druhého polovinu noci na palubě hřmotící lodi zmítané vysokými vlnami jezera Erie. Museli se často přidržovat zábradlí, provazů nebo lan, ale mluvili a mluvili.

Brock znovu poznal, že se Šavan nepachtí za žádnými přeludy, že si nikdy nemyslel, že by mohl bělochy vyhnat z Ameriky, jak se o něm tvrdilo. Nechtěl nic víc než místo pro svůj národ. A anglický generál, který znal hustotu osídlení v evropských zemích a který také věděl, jak řídce jsou osídleny Spojené státy a Kanada, viděl, jak Tekumseh své plány promyslel. A tak neměl žádný důvod k nesouhlasu, zato celou řadu politických i lidských důvodů k tomu, aby je podporoval. Také svůj názor vyslovil a oba muži pak začali zkoumat podrobnosti, začali vymezovat území, které měli Indiáni v budoucnosti obývat.

Úplně zapomněli, kde jsou, nakonec museli na sebe křičet, aby se vůbec dorozuměli, protože vítr bičoval vlny stále silněji. Nevšímali si toho však, byli jako opilí vlastními slovy, touhami a nadějemi.

Když se Tekumseh ráno probudil, slyšel sice hučení bouře, ale znělo teď jinak než dřív, loď už neskřípěla ani se nekymácela, stála teď docela klidně.

Lodivod té malé transportní flotily, který dopodrobna znal jezero, vyhledal jeden z přirozených přístavů na severním pobřeží, velkou zátoku, chráněnou od východu, a podařilo se mu tam vplout dřív, než bouře stačila flotilu rozehnat. Museli tu kotvit celý den a celou noc, teprve potom mohli pokračovat v plavbě.

Bílý muž má své vojáky

Bouře se utišila hned po prvním náporu, velmi brzy zavládl všude klid. Vítr se otočil, vál teď přímo od jihozápadu, byl jen trochu slabší, takže čtyři lodi na své další plavbě jen zvolna klouzaly po stále ještě rozvlněné hladině, třebaže námořníci znovu rozvinuli všechny plachty.

Později padla hustá mlha, mnoho nechybělo, a byli by místo ve Fort Erie přistáli v Buffalu na americké straně. Omyl zpozorovali až v posledním okamžiku a jen taktak unikli zajetí. To by bylo ovšem náramně rychle a podivně škrtlo všechny jejich plány.

Když Brock vystoupil na břeh, nastoupila na jeho počest četa anglických vojáků v čele s velitelem pevnosti majorem Clivem. Naproti vojákům se postavilo několik Indiánů. Byla to náhoda nebo jen pouhé napodobování, ale i rudoši stáli ve dvou řadách. Plni očekávání vyhlíželi, kdy se přiblíží Tekumseh. Šavan poznal svých dvaadvacet Psů. Dorazili do pevnosti dříve než jejich náčelník a teď tu nastoupili, aby mu dali najevo, že splnili rozkaz, který jim vydal před svým odjezdem z Detroitu. Stáli tu v sevřeném šiku, hrdí a mlčící.

Když Brock zahlédl Šavany, obrátil se k Tekumsehovi:

„Neměl bys mít dvaadvacet, ale dva tisíce takových bojovníků, kteří by tě poslouchali jako tihle muži a na nic by se neptali. Pak bys měl dost síly, abys přinutil Dlouhé nože k takovému míru, jaký by sis přál.“

Tekumseh pohlédl na své mladé bojovníky. Brock jen vyslovil nahlas to, co Šavan sám cítil od vzpoury Indiánů u Detroitu a od chvíle, kdy pozoroval chování britských vojáků, když dostali rozkaz k odjezdu na východ. A Brockova krátká věta mu naráz plně osvětlila, co mu to vlastně chybí.

Indiáni bojovali statečně, když šlo o obranu jejich vlastního kmene. Byli dobromyslní, snadno se rozohňovali, ale stejně snadno dokázali zmalomyslnět. Takovým typickým příkladem indiánského bojovníka byl Modrý kabát. Odvážný, ale pověrčivý, prchlivý a nerozvážný, rychle se rozhodoval zaútočit, ale stejně rychle se dával na útěk. Přitom byl lstivý a vychytralý. Někdy byl tak velkomyslný, že by bez váhání obětoval za přítele život; když jej však někdo dost dlouho přemlouval, byl zase ochoten přítele zradit. Bez nesnází se dal pohnout k tomu, aby zacházel lidsky se zajatými nepřáteli, ale stejně snadno i k tomu, aby se dopustil těch nejstrašlivějších ukrutností. A takoví jako Modrý kabát byli i ostatní. Neviděli víc než svůj rod nebo kmen, zatmění měsíce je dokázalo vyděsit, bílá bizoní samice přivést k vytržení.

Tekumseh však pochopil: Musí se spolehnout na tyto lidi, na jejich věrnost a oddanost, na jejich dobrovolné rozhodnutí všude ho následovat Kdysi je k tomu chtěl donutit pomocí proroka, ale to byl jen lhář a zbabělec. Jak je měl přinutit teď?

Ze vzpoury u Detroitu se poučil: Dokud bojovníky dostatečně neukázní, bude stále vystaven nebezpečí, že se mu náhle rozutečou, protože je nějaký rozběsněný mluvka poštve proti němu. A nebude to ani ze zlé vůle, ani z věrolomnosti, jen z náladovosti, protože se jim to právě v tu chvíli bude hodit. Protože budou mít už dost kořisti. Nebo dost slávy. Nebo vítězství.

Náhle mu bylo dokonale jasné, proč všechny indiánské války posléze končily porážkou jeho bratří: Nejen proto, že se jednotlivé kmeny nechaly poštvat jeden proti druhému, nejen proto, že byli Indiáni nesvorní, ale protože nikdy nedokázali plánovat na dlouhou dobu dopředu. Vždycky se spokojili několika dílčími úspěchy, náhle ztratili o válku zájem, obrátili se ke zcela jiným věcem.

Nepřítel však nezapomínal. Bílý muž měl své vojáky. Poručil jim, a oni plnili rozkazy.

Teď tu před ním stálo dvaadvacet Psů. Jen je by byl mohl srovnávat s vojáky. Vždyť kdykoli si vůdce Psů ovázal kolem hlavy rudou pásku, byl každý člen družiny okamžitě povinen bez odmluvy ho poslechnout. Psi tvořili jakousi policii ve všech táborech. Podle jména podléhali kmenovému mírovému náčelníkovi, avšak když došlo k nějakému vážnému rozporu, znamenala hodnost vůdce družiny Psů větší moc, než měl kterýkoli ze sagamorů. Členové bratrstva Psů byli v každém kmeni. Zákon Psů byl silnější než jakýkoli zákon rodiny, rodu nebo kmene — s výjimkou pokrevního zákona, který zakazoval sňatky mezi příslušníky téhož rodu.

Tekumseh si velmi dobře uvědomoval, že nebude možné vytvořit z bratrstva Psů něco na způsob bělošské armády. Přesto se o to chtěl pokusit, chtěl je přivést v tomto směru tak daleko, jak to jen bude možné. Musel získat v každém kmeni padesát až sto mladých mužů, kteří by bez rozmýšlení vykonali to, co by jim přikázal, i kdyby sám u toho nebyl. Potřeboval muže, kteří by si nedovedli ani představit nějaké reptání, nebo dokonce odpor proti vydanému rozkazu. Chtěl si vytvořit jakousi vlastní gardu, na kterou by se mohl v kterýkoli okamžik spolehnout a která by zároveň udržovala všechny kmeny pohromadě. Tito Psi se měli stát stuhou přátelství, spojující všechny Manitouovy děti a poutající i ty, kteří by v tom ohromném svazku už nechtěli setrvávat

Byla to práce na řadu let, možná i desetiletí. V téhle válce na to už nebyl čas, a přece se rozhodl začít ihned. Družina Psů v každém kmeni se měla stát oddílem té jeho gardy. Ať se tomu třeba vzpírá indiánské myšlení a cítění, ať se třeba i bouří indiánská krev. Chtěl to dokázat. Muselo platit za nejvyšší čest, za nejvyšší slávu každého bojovníka, když patřil k družině Psů. Celé bratrstvo pak mělo na slovo poslouchat Tekumseha, jako Inglismani poslouchali svého generála.

Všechny tyto úvahy ho zaměstnávaly od chvíle detroitského zklamání, při všech rozmluvách, které vedl cestou s Brockem, ve dne v noci. Pohled na bojovníky stojící v sevřeném šiku a několik Brockových slov ho zasáhlo jako úder blesku. Tento okamžik ovlivnil jeho poslední jednání. Taková byla jeho vůle. Pro tuhle válku bylo to rozhodnutí příliš pozdní, mířilo až ke spojeným poradním ohňům všech indiánských kmenů.

Usmál se na své Psy. Jen pár vteřin se díval trochu nepřítomně. Teď zas hrdě hleděl do rozjasněných tváří mladých bojovníků. „Tekumseh věděl, že jeho mladí druhové budou rychlejší než lodi Inglismanů. Horský lev je hrdý na své bratry.“

Rozloučil se s Brockem a odebral se se svými dvaadvaceti krajany do tábora, který postavili v lese nedaleko pevnosti Fort Erie.

…a tak nepřestávali cvičit

Generál Brock vydal před svým odjezdem do Detroitu pokyny, jak se mají rozmístit slabé anglické oddíly podél Niagary. Kromě toho poručil rozšířit a zesílit dosavadní opevnění. Jeho prvním úkolem teď bylo zjistit, jak byly jeho rozkazy splněny. Jakmile vkročil na břeh, dal si od majora Clivea vylíčit situaci. Američané se stále ještě připravovali, ale zcela zřejmě se chystali k tomu, že zahájí útok přechodem přes řeku.

Angličané měli u výtoku jezera Erie do Niagary pevnost Fort Erie a u ústí Niagary do jezera Ontaria ležela pevnost Fort George. Vzdálenost mezi oběma pevnostmi činila sedmapadesát kilometrů. Potom ještě poblíž vesnice Čipevy, tři kilometry nad velkými vodopády, byla umístěna britská posádka a další pak asi jedenáct kilometrů pod vodopády, v Queenstonu. Američané vystavěli své pevnosti právě naproti Fort Erie a Fort George. Jmenovaly se Black Rock, Černá skála, a Niagara. Tam a v Lewistownu, ležícím přesně proti Queenstonu, shromažďovali své oddíly. Jak na kanadské, tak i na americké straně vedly podél břehů poměrně dobré cesty, použitelné i pro vozy.

Brock hned po svém návratu posílil tento úsek fronty a vojáky, které přivezl z Detroitu, rozmístil do pevnosti Erie, do Čipevy, do Queenstonu i do pevnosti George.

V podstatě se americký útok dal očekávat jen poblíž pevnosti Erie nebo mezi Quenstonem a pevností George. Nedalo se předpokládat, že by se Američané snad vydali přes Velký ostrov, protože to by pak museli překračovat dvě široké řeky. V bezprostřední blízkosti vodopádů tvořila řeka Niagara nepřekonatelnou překážku. Hlavní generálovou starostí bylo usnadnit spojení mezi jednotlivými posádkami zlepšením cest. Rozmístil totiž oddíly tak, aby posádka z jedné pevnůstky mohla při ohrožení druhé přispěchat rychle na pomoc. Postaral se také o to, aby spojení mezi pevnůstkami zajišťovaly štafety. Kromě toho umístil poblíž Queenstonu na dvou skalních útesech vybíhajících daleko do řeky, takže se daly těžko dobývat a snadno bránit, dvě děla, jedno těžké a jedno střední ráže. Obě děla mohla přímou palbou zasáhnout jediné místo před pevností, kde se dalo přistát.

Ani Tekumseh nezůstal nečinný. Asi za týden po jeho příchodu k Niagaře dorazil tam i Modrý kabát. Přivedl s sebou všechny své Šavany a s nimi i asi osmdesát Menominiů, kteří se před Frenchtownem připojili k němu a ke Stiathovi. Američané ve Frenchtownu se po příchodu Indiánů vzdali hned na první výzvu, pokud se už předtím, hned po zprávě o pádu Detroitu, co nejrychleji nevytratili na jih. Modrý kabát i jeho bojovníci byli v báječné náladě. Získali velkou kořist, popásli se s chutí na strachu svých zajatců, a jak vyplývalo z jejich slov, nesnažili se příliš, aby tento strach zmírnili. Ale přece jen je nakonec bez úhony dopravili do Maldenu. A teď byli celí žhaví do dalších činů.

Tekumseh se s nimi hned odebral na východní břeh Niagary. Podzim ovíjel svými jitřními závoji řeku i skalnatý břeh, vlhká mlha ulpívala na šedě lesklých útesech a na okrajích prahorních útvarů. Mezi jejich rudozlatě ozářenými zalesněnými pahorky se příval Hřmící vody v oblaku krůpějí a pěny, vysokém několik set metrů a viditelném míle daleko, s řevem řítil do hlubin. Pak se valil dál mezi strmými břehy úzkou soutěskou s víry, peřejemi a zákruty, až se před Queenstonem mocný veletok zase rozšířil a uklidnil. Jeho břehy ustoupily a řeka byla zas splavná pro lehké kánoe z kůry, na nichž se plavili rudoši, i pro těžké dřevěné čluny bílých bojovníků. Když slunce proniklo mlhou, vzplanuly lesy jako nekonečné moře barev: javory, jilmy, břízy a kaštany, purpurové duby a katalpy, topoly a jasany zářily žlutě a rudě, hnědě a zlatě a nachově se třpytila divoká réva nad skalními útesy, šplhala se vzhůru po strmých stěnách, plazila se po planině a obepínala kmeny stromů v pralese. Byl podzim, nádherný, vlahý, slunečný podzim kolem břehů Niagary. Ořechy dozrávaly, veverky shromažďovaly zásoby na zimu, byl čas žnout kukuřici a sklízet planou rýži na březích velkých jezer, ale lidé vedli válku a rudoši zas jednou lovili bílé muže.

Tekumseh vyslal své lidi kupředu k Lewistownu, protože dostal od Brocka zprávu, že prý tam má americký generál svůj hlavní stan. Stále znovu je vysílal na výzvědy, a dokonce sám často vyjížděl v čele menších skupin, které mnohokrát přeformovával, protože chtěl osobně všechny vyzkoušet a najít mezi nimi ty nejlepší.

Šavan se potuloval se svými Indiány kolem postavení Američanů, kolem spojovacích cest a předsunutých hlídek, cvičil a zkoušel své rudochy, přepadával s náhle soustředěnými tlupami menší transporty, stráže nebo nepřátelské oddíly vyslané proti němu. Snažil se však vždy o to, aby měl alespoň čtyřnásobnou nebo pětinásobnou přesilu, aby Zrozence země zbavil té stále ještě pociťované a vždy znovu se probouzející bázně před Miči malsy. Proto také pokaždé ustoupil, když zpozoroval, že nepřítel je příliš silný, že by rudoši utrpěli ztráty. Američané se ho nikdy nedokázali zmocnit. Buď se nikdo z nich už nevrátil zpátky do tábora, ani poručík, ani seržant, ani vojín, neboť je všechny bez výjimky pohltil prales, nebo nezahlédli ani jediného rudocha, ať se sebevíc plahočili bludištěm skalnatých soutěsek kolem Niagary, temnými pralesy, zákruty hluboko zaříznutých koryt potoků.

Tak dosáhl toho, že Američané zvolna dostávali před Indiány pekelný strach a že se cítili v bezpečí jen tehdy, bylo-li jich pohromadě alespoň několik set. Všichni pocházeli z východních států, ponejvíce ze státu New York, kde už nedošlo k žádné pořádné válce s Indiány nejméně sto let. A ti, co pocházeli z okolních měst, nebyli zvyklí na strádání, které zocelilo farmáře ze západu. V nepřátelském táboře vládla špatná nálada a generál van Rensselaer — zdatný a neohrožený muž, původem Holanďan jako mnoho jiných obyvatel státu New Yorku, který se kdysi jmenoval New Amsterdam — neměl takové vojenské vzdělání, aby věděl, že v této situaci by mohla pomoci jen nejtužší kázeň.

To Brock na západním břehu řeky byl jiný chlapík. Dal svým vojákům co proto, nechal vojáky pravidelné armády, 41. a 49. pluku i kanadské dobrovolníky od rána do večera cvičit, aby získali dril a aby se obrousili, takže ve dvou rotách jeho vlastního pluku došlo málem ke vzpouře, protože staří mazáci, kteří už tady v Kanadě sloužili deset let a kteří stejně jako Brock předtím bojovali v Egyptě, v Západní Indii a v Ho

landsku, nemohli pochopit, proč se tu s nimi zachází jako s nováčky a proč musí cvičit pořadová cvičení jako ta vojenská nemluvňata, jako ti Kanaďané. A tak reptali, napili se ovšem předtím na kuráž, a potom křičeli na své důstojníky, že nejsou žádní bažanti, aby je tedy vedli proti nepříteli, a ne proti stromům na cvičištích! Stačilo však, aby vystoupil Brock, když mu ohlásili, že došlo k porušení disciplíny, aby se na obě roty pořádně rozkřikl a osobně je tři hodiny proháněl po cvičišti u Čipevy — protože tam se to právě stalo —, a vojáci byli zas krotcí jako bílé myšky; když už pak vyčerpáním plazili jazyky, Brock cvičení rázem ukončil a před nastoupenými jednotkami prohlásil k oběma svým pobočníkům:

„Věděl jsem, že tohle jsou nejlepší vojáci v armádě Jeho Veličenstva. Znám přece svůj pluk! S těmihle dvěma setninami bych se odvážil pochodovat napříč Spojenými státy, od Velkých jezer až do Mexika a zpátky, a takzvané Dlouhé nože by se jistě ani neopovážily fouknout na nás prach z pánviček svých pušek. Nemám pravdu, mládenci?“

A mládenci, pokud ještě stačili popadnout dech, provolali generálovi slávu. A on pak věnoval každé setnině soudek rumu — a tak pokračovali ve cvičení i v pití.

Brock velmi dobře věděl, co dělá. Vojáci pravidelné armády to už opravdu nepotřebovali, ale nikdy by byl nemohl tak prohánět kanadskou milici, kdyby její příslušníci každý den na vlastní oči neviděli, že se s vojáky pravidelné armády zachází stejně ostře. Tohle je asi obvyklé v anglické armádě, pomysleli si milicionáři, a když přešlo těch prvních deset dní všeobecné kocoviny, probudila se v nich ctižádost vyrovnat se vojákům pravidelné armády. I oni chtěli ukázat, co dovedou, a pak bylo obdivuhodné, jak rychle milice přivykla disciplíně, jak hbitě dokázala po vystřelené salvě znovu nabít. Generálovi záleželo hlavně na kázni mužstva a na rychlosti palby, i milice se měla naučit uposlechnout každého rozkazu, i kdyby byl vydán ve zmatku ústupového boje, uposlechnout okamžitě a přesně. Čím více Kanaďané poznávali, že dělají pokroky, tím více vzrůstalo jejich sebevědomí.

Simsalabum

A tak minulo září. Angličané získali sebedůvěru, Američané však ztratili jistotu a den za dnem byli nevraživější. O tu jejich nejistotu se staral Tekumseh svým stálým znepokojováním, nevraživost vyvolávala jejich představa o svobodě jedince, kterou si přinášeli s sebou i do vojenských táborů.

Nakonec to došlo tak daleko, že generál van Rensselaer se přece jen musel odhodlat něco podniknout, nechtěl-li dopustit, aby se jeho vojáci před příchodem zimy rozutekli tak, jak se shromáždili, totiž dobrovolně. Vždyť stejně už začínali svolávat schůze a na nich se veřejně dohadovali o tom, není-li vlastně protiústavní vpadnout na území cizího státu a neměly-li by se proti tomu vznést námitky. Inu ano — člověk nachází prazvláštní výmluvy, když jde o to, aby se vyhnul nebezpečí. Teď byla válka. S námitkami se měli ozvat dřív. (Mnozí z nich to také se vší vážností udělali, zvláště v severních státech, které ležely blízko u hranic. Jen v jižních státech byli lidé bojovnější, protože tam byli daleko od bitevní linie!)

Dokud Američané snili o tom, že vpád do Kanady bude nedělní procházkou, daly se všechny námitky snadno odbýt. Teď však den ode dne sílily, protože každý večer a každé ráno hlásily vracející se oddíly, že sice viděly stopy Indiánů, rudochů samých že se však vojáci zmocnit nedokázali. Nebo vyprávěli o zabitých, které našli někde v lese. Anebo se také některý oddíl vůbec nevrátil, nikdo nevěděl, kde ti lidé zůstali, ale všichni to tušili. Však je také obyčejně později našli. A nepůsobí to dobře na nervy pokojného občana, když najde svého souseda z vesnice, který se s ním přede dvěma dny nebo týdny ještě smál a žertoval, a teď tu ubožák leží v temné lesní strži bez kůže na hlavě a obletován hejnem much.

Dvakrát si Tekumseh dopřál drsné potěšení předstírat přepadení bělošského tábora za soumraku. Poručil vypálit salvu směrem ke strážním ohňům, dal pokyn bojovníkům, aby začali ječet, trylkovat a skučet, až bělochům na hlavách hrůzou vstávaly vlasy. Chápali se pak ať už ve strachu, nebo s odvahou pušek a váčků s kulkami. Většinou byli sice vzpurní a neukáznění, ale nebyli to rozhodně žádní zbabělci a pár dobrých důstojníků a poddůstojníků by už z nich dokázalo vycepovat pořádné vojáky. Jenže generál Steuben byl už dávno mrtev a jméno Washington dnes označovalo jen město, a ne živého člověka.

Zkrátka, van Rensselaer pochopil, že teď jde do tuhého.

Jeho plán vypadal takto: Z pevnosti Fort Niagary v noci vyslat na člunech silný oddíl přes jezero Ontario, širokým obloukem obeplout Fort George, přistát na kanadské straně západně od Fort George a zaútočit z pevniny, zatímco těžká děla z Fort Niagary měla začít ostřelovat britskou pevnost. Zároveň se chtěl sám přeplavit z Lewistownu do Queenstonu a třetí oddíl měl z Black Rocku napadnout Fort Erie. Van Rensselaer měl k dispozici šest tisíc mužů; každý jeho oddíl byl tedy silnější než všechny britské ozbrojené síly, které tady u Niagary čítaly dohromady jen patnáct set mužů. Ve skutečnosti však byli Britové rozptýleni ve čtyřech pevnostech a v četných menších posádkách. Energické provedení tohoto plánu by tedy muselo rozhodně vést k úplnému zničení zdejší britské armády.

V Black Rocku však velel generál Smyth. Byl to důstojník pravidelné, tedy vlastně oficiální armády Spojených států. Byl přesvědčen, že vrchní velení u Niagary mělo být svěřeno jemu, a ne takovému polovičnímu vojákovi, jako byl generál milice van Rensselaer. Proto pokládal Rensselaerův velmi dobrý válečný plán za dětinský. Místo toho navrhl zaútočit s celou armádou na Fort Erie, a když na to van Rensselaer nepřistoupil a trval na svém vlastním a skutečně také lepším návrhu, podřízený generál Smyth se na svého nadřízeného generála rozhněval a zůstal nečinně stát v Black Rocku, točil palci a říkal si: Jen ať se ten osel Rensselaer žene přímo do zkázy! Proč nechtěl tancovat podle mé píšťalky?

A van Rensselaer místo aby ho zatkl a postavil před válečný soud, nechal ho klidně zahálet v Black Rocku. Sám pak začal pochybovat o svém dobrém plánu, povolal vojáky z Fort Niagary do Lewistownu a chtěl se všemi jednotkami, které měl pod svým velením, napadnout Queenston. Oddíly z Black Rocku však nedorazily, protože pan Smyth si i tentokrát postavil hlavu. Naštěstí nevzdoroval i velitel pevnosti Fort Niagara, naopak, ten byl rád, že se zbavil odpovědnosti. A tak se teď v Lewistownu shromáždily čtyři tisíce republikánů.

Tekumseh dospěl k názoru, že je tu teď zbytečný a že bude užitečnější, bude-li se zdržovat na druhém břehu. Přeplavil se přes řeku a poslal generálu Brockovi zprávu o tom, co se na protější straně chystá.

Bohužel však pokládal sir Isaac Američany za zdatnější, než byli ve skutečnosti. A když vyčkával několik dnů, a nepřátelé stále nepřicházeli, pomyslel si, že znovu změnili svůj plán, a vyslal oddíly, které předtím stáhl ke Queenstonu, zase zpátky do Čipevy a do Fort George. Musel přece zajistit i tyhle pevnosti. A tak ponechal v Queenstonu jen tři sta mužů. To se mu bohužel pak krutě vymstilo.

Američané totiž vůbec nezměnili svůj plán, jenže jim jeho uskutečnění nešlo tak rychle, jak by to dokázal se svými vojáky Brock.

Konečně desátého října večer byly poslední přípravy skončeny. Poručík Sim byl jmenován velitelem předvoje. Tři tisíce mužů vypochodovaly proti proudu a Sim dostal rozkaz, aby se na velkém člunu pro čtyřicet mužů přepravil přes řeku a aby tam zajistil pořádné přístaviště. Pak se měl vrátit a převézt tam ostatní. Poručík Sim — víc než jeho jméno a to, co toho dne provedl, není známo, ale co provedl, je historicky doloženo a není o tom pochyb —, nuže poručík Sim byl z nějakého důvodu generálu Rensselaerovi doporučen jako zvlášť způsobilý pro tento úkol. (Později se k tomu doporučení nikdo nechtěl hlásit.) Sim — hezké jméno, ale nemůžeme za to, my jsme si ho nevymysleli, ten člověk se opravdu tak jmenoval! — Sim tedy uvažoval takto: Čtyřicet mužů potřebuje čtyřicet vesel; dal proto do člunu naložit čtyřicet vesel a odvážně se pustil přes řeku. Od jihu sem bylo slyšet burácení obou vodopádů, drobně pršelo, z jihu vál silný ostrý vítr, a tak to vypadalo, že okolnosti budou jejich záměru příznivé. Takhle Angličané jistě nic nezpozorují. A opravdu — skutečně nic z toho nezpozorovali, avšak z jiných důvodů, než si Američané ještě v těchto chvílích mysleli.

Sim připlul k protějšímu břehu. Les šuměl tak strašlivě, Niagarské vodopády burácely tak hrozivě, déšť vojáky promočil pomalu téměř až na kůži. Sim poručil přistát, uvázat člun pevným lanem k tlustému stromu v kryté zátoce, aby ho proud neodnesl, a oznámil svým čtyřiceti mužům, že se nejprve vydá do okolí na výzvědy.

Les šuměl tak strašlivě… Poručík Sim do něho však odvážně vstoupil, spokojeně si tiše pobroukával kouzelnické říkadlo simsalabum jednou, dvakrát — a pak už ho nikdo nikdy nespatřil. Propadl se, rozplynul se, zmizel, byl tentam a nezanechal po sobě nic jiného než to své hezké krátké jméno. Zřejmě usoudil, že udělá líp, když si vybere nějaké méně nebezpečné povolání. Poručík — to byl sice docela hezký titul, ale jen v míru, jen dokud jsou nepřátelé daleko a hezké dívky blízko. Takových poručíků je habaděj. A tak pověsil titul (a patrně i své jméno) na hřebík a nikdo neví, kam se poděl.

Tehdy se však rozpršelo a foukal silný vítr, vždyť byl říjen. Táhlo už na čtvrtou hodinu ráno a to není v říjnu právě nejteplejší doba. Na druhé straně, za řekou, začaly vojáky zábst nohy. Čekali na Sima, vlhly jim nosy, dostávali rýmu. Čekali na Sima, který zatím odříkal své zaklínadlo simsalabum. Čekalo na něho i těch jeho čtyřicet mužů ve člunu. Ten byl pevně připoután, lano v dešti a v chladu ztuhlo a nebylo snadné ho odvázat. A tak čekali a čekali. Ale nejen na tomto břehu, i za řekou les strašlivě šuměl. A armáda přešlapovala z nohy na nohu, ze střech všech klobouků i z nosů stékaly na zem kapky, jazyky začínaly jevit zvláštní nepokoj, ozývalo se klení.

Konečně se Rensselaer rozhodl, že už na toho poručíka Sima čekat nebude. Poručil, aby všichni nasedli do člunů a vydali se přes řeku. Sám vkročil do prvního člunu a jeho vojáci tam odvážně vstoupili za ním. Raději se hned pustit do těch zatracených Angličanů než tu ještě déle stát v dešti a bez deštníků. Začali se shánět po veslech, ale nebylo tu ani jediné. Armáda měla deset člunů, ke každému člunu patřila čtyři vesla; s každým nákladem mohli tedy přepravit přes řeku čtyři sta mužů. Jenže vesla s sebou odvezl Sim. Teď ležela se čtyřiceti Američany drkotajícími zuby tam na druhém břehu řeky.

Generál van Rensselaer toho musel vyslechnout tolik, že raději odevzdal vrchní velení plukovníkovi Cristiemu a tajně se vrátil do tábora v Lewistownu. Jinak by ho snad hodili do Niagary. A Niagara má i pod vodopády pořád ještě síly dost. Teprve teď se Američané pořádně dopálili, když viděli, že už nedokážou dostat se těm zatraceným Angličanům na kobylku! Kleli jako pohani a nakonec se podle příkladu svého generála vrátili do tábora. Tam do sebe vlili hned skleničku nebo dvě, tři a snad i víc, když už je tak pokropilo nebe.

I těch čtyřicet na druhém břehu to konečně pochopilo, když se stále více rozednívalo, a nepřicházel ani Sim, ani Rensselaer. Vztekle přeřezali bodáky lano, chopili se osmi z těch čtyřiceti vesel, která měli v člunu, a plavili se zpátky. A tak se stalo, že jedenáctého října udivení Angličané spatřili z queenstonských výsep na řece společnost horlivě veslujících a hlasitě proklínajících Yankeeů. Byli tak prokřehlí a promočení, jako by se byli dostali přímo pod Niagarské vodopády.

To bylo první tažení proti Queenstonu.

Druhé proběhlo bohužel trochu jinak.

Fitzgibbonovy pihy

Rensselaerovi rozzlobení vojáci se dlouhým čekáním v dešti stali ještě vzpurnějšími; hrozilo nebezpečí, že se generálovi opravdu rozutečou. Ponechal tedy své republikány vyspat jen jedinou noc a nařídil opakovat pokus večer dvanáctého října. A aby vojáci z pravidelné armády nežárlili na milicionáře a naopak, nařídil, aby se přes řeku přepravovala vždy stejně velká skupina vojáků a milicionářů. Tentokrát nevzal vesla do úschovy poručík Sim, protože ten zmizel někde v rákosí Niagary, a přechod tedy probíhal až doprostřed řeky bez překážek.

Děla z Lewistownu začala bombardovat anglické postavení na protějším břehu, a tak byli Britové upozorněni, že Američané konečně už něco podnikají. I Britové měli děla. Mezitím se rozednilo, vždyť než smíšená americká armáda nastoupila do člunů, uplynulo přece jen pár hodin. Britové spatřili čluny na řece a teď se rozehřměla jejich děla. Američané poznali, že to začíná být vážné, a tak hned vypukly v člunech hádky, jestli snad vyrazili proto, aby Angličanům vyrvali Queenston, nebo aby podnikli ranní projížďku po Niagaře. Někde zřejmě převládl názor, že jde o projížďku, protože bylo vidět, že tihle Angličané nerozumějí žertům. A tak z těch šesti set mužů, kteří vypluli, jich tři sta „zabloudilo“ tiše a potají někam dolů po proudu. V jednom z člunů však stál plukovník van Rensselaer, generálův bratr, a tento člun s několika dalšími správně přistál na druhém břehu. Plukovník Cristie, který se plavil v dalším člunu, byl těžce raněn. Někteří z toho byli smutní, jiní se naopak radovali, museli přece důstojníka dopravit k lékaři. A protože se uprostřed Niagary opravdu nedá vystoupit, vracel se celý člun zpátky. Šest set jich vyplulo, ale pouze dvě stě padesát mužů přivedl plukovník van Rensselaer na druhý břeh. A tím začala první akce, protože i tenhle Rensselaer byl chlapík, který se uměl ohánět. Křičel a klel, když viděl to nadělení, chrlil jed a žluč a řvaním vyděsil své lidi tak, že se teď báli víc jeho než Angličanů. A tak rychle zaujali určené postavení přímo před prvními domky vesnice. Čluny poslal Rensselaer rychle zpátky, aby přivezly posilu.

Hřmění amerických děl však neprobudilo jen anglická děla. Ve stanovém táboře mezi Čipevou a Queenstonem se probral ze spánku Horský lev, který tam tábořil, aby v případě potřeby dorazil do Fort Erie. Jako orel, který konečně spatřil kořist, procitl ve Fort George na svém lůžku generál Brock. Rychle vklouzl do uniformy, vyskočil na koně a tryskem ujížděl sám polní cestou podél řeky. Předtím ještě nařídil veliteli Fort George, aby hned zahájil palbu ze všech děl na Fort Niagaru, ležící na protějším břehu. Oba Brockovi pobočníci se nedokázali obléci tak rychle jako generál, ale pak nestačili pobízet koně, když se celí zahanbení a zrudlí snažili Brocka dohonit.

Generál se hnal jako bouře. S uspokojením zaslechl, že už i anglická děla v Queenstonu zahájila palbu, a pak zahřměla za jeho zády i děla ve Fort Georgi.

Tak už to začalo? Došlo opravdu k bitvě, nebo to byl jen předstíraný útok nepřátel? Brock měl cestou dost času, aby si tuhle otázku položil. Chtěl se však přesvědčit sám, nemínil se spolehnout na zprávy nějakého vyplašeného poručíka. A kromě toho zastával názor, že generál patří tam, kde se právě střílí. Musil ujet jedenáct kilometrů, cestou zlostně i radostně poslouchal dunění děl a uvědomoval si, že je to pořádná kanonáda a že se jeho vojáci činí; poznával totiž zvuk anglických děl. Teď se ozval i rachot pušek. Oho! Zdá se, že už se do sebe zakousli. I široký, stále stejně mocně plynoucí proud řeky přinášel hluk boje ke generálovým uším.

Teď zasáhla do boje i čtyřiadvacítka, umístěná na Braunově výspě, začala střílet, právě když Brock dojel až k návrší. Pobídl koně a ujížděl vzhůru po svahu. Když kanadští milicionáři znenadání spatřili svého generála, ozvalo se mohutné hurá. Brock se však zadíval směrem ke Queenstonu a jediným pohledem odhadl situaci. Ba ne, tohle nebyl předstíraný útok, to byla pravá bitva. Na druhém břehu, kousek nad Lewistownem, se Američané právě pokoušeli vyslat přes řeku další posily; jejich první čluny už odrazily od břehů. Uviděl i ty nepřátele, kteří se už zachytili na kanadském pobřeží, a zároveň spatřil, jak se právě v tomto okamžiku s nasazenými bodáky vrhá proti Američanům queenstonská posádka,

Nečekal, jak ten útok dopadne.

„Máte tu koně, Chandlere?“ zavolal na důstojníka, který velel na Braunově výspě. „Posaďte na něj nejlepšího jezdce. Rozkaz pro generála Sheaffea: Ať sem s veškerým mužstvem, které má k dispozici, okamžitě připochoduje. Začala velká americká ofenzíva.

A vy, Chandlere, tu nechte u děla dvacet mužů a pojeďte se mnou co nejrychleji do Queenstonu.“

Brock už ani nezaslechl, jak Chandler odpovídá: „Rozkaz, pane!“ To už se zase řítil dál.

Poručík vyslal jezdce se vzkazem, potom nařídil osmdesáti Kanaďanům, aby se přichystali k odchodu. Sbalili si náboje a prach co nejspěšněji. Generálova rozhodnost a pevná vůle strhla i je.

„Tak už je to tady, mládenci!“ křičel Chandler. „Teď teprve těm halamům z 49. pluku ukážeme, co dovedeme.“ Vyrazili tryskem za Brockem, zatímco nahoře vrhala temně houkající čtyřiadvacítka železné koule na nepřátelské čluny mířící přes řeku.

V prudkém cvalu projel generál Brock i kolem Vroomanovy výspy, kde stálo lehké dělo obsluhované asi deseti muži a rovněž pálilo do Američanů.

„Palte, chlapci, a s chutí do toho!“ vykřikl generál a zamával dělostřelcům nahoře kloboukem na pozdrav.

Vojáci ho spatřili a poddůstojník zavelel: „Třikrát hurá našemu generálovi!“ Trojnásobný bouřlivý pokřik mužstva se rozlehl nad řekou a v údolí. To už byl Brock hezky daleko, zaslechl to volání za svými zády a hrdě a vzrušeně se usmál. Už tedy přišel den boje, a ne zbabělá kapitulace jako v Detroitu.

Když řídil svého uříceného a těžce dýchajícího valacha uličkami mezi dřevěnými queenstonskými domky, které teď vypadaly jako po vymření, protože obyvatelé se uchýlili na kopce a do lesů ve vnitrozemí, zaslechl docela blízko palbu z mušket. Stříleli však jen Angličané, Američané neodpovídali. Do toho hřímala obě děla, kolem nichž právě projel, a z návrší, které z této strany ovládalo vesnici i přechod přes řeku, se do palby mísil i rachot výstřelů z osmnáctiliberního děla, umístěného tam nahoře. Cvalem projel vesnicí a zamířil po široké, vyježděné cestě k přístavišti. Tam uviděl své vojáky, byla jich asi stovka, všichni z Brockova vlastního pluku. Na první pohled odhadl situaci. Angličanům se podařilo vyhnat nepřítele z předmostí a teď ho tlačili k jihu pod strmý břeh. Tam však našli Američané dobrý kryt, a protože přístup k nim byl možný jen po uzounké stezce, byli teď prakticky nenapadnutelní.

Přes řeku se však blížilo asi deset až dvanáct plně obsazených člunů a poručík Fitzgibbon poručil přenést palbu z pušek na ně. Poručík byl Ir a Irové byli i všichni vojáci v jeho rotě. Tam se mluvilo jen irsky a velitelé museli Fitzgibbonovu setninu držet hezky daleko od ostatních, protože Irové se s Angličany neměli právě v lásce. Mnozí z nich dokonce nenáviděli všechno anglické. Byli to však vynikající vojáci, rázní útočníci, jen jejich nadávky nebyly určeny pro jemné uši. Jejich poručík Fitzgibbon, štíhlý chlapík, vypadal mnohem mladší, než byl ve skutečnosti. Jeho vojáci ho zbožňovali, protože byl v obličeji strašně pihovatý. Když před třemi lety přišel k pluku, dostal podle těch pih senzační přezdívku, ta se však nedá vypsat, stejně jako květnaté kletby těch Irů. Kromě toho byl Fitzgibbon mimo službu veselý, bujný kumpán a nikomu nezazlíval ani ty nejodvážnější šprýmy. Zato však ve službě byl tvrdý a nesmlouvavý. Hlas měl zvučný a ostrý jako břitva. Vojáci se už od vypuknutí války těšili na první bitvu pod jeho velením. Ti divocí chlapíci měli totiž dobrý zrak a bezpečně rozeznávali, co je zlato a co se jen třpytí.

A také se nemýlili. Jakmile Američané přistáli, nečekal tenhle odvážný chlapík na to, až se mu shromáždí celá setnina. S padesáti muži vyrazil proti Yankeeům, třebaže měli čtyřnásobnou přesilu. Řval jako tur, všichni jeho Irové to dělali po něm. Nejprve vypálili salvu, pak nasadili na pušky bodáky a vyřítili se proti Američanům jako stádo lidožravých dravců. Nepřátelé tenhle útok nevydrželi a rozutekli se jako ovce. Kdo ví, co by se bylo stalo, kdyby byl van Rensselaer nezanechal přímo u břehu řeky dostatečně silnou zálohu. Plukovník se nenechal těmi zdivočelými Iry zahnat do slepé uličky, zahájil prudkou palbu, prchajícím Američanům se vracela odvaha, když teď už ty Iry neviděli. Van Rensselaer křičel, Fitzgibbon řval, ale dál to už nešlo. Irové měli čtyři mrtvé a tucet lehce nebo těžce raněných. Jejich velitel vykřikoval své nejstrašnější kletby, dokud všichni jeho muži konečně nezalehli do krytů. Pak poručil pálit na posily, které se sem blížily z druhého břehu. Těžce raněný plukovník Cristie a druhý z Rensselaerů, generál, přikázali nalodit dalších pět set mužů a ti teď připlouvali. Už se rozednilo, teď už nemohli nikam zabloudit jako za ranního šera a kromě toho neměl jejich velitel major de Haren slabý hlas. Stál vzpřímený v prvním člunu a tím svým hlasem táhl své muže jako na silném laně tam, kde je chtěl mít.

To všechno postřehl Brock jediným pohledem. Fitzgibbon mu třemi větami vylíčil, co se až dosud událo a kolik Yankeeů tam asi ještě dřepí na břehu pod srázem.

„Nemůžu teď postrádat ani veš, pane. Jinak bych tam nahoru poslal dvacet chlapů a ty zatracené lotry bych shora pokálel kládami a balvany.“

Fitzgibbon se nikdy nevyjadřoval vybraně, a při takovýchhle příležitostech už teprve ne. A tak jsme museli jeho slova poněkud zmírnit.

Brock odpověděl: „Dobrá. Držte se tu, poručíku. Přivedu vám posilu.“

„Až mi dojdou kulky, budu jim házet na tlamy ty své pihy, pane!“ volal Fitzgibbon. Jeho Irové to uslyšeli a nadšeně přikyvovali. Po celou dobu války pak říkali těm modrým bobům, které vystříleli, jen „Fitzgibbonovy pihy“.

…tam nahoře je prý pár přebytečných Yankeeů…

Brock však hnal svého koně vzhůru na návrší, odkud byl rozhled přes celý Queenston. Už nezahlédl, co se událo za jeho zády. Major de Haren totiž poručíka Fitzgibbona náramně dopaloval. Poručík poznal, že se z tohoto majora vlévá odvaha do duší vojáků v člunech. A tak vykřikl na své Iry, aby si vzali majora na mušku. Ten se mezitím už přiblížil téměř až k břehu. Irové zalícili, vystřelil i poručík — a major, který stál na přídi člunu a užuž se chystal vystoupit, padl přes příď do vody. Irové vítězně zařvali, rozjetý člun plul dál, ale dva z Američanů seskočili za velitelem, zdvihli ho a táhli ho na břeh. Irové pálili do člunů tak rychle a tak hustě, jak jen stačili. Ale tehdejší předovky se nenabíjely snadno a kromě toho stál na břehu stále ještě plukovník van Rensselaer, toho Irové neviděli a ten se teď rozkřičel ještě hlasitěji než předtím. Yankeeové zaslechli velitelův hlas a poslouchali ho na slovo. Pomalu se i oni dostávali do varu. Rensselaer řídil čluny ke strmému břehu, kde byly kryty před Iry, a tak se přece jen přistání posléze podle plánu uskutečnilo. Rensselaer posílal čluny hned zase zpátky, nakládal na ně raněné, i majora de Harena, sám však zůstával v první linii, třebaže i on byl raněn.

Generál Brock zatím dojel k osmnáctilibernímu dělu. Tam nahoře zaujala postavení jedna ze setnin devětačtyřicátého pluku a kromě ní tam byl i oddíl milice o síle asi sto dvaceti mužů. Stříleli proti Yankeeům z mušket, ale bylo to všechno pro kočku, protože Američané se dosud nepřiblížili na dostřel.

Brock, bledý zlostí, dojel až k první linii, poručil zastavit palbu, na důstojníka podávajícího mu hlášení se sotva podíval a nechal celý ten spolek nastoupit. Když vojáci spatřili svého generála, když zaslechli jeho klidný, odhodlaný, důrazný hlas, všichni si oddechli. Brock ponechal u děla tucet mužů, přikázal dělostřelcům, aby dobře mířili a aby především vzali pod palbu čluny. Ostatní mužstvo, asi dvě stě vojáků, poslal poklusem dolů po svahu, na pomoc Fitzgibbonovi. On sám zůstal na pahorku.

Američanům však toho dne nevelel žádný generál Hull. Plukovník Rensselaer poznal, že je Angličanů málo, a ani na okamžik neztratil svou tvrdou, jasnou rozhodnost. Všiml si, že z místa, kde se právě nacházeli, vede úzká stezka mezi hustým vrbovím a výše pak mezi podrostem až na návrší. Rensselaer se rozhlédl po svých důstojnících, zavolal si kapitána Woola, který byl právě tak chladnokrevný a odvážný jako plukovník, a poručil mu, aby s šedesáti muži pronikl na výšinu a aby zneškodnil dělo. Svým hřímavým duněním totiž nahánělo necvičeným americkým vojákům víc strachu než mnohem nebezpečnější palba z mušket. Rensselaer žádal, aby mu Wool podal neprodleně zprávu, jak se tento podnik vydařil, a kapitán vyrazil s vojáky na pahorek dřív, než major de Haren dopravil přes řeku posily.

Tragickou ranou osudu bylo, že generál Brock tenkrát dorazil na výšinu o čtvrt hodiny předčasně. Zůstal sedět na koni, protože odtamtud mohl dobře pozorovat boj u přístaviště, plavbu člunů i přípravy Američanů na protějším břehu. Byl klidný a soustředěný. Udělal přece všechno, co bylo zapotřebí. Zanedlouho sem musí dorazit Tekumseh se svými bojovníky. Bohužel neměli rudoši koně, protože Modrý kabát přivezl své bojovníky po jezeře na kánoích. Šavan však jistě už byl na cestě, to Brock věděl. A za dvě hodiny mohl dorazit i Sheaffe s šesti sty muži.

Ještě před ním zaútočí Chandler se svými milicionáři z Braunovy výspy na dolní konec vesnice.

V Čipevě asi pro hukot Niagarských vodopádů neslyšeli dělostřeleckou palbu, ale tam přece hned při zahájení boje vyslal jízdního posla.

Teď už potřeboval jen zachovat si jasnou hlavu a chladnou krev. Na tento den se Brock duševně připravoval šest týdnů. Věděl, že nepřítel má převahu, věděl však také, že on má lepší vojáky, než byli Američané, a věřil, že bude i lepším velitelem. Ani na okamžik nezaváhal. Boj začal, teď musí být doveden až k vítězství. Konečně, konečně přišel den.

Zatím dorazili i oba Brockovi pobočníci, podplukovník Macdonell, bratr kaplana Macdonella, a kapitán Glegg, a vyjeli až nahoru na výšinu. Ačkoli foukal chladný vítr, vždyť byl přece říjen, byli oba uřícení a zčervenalí v obličejích.

Brock se usmíval, když viděl jejich zahanbené rozpaky, pak zavolal na Glegga, aby se okamžitě rozjel do Čipevy. „Rozkaz majoru Holcroftovi: Ať se okamžitě s celou posádkou vydá na spěšný pochod sem. Tohle je ten velký útok, který jsme očekávali.“

Glegg zasalutoval, obrátil se a ujížděl po svahu dolů.

Generál však popojel k dělu a nařídil, aby dělostřelci zahájili palbu na protější břeh. Tam se totiž shromažďovaly další americké oddíly a sestupovaly ke břehu, aby se vojáci nalodili, hned jakmile se čluny vrátí.

Brock byl stále ještě zaměstnán tím, že poddůstojníkovi řídícímu palbu přesně udával cíl, když náhle uslyšel na pravé straně, spíše směrem od vnitrozemí podivný hluk. Vzápětí nato se ozval divoký křik a volání hurá a generál s hrůzou uviděl, jak se sem žene silný oddíl Američanů. Proti té hrstce britských vojáků tady na návrší měli mnohonásobnou přesilu, viděli, jak málo je tu Angličanů, a tak se sem řítili s vítězným pokřikem; v čele běžel Wool.

Brock zavolal několik rozkazů a obrátil koně, aby unikl. Několik vojáků, kteří měli právě nabito, vystřelilo, nepřátelé se na okamžik zarazili a pak se všichni v divém chvatu hnali po svahu dolů. Generál vyslal Macdonella dopředu, měl okamžitě přivést zpátky rotu, kterou Brock před chvílí poslal na pomoc Irům. Podplukovník vyskočil do sedla a hnal se dolů, zatímco Brock držel krok se svými vojáky a energickými slovy jim dodával odvahu.

Jemu samému se však sevřelo srdce úzkostí. Jak bylo možné, že se jim Yankeeové objevili v zádech? Že by přistáli také ještě výš proti proudu? To přece nebylo možné, tam byly v řece peřeje a víry, tam byl příkrý břeh. Generálův mozek pracoval rychle a přesně.

To tedy znamenalo, že nikdo nestřežil cestu od přístaviště nahoru na pahorek; tu úzkou stezku, před níž ho varoval Tekumseh! Kde však vězeli rudoši? Teď by byl čas, aby už přišli.

Co když se nepodaří znovu obsadit návrší? Co když tam Yankeeové pošlou posilu? Ohlédl se a zlostně se ušklíbl. Tancovali tam jistě kolem děla, místo aby pronásledovali nepřítele. Nu, jen tancujte! pomyslel si.

Kapitán Wool však netancoval, jak se domníval Brock. Věděl, že se Angličané vrátí, a tak pokládal za zbytečnou ztrátu času pronásledovat těch pár prchajících. Wool, velký, silný plavovlasý muž, původním povoláním farmář (a ještě před nedávnou dobou dřevorubec a zálesák), dal pokácet několik stromů a z jejich korun, větví, haluzí a kmenů udělat zásek.

A tady už se vraceli, jak je čekal. Macdonell obrátil rotu čelem vzad, Fitzgibbonovi dolů poslal jen milici. Brock vjel na koni před řady vojáků, volal, že tam nahoře je prý pár přebytečných Yankeeů. „Vzhůru, chlapci! Zaženeme je do Niagary,“ křičel. Vyrazili kupředu, zatímco Brock ze sedla svého koně pozoroval Američany. Pak seskočil, Macdonell rovněž, svěřili své koně do péče dělostřelců, poručík dělostřelectva si vzal na povel ostatní vojáky — a pak všichni se supěním vystupovali po svahu, z něhož před chvílí seběhli.

Nanabozho zdvihl svůj luk

„Je nás víc než jich a jsme lepší vojáci než oni,“ volal Brock. Měl na hlavě svůj generálský klobouk a na hrudi generálskou šerpu, vytasil kord, jeho uniforma zářila mezi méně nápadnými stejnokroji vojáků a ti viděli svého generála mezi sebou, dokonce před sebou. Bylo to přesně tak, jak to vídáváme na obrázcích ve starých knížkách: Důstojník s taseným kordem v čele své jednotky. A skončilo to bohužel také tak, jak to bývá na těchto obrázcích nakresleno.

Američané je nechali přiblížit a pak zahájili palbu.

„Vidíte toho důstojníka? Střílejte na něho!“ křičel kapitán Wool a mínil tím Brocka.

Generál spatřil, když teď dával svým vojákům povel, aby se připravili k salvě, jak zezadu přibíhají na pahorek další Američané, další čety. Byl opravdu nejvyšší čas. Jeho vojáci však pevně stáli, setnina se nezachvěla. Byla přece z jeho vlastního pluku, vedle ní stál její generál a udílel rozkazy. Vojáci zdvihli muškety, zahřměla salva, třesklo devadesát mušket a střelci mířili dobře, líp než Yankeeové. Sotva výstřely dozněly, ozvalo se sténání i nářek. Brock dal povel vztyčit bodáky a vyrazit poklusem kupředu. Sám se znovu rozběhl před první řadu, odkud při povelu k salvě ustoupil. Vedle něho se postavili Macdonell a velitel roty. Když při útoku běží v čele důstojníci, a dokonce i generál, pak se to útočí mnohem snáz. Všichni vyrazili za ním, drali se kupředu, lapali po dechu a křičeli. I generál se dal do křiku, vlasy měl zpocené jako jeho vojáci, padaly mu do čela, ale nedbal na to, teď šlo přece o to, zahnat nepřítele, museli vytlačit Američany z této výšiny stůj co stůj.

V téhle chvíli zaslechli Američané i Angličané nový zvuk, Američanů se zmocnilo zděšení, zato však Angličané se rozkřičeli z plných plic a v jejich hlasech znělo vítězství. Brock volal a rozléhalo se to daleko široko: „Hleďte, Tekumseh přichází!“ A opravdu, Tekumseh právě vyrazil z křoví, zrovna v nejpříhodnější čas. Vůbec nevypadal, jako by se sem přihnal bez uvážení a jako by jen tak nazdařbůh poštval své bojovníky proti Američanům. Jistě už ležel v křoví, když se Angličané znovu objevili pod kopcem a když začali stoupat na návrší. Jistě spatřil dřív než Brock americké posily, které od břehu přicházely kapitánu Woolovi na pomoc. Vyslal Modrý kabát proti přicházejícím Američanům a sám se obrátil proti Woolovi v čele své družiny Psů. (V posledních dnech přijal do tohoto bratrstva třicet nových bojovníků.) Když Američané zaslechli válečný ryk Šavanu a Menominiů, vstávaly jim vlasy na hlavách hrůzou, protože tenhle zvuk už znali odtamtud, z druhého břehu. Chtěli se dát na útěk a také by se byli jistě rozprchli, kdyby tam nebyl kapitán Wool. Ten uměl zařvat stejně hlasitě jako Brock nebo Tekumseh a v této chvíli téhle své schopnosti využil. Jako bývalý zálesák a hraničář ležel dobře kryt za jedním zásekem a křičel: „Na generála, střílejte na generála!“

Znovu třeskly výstřely. Angličané už byli docela blízko, Tekumseh zaslechl salvu. Pohlédl na útočící Inglismany, i on zahlédl Brocka a — Horský lev se zastavil uprostřed skoku, uprostřed výkřiku se mu hlas rozštěpil, protože viděl, jak generál rozhodil paže, viděl, jak zavrávoral a zhroutil se. Uslyšel výkřik, jediný výkřik z řad anglických vojáků, vykřikli všichni, ale nebylo to hurá, nebyl to triumfální jásot.

Kapitán Wool počítal své ztráty, viděl, že přicházející posila má co dělat, aby se ubránila Indiánům, viděl zmatek, ohromení v anglických řadách, teď byla vhodná chvíle! Chladnokrevně vydal rozkazy, Američané nechali dělo stát, obrátili se, napadli Indiány, a Modrý kabát se hned dal na ústup, spojili se s přicházející posilou a zaujali nové postavení, výše na kopci.

Generál Isaak Brock vsak ležel v trávě a vedle něho s vyděšenou tváří klečel jeho ochromený pobočník Macdonell. Vlevo seděl Šavan Tekumseh, kterému říkali Horský lev. Hleděl do obličeje svému bílému příteli, po dlouhé době prvnímu bělochovi, který ho nikdy nepodvedl ani neobelhal — a tento muž byl mrtev. Brock už nedýchal a Tekumseh se příliš často díval do tváří zabitých mužů, aby věděl, že tady není žádná naděje na záchranu, že tahle hra je u konce.

V generálově šarlatově rudé uniformě byla malá dírka. Nebylo ji už téměř ani vidět, tak byla nepatrná, a navíc uniforma, která na prsou vždycky seděla bezvadně a bez jediného záhybu, se trochu posunula, látka se na několika místech zřasila, takže se dírka zcela ztrácela. A tímhle maličkým otvorem uprchl vzácný život, život šlechetného, statečného a energického generála Brocka!

Tekumseh hleděl do náhle tak změněné tváře svého přítele, ale jako Šavan myslel především na své plány. Co teď?

Co mu teď bylo do Američanů na druhé straně? Co mu záleželo na tom, zda je dnes zaženou zpátky do Niagary, nebo ne? Co mu záleželo na těchto sto padesáti Dlouhých nožích?

Generál Brock byl mrtev. Umřel s ním i Tekumsehův plán na vytvoření spojených poradních ohňů Zrozenců země?

Brock byl jeho přítel. Jenže Tekumseh už obětoval mnoho přátel v těchto pohraničních válkách; jeho zármutek nad smrtí ušlechtilého muže byl veliký, věděl však také, že ve válce se neváží lidské životy, ale jen vítězství nebo porážky. Větší než smutek a silnější než on byla obava pramenící z poznání, že teď se jeho cíl posunul do takové dálky, že k němu snad nikdy nedospěje.

Nanabozho zdvihl svůj luk a vyslal nemilosrdný šíp. Velký lovec, v jehož rukou spočívá život každé bytosti, složil svou ušlechtilou zvěř a dal Horskému lvu své znamení.

Tekumseh seděl v trávě a hleděl na mrtvého. Nehýbal se a zabýval se jen svými myšlenkami. Bitva mezitím už zase pokračovala.

Podplukovník Macdonell překonal zděšení ze smrti svého uctívaného velitele. Byl to i jeho přítel, třebaže Macdonell patřil ke katolickým Skotům, kteří stejně jako Irové nejsou zvlášť oblíbeni v armádě Jeho Veličenstva. Macdonell tedy překonal své zděšení a převzal velení nad mušketýry.

Američané se stáhli docela nahoru na vrchol návrší a pokoušeli se tam ve spěchu vybudovat jakési opevnění. Protože Indiáni, kteří pohřešili Tekumseha, odešli Šavana hledat, nikdo zatím Američany neznepokojoval. Z Braunovy výspy teď dorazil poručík Chandler s osmdesáti milicionáři dolů do Queenstonu, Macdonell zpozoroval jeho oddíl, vyslal tam posla s příkazem, aby se milicionáři k nim připojili, a znovu pak zaútočil na nepřítele na pahorku. V tomto útoku byl těžce raněn velitel roty a brzy potom byl smrtelně raněn i Macdonell. Kapitán Wool využil zmatku v anglických řadách, podnikl protiútok a zahnal je z výšiny dolů.

Puchte-thai zastřelil krocana

Tekumseh ještě za bitvy poručil svým bojovníkům, aby zhotovili nosítka a aby mrtvého generála snesli do údolí.

Byl to podivný průvod. Zatímco nahoře na pahorku Inglismani stále ještě zápasili s Miči malsy o vítězství, odnášeli Manitouovi synové svého mrtvého bílého přítele z bitvy.

Těsně za márami kráčel se sklopenou hlavou náčelník Šavanů, kterému dal jeho lid jméno Horský lev chystající se ke skoku. Za ním šli bojovníci s orlími pery ve vlasech a s tomahavky v pěstích, polonazí, s pestře pomalovanými obličeji. Šli tiše a se skloněnými hlavami. Viděli hluboký smutek, sklíčenost, smrtelnou vážnost ve tváři i ve všech pohybech svého náčelníka a nejasně tušili, že pohřbívají jednu z velkých nadějí národa Zrozenců země.

Bylo deset hodin dopoledne a zdálo se, že tuhle bitvu vyhráli Američané. Potřebovali se přece jen přepravit přes řeku a zmocnit se výšiny. Na druhé straně měli ještě dvaapůl tisíce mužů, ale ať generál van Rensselaer klel, rozkazoval a žadonil sebevíc, dostal přes vodu už jen tři sta mužů. Ostatní se vzpírali. „Buď Indiáni, nebo pohled na raněné, nebo který čert jim svázal nohy. Nebylo je možno ničím přimět k přechodu přes řeku. Žádný pluk, žádná rota, nikdo z vojáků neuposlechl, nikdo nevstoupil do člunů,“ napsal jeden z těch, kteří byli při tom. Nechali své kamarády prostě na holičkách.

Bylo teprve deset hodin dopoledne. Asi za hodinu dorazil generál Sheaffe z pevnosti Fort George. Měl své vojáky pěkně ukázněné, chladnokrevně vyslechl, co se tu stalo, a s těmi sto padesáti muži pravidelné armády a s třemi sty milicionáři, které přivedl, Američany obešel. Spojil se s oddílem, který sem spěchal z Čipevy, vystoupil na výšinu v týlu nic netušících Američanů a uspořádal své vojáky ještě v řídkém bukovém lese, jehož koruny v odpoledním slunci — byly totiž už tři hodiny odpoledne — hořely hnědými, rudými a žlutými barvami. Zatímco lehká děla, která sem přivezl z Queenstonu, Američany stále ještě zaměstnávala, zaútočil zároveň ze dvou stran; na třetí straně ležela Niagara.

Byl to sice krátký, ale velmi urputný boj. Část Američanů byla zahnána do řeky. Angličané byli rozhořčení, všichni se totiž dověděli, že Brock padl. Jejich důstojníkům dalo dost práce, aby jim zabránili ve vraždění, když se Američané chtěli vzdát: byli totiž unaveni celodenním vypětím, rozzlobeni na své krajany, kteří — příliš zbabělí, než aby se přeplavili za nimi — seděli na druhém břehu; a tak neměli už sílu k odporu. Asi tisíc mužů padlo do rukou Angličanů. Poslední boj trval asi půl hodiny, kapitulace necelou hodinu.

V této době byl Tekumseh se svými bojovníky už dávno na cestě k západu, k jezeru Erie. Odtáhl přímo z boje. Na válce u Niagary už mu nezáleželo. Strhli své stany, naložili je na hřbety svých soumarů a teď táhli podzimním lesem za zvolna zapadajícím sluncem. Putovali tak, jak obvykle Indiáni putují. V dlouhém zástupu, jeden za druhým. V čele kráčel Modrý kabát a Tekumseh to strpěl. On sám byl uprostřed průvodu, ale všichni jeho Psi šli kolem něho. Bylo mezi nimi třicet nových bojovníků, také několik Menominiů, kteří se rozhodli spojit své životy s životem Šavanovým.

V korunách stromů křičely sojky, a čím víc se přibližoval večer, tím silněji se ozývaly tajemné hlasy lesa. Za soumraku postavili tábor u kteréhosi potoka. Bojovníci z družiny Psů se vydali na lov.

Puchte-thai zastřelil vypaseného krocana, upekl ho a mlčky ho přinesl svému otci.

Tekumseh vzhlédl, dlouho se díval na svého syna, usmál se a dal se do jídla. Bojovníci z družiny Psů se smutně seskupili kolem něho. S údivem viděli, jak jeho tvář ožívá novými plameny, jak z jeho úst, z očí i brady znovu vyzařuje bývalá odvaha.

Horský lev nevzdával svůj boj. Všichni to viděli. Chystal se k novému skoku.

Netušili však, jak je Tekumsehovi doopravdy u srdce. Toho večera odevzdal velení nad odcházejícími bojovníky Modrému kabátu, určil jim cíl pochodu a prohlásil, že spolu s Puchte-thaiem a se Šavanem Havraní hlavou chce sám cestovat v kánoi.

Indiáni hned pochopili, že Horský lev zatoužil po klidu a samotě, aby se poradil se svým srdcem a aby požádal o radu i Velkého Manitoua. To bylo u všech rudochů obvyklé, když stáli před konečným rozhodnutím.

Mlčky ho tedy jeho bojovníci nechali příštího rána vyplout.

Plavba kánoí

Když kánoe vyrazila z příkrovu větví pobřežních vrb na volnou jezerní plochu, zdvihl se mírný vítr, ale brzy se změnil v bouři, která vyplašila hejna vodních ptáků. Vzduch byl plný kejhání divokých kachen a divokých husí i houkání jeřábů. Poplašné volání hejn překvapených na břehu, jejich útěk po hladině, jejich prudké vzlétnutí vyplašilo i ty, kteří až dosud plovali, a teď se vzduch rozšuměl tvrdými údery desítek tisíců křídel. Ptáci sice ještě poletovali zmateně a jejich hejna se vzájemně mísila, přece však se už pokoušeli řadit do obvyklých útvarů. Ozývalo se pronikavé volání vůdců hejn, mračna ptáků kolísala, štěbetala, šuměla a vznášela se výš, ale to už se zase první z nich pomalu spouštěli na třpytivou vodní plochu. Potápky, které bleskurychle mizely pod hladinou, zdvihaly znovu své chocholaté hlavy nad vodu, prudce se otáčely vpravo i vlevo a znovu se ponořovaly. Teď se na jezero snesla hejna kachen a se šuměním a hlasitým křikem se velikým obloukem řítily živé eskadry divokých husí, letěly hodný kus těsně nad hladinou a tloukly do ní křídly, až to dunělo, ještě jednou se vznesly a pak teprve konečně dopadly na vodu.

I volavky vyhnal ten náhlý rozruch z jejich shromaždišť u břehu, s těžkopádným máváním velkých křídel se snesly do korun stromů, které pokrývaly kopcovitý břeh jezera a v odpoledním slunci zářily rudě, hnědě a purpurově nad zelenými svahy půvabných travnatých palouků.

Tři Indiáni pádlovali stejnoměrnými záběry směrem ke středu malého jezera. Rozruch, který jejich příjezd vyvolal v ptačím světě, je nechával lhostejné. Byli zvyklí na ta obrovská ptačí hejna, která se právě v tuto dobu vracela ze severních stepí, bažin a tunder. Zima se blížila, listí jilmů a javorů hýřilo barvami podzimu, jeleni, losi i bizoni ustupovali před blížícími se vichřicemi ledové roční doby a táhli k jihu. Nad klusajícími, poskakujícími a postávajícími stády zvěře putovali v myriádách ptáci se svými mláďaty, která za teplého léta odchovali v severokanadských rovinách, v rašeliništích na břehu obrovského Hudsonova zálivu, na rákosím porostlých ostrovech Velkého Otročího a Velkého Medvědího jezera, v pobřežních lesích a rákosových skrýších obrovské řeky Mackenzie, která vlévá své vody do Severního ledového oceánu, jiní hnízdili jižněji pod stínícími smrkovými a jedlovými haluzemi na březích Athabasky a u Wollastonu, na zelených, mechem porostlých, chvějících se a houpajících se rašeliništích kolem Winnipegu a Nipigonu, na blýskavých hladinách jezer, rybníků a močálů v Manitobě.

Teď táhli k jihu. Jeřábi troubili nad černými tundrami, nad severními tmavozelenými smrkovými lesy, že už je čas k odletu. Bělostné obrovské perutě labutí jasně zářily v podzimním slunci, šedé husy a kanadské kachny vzlétaly z každé bahnité louže, z každého potoka, z hustého rákosí i z třtinových lánů, z úkrytů v pobřežních vrbách a schýlených olších. Jako šedá mračna přinášející bouři kroužila hejna divokých holubů nad zelenými pahorky, nad modravými jedlovými houštinami, nad rezavě červenými javorovými a jilmovými háji v Minnesotě. A všechno táhlo na jih! Na jih!

A zatímco hejna odlétala pod jasným nebem indiánského léta a šuměla a štěbetala, země i voda pod jejich křídly byly pokryty odpočívajícími houfy, hopkajícím, batolícím se, plovoucím, vrkajícím a kejhajícím kobercem z šedé, sivé, hnědé a černé, rezavé a ocelově lesklé ptačí havěti. Rozčeřená mlha se občas vznesla jako oblak a občas jako oblak klesla. Byl to příkrov, který zahaloval výšiny i svahy, naplňoval koruny stromů hlukem a neklidem a zhášel sluneční záři v zrcadlech jezer množstvím opeřenců hledajících potravu. A ta havěť hučela a pípala a cukrovala, hlasitě i potichu, hlubokými, bručivými i vysokými, zpěvavými, pronikavými i něžnými hlasy, tloukla křídly, koupala se a tančila v hluboké i v mělké vodě. Kachny se čvachtaly a hledaly něco k snědku v bahně, divoké husy pobíhaly po lukách a sháněly kořínky a sladkou trávu, volavky rybařily, černé lysky kývaly hlavami a rejdily po vodě a potápky se ponořovaly za potravou.

Všude však se potloukali chlapci z kmene Abitibiů, Mikmaků, Abenaků, Maskegonů a Nenenotů, Čipevajů a Potavatomiů, Miamiů a Dakotů a jak se všechny ty rudošské kmeny jmenovaly. Lukem a šípy, kopím a těžkým kyjem zabíjeli ptáky a chystali maso na zimu. Ženy a dívky utloukaly divoké holuby na kukuřičných polích a ve slunečnicových zahradách kolem vesnic po celých stovkách, muži stříleli bizony, jeleny a losy. A přece nebylo znát ve stádech zvěře nebo v hejnech ptactva nějaký úbytek. Nanabozho pečoval o svůj lid. Blížila se zima s vánicemi a krutými mrazy, zatím však byl ještě měsíc zrající kukuřice. Velký Manitou, Dobrý duch, Nanabozho, který je sám ten největší lovec, poslal svým dětem svá stáda, stáda Velkého ducha, aby je jeho děti zabíjely, aby získaly maso proti hladu, kožešiny a peří proti zimě, aby nemusely zahynout.

Tři Indiáni v kánoi z kůry se prodírali už řadu dní tou štěbetající a třepetající se ptačí havětí odlétající k jihu. V každé zátoce malé říčky, kterou právě projeli, se ptáci proháněli po tuctech, odpočívali ve stěsnaných houfech, na všech malých i velkých hladinách této jezery poseté kanadské končiny, kudy ti tři rudoši projížděli, poletovaly tisíce, desetitisíce ptáků, a tak Indiáni prožívali znovu a znovu to, co už zažili tak často. Že totiž kachny a potápky, lysky, husy a labutě, jespáci a kormoráni ponechávali jejich člunu jen tolik místa, aby proklouzl po hladině pokryté hustým příkrovem plovoucích ptáků jako po malém pohybujícím se a rozvlněném zrcadle. Hejna se před přijíždějícím člunem rozestupovala a se zlostným štěbetáním mu uvolňovala cestu. Jakmile však člun projel, živý koberec se za ním hned zas uzavíral a ptáci vzápětí na vetřelce zapomínali.

Muži si ptáků nevšímali. Dva z bojovníků svírali v rukou pádla z topolového dřeva s krátkým listem. Poháněli tenkostěnný člun rychlými a silnými záběry po hladině a vzájemně se povzbuzovali veselým popěvkem, který si šťastně broukali do taktu záběrů pádel. Na přídi seděl jejich druh, i před ním leželo na dně člunu pádlo, ale protože byli tři, nepádloval. Indiáni totiž neznali pádla s dvojitým listem a pádlovat střídavě vpravo a vlevo, to bylo příliš namáhavé. A tak dali přednost tomu, že se budou střídat.

Muž na přídi rychle plující kánoe teď povstal, rozhlédl se, zda by už nemohl zahlédnout ty dva vysoké topoly, o nichž mu vyprávěl otavský lovec, jehož se přednedávnem vyptával na cestu. Zlehka kývl hlavou, rukou ukázal směr, veslaři tam s kánoí zamířili a za pár minut zahlédli i oni oba ty štíhlé zelené stromy. Zajeli k výtoku z jezera a úzký potok je tam pod visícími větvemi unášel rychleji. Tekl v širokých zákrutech po lukách, na nichž zářily v sytých barvách podzimní květiny. Rostla tam hustá, silná a vysoká tráva a na ní se popásala divoká zvěř této šťastné země.

Pak vpluli do dalšího jezírka, vytáhli člun na jeho břeh, otočili ho kýlem vzhůru, dva muži se ho chopili a naložili jej třetímu na ramena. Ten vsunul hlavu a záda do klenuté kánoe a vykročil pak za svými dvěma druhy, kteří mu klestili cestu. Člun byl tak lehoučký, že se dal nést na zádech třeba celé hodiny. To už se však před nimi zaleskla další hladina; Indián spustil člun na vodu, jeho společníci vhodili do kánoe své zbraně, pár kousků nářadí, vak s potravinami i mladou husu, kterou jeden z nich cestou zastřelil, a pokračovali v plavbě. Nosič si mohl odpočinout, tentokrát se totiž chopil pádla třetí z mužů.

Večer vystoupili na břeh, přichystali si lůžka z listí a suchých větviček, překlopili nad nimi člun jako jakýsi stan a jednu stranu kánoe podepřeli pádly. Zatím se už opékala husa na rožni nad malým ohýnkem. Lovci sice rozdělali oheň ze suchého dříví, ale jakmile se husa upekla, přiložili vlhké zelené větve, které noži odřezali ze stromů. V hustých chuchvalcích začal k obloze stoupat štiplavý dým. Byl vlahý večer, bylo teplo a bezvětří a celá mračna komárů, moskytů a jiného bodavého hmyzu se vyrojila v bzučících a pištících masách z pobřežních houštin a lesů. Tři indiánští bojovníci se znovu pomazali medvědím sádlem smíšeným s jakousi silně čpící usušenou a na prach roztlučenou bylinou. Nevynechali ani jediné místečko na svých tělech, celí se potřeli touto ochrannou mastí, a tak medvědím sádlem a dýmem ze syrového dříví zaháněli bzučící myriády těch trapičů. Celý člun byl pokryt hemžící se, lezoucí vrstvou komárů a much všech možných velikostí. Vrhali se na ještě kouřící horkou pečeni, a kdykoli se lovci chystali do ní kousnout, museli nejprve volnou rukou smést vrstvu hmyzu, který se na mase usadil.

Neopomněli obětovat husí hlavu Nanabozhovi, Manitouovi jejich národa, tím, že ji hodili do ohně; kromě toho vrhl každý z mužů do plamenů i část své porce, první a nejchutnější sousto. Zamumlali při tom kratičkou modlitbu Manitouových dětí: „Stůj při nás, Nanabozho!“

Po jídle rozprostřeli tito tři lovci v dýmu nad ohněm velkou bizoní kůži, kterou měli s sebou, a nachytali do ní husté kotouče dýmu. Vedle ohně složili ještě velkou zásobu zelených, listím obsypaných haluzí a odebrali se k spánku pod kánoi. Všichni tři se zabalili do bizoní kůže a spali, dokud je neprobudilo vycházející slunce. Vskočili do řeky, omyli se, kousek si zaplavali, pak si zas pečlivě natřeli těla vrstvou medvědího sádla a za pár minut už zase seděli v kánoi a veslovali, dřív než se komáři a bodavé mouchy stačili vzpamatovat z chladu a ranní rosy.

K polednímu toho dne vpluli do širokého říčního proudu. Jejich cesta teď směřovala k západu. Pádlovali trpělivě a neúnavně nesčetnými zátočinami proti proudu řeky, přenášeli člun kolem peřejí a písčin; postupně přibývalo pahorků, octli se téměř v hornatině.

Na jednom místě kánoi zarazili. Muž, kterého ostatní dva uznávali za svého vůdce, vyskočil na břeh a nožem uřezal hrst rostlin s vysokými stonky a se zvláštními rozervanými drsnými modrozelenými listy. Podal ji svým druhům a všichni tři upevnili na okraji člunu malé svazečky této rostliny. Pak vůdce vystoupil na břeh ještě jednou, vrátil se s náručí téže rostliny, téměř půl metru vysoké, a hodil celý svůj náklad na příď člunu. Mračna komárů se vznesla, jako by je odvál náraz větru, vzlétla vysoko do vzduchu, a když teď muži pokračovali v plavbě, bzučící hejna se rozestupovala před oblakem vůně stoupající z kánoe, jako by je obrovská neviditelná ruka odsouvala stranou.

Hned druhého dne se před nimi objevil v modravém soumraku hřbet nízké hory. Znovu museli člun přenášet. Nijak je to však nermoutilo, vystoupili na plochý břeh říčního rozvodí, dávali jen dobrý pozor, aby neztratili nic z drahocenného nákladu ochranné rostliny. Tři dny putovali řídkým dubovým lesem a jen chvílemi zaslechli nad korunami prastarých stromů kovový zvuk troubení táhnoucích jeřábů, volání labutí a divokých husí.

Les řídl, už překročili vrchol pahorku, teď scházeli dolů, stromy ustoupily a před Indiány se rozprostřela malá prérie. V plochých vlnách se táhla téměř holá rovina, bělavým třpytem zářily v trávě chomáče jesenců nad tmavozelenou změtí tuhých, vlnících se a ve větru se ohýbajících stvolů.

Potok je v prudkém spádu unášel k jihovýchodu, k velké a široké řece spěchající k severu mezi vysokými, místy podemletými strmými břehy. Jen v ostrých zátočinách, kde proud měnil směr, se na vzdálenější straně do vody zařezávaly nízké naplaveniny porostlé rákosím a vrbami. Po této řece pluli sotva půl dne, když se na jednom z těchto písečných pruhů vybíhajících do proudu ozval drsný výkřik.

Dvěma údery pádel zarazili kánoi a zdvihli pravice k mírovému pozdravu — obrátili neozbrojené ruce dlaněmi směrem k volajícímu — a zamířili k němu. Muž mezitím opustil svůj úkryt, vstoupil do řeky a opatrně táhl příď kánoe na štěrkovitý břeh.

Cizinec byl stejně urostlý jako tři muži v člunu, jeho oděv se skládal z leggin a mokasínů, z opasku a bederního šátku. Byl tedy oblečen stejně jako muži v kánoi a i on měl celý oblek zhotoven z vydělaných jeleních kůží. Pohledem zkoumal výšivky z dikobrazích ostnů v barevných pruzích na legginách a mokasínech veslařů, aby poznal, z kterého jsou kmene. Všiml si, že ani hlavy, ani hrudi příchozích nejsou pomalovány válečnými barvami a že v rukou nedrží zbraně. V jejich tvářích se objevil pokojný úsměv, klidně vyčkávali, až si je cizinec prohlédne.

Potom promluvil Tekumseh, který seděl na přídi kánoe:

„Mladý bojovník z kmene Otavů ještě neviděl žádného Šavana. Ať nám dovolí vkročit na území svého lidu, abychom s ním mohli vykouřit dýmku míru.“

Indián na břehu se začervenal tak silně, že jeho tvář až potemněla hanbou. Jak mohl přehlédnout ozdoby ve vlasech cizinců! Tekumsehova slova se obracela k němu, ale Šavanovy oči ulpívaly na olšových keřích asi v polovině břehu. Nedal najevo ani stín překvapení, když se odtamtud ozval hluboký mužský hlas:

„Tekumseh je vítán ve stanech Otavů. Mnohem rychleji než jeho kánoe však k nám dorazila zpráva o vítězství, které Horský lev vybojoval nad Miči malsy u Hřmící vody!“

Mládenec na břehu vykřikl překvapením a obdivem a z olší vystoupil starší bojovník, který Šavana hned oslovil jménem. Byl jedním z těch, kteří se tenkrát podíleli na dobytí Mičili-makinaku. Chvíli se na břehu domlouvali, potom Tanaka (to byl on, kdo před chvílí Tekumseha poznal) veslařům poradil, aby pluli kousek po proudu až ke skupině smrků a tam aby počkali až do soumraku. Slíbil, že potom Šavany odvedou do své vesnice.

Veslaři vstoupili tedy opět do svého lehkého člunu a nechali se unášet proudem. Snadno našli skupinu smrků, vytáhli kánoi na břeh, vyložili z ní náklad, odnesli ji na vyvýšené místo, kde bude v bezpečí před záplavami, obrátili ji kýlem vzhůru a vsunuli ji mezi několik mladých stromků rostoucích hustě jeden vedle druhého. Kánoi tam ještě uklínovali a po obou bocích člunů zatloukli do země několik tenčích kůlů. Teď ji nemohl překotit vítr a nemohla se nijak poškodit

Nejmladší z Indiánů až dosud mlčky, bez odmluvy jen pomáhal, i když kolikrát už otvíral ústa, aby něco řekl. Až teď, když sem přinášeli od břehu těch pár cestovních potřeb, zbraně a bizoní přikrývku a skládali to všechno na vrchol nízkého pahorku, už to Puchte-thai nemohl vydržet, aby nepromluvil.

„Všiml jsem si,“ řekl skromně, „že vítr nemůže kánoí pohnout a že do ní nevnikne dešťová voda. Jen bych rád věděl, proč Tekumseh člun líp neukryl. Cizí bojovníci mohou člun najít a ukrást.“

Tekumseh našel během této plavby zase svou dřívější duševní rovnováhu. Tichý a vlahý vzduch indiánského léta, jasně modrý zvon oblohy klenoucí se nad nekonečnými lesy, čas, který tak šťastně plynul při lovu a rybolovu, to všechno rozjasnilo rozum i srdce rozhořčeného náčelníka. Byl to zas ten starý Tekumseh a pociťoval i něco jako štěstí, když se na lehkém člunu projížděl po řekách své domoviny, když večer u táborového ohně pojídal pečeni ze zvěře, kterou si sám ulovil, a když hleděl vzhůru ke hvězdám, které zářily ve své nehynoucí kráse. Teď ho synova otázka vrátila zpátky ke skutečnosti. Dlouho pohlížel na chlapce a v jeho tváři zápasil smutek se zlostí. Neodpověděl, obrátil se a díval se přes pahorky do dáli, až kam dohlédl z tohoto vyvýšeného tábořiště. U jejich nohou ležela prérie posetá pestrými podzimními květy, po nebi táhly malé bílé obláčky. Bylo brzy po poledni, nejtišší hodina dne.

Puchte-thai čekal na odpověď.

Tekumseh promluvil: „V tomto kraji není ani jediný běloch. Můžeme kánoi bez obav nechat na místě, které jsem vyhledal.“

Všichni tři usedli na bizoní kůži. Tekumseh sáhl po své pušce, pečlivě přezkoušel, jak je nabita, a pak si ji položil přes kolena. Synova otázka ho hluboce vzrušila. A posléze ten vážný, mlčenlivý muž vášnivě vybuchl:

„Puchte-thai žil mezi bělochy nebo s bělochy jen pár měsíců, a už zapomněl to, co věděl o kraji Čipevajů. Mezi Čipevaji nejsou žádní běloši, to znamená, že tam nejsou ani žádní zloději.

Byly doby, kdy se ani mezi Šavany nekradlo. Šavani nevěděli, co je to prach a olovo, neznali ohnivou vodu, která pálí na jazyku a roztáčí hlavu, která vážné muže proměňuje v děti, takže pak tropí věci, za něž by se musel stydět i chlapec.

Byla doba, kdy by takovouhle otázku, jakou položil Puchte-thai, nepoložilo žádné dítě. Vědělo by totiž, jako to věděl Puchte-thai, dokud žil mezi Čipevaji, že žádný z bojovníků nekrade ani cizí kánoi, ani cizí luk, ani cizí bizoní kůži.

Puchte-thai na tom nemá žádnou vinu. Nekárám ho. To běloši udělali ze šavanských mužů zloděje a opilce a vrahy. Avšak Otavové, kteří žijí tady na severu, jsou dosud šťastní. Na tuhle zemi bílí muži zapomněli — až do dnešních dnů.“

Puchte-thai stísněně mlčel. Tekumsehův hlas se chvěl potlačovanou záští, vášnivou nenávistí. Aby ovládl své vzrušení, musei Horský lev dělat časté pauzy.

Hejno divokých kachen jim hlučně letělo téměř nad hlavami. Zvířata nezpozorovala muže sedící ve stínu březového houští. Havraní hlava sáhl po luku. Chtěl Tekumseha trochu rozptýlit, a tak zamířil a vystřelil. Poslední kachna z řady dopadla těžce na zem. Dobrý zásah vyloudil na Tekumsehově tváři posmutnělý úsměv. Když pak Puchte-thai přispěchal se zastřeleným ptákem a střelec vytáhl z kachny šíp, rozvážně jej očistil a položil jej na zem vedle sebe, aby jej měl hned po ruce, Tekumseh se zeptal:

„Ví Puchte-thai, proč Havraní hlava zastřelil právě poslední kachnu v řadě?“

Po střelcově drsném obličeji přelétl sotva znatelný úsměv, chlapec však pohlížel na otce beze slova a bylo vidět, že odpověď nezná. A tak Tekumseh pokračoval: „Ptáci seděli na vejcích v severních krajích a teď táhnou s mláďaty na jih. A právě tak jako mladí bojovníci chodí poslední v řadě,“ prohodil s úsměvem, „létají i ptačí mláďata jako poslední za starými, ptáky. Kdo si tedy chce pochutnat na křehkém mase, nesmí střílet ty kachny, které letí vpředu.“

Mezitím zdvihl Havraní hlava na okamžik luk podruhé, ale hned jej zas sklonil bez výstřelu. Tekumsehův posmutnělý úsměv se prohloubil. Rukou ukázal na střelce a mělo to znamenat: Opravdový lovec střílí jen tehdy, je-li si jist zásahem.

Puchte-thai přikývl. Tomu rozuměl Tekumseh však řekl Havraní hlavě: „Náčelník Šavanů měl pokrevního bratra, když byl ještě dítětem. Říkali jsme mu Malý lovec. Ať chtěl ulovit cokoli, ať to byl bizon, kachna nebo jelen, vystřelil vždycky jen jednou, už jako dítě. Cornstalk mu tenkrát dal jméno Jediný šíp. Teď je Jediný šíp mrtev jako všichni Tekumsehovi přátelé z té doby, kdy Šavani byli šťastní. Jen jeden z nich ještě žije — Peta-kuta, Letící oblak. Tekumseh se usmívá, když hledí na Havraní hlavu, ale je mu smutno. Vždyť Havraní hlava je jako Jediný šíp, velký, obratný lovec. Kéž by byl i stejně věrný, jako byl Jediný šíp, jenže šťastnější než on!

Muž, kterého Tekumseh právě pochválil tak slavnostním způsobem jako dosud nikdy, povstal hluboce dojat, tiše se vzdálil a zůstal dlouho pryč.

Když se vrátil, nesl v ruce dvě další divoké kachny. Beze slova je položil k ohni, pak vztáhl levou ruku směrem k Tekumsehovi a v otevřené dlani držel váček s medicínou.

„Havraní hlava prosí Tekumseha, aby přijal jeho medicínu a aby ji nosil na svém těle. Duše Havraní hlavy spočívá v Tekumsehových rukou!“

Chtějí-li dva Indiáni uzavřít spojenectví na život a na smrt, vyměňují si obvykle mezi sebou váčky s medicínou. Takový váček obsahuje zpravidla symbol osobnosti, individuálního života nositele této medicíny. Svazek, který byl takto zpečetěn, platil za ještě pevnější než pokrevní bratrství. Havraní hlava však zřejmě nežádal, aby mu i Tekumseh svěřil do opatrování svou duši. Náčelník se dlouho díval dolů na podávanou ruku, která se k němu vztahovala s takovou důvěrou a s prosbou, a pak odpověděl:

„Tekumseh přijímá — a také vrací. Havraní hlava nesmí zemřít, když zemře Tekumseh. Můj lid musí žít i pak, až já budu mrtev. Havraní hlava má však lovit se mnou a s mými nejmilejšími bratry, až nás oba dva povolá Nanabozho.“

Při těchto posledních slovech Tekumseh vstal, přijal váček s medicínou z rukou Havraní hlavy a po krátké přestávce jej vážně znovu zavěsil kolem krku mladšího spolubojovníka, na místo, kde visel až dosud.

Mlčky si pak chystali oběd. Puchte-thai donesl od břehu vlhkou hlínu a oba starší Šavani kachny zatím vykuchali. Pak zabalili ptáky i s peřím do hlíny, pečlivě z toho vyrobili tři celistvé hroudy, vložili je do žhavého popela a Puchte-thai na ně pak přikládal další a další dříví. Asi za půl hodiny byly kachny upečeny. Hlína se vypálila a byla teď tvrdá jako kost. Vyhrabali ty tři hroudy z ohně, ochladili je, střenkou nože rozbili tvrdou skořepinu a sloupli ji. Peří se přilepilo k hlíně, kachna se upekla a zároveň oškubala.

Ještě než nastal soumrak, dostavil se Tanaka se svými druhy. Sjížděli krokem do údolí, které se od severu svažovalo k řece. S podivením pozoroval Tekumseh jejich vyhublé srstnaté koně. Nečekal, že je spatří tady na severu. Táhli za sebou staré známé indiánské saně z tyčí a na nich byl naložen dnešní úlovek. Sedm lovců složilo za jediný den dvacet jelenů. Jaké bohatství zvěře poskytoval až dosud tento kraj!

Když Otavové zastavili před třemi cizinci na pahorku, Tanaka řekl:

„Vidím, že Šavani už povečeřeli. Nuže, můžeme se hned vydat do naší vesnice.“

Neptal se, kde zanechali kánoi. Bojovník neklade nikdy zbytečné otázky, a takovému muži jako Tekumseh teprve ne. Jestliže tu chtěli Šavani člun zanechat, jistě jej dobře uschovali. Pokud si však přáli vzít jej s sebou, stačilo, aby se o tom jen slůvkem zmínili. Tři Otavové seskočili z koní, aby Šavani mohli nasednout. Nabídku však přijal jen Tekumseh. Havraní hlava a Puchte-thai šli pěšky za malou karavanou, která stejně jela jen krokem.

Podle našich časových údajů nejeli déle než hodinu, když k nim vítr donesl směsici lidských hlasů a psího štěkotu. Lovci se stále ještě bavili o dnešních událostech. Lov jelenů dodává samozřejmě i Indiánům spoustu námětů k vyprávění, k vychloubání a k užívání myslivecké latiny. To bylo smíchu, když některému takovému prášení přišli na stopu. Tři Šavani však mlčeli.

Objeli pahorek, který vybíhal daleko do roviny, a uviděli před sebou široké mělké údolí, na jehož dně se v mírných zákrutech vinula řeka. Na protějším povlovně se svažujícím břehu stálo asi čtyřicet chatrčí z kůry. Stály na hliněném výstupku a byly uspořádány do kruhu kolem téměř rovného prostranství. Zapadající slunce, které ještě stačilo ozařovat jezdce, stálo už tak nízko nad obzorem, že kulatá stavení, vypadající zdálky jako krtiny na louce, spočívala ve stínu a jen ploché vrcholky nejvýše položených chat byly ozářeny červenavým večerním světlem, jako by byly osvětlovány zevnitř, a zlatohnědě se leskly nad černozlatým dnem údolí.

Byl teplý den, u všech chatrčí byly uvolněny veliké kusy kůry, aby chladivý vánek mohl vnikat do rozpálených příbytků. U všech ohnišť seděly ženy a chystaly večeři, když je z toho vyrušil příchod lovců. Z kouřových otvorů v chatách stoupal v jemných bílých kroutících se sloupech dým z hořícího dříví vzhůru ke stínům padajícího, ale stále ještě teplého večera.

Ještě dříve než nesčetní psi zpozorovali příjezd mužů vesničtí chlapci. Vběhli do řeky, přebrodili a přeplavali ji jako o závod s vesnickými psy a s radostným křikem se hnali k lovcům. Nahoře na svahu vycházeli ze všech chat bojovníci a ženy těchto sedmi lovců spěchaly dolů k řece, aby své muže uvítaly hned na břehu. Lovci volali s úsměvem na své squaw, ukazovali jim ulovená zvířata, pak odvázali tyče saní a shodili náklad do vysoké trávy. Rázem byli všichni radostně vzrušeni, smáli se a křičeli jeden přes druhého, posléze zanechali u úlovku jen pár větších chlapců, aby jej hlídali před psy, vybídli Puchte-thaie a Havraní hlavu, aby usedli na koně, a zamířili i se svými hosty přes brod k vesnici.

Ženy hlasitě a horlivě vychvalovaly obratnost, odvahu a vytrvalost svých mužů. Ti sestoupili z koní a odevzdali zvířata do péče žen a dívek, protože ty teď měly za úkol dopravit maso do tábora. Lovci pak se ztuhlýma nohama, vyčerpaní námahou perného dne a pyšní na výsledek lovu, kráčeli zvolna po svahu vzhůru.

Grizzly

Tekumseh ihned poznal, že Tanaka ohlásil jeho příchod. Nejstarší bojovník z rodu Velkých šedých medvědů, kteří bydleli v této vsi, mu přicházel v ústrety se všemi slavnostními ozdobami mírového náčelníka. To bylo obvyklé jen tehdy, když do vesnice vstupovala vzácná návštěva. Miči-na-misi, šedovlasý, hubený, ale neshrbený, se blížil důstojně a klidně. Vedle něho kráčel kouzelník této vesnice, za nimi se ubírali tři váleční náčelníci a hleděli na Tekumseha zářícíma očima. Tekumseh je všechny hned poznal. Všichni tři byli právě tak jako Tanaka u toho, když se zmocnili Mičili-makinaku. Tanaka nelhal: Věděli tu už o vítězství u Queenstonu i o smrti generála Brocka. Ale stejně jako Indiáni při dobývání Detroitu pokládali za skutečného vítěze Tekumseha, byli i tito Otavové přesvědčeni, že Angličané vděčí za svůj další triumf Šavanovi. A jestliže Tanaka opustil bojiště ještě před skončením bitvy, pak jistě jen proto, že věděl, že ve skutečnosti je o výsledku už rozhodnuto.

Pronášely se obvyklé slavnostní pozdravy, vykouřila se dýmka míru, pojedli psí pečínku, masový vývar a hrst kyselých bobulí. Večer navštívil Šavan s oběma svými průvodci lázeňskou chatrč a pořádně se tam vypotili. Tyto lázně byly v každé řádné indiánské vesnici, tam se léčilo nachlazení, které bývalo následkem všech takových delších plaveb. Potom spal Tekumseh hlubokým a bezesným spánkem celou noc. Když pak druhý den ráno vstal, cítil se čerstvý a odpočatý, jako už dávno nebyl.

Seděli na slunci, Tanaka se blížil nesměle a zároveň radostně, přišli i tři váleční náčelníci a začalo velké vyprávění. Ti, kteří se tenkrát nezúčastnili výpravy přes Hurónské jezero, museli teď být hezky zticha, když Losí hlava nebo Kekami nebo Vi-montoš nebo Tanaka a jak se všichni jmenovali, vyprávěli o kořisti, o svých dobrodružstvích a o bojích u Brownstownu. Vyprávěli i o tom, jak u Maguagy mladý Puchte-thai, který tu teď seděl tiše a skromně vedle svého otce, vyskočil první a postavil se vedle Tekumseha tenkrát, když se blížili Miči malsové jeden vedle druhého a řvali jako řeka v pralese za jarního tání, přicházeli s dunícími bubny a vřeštícími polnicemi, takže se Manitouových synů zmocňovala bázeň. Líčili, jak potom, když spatřili chlapce stát vzpřímeného vedle otce pod korunami starých stromů, také Zrozenci země vyskočili a stanuli jim po boku, Šavan Modrý kabát a Sana-mahonga a Kiva a Kiva-guškum a stále víc a víc jich bylo, až nakonec stáli všichni a stříleli, takže ti hrozní Miči malsové zakolísali a posléze s hanbou prchali před šípy Manitouových dětí… Obdivné pohledy zalétaly tam naproti k Puchte-thaiovi. Tekumseh je nechával vymluvit a ponořovat se do vzpomínání, protože zas už splétal novou síť. A když prohlásil, že když teď vítězstvím u Queenstonu bylo odstraněno nebezpečí v kraji u Hřmící vody, on sám že se ubírá zpátky do Detroitu, aby Dlouhé nože nadobro zničil, volali všichni jako jeden muž, aby je vzal s sebou.

Šavan však namítl, že musí nejprve k Čipevajům u Hořejšího jezera, protože teď má dojít k rozhodujícímu úderu v této válce, že všechno ostatní byly jen přípravy. A k tomu že potřebuje pomoc severních lesních kmenů. Malý bobr, jejich nejvyšší sagamore, že je jeho přítelem a bratrem, že mu už slíbil pomoc, že mu dokonce i Dakotové z dalekého západu, usedlí na březích Otce řek, slíbili, že se dostaví s několika tisíci bojovníků. Že národ Zrozenců země povstává, aby bránil svůj život. Ale až prý dorazí do Detroitu, že je zavolá. Ptal se jich, zda potom také opravdu přijdou.

Šavanovo vítězství zde bylo dokonalé. A pomohla mu přitom i náhoda, která by lehkomyslnějšímu člověku, než byl Tekumseh, dokázala vrátit víru v šťastnou hvězdu.

Právě ve chvíli, kdy kladl svou poslední otázku vzrušeně naslouchajícím Otavům, a dříve než mohl propuknout jejich nadšený souhlas, na severním, poměrně vzdáleném okraji vesnice se rozlehl tak zuřivý psí štěkot, že i Indiáni, kteří jsou na takový rámus zvyklí, zmlkli a začali se ohlížet po příčině hluku. Vtom přiběhla v největším spěchu zděšeně křičící žena, před ní se hnalo několik dětí a pronikavě ječely hrůzou. Z dalších korových chatrčí vybíhaly ženy a dívky do uliček a ze všech stran se ozývalo stále znovu jediné slovo. V mžiku byl kruh sedících mužů obklopen křičícím, bezradným, zděšeně pobíhajícím davem, nad nímž se jako sem tam poletující blesk míhaly dvě slabiky vyrážené v panice: „Grizzly! Grizzly!“

Sagamore Miči-na-misi vstal, zdvihl ruku jako na obranu, a hluk se zvolna utišil. Stařec vypadal naprosto klidně a jen mimořádně pronikavá znalost lidí prozradila Tekumsehovi, že šedovlasý, důstojný náčelník je stísněný a bezradný. Pokynul kouzelníkovi i třem válečným náčelníkům, ostatním mužům přikázal zůstat na místě a dát pozor na ženy, především však na děti. Tekumseh věděl, proč je Miči-na-misi tak bezradný. Šedý medvěd byl totiž totemovým zvířetem rodu, u něhož byli tři Šavani teď na návštěvě. Žádný z těchto Otavů nesměl grizzlyho napadnout, nebo dokonce zabít A teď se tu grizzly právě objevil na severním konci vesnice, jak to dokazoval stále zuřivější štěkot psů. Rodové totemové zvíře bylo posvátné, zranit je, nebo i jen je zahnat bylo všem příslušníkům rodu zakázáno; takový čin by podle indiánské víry přivolal na celou vesnici nesmírné neštěstí. A přece nemohli prostě odtud utéct a spolehnout se na to, že medvěd zase odběhne. Vždyť dravec byl dorážením psů nanejvýš rozdrážděn — tolik toho o medvědech vědělo každé malé dítě —, a kdyby nic nepodnikli, dokázal by všechny tyhle chaty rozbít napadrť.

Jediné východisko bylo poprosit medvěda prostřednictvím kouzelníka, aby ušetřil vesnici svého vlastního lidu. Proto před chvilkou dal Miči-na-misi pokyn kouzelníkovi. Ten měl teď zkusit zaklínání, měl se nějak dorozumět s duchem v medvědím těle. Jen kouzelníka zvíře poslechne, pokud ho ovšem kouzelník náležitě osloví.

Kulhavá medvědí noha — tak se ten kouzelník jmenoval — nesměl stejně jako Miči-na-misi dát ani v nejmenším najevo, že pociťuje ještě větší úzkost než sagamore. Nu ano — v tom to právě vězelo. Pokud ho náležitě osloví… A když ho osloví nepatřičně, bude veta po úctě, které se v celém kraji těšil, nehledě k tomu, že takovému grizzlymu, když na to přišlo, pramálo záleželo na tom, zda tiskne ve svých prackách nějakého kouzelníka. Nu, Kulhavá medvědí noha nebyl žádný zbabělec. Zaštítil se mlčením a důvěrou, doufal i v trochu štěstí… A tak pomalu a majestátně vykročil.

Tekumseh odhadl situaci jediným pohledem. Zároveň poslouchal, jak se zuřivý štěkot psů, kteří byli vztekem i strachem celí bez sebe, stále přibližuje. Teď už mohli spatřit první z nich, zmítající se vzrušením, slintající a ňafající, nahoře mezi chatrčemi. Místo aby medvěda zaháněli, lákali ho stále blíž. Šavan vstal, sotva znatelně pokynul Havraní hlavě a Puchte-thaiovi a ti hned přistoupili k němu. Tekumseh popošel několik kroků k sagamorovi a oslovil ho klidně a zdvořile, jak se slušelo při rozmluvě se starým mužem.

„Mocná návštěva přišla do tvé vesnice, bratře z rodu Velkých šedých medvědů. Tekumseh vidí, že se jeho otec obává, aby nedošlo ke škodám. Prosí ho tedy, aby Tekumsehovi dovolil s medvědem promluvit Tohle je záležitost Šavanů, pro ně je medvěd pouhá zvěř jako kterýkoli jiný dravec.“

Když cizí náčelník přistoupil k sagamorovi, rozhostilo se ve shromáždění úzkostné ticho. Tím silněji bylo ovšem slyšet štěkot psů. Tady v kruhu však nikdo ani nehlesl a každý rozuměl všemu, co Tekumseh řekl. I malí chlapci věděli, kdo je tenhle Šavan, a všichni v kruhu tušili, že se stanou svědky neslýchaného a nevídaného činu. Ovšem, byli tři, ti Šavani… a když tu byli psi… a když se Šavani medvědovi neukážou, když na něj nechají dorážet psy a když odněkud z úkrytu vystřelí pár šípů… v chatách je přece úkrytů dost… nu ano, snad se to těm třem podaří… Ale jaké obrovské odvahy je k tomu zapotřebí. Tekumseh je jistě největším bojovníkem svého lidu…

Miči-na-misi s úlevou přikývl. Ovšem, Šavanům nebránil žádný totem… Sagamore na ně pomýšlel, hned když se medvěd objevil. Ale hosté se nemají vybízet, aby podstoupili nebezpečí kvůli hostitelům, naopak, hosty musí hostitel bránit, když jim poskytl pohostinství.

Už jsme řekli, že Kulhavá medvědí noha nebyl žádný zbabělec. Ale oddychl si ještě víc než sagamore a s uspokojením přihlížel, jak Šavani všechny své zbraně až na nůž a luk odložili před vchodem do chaty, u níž až dosud seděli. Havraní hlava odložil dokonce i svůj toulec, když z něho vyňal pár šípů, a Puchte-thai následoval jeho příkladu. Tekumseh se však vzdal i luku a šípů, uchopil do každé ruky nůž — a v kruhu kolemstojících to zašumělo. Šavan se chtěl utkat s grizzlym jen noži! Otavům vystupovaly oči z důlků. Žádná moc na světě by je teď neodradila od toho, aby Tekumseha následovali. Tohle chtěli spatřit z nejtěsnější blízkosti. Několik mladých dívek, které věděly, že v sousedství medvěda nemají co pohledávat, se v bezdeché zvědavosti a vzrušeném napětí vyšplhalo na stromy, které tu ve vesnici rostly. Vzápětí je následovaly všechny ženy i s dětmi. Kluci vylétli jako šípy až do nejvyšších větví, matky uložily batolata do dětských vaků, hodily si je na záda a daly se také vysadit na stromy. Za chvíli se koruny stromů jen hemžily hnědými těly, rukama i nohama.

Zatím Šavan zamířil k severnímu cípu vesnice, k té divoké změti štěkajících, kňučících, poskakujících, zuřivě dorážejících a vzápětí zas prchajících psů. Teď nebyl čas ptát se, jak se vlastně grizzly do vesnice dostal. Vždyť šedý medvěd jako většina divokých zvířat se obyčejně blízkosti větších lidských sídlišť vyhýbá.

Medvěd stál vzpřímený a byl otočen zády k jedné z korových chatrčí, malé oči mu vztekle blýskaly, pysky měl stažené dozadu a zuřivě cenil všechny zuby. Právě smetl jedinou ranou tlapy dva z dorážejících psů, kteří se mu přiblížili na dosah. Zavyli, odlétli jako dva gumové míče a padli právě doprostřed té slintající smečky, a ta hned ustrašeně ustoupila. Grizzlymu byl protivný jedovatý štěkot té odporné, malé, hnědé, žluté, šedé a černé havěti, vytí psů ho přímo bodalo v uších, a když teď na chvíli uskočili před kutálejícími se těly obou svých odmrštěných druhů, medvěd se obrátil, oběma předními tlapami hravě roztrhl stěnu z kůry a s neuvěřitelnou rychlostí vklouzl mrštně jako kočka a s funěním jako bizon dovnitř chatrče. S křikem se na protější straně plazila ke dveřím žena s dvěma dětmi. Když už je ta bestie překvapila takhle blízko, udělaly to nejmoudřejší, co se dalo: Zůstaly tiše sedět v úkrytu a celkem právem spoléhaly na to, že si jich medvěd nevšimne. Teď odtamtud pádily jako divé.

Psi však obklopili kruhovitou chatrč hradbou vzteku, úzkosti, slepé nenávisti, předháněli se ve svém běsnění, štěkali, kňučeli, otvírali tlamy a přímo řvali zuřivou zlobou. Nejhůře vyváděli právě ti nejmenší. Jejich vysoké, pronikavé hlasy přehlušovaly hluboké tóny těch velkých, jako přehluší ostrý zvuk píšťalky hluk masy lidí projevující svůj souhlas.

Tekumseh ještě zahlédl, jak právě mizí medvědův široký hřbet v chatě. Požádal Miči-na-misiho, aby nařídil odvést psy někam pryč. Šavan se tedy opravdu chtěl pustit do boje zblízka s tím netvorem! Když si to Otavové uvědomili, bylo znovu slyšet jen jediný zvuk — hlasité oddychování napjatě očekávajících lidí. Potom se však vyřítili bojovníci s klacky, holemi, s biči spletenými z řemínků a ranami pěstí i kopanci zaháněli psy. Hafani se zpočátku zdráhali, ale pod nelítostnými ranami svých pánů se nakonec s vytím přece jen stáhli a někam zalezli. Někteří z nich ovšem vtáhli ocas mezi nohy a v podstatě byli docela rádi, že vyvázli z téhle poměrně nebezpečné situace se zdravou kůží.

V chatě se mezitím medvěd zlostně oháněl. Bylo slyšet, jak vztekle bručí; slídil mezi potravinami a se zlostí myslel na ty podivné blechy, co vypadaly jako vlci, jenže páchly mnohem odporněji a nechovaly se ani zdaleka tak zdvořile, jak se obvykle chovají ke grizzlymu vlci. A jak tak pobíhal chatou, narazil hřbetem na dřevěný trám. Začal se o něj slastně drbat, ale trám nebyl na takovýhle nápor připraven. Muži zaslechli praskot dřeva, zvenčí viděli, jak se střecha chaty v jednom místě prohnula. Grizzlymu se to asi líbilo, pokusil se podrbat o jinou tyč, a i ta se roztříštila. Teď mu padl na hlavu kus řítící se střechy, medvěd zle zabručel a máchl tlapou po neviditelném nepříteli. Vzápětí však vykřikl jako svéhlavé dítě, zranil se totiž o něco špičatého. Několikrát se ohnal prackou, srážel zbraně zavěšené na opěrných sloupech a samozřejmě je přerazil Jak couval, šlápl asi do ohně, protože znovu zařval vysokým, pronikavým hlasem, oháněl se kolem sebe slepě na všechny strany, celá chata se na něho zřítila, ovšem grizzly snadno roztrhal stěny z kůry a nad troskami se vynořila jeho mohutná hlava. Teď však už neviděl, co to má pod sebou, zamotal se nohama do jeleních a bizoních kůží na lůžkách, rozlámané trámy ho bodaly do těla, teď se teprve rozzuřil, řval a bručel. Náhle se rozletěla kůra daleko na všechny strany a objevil se celý medvěd, spustil se na všechny čtyři a rozběhl se pryč; zbytky chaty odnášel s sebou, ale jakmile se octl na volném prostranství, setřásl je několika pohyby svého mrštného, třebaže tak obrovského těla.

Viděl, že kousek od něho stojí muži. Vítr mu zanesl k chřípí jejich pach, a tak se k nim rozběhl. Ti mu přišli právě vhod.

Tekumseh, který stál několik kroků před Otavy, vyšel medvědovi vstříc, zatímco Havraní hlava na náčelníkův pokyn uskočil za chatu vlevo a Puchte-thai za chatu vpravo. Otavové stáli jako přibití, neodvažovali se dýchat, ani couvnout se neopovážili, byli jako očarovaní. Nevěděli, koho mají pozorovat víc, zda mocného Tekumseha, nebo jeho mladého syna, který se ze strany plížil k medvědovi. Nikdo z nich nemohl tušit, jak asi chlapci při tom bylo. Jestliže však měl strach, bylo to ještě obdivuhodnější, než kdyby mu srdce tlouklo klidně.

A opravdu, Puchte-thaiovi nebylo dobře. Chvěl se na celém těle, neviděl téměř nic, a přece vnímal všechno… Sledoval, jak se k němu ta obrovská šelma rychle blíží, a přece jí šel vstříc, třebaže by byl odtud nejraději s křikem utekl. Před ním však stál Tekumseh, největší z mužů jeho národa — a jeho otec! Třeba ho grizzly roztrhá na kusy — ale nemohl jinak, plížil se s roztřesenými koleny k Tekumsehovi. V ruce držel luk a teď spatřil, jak se ten medvěd před ním vztyčil v celé své nestvůrné velikosti a jak se s bručením blíží k Tekumsehovi. Puchte-thai ucítil náhle tvrdé dřevo luku ve své dlani, cítil, jak svírá tětivu v prstech pravé ruky, cítil i konec šípu — a rázem se uklidnil Tekumseh přece už zabil několik takových medvědů, tenhle nebyl ani zdaleka první, a kdyby se mu to nepodařilo, právě tentokrát nepodařilo, nu, byl tu přece on, Puchte-thai, a měl luk a i on přece dovedl střílet jako otcův přítel Jediný šíp nebo tamhle Havraní hlava…

Asi takhle uvažoval Puchte-thai.

Otavové to ovšem nevěděli. Každý držel v nehybné ruce nějakou zbraň, kterou právě stačil uchopit, přestože by ji nesměl použít. Byli však stejně připraveni raději vzít nohy na ramena než bojovat. A přesto měli nohy jako přilepené k zemi. Tenhle zápas si nikdo z nich nechtěl nechat ujít. Nikdo nevěřil, že Tekumseh vyvázne živ, nikdo kromě Miči-na-misiho. Šedovlasý stařec pozoroval Šavanovy klidné, a přece nanejvýš soustředěné pohyby. Oči starého muže byly jasné a plné obdivu. Opravdu, tohle byl lovec, jakého ještě nikdy neviděl.

Když se grizzly rozběhl proti Tekumsehovi, šavanský náčelník vyskočil, hlasitě volal a vysoko zdvihl ruce. Mluvil na šedého medvěda tak, jak to s oblibou dělají indiánští lovci, když bojují s dravci. A tak i Šavan rozmlouval se svým protivníkem:

„Nu, vstávej, bratře šedý medvěde, zdvihni se! Horský lev podnikl dalekou cestu, aby se s tebou mohl setkat. Vstávej, vstávej, přišel čas k boji. Můj bratře v. medvědím těle! Ozbroj svou duši, vstaň, zdvihni se!“

Znovu a znovu zdvihal při těchto slovech paže do výše, aby přiměl medvěda postavit se na zadní nohy. Šavan dobře věděl, proč to dělá. Dokud stál medvěd na všech čtyřech, byl strašně mrštný a obratný a nebylo možné přikročit až k němu. Vždyť jediné máchnutí jeho tlapy by odhodilo i nejzdatnějšího, nejsilnějšího muže stranou jako slaměný vích. Jakmile však grizzly vstane, nebude moci volně vládnout alespoň dvěma ze svých končetin. A kromě toho potřeboval Tekumseh dostat medvěda do vzpřímeného postoje i z jiných důvodů.

Šedý medvěd pozoroval muže, jak se k němu přibližuje, a všiml si, že se sem plíží ještě dva další. S údivem si prohlížel ty skrčky. Nebyl to dravec v pravém slova smyslu, nevěděl ani dost dobře, co jsou nepřátelé. Rys i vlk i rosomák se mu klidili z cesty a v zimě, když se vyhladovělí vlci shlukovali do smeček a mohli by se opovážit napadnout i grizzlyho, medvěd ležel a spal zimním spánkem. Jelena ani losa neobtěžoval a oni nedbali o něho. Živil se malinami a kořínky, miloval med divokých včel, ale k tomu se tady na severu dostal jen málokdy, a tak jediná zvířata, která lovil, byly ty rychlé, lesklé a studené věci, co žily v řekách a tak těžko se chytaly. Znal však místo, kde denně v určitých hodinách stávaly v celých hejnech. Stačilo jen trpělivě čekat, být zticha a v klidu a jen chvílemi rychle udeřit tlapou a vyhodit tu věc na břeh. Na zemi byly ty věci slepé, vůbec nebyly mrštné, a tak je tam mohl hravě chytat, ať sebou házely jak chtěly, ať třeba vyskakovaly do vzduchu, nakonec vždycky dopadly zpátky na zem. Byl na cestě k tomu místu v řece, na té své šoulačce obešel velkým obloukem lidskou vesnici, protože dávno věděl, že tam bydlí dvounohá zvířata, která tak podivně páchnou a jsou tak tichá. Nechtěl od nich nic a už delší dobu pozoroval, že ani oni od něho nic nechtějí, měli něco společného s jeleny, losy nebo vlky, protože kdykoli ho viděli u jeho loviště u řeky, vždycky ho nechali na pokoji.

Dnes se tu však objevili ti čtyřnozí hafani, celá smečka jich tu byla a nechtěli odejít. A on si chtěl zas jednou naplnit žaludek těmi chladnými kluzkými věcmi a docela pokojně kráčel ke břehu, když ho napadli; naplnili jeho uši svým křikem, a jeho uši byly přece citlivé jako uši všech zvířat v divočině. Jeden z těch rychlých čtyrnožců se přiblížil až příliš, a tak se po něm ohnal pravou prackou; ten tvor zůstal ležet a hlasitě vyl, pořád hlasitěji, a tak mu nakonec rozšlápl hlavu. Ale ti ostatní nedali a nedali pokoj, třebaže od nich chtěl nazlobeně odejít. Oni však mu pořád skákali do cesty, někteří ho dokonce kousali, takže zabil ještě dva z nich. Ostatní však celí zdivočeli, tlačili ho z původního směru, až se najednou octl mezi velkými kulatými hromadami hlíny, postavil se zády k takové hromadě a vyhodil ještě dva z té štěkající a kousající havěti do vzduchu. Přitom zjistil, že ty kulaté hromady hlíny ustupují, a tak se schoval v té, co byla za jeho zády, a chtěl tam vlastně počkat až do noci a pak se odtamtud odplížit. V té hromadě však byli tři z těch hnědých dvounožců bez srsti, utekli a křičeli a on se o něco bodl, prackou sáhl na lesklé železo a bolelo to, a tak se raději z té kulaté velké kupky vyhrabal. Byl však plný zlosti, teď už měl všeho dost, a najednou se tu objeví takový bláznivý dvounožec a křičí na něho… Na to se musel nejdřív posadit a to nové zvíře si prohlédnout, ale dlouho se s ním párat nebude, chtěl přece odtud pryč. Zatím se to tu uklidnilo, štěkající skokani už tu nebyli, tomu dvounožci tady jen trochu přerazí páteř a pak se tu se vším nadobro rozloučí. Ale tamhle vzadu stáli ještě další z těch nových neznámých dvounohých zvířat. Jestli ani oni neodejdou, bude muset navštívit i je a pohladit je prackou. Byl podrážděný, vzteklý, měl už všeho dost, ať si dají pozor. A medvěd vstal a s bručením zamířil k tomu skřetovi, co tu stál pár kroků před ním.

Tu náhle zpozoroval, jak se mu před očima něco zablýsklo v slunečním svitu a vzápětí pocítil strašnou bolest v jazyku a kolem tlamy. Sáhl si tam oběma prackami, chtěl vtáhnout jazyk dovnitř, ale rozbolel ho ještě víc, tlamu měl plnou lepkavé tekutiny chutnající sladce a teple, odporně sladce. Chtěl si olízat rány, ale čím víc je olizoval, tím víc to bolelo, protože lízáním zvětšoval a prodlužoval trhlinu na jazyku, pálilo to a bodalo, medvěd křičel a bědoval, ale jeho zvuky zněly pronikavě a náhle ustaly. Nemohl dýchat, průdušnice se ucpala, hrdlo selhávalo. Vtom náhle pocítil novou bolest, bolest v boku, couvl, vztekle udeřil směrem kupředu, už neviděl vůbec nic. Kdepak asi zůstal ten cvrček? V boku ho to bodalo, byla to mnohem horší bolest než v tlamě, nyní však už necítil nic, svalil se na zem, zmítal se v křečích sem a tam, ale to už byl mrtev. Ten obrovský grizzly byl mrtev.

Tekumseh usmrtil svého protivníka pouhým nožem.

Indiánův náhlý skok přiměl medvěda k tomu, aby se vztyčil, a když pak zvíře přistoupilo až k Tekumsehovi, vrhl mu svůj tesák spodní čelistí až do jazyka a do hrdla, tím mu poranil průdušnici a to už by samo stačilo přivodit smrt zvířete. Když však nesnesitelná bolest v tlamě odvrátila medvědovu pozornost, Šavan mu bleskurychle skočil k boku, levicí se ho chytil za srst, aby získal stabilitu, a pravicí mu vrazil nůž přímo do srdce. Potom se obrovskými skoky vzdálil.

Medvěd ležel na zemi, tělo sebou ještě škubalo, tlapy bily do vzduchu kolem dokola, ale už to netrvalo dlouho.

Netvor byl mrtev.

Otavové tu stáli mlčky, byli sklíčení, všechno to proběhlo tak rychle. Obešlo se to bez křiku, nebyl to žádný pořádný boj, měli sotva čas vyrazit výkřik úleku, když se medvěd zdvihl na zadní a vykročil kupředu. A ten cizinec, Horský lev, Tekumseh, tenhle Tekumseh, jehož jméno všichni dobře znali a o němž byli přesvědčení, že dokáže všelicos, ten vyskočil grizzlymu vstříc. Zaslechli to obrovské zvíře křičet a skučet jako — inu jako malé děcko —, a přece věděli, jak dovede být zuřící šedý medvěd nebezpečný! Náhle stál Tekumseh vedle grizzlyho, holou rukou ho chytil za srst, sáhl holou rukou grizzlymu na kůži! Nu, teď přece jen všichni vykřikli hrůzou, ale volání se jen stěží prodíralo jejich vyschlými hrdly, zahlédli, jak Tekumseh bodá, pak ho zahlédli uskakovat dlouhým skokem a medvěd, ten nestvůrný, obrovský šedý medvěd klesl k zemi a všichni viděli, jak zemřel.

Jestliže tohle všechno proběhlo tak neuvěřitelně rychle, vyděsilo Otavy mnohem více to, co se dalo potom. Boj neměl obdoby, srdce se jim zastavilo v těle a odmítalo tlouci, plíce jim odpíraly dech — a tu vystoupil ten chlapec, Tekumsehův syn Puchte-thai, postavu měl jako dívka, byl malý a štíhlý, přiskočil k medvědovi, položil na zem luk a šíp, vytáhl nůž, klekl si vedle grizzlyho, který se ještě trochu hýbal, řízl dravce hluboko do hrdla a začal mu stahovat kůži. Nanabozho je svědek, ten kluk se tvářil, jako by zabíjení grizzlyho byla tam u nich pouhá zábava pro dívky a jako by nestálo za to, aby se o tom ztratilo slovo.

Sám Tekumseh k němu udiveně přistoupil. Hlasitě, hlučně se zasmál, když viděl, co Puchte-thai dělá, a v tomto zasmání se vybilo celé jeho velké vypětí. Vždyť opravdu grizzly nebyl ani kolouch, ani bobří mládě.

Každý zápas s šedým medvědem znamenal vždycky znova boj na život a na smrt, i když ten zápas Tekumseh už podstoupil několikrát. Grizzly dovedl bleskurychle udeřit, téměř tak rychle jako rys, jenže rána medvědí tlapy i toho nejsilnějšího muže naráz vyřadí z boje. Kdyby nezasáhl hned prvním vrhem nože, sotva by se zachránil před tím obrovským zvířetem. Až dosud však Tekumseh vždycky zvítězil a vždycky po takovém činu ho zalil s ničím nesrovnatelný pocit, jaký zachvacuje lovce, když stojí před zabitou zvěří. Je pravda, že zápas s rosomákem, s tou velkou kunou, je ještě nebezpečnější. Ale rosomák se málokdy postaví k boji s člověkem a kromě toho byl na zápasícího grizzlyho docela jiný pohled…

Dokud stál před ním medvěd, musel být Šavan bystrý, klidný, schopný sebeovládání. Teď se ho však zmocnilo divoké opojení z vítězství. Rozpřáhl prázdné ruce k obloze, zahleděl se vzhůru a zavolal svůj dík Kiči Manitouovi, Velkému dobrému duchu.

„Nanabozho,“ křičel, „Nanabozho!“ Třikrát totéž slovo: „Nanabozho!“

Otavové v čele s Miči-na-misim to opakovali po něm. Nebezpečí, které hrozilo vesnici, bylo zažehnáno, aniž se přitom urazil duch totemu. Byli svědky velkého činu. Byli přece všichni sami lovci a dovedli posoudit, co vlastně Tekumseh před jejich zraky vykonal. Všichni teď hřímavě volali stejně jako on jméno Velkého lovce Nanabozha vzhůru k modře zářícímu nebi a z korun stromů v pozadí se k nim přidávaly jasné hlasy žen a dětí. Nejvíce a nejhlasitěji však křičeli chlapci. Jako posedlí nadšením klouzali, šplhali a seskakovali ze stromů, někteří se prostě spouštěli na zem z nejnižších větví a pak se sem hnali, až se jim za holými patami prášilo, a tropili přitom náramný hluk. Tohle si museli prohlédnout zblízka.

Tekumseh však seděl vedle svého syna a začal jako on zvíře stahovat. Všiml si, jak se Puchte-thai chvěje na celém těle. Viděl ovšem také, jak úporně se chlapec namáhá, aby své třesoucí se svaly uklidnil, jak trhal, škubal, řezal, trhal a odděloval a jak mu nůž jen poletoval v rukou, když se pokoušel stáhnout z těla těžkou kožešinu.

Tekumseh položil pravici na rameno svého syna a řekl tiše a docela klidně:

„Až to Puchte-thai uvidí ještě dvakrát, dokáže také vrhat nůž stejně jako já. K bodání máš ještě slabé paže. Ale všemu se časem naučíš.“

Chlapec vzhlédl k svému otci pohledem plným žhavé lásky a obdivu, vzápětí však v rozpacích sklopil oči. Přitom šeptal sotva srozumitelným hlasem:

„Puchte-thai se teď od rána do večera naučí víc, než kolik se toho naučil dříve.“

Přistoupil k nim Havraní hlava. Navenek byl dokonale klidný, i když se jeho temné oči blýskaly nadšením. Odložil luk a šípy na zem a mlčky začal pomáhat při stahování kožešiny.

Tekumseh se usmíval.

„Jak vidím, Havraní hlava vytáhl z toulce tentokrát pět šípů, a ne jako obvykle jenom jeden.“

Havraní hlava krátce vzhlédl, ale hned zas řezal a trhal medvědí kůži. Aby nemusel prozradit své pravé city, prohodil nevrle:

„Tohle nebyla vhodná chvíle k tomu, aby Havraní hlava ukazoval, jak umí střílet. Tekumseh nasazoval svůj život. Kdyby byl nestačil jeden z mých šípů, pak by těch pět bylo pro tohohle vrchního náčelníka Šedých medvědů právě dost.“

Tekumseh se smutně usmál a řekl:

„Pokrevní bratrství jsme uzavřeli s Jediným šípem už v době, kdy se ještě jmenoval Malý lovec. Znali jste ho oba. Tenkrát byly u nás dvě bělošské děti a my jsme se napili jejich krve právě tak jako ony zas naší. A tak jsem se stal pokrevním bratrem dokonce i bledých tváří. Dnes jsem pokrevním bratrem všech lidí, kteří mají černé vlasy a hnědou kůži. Jsem pokrevním bratrem Havraní hlavy i všech těch, kteří zachovávají věrnost. Avšak čas, kdy Zrozenci země byli šťastní, už uplynul, jako plyne voda v řekách dolů po skálách, ale nikdy nebude moci plynout po skálách vzhůru.“

Otavové se k nim váhavě přiblížili a téměř v rozpacích stáli teď kolem tří Šavanů, šeptali si a přihlíželi. Pomáhat jim nesměli, to zakazoval zákon totemu. Tekumseh však nepřemohl jen grizzlyho, nezískal jen znovu srdce všech těchto bojovníků. Dokázal strhnout i chladného šedovlasého a moudrého starce Miči-na-misiho.

Ten před dávnými lety tak dlouho přesvědčoval a přemlouval tři rody Otavů, až se spolu s ním vrátily do původních sídel jejich kmene u řeky, která měla podle nich své jméno. Před pěti lidskými věky ustoupili od jejích břehů na západ ve strachu před krvežíznivými a všechno hubícími Irokézi. Ale tam, do jejich nových sídlišť, pronikly mezitím Dlouhé nože, a Miči-na-misi vyvedl své lidi z nově ohroženého nebezpečného pásma. Irokézové teď už nebyli nebezpeční a tady na severu mezi jezerem Simco a řekou Otawou projel jejich cestou snad jednou osamělý bílý lovec; toho se však obávat nemuseli, ten byl na Indiány odkázán. O Dlouhých nožích, nebo dokonce o válce proti nim nechtěl Miči-na-misi slyšet ani slovo, protože s nimi už od raného dětství měl řadu špatných zkušeností.

Teď se však objevil Tekumseh. Dost často už porazil hrozné bílé nepřátele Indiánů. O kořisti, kterou někteří z jeho otavských bojovníků získali u Mičili-makinaku, a především u Detroitu, starý sagamore toho už slyšel dost a také z ní dost viděl. A tak zakolísal ve svém opatrném postoji vůči bělochům. Nyní však spatřil Tekumseha na vlastní oči, v jeho zápase s grizzlym pozoroval jeho chladný, téměř lhostejný zrak, obdivoval se klidu jeho ducha i chvějícímu se napjatému držení Tekumsehova těla. A protože i v žilách starého sagamora kolovala indiánská lovecká a bojovnická krev, rozproudila se tato krev teď znovu rychleji. Rozhodl se, že Šavanovi pomůže. Kdyby Šavan zavolal, chtěl by i Miči-na-misi sám uposlechnout jeho výzvy. To mu teď veřejně řekl a jeho Otavové křičeli nadšením jako malé děti. A tak se Tekumseh dočkal odpovědi na otázku, kterou Otavům položil právě ve chvíli, kdy se grizzly přiblížil k vesnici. A byla to odpověď mnohem určitější, než by byl mohl dostat ještě sotva před půlhodinou.

TEKUMSEHOVA SMRT

FORT MEIGS

Bdí za šera

Řadu týdnů trvalo putování Horského lva k Čipevajům. Počasí se totiž náhle změnilo, začalo sněžit a ochladilo se. Tím se znemožnila plavba kánoí, protože pomalu tekoucí severské řeky zamrzly. Led se na nich však neudržel právě tak jako led na bažinách. Nezbývalo nic jiného než strávit pár netrpělivých týdnů u jedné rodové skupiny kmene Misisaugů, v chatách dokonale chráněných před sněhem, a vyčkat, až se zima ujme své vlády naplno a až bude možno chodit na indiánských sněžnicích.

Tady u Misisaugů se Tekumseh dověděl, proč vlastně už několik měsíců nedostal žádné zprávy od Čipevajů. Malý bobr, jejich vrchní sachem a největší válečný náčelník, zemřel. Malý bobr, prozíravý, rozvážný a vyznačující se pevnou vůlí, se nechal už před lety Tekumsehem přesvědčit, že Indiáni se už konečně musí přestat vzájemně vybíjet, protože z toho mají prospěch jen běloši. Uzavřel tenkrát mír s Dakoty, a tak skončila válka vedená po několik desetiletí mezi velkým národem ze severních lesů a prérijními jezdci. Smlouva byla zpečetěna dýmkou míru a slavnostními proslovy, oba kmeny si vzájemně vyměnily vampumy, propustily všechny zajatce a od té doby vládl tady na severozápadě klid. Do spojení Čipevajů s Dakoty vkládal Tekumseh v této válce velkou naději — a nyní se jeden z pilířů indiánské fronty zřítil.

Nejen že zemřel starý sachem, který vedl svůj lid po celá desetiletí a stal se Šavanovým osobním přítelem. Vedení kmene přešlo na kouzelníka Bdí za šera. Odpradávna měli právě u Čipevajů kouzelníci a šamani velký vliv na život kmene a na jeho rozhodování. Když za dlouhých a tuhých severských zim hvízdala vánice ve vrcholcích jedlí, když na všem ležela jinovatka od rána až do podvečera a svět potemněl, zpívali mágové indiánského národa své prastaré kouzelné písně a zmocňovali se lidských duší i lidské vůle.

Sagamore Misisaugů, u něhož byl Tekumseh na návštěvě, sám pobýval na území Čipevajů právě v době, kdy zemřel Malý bobr. Stroze podával zprávu, jak se pak u nich všechno změnilo. Tekumseh věděl, že jeho ješitný a chvástavý bratr Ten-skva-ta-va před lety těžce urazil nejuctívanějšího kouzelníka tohoto velkého národa. Dokud žil Malý bobr, štval šaman proti Tekumsehovi jen potají. Ale teď, po náčelníkově smrti, se kouzelník Bdí za šera stal prvním mužem v celém kmeni.

„To on ovládá duše mladých lidí a bojovníků. Chce je zavést na nečistou stezku války proti Dakotům, spílá Horskému lvu Šavanů, protože prý donutil Čipevaje uzavřít s Dakoty nevýhodný mír, předpovídá velká vítězství nad nepřáteli, když tančí a zpívá Velkou píseň noci, a stále znovu slibuje slávu a kořist všem, kteří ho budou následovat.“

Tekumseh se díval na Misisauga a v duši ho mrazilo. Vždyť ten člověk mluvil, jako by vyprávěl příhodu ze svého posledního lovu na losa. Cožpak necítil, jak se pod nohama rudochů kymácí země?

A přece musel mít Šavan trpělivost po celé dlouhé strastiplné týdny, dokud zima nezpůsobila, že led na severních močálech, jezerech a řekách unesl člověka. Potom však hned vyrazil a nezadržely ho ani mráz, ani vánice, ani vlčí smečky, ani jiná nebezpečí této doby.

Celý prosinec pak Šavan žádal a hrozil, vyjednával a zapřísahal u zimních poradních ohňů tohoto mocného kmene. Ale ať přišel kamkoli, všude proti němu vystupoval Bdí za šera a ten starý, nenávistí prosáklý, všech kouzelnických triků znalý chlapík se nedal pohnout nebo přesvědčit ani v soukromých rozhovorech, ani na veřejných shromážděních. Všechny důvody, všechno snažení, veškerá řečnická dovednost, to všechno zůstávalo bez účinku. Kouzelník byl tak hluboce uražen, tak plný zloby a touhy po odplatě, že Šavan měl snad poprvé v životě pocit, že mluví ke kusu kamene. Jestliže se však obrátil přímo na čipevajské bojovníky, brzy zpozoroval, jak jsou všichni posedlí pověrečných strachem před medicinmanem. Kouzelník Bdí za šera dovedl také uvádět nesmírně pádné důvody proti tomu, aby se Čipevajové zúčastnili války proti Dlouhým nožům.

Proč by měli jižním kmenům trhat na stromech ořechy, které by potom snědli jižané, a ne Čipevajové? Vždyť jestliže zvítězí Indiáni, zůstane tady na severu všechno při starém. Kdyby však zvítězili Miči malsové, pak by Čipevajové svou účastí jen na sebe uvalili hněv těch strašných nepřátel. Pak prý by bledé tváře přišly i do těchto severních končin, které zatím nevyhledávaly, neměly k tomu důvod.

Svou úlohu tu sehrála i okolnost, že Čipevajové v podstatě nebyli příliš bojovný kmen. Byli to mágové severských lesů. Znali všechny léčivé rostliny, znali i jiné způsoby, jak ošetřovat a uzdravovat nemocné. Těžili měď v dolech u Hořejšího jezera a jejich výrobky byly odnepaměti mezi Indiány velmi žádané, jejich měděné chrániče rukou, hroty šípů a spony byly proslulé. Jejich kánoe z kůry byly nejrychlejší ze všech indiánských člunů ne proto, že měly o trochu širší příď než záď — byl to tvar, který, jak tvrdili, odkoukali rybám (a nebylo to nic jiného než jakýsi předchůdce dnešního moderního proudnicového tvaru). Nespočívalo to ani jen v tom, že Čipevajové natírali vnější stěny svých člunů hladkým klihem. Tohle všechno se ostatní algonkinské kmeny od nich dávno naučily. Bylo v tom ještě nějaké jiné tajemství, ale to žádný z Čipevajů nikdy nikomu neprozradil.

Takové dovedli věci. Čipevajský tanec, to byla podívaná pro příslušníky všech ostatních kmenů. Naučili se tomu v temných jedlových lesích své severské vlasti, naučili se pozorněji vnímat šumění v korunách stromů, bublání potoků, hlasy zvířat, než si toho všímali jinde. Měli prastaré, téměř už nesrozumitelné písně, které zpívali za doprovodu fléten, chřestidel a klapaček. Tohle všechno měly i jiné algonkinské kmeny, avšak u Čipevajů bylo víc moudrosti, víc hloubky, víc tajemství. A tak se ani příliš nehrnuli do války.

Jen jeden kmen nenáviděli — Dakoty. A proto měl u nich Bdí za šera tak velký úspěch. Mír, který uzavřel Malý bobr, nevytryskl Čipevajům ze srdce. Důvody pro mír, které uváděl Tekumseh, byly přesvědčivé, nedalo se proti nim nic namítat. Teď se však ukázalo, že to byly důvody, které promlouvaly jen k rozumu. Nenávist Čipevajů však vězela hlouběji, jejich nenávist k Dakotům prýštila ze srdce. A když Bdí za šera začal mluvit o této nenávisti, pak jeho slova odplavila v jediné obrovské vlně všechny argumenty, které Tekumseh stačil uvést ve prospěch svých plánů.

Zato Tekumsehova nenávist k Miči malsům, která všude jinde nacházela odezvu, tady vůbec nepůsobila. Čipevajové necítili vůči Dlouhým nožům žádnou nenávist a domnívali se, že nemají ani žádný důvod se jich obávat. A to ovšem o Dakotech říci nemohli.

A tak jediný výsledek, kterého tu Tekumseh dosáhl, bylo slavnostní ujištění, že Čipevajové nezačnou válku s Dakoty tak dlouho, dokud budou Dakotové bojovat proti Miči malsům. „Jakmile však bude s Dlouhými noži uzavřen mír, bude se tomahavk Čipevajů znovu vznášet nad hlavami Dakotů, jako se tam už vznášel třicet let,“ prohlásil Bdí za šera, když byla smlouva uzavřena.

„Dobrá!“ zvolal tehdy Tekumseh. „Ale Horský lev bude stát po boku Vanaty, náčelníka Dakotů, v každé bitvě a na každé stezce!“

A tak se rozešli v hořkosti a v otevřeném nepřátelství.

Tekumseh pokračoval v cestě, jel k Dakotům, přestože to bylo uprostřed zimy. Zhotovili několik toboganů, indiánských saní, a na ně naložili přikrývky a zásoby na zimní putování.

Byla to obtížná cesta, ale Tekumseh byl zkušený samotářský cestovatel a zdolal už daleko větší vzdálenosti. Překonal i teď všechny překážky, ale zbytečně nevyčerpával své dva průvodce. Někdejší síla v něm už nebyla. Od Brockovy smrti ztratil víru ve vítězství. V duši ho hlodala i porážka, kterou utrpěl ve střetnutí s čipevajským kouzelníkem. Ptal se sám sebe, zda opravdu zkusil všechno, zda snad dříve nebojoval o vítězství svých myšlenek vášnivěji. Nepodařilo se mu ani zjistit, čím vlastně Ten-skva-ta-va kouzelníka Bdí za šera tak urazil. A znovu narazil na další stopu neblahého působení svého bratra. Jak dlouho ještě bude muset bojovat proti tomuto dědictví, které mu zanechal ten ješitný vychloubač? Cožpak to tenkrát u Osagů nebylo stejné? A co ho čekalo u Dakotů, jimž teď navíc musel přinést zlou zprávu o znovu hrozící válce s Čipevaji?

To byla řeč podle jejich vkusu

Když uprostřed února za třeskutých mrazů dorazil do zimního tábora kmene Hunkpapů ze skupiny Tetonů a ptal se po Zvědovi ze stromu, kterého k nim při vypuknutí války vyslal se zakrváceným svazkem šípů, dívali se na něho Hunkpapové s údivem. Vanata řekl, že mladý Šavan se už na začátku podzimu vydal na východ, aby Horskému lvu donesl zprávu, že se na jaře všichni bojovníci kmene Dakotů vypraví za Tekumsehem a že splní slib, který mu dali. On, Vanata, prý o svém úmyslu musel předem uvědomit všechny západní sousední kmeny, aby si zajistil mír na dobu, kdy dakotští bojovníci budou na válečném tažení. A to prý se také stalo, se všemi kmeny vykouřil kalumet, a z kmene Černonožců a Čejenů prý se dokonce chtějí skupiny bojovníků k výpravě na východ připojit, aby také jednou sami poznali ty Dlouhé nože, o nichž už až sem pronikly strašné zvěsti.

Tekumseh se začal vyptávat důkladněji a pak se zjistilo, že Zvěd ze stromu, kterého doprovázel Vanatův syn a Mataton, syn sisetonského náčelníka Ongpatongy, by musel zastihnout Tekumseha dávno před bitvou u Queenstonu.

Drsný Vanata prudce vzkypěl, když mu přišlo na mysl podezření, že snad jeho syn padl do rukou nepřátel. „S Kikapujci ani s Utagamii jsme dýmku míru nevykouřili, s těmi jsme přece uzavřeli mír už před čtyřmi zimami. Předtím jsme ovšem s nimi žili v nepřátelství.“

Tekumseh však musel přiznat, že právě z těchto kmenů k němu dosud nepřišel ani jediný bojovník.

Vanata povolal okamžitě do zbraně skupinu bojovníků, aby pátrala po jeho synovi, a zároveň vyslal posla k Ongpatongovi. Stejně už předtím svolal shromáždění všech mírových náčelníků do míst, kde Minnesota ústí do Mississippi. U Siouxů se totiž objevil Harrisonův vyslanec.

Nu ano, do práce se nedal jen Tekumseh! Ani Harrison nelenil, a tak dostal Šavan znovu příležitost sledovat pevnou, trpělivou, ale také velmi prozíravou politiku svého protivníka z Vincennes. Jako pavouk v síti seděl guvernér ve svém bílém domě v malém pevnostním městě, jeho šedé oči se dívaly daleko za lesy i prérie a viděly až do srdcí nepřátel. Pod jeho krátkými vzhůru vykartáčovanými vlasy pracoval klidný a jasný mozek, uvažující chladně o všech možnostech, vyhýbající se jakémukoli dobrodružství, a v jeho hrudi sídlila pevná vůle, která důsledně uskutečňovala všechno, co jeho přesné, pečlivé úvahy uznaly za nutné a za proveditelné.

A tak tedy William Henry Harrison, guvernér Spojených států na území zvaném Indiana, toho času vrchní velitel všech ozbrojených sil na západě, vyslal k Dakotům posla a vzkázal jim, že se s otcovskou starostí v srdci dověděl, že jeho indiánské děti na západě znovu uvěřily šíleným proroctvím a prolhaným štvavým řečem toho pomateného snílka Tekumseha. Že pokládá za svou povinnost Dakoty varovat před možnými následky ukvapených rozhodnutí. Že už jednou bez velké námahy rozprášil Tekumsehovy houfy. Tenkrát prý upustil od potrestání kmenů, které se podílely na nepřátelské činnosti obou šavanských bratrů. Věřil prý, že tyto kmeny byly dostatečně postiženy těžkými ztrátami na mrtvých, ztrátami, které tenkrát utrpěly na březích Tippecanoe, u města takzvaného proroka, který, jak se ukázalo, byl lhář a zbabělec. Všichni tito bojovníci prý mohli být dodnes naživu, kdyby nebyli uvěřili Tekumsehovým slibům. Teď prý však otec guvernér už nebude tak milostivý jako tenkrát, jestliže se snad Dakotové zúčastní války, kterou proti Dlouhým nožům zahájili Inglismani.

A kdo prý jsou tihle Šavani, k nimž patří Tekumseh? Ubohý, malý, věčně nepokojný kmen, který nemá ani svou vlastní půdu, ale využívá jen pohostinství spřátelených národů. Pokud paměť sahá, žili prý Šavani vždycky jen z lupu, z krádeží a drancování, ze zrady a věrolomnosti. Copak prý chtějí poslouchat muže z takového národa, muže, který není náčelníkem ani ve vlastním kmeni, toho že by poslouchali Dakotové, ten velký, svobodný národ, kterému také říkají Lvi z rovin? Takového pomatence že by poslouchali?

Vanata se usmíval, když se při vyřizování Harrisonova vzkazu díval do Tekumsehovy tváře, potemnělé prudkým rozhořčením:

„Ať se můj bratr uklidní. Jen kojot štěká, než zaútočí, protože má strach. Rys nebo puma před bojem mlčí, protože znají svou sílu.“ Ujistil Tekumseha, že se může spolehnout na slib, který mu Vanatovi bojovníci jednou dali. Samozřejmě prý nemůže poselství bílého otce z Vincennes svému kmeni zamlčet, a tak prý se sagamorové Dakotů sejdou a sami dají poslovi odpověď. Přijdou, aby si bílého muže prohlédli, protože bledá tvář je v západních prériích pořád ještě něco, co stojí za zhlédnutí. Je prý to šťastná náhoda, že sem právě přijel i Tekumseh. Všichni Dakotové prý touží po tom, aby se dověděli něco bližšího o jeho velkých vítězstvích u Mičili-makinaku, u Detroitu a u Hřmící vody na Niagaře. Vždyť prý se zprávy o tom šířily po prérii rychleji než oheň v suché trávě. Všechna indiánská srdce prý jsou teď nepokojná a touží po vítězství a po kořisti. Jméno Vanata značí Útočící na volné pláni. A jeho nositel opravdu byl takový, jak ho líčilo jeho jméno. Měl upřímnou, odvážnou tvář, volné pohyby a důstojné, téměř vznešené chování. Už při svém prvním setkání před několika lety pocítili k sobě oba muži vzájemnou upřímnou náklonnost. Oba byli lovci, oba stáli v čele svých kmenů a oba byli zvyklí posuzovat lidi. Oběma stačil takřka jediný pohled k tomu, aby se navzájem odhadli. A jejich vzájemná úcta stoupala tím více, čím více jeden druhého poznával. Nakonec se mezi nimi vyvinulo opravdové mužské přátelství.

Skutečnou úctu si mohl u severoamerických Indiánů natrvalo získat jen statečný bojovník a vynikající lovec. Rudošské kmeny mezi sebou trvale neválčily, to by nebylo ani možné, protože země byla příliš rozsáhlá a osídlení příliš řídké. Denně však vycházeli indiánští muži na lov. Vychloubače nebo omezence, zbabělce nebo zákeřníka by příslušníci jeho vlastního kmene, žijící v prostých, průzračných poměrech, brzy odhalili. Pouhým vychloubáním se nikdy nesložil žádný jelen, velká slova nikdy nezahnala na útěk žádného rysa a pouhým ujišťováním o své střelecké dovednosti ještě nikdy nikdo neuživil rodinu. Nikde neměla lež kratší nohy než právě tady. A tak museli indiánští náčelníci vynikat nad svými druhy v kmeni mimořádnými osobními vlastnostmi, jinak by je nikdo neposlouchal.

Despotové se mohou vyskytnout u těch afrických černošských kmenů, které se zabývají dobytkářštvím. Tamější vládci si mohou kdykoli opatřit za nějakou odměnu — za peníze nebo za dobytek — věrné nohsledy. Že touha po moci nebyla cizí ani Indiánům, o tom podávají výmluvný důkaz Aztékové nebo peruánští Inkové. Avšak prostý rudošský bojovník ze severoamerických lesů nebo prérií neměl žádnou možnost hromadit bohatství, a tak mu chyběla i lačnost po něm právě tak jako touha po moci. Neprahl po tom, aby měl víc, než kolik mohl získat lovem, nebo obděláváním polí, než kolik potřeboval k obživě a kolik toho denně stačil spotřebovat. Víc toho vlastnit nechtěl. To byl jeden z důvodů, proč byli rudoši tak zdravý, společensky a mravně tak vysoko postavený národ — a zároveň důvod, proč museli nakonec podlehnout bělochům a jejich neukojitelné žízni po moci a po majetku, která byla Indiánům naprosto nepochopitelná.

A Vanata, nejvyšší mírový náčelník všech Dakotů a zároveň jejich daleko nejváženější náčelník válečný, byl Indián, který vynikal všemi znamenitými, ale bohužel i některými zápornými vlastnostmi svého plemene. Jemu teď musel Tekumseh oznámit, co se dověděl u Čipevajů a jak se s nimi rozešel.

Ukázalo se však, že i Vanata uzavřel se svými severními sousedy mír jen na základě rozumové úvahy. Rázem v něm vzplála jasnými plameny dávná zášť Siouxů vůči Čipevajům.

„Dakotové získali nazpět své zajatce a dakotské squaw jsou za to Tekumsehovi vděčné. Ale Malý bobr je mrtev. Jen on dokázal udělat z Čipevajů muže, byl to jejich nejstatečnější bojovník. Když už teď nežije, utečou před námi jako zajíci, když je honí vlk. A bude-li nám Tekumseh se svými bojovníky stát po boku, koho by se Dakotové měli ještě bát? Vrazíme jim do hrudi nůž a budeme je bodat tak dlouho, dokud nezačnou škemrat o mír.“

Šavan zasmušile naslouchal. Tohle byla stará známá indiánská nectnost: divoká povaha, bezuzdná chvástavost a zuřivá zášť jedněch proti druhým, pramenící z dávného nepřátelství. Kdo by mohl takovým lidem pomoci?

Koncem února se za stále ještě třeskutých mrazů sešli stařešinové dakotských rodů v údolí chráněném před větrem a ležícím při ústí Minnesoty. S drsnými žerty, za nimiž se však skrývala hluboká úcta a opravdová náklonnost, pozdravili překvapení náčelníci Šavana. Peš-hi byl stejně srdečný a čestný jako před lety, když Tekumseh neočekávaně objevil svého bratra Ten-skva-ta-vu jako kouzelníka Tetonů. Stejně jako chytře mžourající Tinthon-ha se i Peš-hi zúčastnil všech shromáždění v prorokově městě a spolu s Ongpatongou se podílel i na vyjednávání s Harrisonem ve Vincennes. Tekumseh si oddechl, když zjistil, že ho dakotští náčelníci zdraví se stejnou úctou a radostí jako před zhroucením jeho velkého indiánského svazu. Urostlý Ongpatonga s hrudí širokou jako starý bizon doslova křičel nadšením, když tu tak znenadání spatřil Tekumseha před sebou. A jako on i ostatní náčelníci si zvědavě prohlíželi Šavanova mladého syna a jednali s ním jako s mladším přítelem. Puchte-thai, který poprvé viděl siouxské náčelníky v jejich dlouhých, nádherných čelenkách z peří, v bohatě vyšívaných kožených krunýřích, s rozpuštěnými dlouhými havraními vlasy, které jim splývaly téměř až ke kolenům, se držel tiše a skromně v pozadí, ale jeho pozornému zraku neuniklo nic.

Shromáždění se konalo pod zářivě jasným zimním nebem. Od Vanaty už všichni slyšeli, že se Čipevajové znovu chystají k boji, že je však Tekumseh přiměl k tomu, aby až do skončení války s Dlouhými noži zachovali úplný klid zbraní. Všichni Dakotové to přijímali stejně jako jejich vrchní náčelník — se zlostným zadostiučiněním a bez jediného pomyšlení na nějakou výtku Tekumsehovi. Ujišťovali Šavana, že přijdou všichni, jakmile nastane jaro. Teď si však chtěli poslechnout bledou tvář. A nejen poslechnout, ale také uvidět, očichat, ochutnat, ohmatat chtěli toho Harrisonova vyslance. Ongpatonga — a nejen on — by ho byl nejraději vyzval na souboj, aby zkusil, jak takový běloch umí bojovat. Škoda přeškoda, že na to nebylo ani pomyšlení. Byl přece nedotknutelný jako každý posel.

Dakotové přiléhavě pojmenovali toho muže jménem Kulatá hlava. Bylo to jméno, které zvolili s jistotou lovce, jenž umí dobře pozorovat, a nositeli padlo jako ulité. Ostatně běloch, který si špatně vyložil Vanatovo střízlivě upjaté chování, už dal najevo přání, aby se směl v tomto kraji usadit a kupovat od Indiánů bizoní kůže a kožešiny, až vyjednávání úspěšně skončí, o čemž neměl nejmenší pochyby.

Po několika úvodních slovech vrchního náčelníka dostal Kulatá hlava bez dalších formalit hned slovo. Netušil, že se mezi posluchači nachází i Tekumseh; Vanata mu Šavanův příchod zatajil, přál si, aby vyjednávač mluvil zcela bez zábran. Vanata se domníval, že může předem odhadnout, jak to zapůsobí na dakotské náčelníky, užije-li bledá tvář ve shromáždění jen zpola tak silných slov jako při svém prvním rozhovoru s vrchním náčelníkem.

Bílý obchodník žil nějaký čas mezi Vinebagy, kteří patří k jazykové rodině Siouxů. Mohl se tedy s Dakoty domlouvat jejich vlastní řečí, třebaže ji neovládal bezpečně. Indiáni však byli rození řečníci a dbali na to, aby ve svých projevech vyjádřili přesně to, co měli na mysli. Bělochovi se hned zpočátku podařilo udělat pár pořádných jazykových kopanců, které v jindy tak nehybných tvářích indiánských posluchačů vyvolaly pobavený úsměv, v jedné chvíli dokonce bujaré veselí. Běloch tím znejistěl, a aby zvýšil svou vážnost, kterou pokládal za ohroženou, začal volit silnější výrazy, než měl původně v úmyslu.

Řekl, že nemůže uvěřit, že by Dakotové byli tak pošetilí, aby se vydali na válečnou stezku proti nepřemožitelným Dlouhým nožům. Dopadlo prý by to s nimi jako s tím mladým zajícem z bajky, který chtěl honit vlka, když se mu jednou v noci zdálo, že Manitou všech zajíců proměnil jeho, zajíce, v rysa. Jako ten zajíc by přišli pak o uši, o kůži, o zuby… Jen děti by prý přece mohly věřit, že svedou něco proti puškám bledých tváří, proti jejich obrovské početní převaze a proti jejich chytrosti.

A když takhle zranil hrdost citlivých rudochů, začal tupit Tekumseha a Šavany. Tyhle urážky vyslovil už před Vanatou. A čím upjatější a zasmušilejší byly tváře naslouchajících sagamorů, tím urážlivější výrazy volil Kulatá hlava.

Dakotové poznali, že bílé nebezpečí, o němž mluvil Šavan hned při své první návštěvě v jejich kraji před lety, tu teď stojí přímo v jejich středu. Tekumseh tenkrát opravdu nezveličoval. Ten muž tu stál, docela sám uprostřed cizího národa, jehož řeči rozuměl jen s obtížemi, jehož zvyky sotva znal, byl daleko od svých krajanů, žádná z bledých tváří tu nebyla nablízku, nikdo by mu nemohl pomoci, a on měl tu smělost hrozit jim, Lvům z rovin, u jejich vlastního poradního ohně, třebaže sám nebyl ani prostým bojovníkem Dlouhých nožů, natož pak jejich náčelníkem.

Zatímco mluvil, bloudil Kulatá hlava očima po kruhu posluchačů. Indiáni na něho hleděli bez pohnutí. Věřil, že rudochy dobře zná — a kterýpak z bělochů o tom nebyl přesvědčen, pokud dovedl promluvit asi deset vět v jejich jazyce —, a odhadoval tedy účinek svých slov, ale tváře náčelníků se mu nezamlouvaly. Jejich veselost se už dávno vytratila; obličeje některých náčelníků byly neproniknutelné, jako bývaly tváře Indiánů, když nechtěli prozradit, co si doopravdy myslí, z jiných mohl vyčíst zjevné nepřátelství, neskrývanou zášť šlehající z hrozivě temných očí.

Bílý otec prý nemá v úmyslu, pokračoval Kulatá hlava, vést proti Dakotům válku a jeho bílé děti si prý přejí mír stejně jako otec guvernér. Bílí muži by prý mnohem raději s Dakoty obchodovali, nakupovali by kůže a dobře by je platili ocelovými noži a zbraněmi, dobrými sekyrami a skleněnými korálky a pestrými přikrývkami pro ženy. Nesmějí prý si však myslet, že si bílý otec přeje mír snad ze strachu nebo ze slabosti; udeří prý celou svou obrovskou silou, jestliže Dakotové opravdu povstanou proti bělochům na straně toho pošetilého Tekumseha.

Ať prý si tedy Dakotové vyberou. Přes prérie a přes Otce řek prý zalétla k uším bílého otce zvěst, že se hodlají spojit s Tekumsehem a s Angličany, kteří zahájili válku proti Dlouhým nožům. Proto prý se teď musí uzavřít smlouva. On, Kulatá hlava, je ochoten zavést poselstvo náčelníků do Vincennes, tam se budou moci bílému otci podívat zpříma do očí a sami mu povědět, že chtějí nadále zůstat jeho dětmi. Bez takové smlouvy prý však nemohou s nimi Dlouhé nože nadále žít.

Těmito slovy skončil Kulatá hlava svou řeč. Velmi brzy zmlkly všechny výkřiky z řad posluchačů, běloch mluvil bez přerušování.

Nastala dlouhá přestávka. Sagamorové seděli tiše v kruhu, kouřili z kalumetů, dívali se do země, vyčkávali. Byli zahaleni do dlouhých teplých plášťů z bizoní kůže, na hlavách měli nádherné péřové čelenky a kůže jejich plášťů byla pomalována obrázky znázorňujícími jejich slavné činy. Mnohá pěst pod bělostným pláštěm svírala topůrko tomahavku nebo kamenného nože. Chystali se na odpověď, ale jen děti se ukvapují.

Konečně se jako první zdvihl Ongpatonga. Nechal plášť sklouznout z ramenou do sněhu a stál ve slunci jasného dne v kruhu ostatních náčelníků s nahým trupem, se širokou hrudí, urostlý, s mohutnými svaly na silných pažích, jeho tvář neskrývala žádnou z jeho myšlenek a stejně otevřená byla i jeho slova:

„Bratři spřátelení náčelníci! Tenhle bělošský cizinec, který dobře ví, že je pod ochranou našich zákonů, nám do tváří vmetl slova, na která už naši chlapci odpovídají nožem. O jiné bledé tváři prohlašoval, že je to náš otec. Ongpatonga ho viděl v malé vsi na řece Wabashi. Všechny nás podvedl a teď by nás chtěl podvést znovu. Tenhle cizinec, který k nám mluvil, tloukl svými slovy Horského lva přímo do tváře. Horský lev je náš host; všichni ho známe líp než bílý muž ve Vincennes.

Bratři spřátelení náčelníci! Ongpatonga vám navrhuje: Ať Tekumseh sám dá odpověď na to, co nám tu říkal Kulatá hlava!“

Obchodník mimoděk hlasitě vykřikl, když uslyšel, že Tekumseh je ve shromáždění přítomen. Ale když Ongpatonga skončil, Dakotové kývli na souhlas; Peš-hi a Tinthon-ha, staří přátelé Horského lva, projevovali svůj souhlas velmi hlasitě, třebaže to bylo na takových shromážděních zcela neobvyklé. Vanata se mlčky rozhlédl po kruhu náčelníků. Přitom mu kolem úzkých rtů pohrával sotva znatelný úsměv. Nakonec promluvil zvolna, uvážlivě jako Ongpatonga:

„Rada náčelníků souhlasí s návrhem náčelníka Sisetonů. Jestliže tedy Horský lev, který je naším bratrem v dobrém i zlém, chce promluvit, pak pozorně vyslechneme jeho slova.“

Přes veškerou zdrženlivost, o kterou se vrchní náčelník velmi snažil, obchodník pochopil, jak se vyvinula situace. Pokoušel se však vypadat co nejklidněji. Věděl, že tady není mezi bílými zálesáky, kteří by na takovou řeč, jakou před chvílí pronesl, okamžitě odpověděli smrtelnou ranou pěsti. Indiáni považovali každého vyslance za posvátného. A tak teď sice znepokojeně, ale také s napjatým očekáváním hleděl Šavanovi tváří v tvář.

Tekumseh povstal bez nejmenšího zaváhání. Měl na sobě prostý kožený oděv, jaký nosíval do lesa. Jeho vlasy nezdobilo ani jediné pero, ve švech jeho leggin nebylo vidět ani jediné lemování ze skalpových vlasů, světlá košile z kůže vlastnoručně uloveného jelena mu sahala až ke kolenům a u krku a na prsou byla zdobena jednoduchým vzorkem. To bylo všechno. Chyběly tu i kresby znázorňující hrdinské činy, ačkoli tohle měli Indiáni ve zvláštní oblibě. Šavan neměl zapotřebí honosit se svými činy nebo je veřejně připomínat. Vždyť každý je znal i bez toho.

Kráčel zlehka, jak to dovedou jen Indiáni, a mrštně jako krásná velká kočkovitá šelma, jejíž jméno nosil, dovnitř do kruhu, a aniž se dotkl bělocha třeba jen postranním pohledem, začal mluvit svým hlubokým zvučným hlasem. Každá jeho věta však přesně zasahovala cíl.

„Bílý muž, jehož dům stojí ve městě na břehu Wabashe, k vám vyslal posla, Lvi z rovin, protože nepokládá za nutné, aby přišel sám a promluvil si s dakotskými sagamory. Vzkazuje vám však, že k němu smíte přijít, bratři!

Ten bílý muž k vám neposílá žádného náčelníka svých bojovníků, dokonce ani žádného prostého bojovníka, ale obchodníka s hrnci, noži a kožešinami. Ten bílý muž ve Vincennes si říká váš otec, ale ani se vás nezeptá, chcete-li vůbec být jeho dětmi, Lvi z rovin. Ba, velikou poctu vám prokazuje, vám, největšímu národu v prérii!

A muž s kulatou hlavou, který není ani bojovník, ani lovec, vám vyhrožuje. Říká, že když povedete válku proti Dlouhým nožům, že vás Miči malsové poženou, jako když vlk honí zajíce. Musíte tedy být tuze opatrní, mužové dakotští, aby vás nehonili tak, jako hnali nás u Mičili-makinaku. Tam se stovky těchto vlků vydaly do našich rukou, do rukou zajíců, protože vlci měli strach pustit se do boje proti zajícům! Musíte se před nimi tiše skrčit do rozvlněné trávy v prérii, aby vás ti vlci nevyslídili, protože by vás porazili jako u Detroitu, kde dva tisíce pět set těchto strašných vlků si od zajíců nechalo uřezat drápy a zuby i uši, a dokonce i stáhnout kůži. Tak se třásli, že se ani neopovážili postavit se nám na odpor, i když jich bylo víc než nás a přestože stáli na širé pláni a jejich děla mohla každým výstřelem zabít tucet nás — bázlivých zajíců! Zabijí vás ti vlci, sežerou i s kůží a s chlupy, jako to dělali u velké řeky na východě, kde naskákali do Hřmící vody, protože nevydrželi náš pohled — pohled nás zajíců!“

Tekumseh musel na chvíli přestat, protože hlučný smích, hlasité výkřiky náčelníků a jejich bouřlivý souhlas přehlušily jeho řeč. Důstojní sagamorové byli k nepoznání. Tohle byla řeč podle jejich vkusu! Zdvihající se větřík naježil orlí pera na hlavách náčelníků, bíle a černě zbarvená pera z orlích chvostů, vrubovaná, červeně tečkovaná, rozštěpená pera, z nichž každé znamenalo vítězství, skalp, zajatce nebo zranění, každé nějaký významný čin. Každá černá, zelená nebo červená tečka na těchto perech, každý barevný pruh, každý zářez měl svůj význam. Sioux nosil při slavnostních příležitostech s sebou všechny své činy; ta orlí pera — to byly jeho řády a medaile. A vítr je teď zlehka čechral, takže se zdvihla jako pera živých podrážděných orlů.

Ovšemže ji porušíme!

Tekumseh vyčkal, až se zas náčelníci utišili. Pak začal znovu. Nechal se unášet svou inspirací a znenadání začal ze zcela jiného konce.

„Náčelníci Dakotů! Jakoupak překážkou je potok plynoucí v rovině? Každý chlapec ho přeskočí. Ale posílá své vody Otci řek, všechny vody této země plují do Otce řek, a tento veletok pak nepřeskočí nikdo.

Pohleďte vzhůru, muži dakotští! Po obloze nad naší zemí létají na podzim hejna ptáků z jihu, na jaře se vracejí a táhnou od jihu k severu. Jejich hejna jsou velká jako bouřková mračna a právě tak hustá; poskytují potravu všem našim kmenům.

Řev bizonů zní na jaře, v létě i na podzim ze všech kopců kolem nás a z lesů se ozývá troubení jelenů. Ti také slouží za potravu Manitouovým dětem.

Pohleďte na tento šíp, bratři! Zlomím ho jednou rukou. Je zlomený, leží tu na zemi. Nebylo těžké ho zlámat. Ale podívejte se na tenhle svazek šípů spojených stuhou přátelství! Ten nezlomí nikdo.“

Tekumseh vyzdvihl nad hlavu tlustý svazek šípů, který mu podal Havraní hlava.

„Nikdo ho nedokáže zlomit, protože uprostřed šípů — vidíte to, muži dakotští — vězí sekyra. Je to mnoho šípů, ale jen jediný svazek. A jediná stuha přátelství drží tyto šípy pohromadě. Jakmile tu stuhu rozvážete, šípy se rozpadnou a budou jako tenké suché vrbové proutky, které sténají ve větru. Každé dítě je dokáže zlomit, možná že i někdo z těch strašných vlků, o nichž před chvílí mluvil Kulatá hlava. Jestliže však tento svazek sešněrujete pevně a těsně, muži dakotští, bojovníci, náčelníci — řekněte sami, kdo by jej dokázal zlomit?

Slyšíte Šavanův hlas, Lvi z rovin? Jsme jedné kůže, jedněch vlasů, jedné krve. Nám, Zrozencům země, dal Velký dobrý duch tuto zem, jen nám. Cožpak se smí země prodávat, jako se prodávají bizoní kůže, hliněné hrnce nebo sušené ryby? Cožpak prodáváme v létě trávu a v zimě sníh? Nebo bouři, která se žene ledovými pláněmi, nebo vlahý vzduch, který k nám přináší večer?

Bratři, bílý muž chce zas jednou uzavřít s národem Zrozenců země smlouvu. Smlouvy se dají uzavírat s Manitouovými dětmi a s bílými muži. Nu, uzavřete smlouvu s tím bílým otcem ve Vincennes, postavte se mu tváří v tvář a nakreslete znaky svých rodů na kůži, abyste se i vy poučili, co myslí bílý muž, když říká, že je otcem svých indiánských dětí!“

Tato slova byla pronesena s takovým výsměchem, že se mezi diváky ozvalo vrčení, jaké vydávají silní psi, než se vrhnou na svého protivníka.

„Vyslechněte Šavana, muži dakotští! Šavana hnali od Velkých jezer až k slanému moři, od slaného moře až do jižních hor. Šavan se stěhoval ke slané vodě, kde není nikdy zima, a bydlel v temných a krvavých údolích za Otcem řek. Bílí muži ho honili a štvali jen proto, že věřil, že důvěřoval tomu, čemu oni říkali smlouva.

Slyšte, muži dakotští, jak bílý muž dodržuje smlouvy!“

A teď se v tomto silném muži provalilo rozhořčení, které se v něm nahromadilo vlivem posledních událostí. Začal uvádět strašlivý výčet. Jeho temně plápolající osobnost, jeho žhavá víra ve vlastní poslání dodávala jeho slovům strhující sílu. Líčil jedno porušení smlouvy za druhým, líčil, jak běloši vraždili jednotlivce i celé kmeny, jak vypalovali vesnice, ničili a rozdupávali kukuřičná pole, jak otvírali hroby a hanobili i mrtvé, jak štvali jeden kmen proti druhému.

„Jen uzavřete smlouvu, muži dakotští. Však běloši ji poruší.

Tamhle sedí jejich vyslanec. Zeptejte se ho, náčelníci, zda tu smlouvu dodrží, nebo zda ji také poruší. Jen se ho zeptejte, abyste se přesvědčili, opováží-li se povědět vám pravdu.“

Tekumseh ukázal vztaženou paží na obchodníka s kožešinami, který sledoval jeho řeč se vztekem, se zlostnou záští, ale i s určitým obdivem. Teď však byl sám osloven, viděl vztaženou paži, viděl, že se tu k němu obracejí zraky všech Indiánů. A tu začal mumlat, dost hlasitě, takže v nastalém tichu bylo jeho slova slyšet, mluvil však anglicky, vždyť nikdo z Dakotů anglicky nerozuměl:

„Ovšemže ji porušíme, ty zatracený šavanský darebáku — jinak ať nezískám ani jediný siouxský skalp.“

Té poslední věty užívali tenkrát hraničáři s oblibou jako kletby. Tím se obvykle končilo vyprávění v hospodě: Ať nezískám jediný skalp, když není pravda, co vám tu povídám.

Běloch však zapomněl na to, že mezi jeho posluchači nejsou jen Dakotové. Tekumseh hlasitě vykřikl a vyřítil se k obchodníkovi; spolu s ním vyskočili ze svých sedadel i Havraní hlava a Puchte-thai. Tekumseh vytrhl od boku tomahavk a zamával jím bělochovi nad hlavou. Obchodník nebyl rozhodně žádný zbabělec, ale vykřikl zděšením a sáhl po pušce, když se náhle před ním objevil rozzuřený Šavan. Na výstřel by však bylo stejně pozdě.

Jenže Šavan se už zase ovládl. Vytrhl bělochovi pušku z rukou, zdvihl ho z místa, kde seděl, a mrštil jím obrovskou silou ke středu kruhu.

Vanata varovně křičel, že poslové jsou posvátní, ale Tekumseh odpověděl:

„Poslyš, Vanato, poslyšte, mužové dakotští, co tenhle člověk právě řekl.“

Už se chystal přeložit anglická slova, která obchodník vyřkl, do jazyka Siouxů. Pak se však zarazil:

„Ať Havraní hlava náčelníkům prozradí, co slyšel!“

Poslal Šavana na druhou stranu, k Vanatovi. Havraní hlava mu porozuměl. A Tekumseh, který spatřil možnost silněji zapůsobit, této možnosti ihned využil. Havraní hlava nedovedl mluvit řečí Siouxů. Rozhlédl se kolem — a zvedl se Peš-hi. Začalo dlouhé a namáhavé dohadování, protože Peš-hi uměl jen velmi málo šavansky. Havraní hlava překládal obchodníkova slova do šavanštiny tak tiše, že je Tekumseh nemohl slyšet, a Peš-hi je s mnoha různými dotazy překládal dál do jazyka Dakotů. A právě tenhle postupný zlomkovitý překlad posluchače stále víc vzrušoval.

Náčelníci, i chladný a vždycky se ovládající Vanata, vztekle vyskočili.

„Slyšeli náčelníci, co jim řekl můj bratr Havraní hlava?“ hřímal Tekumseh. „Tak teď poslyšte, co slyšel náčelník Šavanů.“

Teprve nyní nahlas přeložil obchodníkova slova celému shromáždění.

„Jsou to vrahové a rušitelé míru snad už od svého narození,“ křičel, když Vanata divoce přisvědčil. „Sem se podívejte, bojovníci dakotští,“ a ukázal na obchodníkovy kožené nohavice, na nichž byla skutečně upevněna ta strašlivá ozdoba, o níž Šavan mluvil. „Chodí oblečen jako rudoch, nosí vlasy skalpovaných nepřátel ve švech leggin. Běloši mají vlasy černé, hnědé i žluté. Vidíte však na jeho legginách jediný žlutý nebo hnědý vlas? Jsou to všechno jen vlasy Manitouových dětí, které zabil, vždyť všechny ty vlasy jsou černé. A jistě jsou mezi nimi i siouxské skalpy, sám to přece vyslovil. Kolik Siouxů jsi zavraždil?“ zeptal se na smrt bledého obchodníka.

Ten však už nestačil odpovědět. Děsivý válečný pokřik Dakotů zazněl z houfu náčelníků, byl to jediný výkřik, ale stále znovu se opakoval. Nepopsatelná zášť se zmocnila i těch nejchladnokrevnějších. Kulatá hlava byl ztracený člověk. Nebyl to už mírový posel a vyjednávač, stal se z něho obžalovaný.

Vanata vykřikl několik slov na dva vůdce družiny Psů, kteří tu stáli vedle něho a už se chystali vrhnout se jako ostatní do všeobecné vřavy. Okamžitě se zastavili, ohlédli se, uviděli vrchního náčelníka, který tu stál vzpřímený na svém sedadle, aby ho bylo lépe vidět, a přísně rozkazoval. Rázem se uklidnili a uvědomili si své povinnosti. Byli přece táborová policie. Oba dva současně zvedli vodorovně nad hlavou svá vůdcovská kopí a tetonský herold udeřil temně do bubnu. Vykročil před oba Psy. Když náčelníci zahlédli zdvižená kopí, rozestoupili se. Vůdcové Psů vzali obchodníka s kožešinami mezi sebe a předvedli jej před Vanatu. Heroldův buben duněl a rachotil, náčelníci se vrátili na svá místa. Vlna vzrušení opadla.

„Mužové dakotští!“ volal vrchní náčelník. Odhodil plášť a stál před nimi s nahým trupem. Každý mohl zahlédnout modré pruhy na jeho hrudi, na pažích a na pravém rameni. Byly to jizvy z bojů, které si Indián při slavnostních příležitostech zvýrazňuje barvou, aby byly zřetelnější. „Muži a bojovníci! Tento muž je posvátný. Žádný mírový posel se nesmí u Dakotů zabít. Vanata ho ochrání. Kdo si nepřeje Vanatovu smrt, ať se toho muže nedotýká.“

Tu a tam se zahanbeně skláněly některé hlavy. Tekumseh, který se už dávno zas zcela ovládl, kterému naopak ten krvežíznivý zmatek vrátil znovu klid a rozvahu, hleděl na vrchního náčelníka s radostným souhlasem. Potřeboval smělé a statečné muže; muže, kteří by dokázali udržet kázeň v řadách bojovníků.

Má snad zůstat bez trestu?

Všude se rozhostilo ticho; ani ti, kteří by bývali bělocha hned postavili ke kůlu, nic neříkali. Síla Vanatovy osobnosti byla veliká. Jen Ongpatonga vyskočil. Vysoký bojovník se širokou hrudí postoupil o několik kroků kupředu.

„Ale vždyť je to vrah. Má snad zůstat bez trestu?“

Vanata však odpověděl s chladnou důstojností:

„Nenosí snad i Ongpatonga skalpy Zrozenců země na svých legginách?“

Tato slova působila jako prudký závan větru, před nímž se tráva sklání až k zemi. Vanata pokračoval se stejným zápalem:

„Bratři, snažme se, aby už nikdo z Manitouových dětí nevykrvácel pod naším nožem. Horský lev má pravdu. Ale my všichni nosíme na legginách skalpy, a žádný z nich jsme nevzali Dlouhým nožům.“

Pak se obrátil k Ongpatongovi:

„Tento muž je poslem bílého náčelníka. Pošleme ho zpátky k jeho bratřím. Jsou to podvodníci, on sám to přiznal. Uzavírají smlouvy, a vědí už předem, že je poruší. I on je podvodník.

Přiznal se, že nosí na legginách siouxské skalpy. Vrah našich bratří nevyvázne bez trestu. Pošleme ho zpátky k jeho náčelníkovi, ale ať každý vidí, jak Dakotové trestají věrolomníky.

Svažte ho!“ pokračoval Vanata strašlivým hlasem, zatímco ostatní náčelníci mlčeli, protože tušili, co přijde. „Svažte ho, vztyčte kůl. Všichni uvidíte, jak Vanata škrtá smlouvu. Vzhůru, muži, Dakotové trestají rychle. Uhoď do bubnu, vyvolávači našeho rodu!“

Obchodník s kožešinami všemu porozuměl. Tušil, že přijde strašný trest. Jediným pohybem se vytrhl ze sevření obou Psů, obrátil se, pádil napříč prostranstvím, přeskočil sedící náčelníky… Tu však se nad shromážděním rozlehl výkřik, Dakotové zahlédli Indiána, který se hnal jako jelen, sotva se země dotýkal, viděli, jak se vydává za prchajícím, těsně v patách za ním běželi dva další, připojili se k nim i oba Psi, zaslechli výkřik, ječivý výkřik hrůzy a viděli, jak běloch padá. To už stál Tekumseh nad ním, zvedl jej a mrštil jím směrem k Havraní hlavě a k Puchte-thaiovi, kteří běželi za ním. I oba Psi už dostihli skupinu, svázali bělochovi, který se už nebránil, ruce za zády a vraceli se s ním zpátky. Tekumseh zvedl ze země nůž a vydal se za nimi. V běhu vrhl nůž obchodníkovi do podkolení tak prudce, že se prchající okamžitě zhroutil. Přitom zůstal Kulatá hlava nezraněn, zasáhla jej jen střenka z hikorového dřeva. Stál tu teď se skloněnou hlavou, rozkročen, pozoroval Psy, kteří vztyčovali kůl. Ve tváři byl popelavý, ale jeho rysy byly temné a zarytě odhodlané. Ne, zbabělec to nebyl. Dakotští ďáblové se nedočkají té radosti, aby ho viděli prosit o milost.

Dunění bubnu vyděsilo zimní ležení. Z vysoko zasněžených chatrčí vybíhali chlapci i děvčata, pokud si ještě nehráli venku ve sněhu, jako si hrají děti na celém světě. Za nimi sem přicházely matky a jako poslední se sice důstojně, ale přece jen zvědavě scházeli muži, pokud právě nebyli na zimním lovu. Všichni hned poznali, že se na poradě stalo něco mimořádného. První zprávy přinesli rychlonozí chlapci, jeden druhého překřikoval v divokém vzrušení. Brzy bylo slyšet, přestože jeden mluvil přes druhého, že se vztyčuje kůl a že svázali Kulatou hlavu… Svázat posla? To pohánělo i ty nejzdrženlivější bojovníky ke spěchu. A za chvíli stálo několik set očekávajících lidí nejrůznějšího věku kolem prostranství, kde náčelníci zas už klidně seděli v kruhu.

Vanata vstal a mlčení se sneslo na čekající dav tiše jako orel. Vanata jim vyložil, co se tu udalo. Tentokrát se neobracel jen k náčelníkům, všichni ho měli slyšet, bojovníci, ženy i děti. Vyprávěl přesně, mluvil ostře a vášnivě, hlasitě, rychle a se zápalem, nikterak nepotlačoval své vzrušení. A z davu mu odpovídaly výkřiky, výkřiky hněvu, nenávisti, souhlasu.

„Mužové dakotští! Cizinec ve městě Miči malsů, který se prohlašuje za našeho otce, aniž se nás ptá, zda si přejeme být jeho dětmi, vyslal k nám svého posla. Posel měl s námi uzavřít smlouvu, třebaže jsme o to vůbec nežádali.

Mužové dakotští! Vanata vám pověděl, co se dnes na tomto místě událo. Teď se máte přesvědčit, jak Dakotové trestají lháře.“

Pak se obrátil k bílému obchodníkovi. Strašným hlasem křičel přes celé prostranství:

„Přivažte ho ke kůlu! Přivedete ho sem! Strhněte mu šaty!“

Bělocha postrčili. Vytrhl se však svým strážcům a rychlými kroky přistoupil k Vanatovi. Pohlédl vrchnímu náčelníkovi do tváře.

„Upalte mě, mučte mě, vyřízněte mi maso z těla! Směji se vám, zbabělí psi, kteří žijete v těch svých špinavých boudách. Ale bojte se pomsty Dlouhých nožů. Jmenují se tak proto, že jejich nože sahají daleko. Však najdou i stany Dakotů. Nu, začněte už!“ vykřikl Kulatá hlava na své strážce.

Ten muž měl divoké srdce. Neztrácel odvahu. Byl sám mezi stovkami rudochů, ale spílal jim a vysmíval se jim do tváří. Strážcové mu strhli z těla šaty a přivázali ho ke kůlu, takže se nemohl ani hnout. Stál tu úplně nahý, osamocený, a rudoši si s údivem prohlíželi jeho bledou kůži. Měl větrem ošlehaný obličej a opálené hnědé ruce jako Indián. Jeho kůže však byla bílá a velmi ostře se odrážela od temné kůry kmene, k němuž ho připoutali. Byl sám, nikdo mu nemohl pomoci, byl nahý a spoutaný, a přece se nechvěl, přestože byl chladný zimní den.

„Tak začni, dakotský pse,“ křičel, „ať vidíš, jak dovede umírat bledá tvář.“

Vanata ho pozoroval temnýma očima. Kolem nastalo ticho. Pak vrchní náčelník promluvil: „Je možné, že Dlouhé nože mírové posly vraždí. U Dakotů je posel posvátný, i když je to lhář a přináší poselství lhářů. Nezemřeš a víš, že sis životem jist. Proto tu štěkáš jako kojot a naparuješ se svou odvahou.

Míroví poslové se v zemi Dakotů nevraždí. Ale slyšte a dívejte se, mužové mého lidu, i vy, chlapci, slyšte a dobře se dívejte, abyste věděli ještě i jako muži, jak Vanata škrtá lež. Kulatá hlava ať se vrátí ke svému lidu a ať oznámí, že jakýkoli svazek mezi Dlouhými noži a námi je roztrhán. A označí-li ho tam za lháře, jako jsme ho nazvali lhářem my, musí předložit důkazy, že mluví pravdu. Podívejte se, muži dakotští, co teď učiním.“

Uchopil znovu do ruky nůž, který před chvílí zastrčil za opasek, a běloch se zachvěl před nenávistným pohledem, kterým si ho Dakota přeměřil. Vanata zdvihl nůž — a dav vykřikl jakoby jediným hlasem. Vedl řez přes bělochova prsa, čáru zprava shora doleva dolů, červenou čáru hrotem svého nože, pod nímž hned vytryskla krev a zalila to bílé tělo. A potom táhl druhou čáru shora doprava dolů, napříč přes tu první. Vyryl krvavé znamení do bělochovy hrudi a pak ještě další do jeho čela.

Běloch zaťal zuby a ani nehlesl, byl zbrocený krví, protože řezy na hrudi byly dost hluboké.

„Odvažte ho, muži z družiny Psů, odveďte ho k jeho chatě — dejte mu koně, ať si sbalí své věci, vyveďte ho za hranice našeho území a řekněte všem, které potkáte: Takhle škrtá Dakota lživé smlouvy!“

Kulatou hlavu zbavili pout. V jeho očích plála bezmezná zášť. Zvedl hlavu, ale ovládl se. Neplivl náčelníkovi do tváře, jak původně zamýšlel. Ponechali mu život, a tak už o něj nechtěl přijít. Plivl mu jen pod nohy. Pak se nechal odvést, dav před ním ustupoval a Psi jej obklopili, aby mu zajistili bezpečnost.

Za dvě hodiny vyjížděl Kulatá hlava z tábora směrem na jih. Dakotové mu dovolili, aby si nakapal na rány šťávu z rostlin zastavujících krvácení a aby si rány ovázal. A tak byl záhy znovu při plné síle.

Není mým úkolem zabíjet Utagamie

Asi za deset dní po těchto událostech dorazili do tábora Dakotů Bobří hlava, Vanatův syn, vyčerpaný, polomrtvý hladem, s vpadlými tvářemi a doslova na pokraji svých sil, a spolu s ním Zvěd ze stromu a další Šavani, které Tekumseh poslal z Yorku k Dakotům — tenkrát, když mu první kouřové signály ohlásily zprávu o vypuknutí války. Tito poslové mu sdělili, že Kikapujci a Utagamiové přešli k Miči malsům, protože nedokázali zapomenout na Ten-skva-ta-vovy lži a na své ztráty v bitvě u řeky Tippecanoe, a usnesli se, že se Tekumsehovi a Šavanům pomstí za podvod, který na nich spáchali.

Přinesli však ještě horší zvěsti. Bobří hlava vyprávěl, že je Utagamiové zadrželi při průjezdu jejich územím a že se jich vyptávali, kam vlastně cestují. A když jim poslové pověděli o zprávě pro Tekumseha, byli zajati jako nepřátelé. Mataton s třemi Sisetony zemřel u mučednického kůlu. Pak prý měl přijít na řadu Bobří hlava a posléze měli být usmrceni Šavani. Podařilo se jim však uprchnout.

Prý by je byli upálili mnohem dřív, ale v utagamijském táboře právě dlelo poselstvo bílého otce z Vincennes, a dokud tam byly bledé tváře, Utagamiové se neopovažovali postavit zajatce ke kůlům.

Ano. Tekumseh nenarážel jen na Ten-skva-ta-vovy stopy. I Harrison se měl všude k dílu, i jeho poslové projížděli krajem a zasévali nesvornost mezi Manitouovy děti.

A znovu se objevily bělošské zvyky. Kikapujci a Utagamiové zahájili válku bez řádného vypovězení; vyslance, kteří byli u všech rudošských kmenů nedotknutelní, stavěli ke kůlům. Tomu všemu se naučili ve válkách s Dlouhými noži. Cožpak Harrison sám nevpadl bez vypovězení války na území, které bylo spojeným rudošským kmenům výslovně přiznáno jako jejich vlastnictví mírovou smlouvou, kterou uzavřel generál Wayne?

Tekumseh viděl studené pohledy Dakotů, viděl chladnou zdvořilost ve Vanatově tváři, když ho náčelník ujišťoval, že Siouxové dodrží svůj slib, jak je to jejich zvykem. Kromě toho jsou teď Miči malsové jejich přímí nepřátelé, když se stali spojenci Kikapujců a Utagamiů.

Tekumseh však četl myšlenky, které vířily Vanatovou hlavou. Dakota doufal, že udrží mír a že se Miči malsové v jeho zemi neobjeví. Všechno začínalo tak dobře. Čipevajové uzavřeli mír, z Kikapujců a Utagamiů se stali spojenci, ale teď dávní nepřátelé znovu hrozili a jako nový protivník přibyli Miči malsové. Tohle bylo tedy ovoce Tekumsehova snažení.

Ongpatonga dosud nic neřekl. Zpráva o smrti jeho syna ho hluboce sklíčila. Teď povstal. „Ongpatonga Matatona pomstí tak, že skučení jeho nepřátel bude slyšet po celé prérii. Musí křičet silněji než sněhová bouře, když se žene ze severu. Pomstí i Tekumseh svého přítele, který ho — pravda, už je to dávno — doprovázel na jeho pouti k slanému moři?“

Tohle byla přímá otázka. A Šavan nepatřil k mužům, kteří by na přímou otázku odpovídali oklikami.

„Přijďte do Detroitu a uvidíte, jak Horský lev mstí smrt všech Nanabozhových dětí, které zemřely z vůle Miči malsů. Proti Utagamiům táhnout nemohu. Není mým úkolem zabíjet Utagamie. Jestliže však zajmu Harrisona, pak poprvé a naposled v životě vztáhne i Horský lev ruku na zajatce. Přinutím ho, aby se mnou bojoval; to znamená, že bude mrtev už před soubojem!“

Byla to však příliš dlouhá řeč. A Ongpatonga ji přece jen chápal jako vyhýbavou odpověď, vyrozuměl z ní jen to, že Šavan odmítá táhnout po jeho boku proti Utagamiům. Urostlý širokoramenný muž se díval na cizího náčelníka, který byl podle jeho mínění odpovědný za smrt jeho syna. Jen těžko se ovládl, ale Tekumseh tu byl hostem. A tak řekl jen zlostně a s opovržením:

„Dakotové mohou jíst jen takovou rybu, kterou si už upekli. Možná že Šavani se dokážou nasytit i těmi, které dosud plavou v řece.“

A odvrátil se.

„Vzhůru! Vyšli posly, svolej bojovníky, ať můžeme pobíjet Utagamie všude, kdekoli se s nimi setkáme!“ křičel na Vanatu. Pak vyšel z chaty, kde se toto všechno odehrálo. Zvěd ze stromu seděl s neproniknutelným obličejem po Tekumsehově levici, jako sedával vždy po dobu svého pobytu u Dakotů. Po Tekumsehově pravici seděl Havraní hlava, a ne už jako kdysi Jediný šíp.

Sisetoni se vypravovali na cestu s Ongpatongou. Zvenčí sem zaléhal hluk a křik, hlavně se ozýval mocný hlas těžce uraženého náčelníka, který už myslel jen a jen na pomstu za svého zavražděného syna. Bylo slyšet, jak udílí rozkazy, jak vysílá posly k jiným rodům své skupiny, Sisetoni se chystali napadnout Utagamie. Za pár týdnů prý se vrátí.

Ve Vanatově domě však bylo ticho. Tekumseh prosil Dakotu o rozmluvu mezi čtyřma očima. Vyšli ven, obuli si sněžnice a vydali se do lesa. Šavan mluvil. Zprávy, které přinesl Bobří hlava, ho nevzrušily víc než Ongpatongovo chování. Uznával, že by se marně pokoušel tohoto rozhořčeného muže znovu získat pro své záměry. Musel však přesvědčit aspoň Vanatu. Ještě jednou se mu podařilo využít své vášnivé výmluvnosti, dokázal pohnout tím zdrženlivým dakotským knížetem, viděl, že svými argumenty na Vanatu zapůsobil. Dakota cítil, že Šavan je čestný, bral v úvahu i to, že mu nezamlčel tu změnu, k níž došlo u Čipevajů. Tekumsehův slib, že bude stát Dakotům po boku, kdyby snad jejich dávní nepřátelé splnili svou hrozbu a kdyby po skončení bojů a po uzavření mírové smlouvy s Dlouhými noži vyhlásili Dakotům válku, mu posléze znovu získal Vanatovo přátelství.

„Dakotové však teď už nemohou vyrazit se všemi svými bojovníky. Sisetoni se obrátí proti Utagamiům a Vanata jim musí poslat na pomoc určitý počet svých mladých mužů. Dále musí ponechat ve svých vesnicích stráže proti Čipevajům, jinak by se mohla mladých čipevajských bojovníků zmocnit přílišná zpupnost. Místo se šesti tisíci bojovníky, jak jsem měl v úmyslu, mohu teď přijít jen s dvěma tisíci. Ale ty povede Vanata sám.“

Tekumseh si oddechl. Tak přece jen nějaký úspěch. Slíbil, že Utagamiům odevzdá dakotské vyhlášení války a že se pokusí přimět Kikapujce k míru.

V deštivém měsíci březnu tohoto rozhodujícího roku 1813 jel do stanových měst Kikapujců na koních, které mu poskytli Dakotové. Po jeho pravici a levici jeli Zvěd ze stromu a Havraní hlava, v rukou drželi symbol indiánského svazu — svazek začerněných šípů, v němž trčely tomahavk a dýmka míru a který byl spojen stuhou přátelství. On sám měl kolem čela červenou pásku vůdce bratrstva Psů a v ruce držel rudě ovinuté vůdcovské kopí. A tak projížděl bez bázně ode vsi ke vsi a hrozil, za ním stála veškerá moc svazu Dakotů, z očí mu zářila odvaha pohrdající smrtí, odvaha Horského lva, jehož jméno ozářil v právě uplynulém roce novou slávou. Mičili-makinak, bitva na řece Hurónů, boj u Maguagy, pád Detroitu — to byly zářivé hvězdy na nebi jeho slávy. I u Queenstonu se zúčastnil boje. Že byli Miči malsové poraženi i tam, to už se dávno rozkřiklo po celém západě a teď se bledý strach vkrádal do srdcí Kikapujců. Přislíbili mír, zrušili spojenectví s Miči malsy, protože věděli, že Dlouhé nože jsou sice blízko, ale že Dakotové jsou mnohem blíž. Zároveň jim Tekumseh hrozil Ongpatongovou pomstou, kdyby se ihned nezavázali, že zachovají klid.

Potom projel Šavan zemí Utagamiů. Jel do vesnice, kde byl zabit Mataton, a Zvěd ze stromu byl po jeho boku. Mladý Šavan cítil hořkost v duši, stál však stejně jako Havraní hlava a jako Puchte-thai pevně vedle Tekumseha a ani se nezachvěl. Horský lev hřímal na shromáždění stařešinů náčelníkům do tváří dakotské vyhlášení války. Oznámil jim, že Vanata i Ongpatonga přijdou, každý s dvěma tisíci muži, protože se všemi ostatními sousedními kmeny žijí v míru, a že trest za věrolomnost a za vraždu bude tak tvrdý, jak si to Utagamiové zaslouží.

„Teď uvidíme, jestli vám Miči malsové pomohou, nebo měl-li pravdu Horský lev, když vám vždycky říkal, že jste zrádní jako prérijní šakalové. Příliš rychle jste se naučili odhazovat čest i tvář indiánských bojovníků. Dakotové vám však vrazí do srdce nůž, nic jiného si nezasloužíte.“

Nikdo z Utagamiů se neodvážil vztáhnout na Tekumseha ruku. Vytáhl ze svazku, který mu podal Zvěd ze stromu, jeden šíp.

„Podívejte se!“ hřímal jim do duše. „Tak jako odděluji tento šíp od ostatních, které stuha přátelství posiluje a udržuje při síle, tak jste se i vy vyřadili z našeho středu. Tak jako já teď zlomím tenhle osamocený šíp, nepřátelé zlomí vás, protože jste teď sami. Tak jako já tyto úlomky rozšlápnu nohou, tak i vás rozšlape rada Manitouových dětí, jak jste si to zasloužili.“

Pak se vyšvihl na koně a ujížděl odtamtud, zatímco shromáždění náčelníků zůstalo mlčky sedět.

Remember River Raisin!

Cestou potkal oddíl Vinebagů, vzkázal po nich Sana-mahongovi, aby se k němu připojil, a prudkým tryskem pak spolu s ním dorazili do Peorie. Zde Američané žili bezstarostně, protože pevně věřili, že tady, na území Utagamiů, kteří se právě stali jejich spojenci, jsou bezpeční před všemi nepřáteli. Tekumseh však vjel časně ráno se stem Vinebagů otevřenou bránou do pevnostního města, hned při prvním útoku rozprášil stráž, spolu s Vinebagy pronikl mezi prchajícími, předjel je, ještě před nimi dorazil k velitelovu domu a zajal velitele i se všemi jeho důstojníky. Sana-mahonga a jeho bojovníci dostali obrovskou kořist a znovu si ověřili, že je výhodnější držet se Tekumseha než poslouchat Vapa-mangvu, který na Šavana stále ještě nevražil.

Američanům se zarýval do srdcí bledý strach, farmáři jako bezhlaví opouštěli své usedlosti, své pastviny i svá pole. Tekumseh se však klidně vydal za proudem uprchlíků a zahnal je na východ, do Vincennes. Země byla zbavena bledých tváří a Sana-mahonga si znovu potvrdil, že musí bojovat jen po boku Horského lva. Všude hořely bělošské sruby a pevnůstky, Tekumseh však udržoval železnou kázeň, žádné ženě, žádnému dítěti nedovolil ublížit, žádnému muži, který se vzdal, se nesměl zkřivit ani vlas na hlavě. Počínal si vůči bělochům stokrát lidštěji, než se oni chovali k Indiánům.

To mu usnadňovalo úspěchy, protože farmáři brzy přestávali klást odpor. Pokud neměli možnost uprchnout, raději se hned bez odporu vydávali s celými rodinami do Tekumsehových rukou, protože věděli, že si tím zachrání život. Šavan zabavoval všechny koně, dobytek, nářadí, přikazoval zapálit všechna stavení, ale pak už se nestávalo nic. Nyní se k němu valem přidávali Potavatomiové, Miamiové, bojovníci z kmene Veů a Vaviachtů, přišel dokonce i jeho protivník Vinemak. Musel přijít, nechtěl-li ztratit všechny přívržence ve svém kmeni.

Počátkem dubna dostal Šavan zprávu, že se blíží Dakotové. Za několik dní pak mohl svým radostně tančícím bojovníkům, jejichž počet zatím vzrostl na patnáct set, zvěstovat, že Miči malsové vyklidili Cahokii a Kaskasii. Teď byl celý západ zbaven nenáviděných nepřátel a posledním opěrným bodem, který zůstával stále ještě v rukou Dlouhých nožů, byla pevnost Vincennes na Wabashi. Tekumseh tam ihned zamířil, přišel však příliš pozdě, než aby mohl ještě zachytit posádky obou opuštěných pevnůstek při jejich ústupu na východ. Těsně před ním vklouzli tito vojáci za palisády ve Vincennes.

Pak se k němu přihrnuli i ti nejváhavější z rudošských bojovníků. V jeho válečných houfech bylo teď i mnoho plev, bylo téměř nemožné udržet v těchto divokých hordách kázeň. Ale Horskému lvu vyrůstali i neočekávaní pomocníci. Vždyť stejně jako před několika dny Vinemak, objevil se u Tekumseha Vinebag Vapa-mangva, který byl vlastně strůjcem vzpoury po pádu Detroitu, a teď přišel s prosíkem. I on tu byl vlastně z donucení. Stejně jako Vinemak i on jen následoval své bojovníky, aby si zachoval aspoň zbytek vlády nad nimi, jinak by do jednoho přešli k Tekumsehovi. A tito dva společně s drsným Sana-mahongou začali plnit Tekumsehův rozkaz a tvrdě cepovali divoké hordy, které se kolem Šavana shromáždily. Vtloukali jim do těla kázeň a poslušnost, strach před Horským lvem pak také vykonal své.

A přesto se mu nepodařilo zmocnit se Vincennes. Tam veleli důstojníci ze staré Harrisonovy školy. I když tu už generál nebyl, protože mu svěřili vrchní velení nad všemi brannými silami Spojených států na západě, i když už před několika měsíci, asi v polovině zimy, které se obával stejně málo jako Šavan, vytáhl proti Detroitu, ve Vincennes i nadále vládl jeho duch. Jeho důstojníci zformovali proud hrnoucích se uprchlíků do setnin a čet, cvičili je, udržovali tuhou kázeň, naprosto nepomýšleli na útěk nebo na kapitulaci. Kromě toho dorazilo do Vincennes na tisíc Kentučanů. Vždyť stejně jako vřelo indiánské teritorium v opojení z vítězství, hořel i celý bělošský západ touhou po křížové výpravě proti rudochům.

A tím byl vinen ten nešťastný Proctor.

Uprostřed zimy vytáhl Harrison s téměř třemi tisíci muži směrem k severu. Ještě na podzim poručil bezohledně vypálit všechny rudošské vesnice ležící na plánované trase jeho pochodu, a to i vesnice těch kmenů, které chtěly zachovat mír. Docházelo k takovým ukrutnostem vůči nevinným rudochům, že hrůzou až vstávaly vlasy na hlavě. Tito lidé, kteří až dosud chodili pokojně na lov nebo obdělávali svá kukuřičná pole, prchali teď v čirém zoufalství, se slzami vzteku a bolesti v očích do Detroitu k Proctorovi. Harrison sám sice zakázal páchat jakékoli násilnosti na lidech, ale v očích Kentučanů nepatřili přece Indiáni k lidem.

Když pak počátkem ledna příštího roku Harrison vyrazil na pochod, byl Proctor už dávno varován. Pravé křídlo Američanů, v němž byly většinou jednotky pravidelné armády, proniklo pod Harrisonovým osobním velením po proudu řeky Sandusky směrem k jezeru Erie, levé křídlo postupovalo podél Maumee. U peřejí této řeky měla tato část Američanů, které velel generál Winchester, počkat na vrchního velitele a jeho sbory. Dopadlo to tu však jako u Niagary. Winchester byl služebně starší než Harrison, soudil, že vrchní velení měli přece svěřit jemu. A tak se pokoušel získat slávu na vlastní pěst, uspíšil svůj postup a dorazil k peřejím o řadu dní dříve než Harrison. Tady ho zastihla zpráva, že blízká pevnost Frenchtown na řece Raisinu je obsazena jen nepočetnou anglickou posádkou. Vyslal proti ní své Kentučany a ti ji — v mnohonásobné přesile — dobyli hned prvním útokem. Winchester postoupil příštího dne za nimi, snil o vavřínech, o vítězství, snad i o znovudobytí Detroitu.

Poručil svým vojákům postavit tábor za Frenchtownem a tam pak jim v třeskutém mrazu za zimní noci div neupadly ruce i nohy, jak byli promrzlí až do morku kostí. A když se za ranního šera probouzeli celí ztuhlí a roztřesení zimou, zahřměl jim do uší válečný pokřik indiánských bojovníků, zaduněla lehká anglická děla, v řadách Američanů začaly řádit bodáky Proctorových vojáků i tomahavky jeho indiánských pomocných oddílů, a to všechno ještě dřív, než se američtí vojáci vůbec stačili probrat. Winchester sám nenocoval venku ve sněhu, jak to žádal od svých vojáků, ale uvnitř, v pevnosti. Teď se sem přihnal celý vyděšený — a vběhl rovnou do zajetí. Přesto však úporný boj ještě pokračoval, protože Kentučané se bránili líp než vojáci. Možná že tušili, co je očekává, protože Indiáni útočili se smrtelnou záští, jako by jim velel Tekumseh. Šavan však byl na západě, rudochy vedla jen jejich žhavá touha po odplatě, byli to totiž příslušníci kmenů, jejichž vesnice právě tito Kentučané před několika týdny zpustošili. Nakonec se Američané přece jen vzdali, když jim Proctor slavnostně přislíbil, že ušetří jejich životy.

Měl sám poměrně značné ztráty a teď se obával, že by mu Harrison mohl připravit podobný osud, jaký přichystal on právě Winchesterovi. Jeho indiánští zvědové mu již ohlásili, že se guvernér s posilami blíží. A tak se Proctor spěšným pochodem vydal na cestu zpátky po stejné trase, kudy sem přitáhl: po ledu zamrzlého jezera Erie na druhý břeh, do Maldenu. Angličané pochodovali v čele, raněné vezli na saních uprostřed oddílů pravidelné armády, za nimi pochodovali zajatci nezranění nebo alespoň schopní pochodu, zadní voj tvořili rudoši. Tímto uspořádáním vynesl anglický plukovník vlastně rozsudek smrti. Věděl totiž dobře, jak prudkou nenávist Indiáni k Američanům pociťují. Začalo to za časného soumraku té zimní noci. Nejprve povraždili vydráždění Indiáni raněné, pak nezraněné, ale bezbranné zajatce. Mnohým z nich se podařilo utéci dopředu, k anglickým vojákům, kteří si počínali lidštěji než Proctor a dovolili jim pochodovat ve svých útvarech. Jiní uprchlí po zamrzlém jezeře. Mnohé z nich později našli zmrzlé na březích řeky Detroitu, jiné stihl v příštích dnech krutý osud, že vykrváceli pod tomahavky. Některé však přece jen Indiáni ušetřili, protože je dojal jejich zbědovaný stav nebo protože si uvědomili, že vyvražďováním těchto lidí neprobudí k životu své pobité příbuzné. Většina zajatců však za tohoto pochodu zůstala ležet mrtva na ledě jezera Erie, cesta sněhem byla poseta mrtvolami zmrzlými na kámen.

Proctora, který pochodoval v čele, vůbec nedojímalo, co se dělo za jeho zády, nechal Indiány nemilosrdně vraždit, nechal Kentučany křičet a naříkat a prchat před hrozící smrtí, měl hluché uši a kamenné srdce a jeho důstojníci se chovali podle velitelova příkladu. Třeba měli i strach, že by se Indiáni obrátili proti nim, kdyby se odvážili nějak zakročit.

Lišky a vlci se tenkrát dosyta nažrali bělošského masa.

Ve Frenchtownu potkal stejný osud osmdesát těžce raněných zajatců, kteří nebyli schopni transportu a kteří čekali na příjezd saní. Saně, které Proctor přislíbil, nepřijely, zato se však objevily početné zástupy Miamiů, Lenapů a Potavatomiů, a Indiáni pak dobili všechny, kteří měli v žilách kentuckou krev a kteří zůstali ještě naživu. Těmto chroptícím umírajícím křičeli do tváří jména svých vypálených vesnic, jména svých povražděných žen, dětí a starců, kteří nestačili uprchnout, když byli v míru za klidného podzimu přepadeni. A potom zmizeli v severních lesích. Utišili svou pomstu, ať se teď Proctor stará, jak se dostane dál.

Celá Amerika se zmítala bolestí, rozhořčením, vztekem. Čeho až dosud nedosáhlo žádné vyhlášení války, žádná sebepotupnější porážka, toho dosáhl Proctor tímto činem, který se mu právem kladl za vinu. Rozhořela se nenávist k Anglii, ale ještě větší nenávist k té „zvířecké indiánské sebrance“! Pokrytecky se přitom mlčelo o zločinech, které se na této „sebrance“ napáchaly předtím; nebo se ani o tom nevědělo, protože o těchto věcech noviny žádné zprávy nepřinášely, nemluvilo se o nich v žádné z Harrisonových zpráv. A přece byl ten „klidný, ušlechtilý, noblesní generál západu“ vlastně hlavním viníkem.

Tohle se dověděl Tekumseh před hradbami pevnosti Vincennes. To byl důvod, proč se staré pevnostní město jen hemžilo Kentučany. Vždyť jakmile pronikla zpráva o krveprolití u řeky Raisinu do této klasické země válek s Indiány, hned vzpláli běloši žhavou nenávistí. Bělovlasí starci vzpomínali na své mládí a na dobu svého mužného věku, kdy jim tito hnědí ďáblové ječeli kolem zálesáckých srubů, kdy v bojích s Indiány ztráceli své otce, bratry nebo bratrance. Simon Kenton, jemuž se zatím zahojily rány, vyzýval k pomstě. Věta „Remember River Raisi!“4* se stala válečným pokřikem kentuckých dobrovolníků, pět tisíc mužů stálo za čtrnáct dní připraveno vydat se na pochod, bělošská Amerika se rozpřahovala k protiúderu. Nenávist plodila nenávist a rozrůstala se do obrovských rozměrů.

A tuto nenávist, tuto zlobu pocítil nyní Tekumseh před Vincennes. Posádka pevnosti provedla zuřivý výpad. Vinebagové pod velením Vapa-mangvy a Sana-mahongy ten nápor sice vydrželi, obstáli i Potavatomiové, vedení Vinemakem, a ty z bělochů, kteří se odvážili příliš daleko dopředu, odrazili s krutými ztrátami přívalem šípů. Zato však ostatní, porůznu sebraná čeládka, zbytky dávno vyhubených kmenů, rudoši zkažení alkoholem a všemi neřestmi pevnostních měst, ti všichni se hned v prvních chvílích dali na útěk a Šavan jen s největším úsilím unikl se svými bojovníky naprosté porážce. Kdyby je byli Kentučané obklíčili, místo aby pronásledovali prchající zbabělce, nemohly by se ubránit ani ty oddíly, jimž velel Tekumseh sám nebo v jejichž čele stáli tři další náčelníci. Šavan byl jen rád, že neuposlechl Vapa-mangvovy rady a nezamíchal všechny tyto Indiány z polí, lesů a luk, kteří se potloukali kolem pevností a žili z milosti bělochů, mezi Vinebagy. Pak by jistě strhli na útěk i tyto bojovníky.

Tekumseh odtáhl. Poslal zprávu Vanatovi, aby obešel Vincennes a aby se vydal přímo za ním k řece Maumee. Druhého dne ráno už bylo před pevnostními palisádami ticho. Ve Vincennes nikdy nepochopili, proč se na jednom místě Indiáni tak úporně bránili, zatímco na jiném místě se dali okamžitě na útěk. Ztráty oddílů milice, které útočily proti Tekumsehovi, byly mimořádně těžké. Teď to však v pevnosti vřelo radostí z vítězství. Za několik dní přišly z vnitrozemí další posily a generál Clay se chystal na pochod k řece Maumee, kde ho netrpělivě očekával Harrison. A tak se teď ze všech stran stahovali nepřátelé do těchto míst. A všichni si uvědomovali, že tam musí dojít k rozhodující bitvě.

Tekumseh vzpomínal na Brocka. Veliký generál Inglismanů, statečný bojovník, vojevůdce, který neváhal odhodlaně útočit v čele svých vojáků, muž, kterému byli jeho vojáci věrně oddáni a kterého poslechli na slovo, tento přítel Horského lva byl mrtev. A jeho nástupcem byl Proctor, váhavý, zlomyslný, malicherný. Nanabozhovo slunce zapadalo.

Halloy boys, jsou tu Clayovi poslové

Přišel květen. Několik dní už padal teplý déšť z nevyčerpatelných mraků; tráva bujela pod světle zeleným listím v korunách buků okolo Fort Meigsu, vzduté vlny Maumee šuměly a valily se do jezera Erie. Byl květen a Miči malsové nemuseli vykládat své čluny, když chtěli plout z Wabashe, která vysílá své vody na jih k Mississippi, do Maumee, která teče na sever.

Ve velké pevnosti u peřejí vládl čilý ruch. Harrison byl neúnavný, pobízel hned tu, hned tam, stál v dešti jako jeho vojáci a dohlížel, jak budují vysoký násep, který měl chránit vojenské stany před anglickými dělovými koulemi. Obcházel stráže na palisádách a dlouho postával na dřevěných rohových věžích, hleděl do deště, přes louky, z nichž se kouřilo, přes vodní příkopy rozprostírající se před palisádami, poslouchal, zda se z lesa neozývá nějaký podezřelý šramot, zda ho neudeří do uší válečný pokřik Šavanů. A když na chvíli déšť polevil tak, že bylo vidět až za temnou, kalnou řeku, pozoroval Angličany na výšině na protějším břehu. Zřizovali tam palebné postavení pro dělostřelecké baterie. Místo si vybrali znamenitě; mohli odtamtud přehlédnout celý nepřátelský tábor od jednoho konce k druhému, mohli si i spočítat stany Američanů a z toho odhadnout početní stav nepřátel. Harrison se zlostně usmíval: Ještě dobře, že byl tak prozíravý, že přivezl i stany pro očekávané posily a že je dal postavit, přestože sem tito vojáci dosud nedorazili. Stany si spočítat mohli, třebaže stály těsně jeden vedle druhého, hliněný val však jistě dosud nezahlédli, ten se stavěl až vzadu za stany. A od baterie na této straně řeky se násep, který tu dal Harrison vybudovat, nedal zahlédnout vůbec. Kdopak asi bude dřív hotov? Harrisonovi vojáci, nebo angličtí dělostřelci? A znovu začal houževnatý generál pobízet své vojáky. Nešetřil ovšem ani sám sebe, byl všude s nimi, nespoléhal se na své podřízené. A tak tu práce samozřejmě pokračovala docela jinak než naproti u nepřátel, kde se Proctor radil se svými důstojníky ve svém stanu dvě míle pod Fort Meigsem a stejně daleko od palebných postavení, která poručil vybudovat.

Nastala temná noc, pršelo a nikde nebylo vidět ani jediné světélko, za palisádami se ozývalo volání stráží, bylo slyšet i Harrisonův hlas. V pevnosti bylo všechno v pohybu, ale Angličané tam za řekou neslyšeli nic a Tekumsehovi Indiáni nebojovali rádi s lidmi, kteří se jako králíci poschovávají do děr; to se raději zdržovali venku v lese, číhali podél cest, leželi v kánoích na řece a pokoušeli se zmocnit nepřátelských zvědů nebo poslů.

Přišlo ráno, chmurné, kalné svítání, rozednilo se až velmi pozdě, a když konečně déšť ochabl, nastoupili angličtí dělostřelci ke svým zbraním, důstojníci vyšli ze stanů, spojky začaly pobíhat s rozkazy: „Připravit všechno k palbě.“ Důstojníci se scházeli, i Proctor se konečně ukázal, chtěl se zúčastnit zahájení kanonády. Ale začal si protírat oči stejně jako důstojníci i mužstvo: Kam se poděly stany Američanů v pevnosti ? Cožpak nepřátelé v noci odtáhli? Uprchli? Vyklidili Fort Meigs? Vždyť tam za hradbami bylo jen velké volné prostranství, a nikde ani stopy po stanech, po vojácích, po koních. A ještě včera tam přece byl takový ruch a shon. Zato tam teď čněl na ploché výšině mohutný val, který se táhl celým středem tábora, hliněný násep čtyři metry vysoký a šest metrů široký, dvě stě padesát až tři sta metrů dlouhý, a Američané zřejmě byli teď ukryti za ním. Za roh se ovšem nedalo střílet tenkrát stejně jako dnes a houfnice pro nepřímou střelbu v našem slova smyslu tenkrát neexistovaly. Yankeeové leželi v klidu a v bezpečí ve svých stanech a generál Harrison se mohl spokojeně usmívat, když viděl to srocení nahoře u anglických děl. Tak přece jen to stihl dřív než oni.

Proctor, bledý vztekem, dal rozkaz k zahájení palby. A pak to bouchalo a hřímalo celý den i druhý i třetí a Angličané prošpikovávali hliněný val železnými dělovými koulemi; tím se však jen vylepšoval Palbu vydržely i tlusté stěny palisádového kruhu, sroubené ze solidních amerických bukových a javorových kmenů. Mnoha úspěchů Angličané nedosáhli. Vzplálo pár srubů, když začali vystřelovat zápalné granáty, ale déšť pomohl tyto požáry uhasit. Několik Američanů přišlo ovšem o život, více jich přišlo o zdraví, o ruce nebo o nohy, ale byla přece válka, a tihle lidé nebyli asi dost opatrní; to jiní se o sebe dovedli postarat líp.

A znovu nastala taková deštivá noc jako všechny předchozí, tlumené volání stráží se rozléhalo tmou, žádný z hlídkujících vojáků se neodvážil ani oko zamhouřit; všichni přece věděli, že tam venku je Tekumseh se svými bojovníky, prý je jich tam ke dvěma tisícům, snad ještě víc, a jsou prý to Indiáni až z dalekého západu, říkají jim Siouxové, takoví divoši, umějí prý zacházet jen s luky a šípy a mávat tomahavky, ale s těmi prý se ohánějí znamenitě. Harrison jako každou noc kontroloval rozestavení stráží a vojáci se sami sebe ptali, kdy vlastně ten jejich generál spí.

Hlídku měl také Tom Floyd, který se už jednou, asi před rokem, společně se Simonem Kentonem tak ošklivě srazil s Tekumsehem. Kromě toho věděl, že už dávno, v oněch legendárních dobách v Kentucky, kdy tenhle Šavan byl ještě mládě, zajal Floydova otce i s Danielem Boonem. To už byla hezká řádka let. Tom Floyd však neměl rozhodně v úmyslu zažít to na vlastní kůži. Vtom zaslechl, jak někdo klepá na palisády, poslouchal pozorněji, ne, tohle nebyl déšť, to někdo buší do klád. Zavolal tlumeným hlasem na Davida Kinga, který stál necelých deset kroků odtud: „Poslouchej, Kingu, co to může být? Slyšíš to také?“

King neslyšel nic. Přesto však přišel blíž a oba muži si připravili pušky k výstřelu. „Počkej tu, vylezu na hradbu!“ zašeptal Floyd.

„Tiše!“ sykl King. „Co to bylo?“

„Hallo, boys, slyšíte mě? To jsem já, kapitán Hamilton. A je tu taky kapitán Oliver. Hallo! Neseme vám zprávy od generála Claye.“

A zas bylo slyšet klepání a tichý hlas.

„Nestřílejte, boys, jsme Clayovi poslové, Clay sem táhne s dvanácti sty muži!“

„To by mohl říct každý!“ namítl Tom Floyd, ale i on mluvil skoro šeptem. Třeba je to pravda. Ovšem i ti Angličané tam naproti mluvili americky. Nebo snad mluvili Američani anglicky? Tuhle hádanku nemohl Tom Floyd jen tak snadno vyluštit. „Ale pozor, boys! Opatrně!“ — Takhle je napomínal Harrison stále a při každé příležitosti.

„Zavolej Williamse, Kingu! Běž, zavolej Williamse. Ať sem přijde se stráží. Ale nech mi tu pušku. Máš ji nabitou, že?“

Přiběhla stráž a s ní nejen kapitán Williams, ale i sám Harrison. Šeptem se chvíli domlouvali skulinou mezi kládami, déšť šuměl, měsíc byl ukryt za mraky, byla tma jako v ranci, Harrison však znal kapitána Olivera osobně, pošeptali si jen pár slov. „Jsme tři, pane generále!“ vydechl Oliver, „já, kapitán Hamilton a Šavan Logan. Pospěšte si, vždyť byste nás mohli uvnitř pobít, kdybychom vás obelhávali. Pospěšte si, mohou nám být už v patách.“

„Dobrá, pusťte je dovnitř!“ poručil generál.

Hodili jim silné lano, na hradbách se přikrčila stráž se zalícenými puškami, stál tam i Harrison a dával pozor, aby neprovedli žádnou hloupost.

První se na palisády vyšplhal Hamilton, za ním se vynořila nad hroty klád indiánská kštice a jeden z vojáků už by byl málem vystřelil; generál ho však okřikl: „Klid, člověče! To je přece Spemika-lavba, náš přítel a nejlepší armádní zvěd.“ Nakonec vylezl na hradby kapitán Oliver. Seskočil dolů do tmy, přímo do nějaké špinavé kaluže, až to vystříklo.

„Podařilo se to, pane generále. Málem by nás byli chytili, ale tenhle Logan, to je čertův chlapík. V té tmě dva z těch rudochů poslal do věčných lovišť, ani nešpitli. Kdyby nebylo Logana, plavala by po Maumee naše těla, a ne jejich.“

„Dobrá, Olivere, vždyť vás znám. Vy jste přinejmenším stejně čertovský chlapík jako Logan. Ale teď pojďte rychle ke mně domů. A vy dva, Floyde a Kingu, dávejte pozor. Nebavte se spolu, buďte zticha a dobře poslouchejte!

Kapitán Williams zkontroluje stráže! Ať nikdo nežvaní a o těchhle třech ať se nebaví, ať raději natahují uši. Jestli někdo Clayovy posly pronásledoval, budete mít rudochy za chvíli až u palisád. Tak dávat pozor, mládenci!“

Williams zasalutoval a generál s třemi posly se vzdálil. Tom Floyd stál znovu sám uprostřed noci, byla tma, déšť stále ještě pleskal a šuměl. Floyd měl uši nastraženy.

„Tak dva odkrouhli,“ bručel si pod nos. „To tu budeme mít za chvíli na krku jejich kamarády. Jsou to ale divní patroni, tihle rudoši. Vyvražďují se mezi sebou. Copak tenhle Logan může vědět, jestli snad nenahmátl právě nějakého Šavana? A přitom je sám taky jeden z nich!“

Thomas Floyd poslouchal a pořád bručel. Pak ho konečně vystřídali.

Ve velitelově domě vysvětloval zatím Harrison třem zvědům, dvěma bělochům a jednomu rudochovi, jaká je situace pevnosti, kde mají svá postavení Angličané, a pak jim svěřil rozkazy pro generála Claye.

„Proctor má své hlavní síly na druhém břehu řeky, dvě míle pod pevností. Tady na jižním břehu je jen jediná baterie, chráněná dvěma sty vojáky z jedenačtyřicátého pluku. Ty tři baterie naproti jsou nám nejnebezpečnější. Ty musí Clay dobýt hned při prvním útoku. A pak ať hned vyrazí přes řeku, rovnou sem k nám.

Všechno jasné?

Dobrá, tak si pospěšte, ať jste pryč, dokud ještě tak hustě prší. Najdete svůj člun, Logane?“

Harrison se usmál, když zahlédl Indiánův užaslý obličej. „Promiňte, kapitáne Logane. Ale není to tak snadné dostat se za tmy nejen sem, ale i odtud.“

„Tma ona je špatná pro nás, ale ještě je ona špatnější pro nepřítele. My víme, kde je naše kánoe. Nepřátelé oni nevědějí nic o nás.“

„Dobrá, dobrá, tak běžte. Snad abych vám ani nikoho neposílal před bránu na pomoc.“

„Bílí vojáci oni jsou stateční, ale oni dělají rámus. Rudoch tam venku on má uši jako rys a oči on má jako sova. On by slyšel nás. Když my budeme jít sami, oni nebudou uslyšet nás.“

Přestože Logan žil už tak dlouho mezi bělochy, stále ještě neuměl pořádně anglicky.

Harrison doprovodil ty odvážné muže k palisádové hradbě. Díval se, jak ji tiše přelézají. A pak ještě dlouho stál, hleděl do tmy a poslouchal. Avšak kromě hukotu řeky, kromě šumění a pleskání deště nebylo slyšet nic.

Asi za hodinu si generál už mohl říct, že ti tři poslové patrně šťastně pronikli kruhem obléhatelů.

Logan přece mluvil šavansky. Kdyby je někdo zpozoroval nebo kdyby na ně zavolal, mohli se vydávat za přátele. Vždyť mezi rudochy na druhém břehu se potloukala také řada kanadských a anglických zvědů. A tak by nebylo nikterak nápadné, že běloši a rudoši pracují společně. Noc znesnadňovala, ale také usnadňovala špehům jejich práci.

Co se to tu děje, plukovníku Cassi?

Byly tři hodiny ráno. Stráže ve Fort Meigsu dostávaly před svým generálem nový respekt, vždyť se objevoval hned tu, hned tam, vyptával se, co je nového, vzápětí mizel v dešti, kontroloval další stanoviště, zvláště u bran. Hlásili se mu poddůstojníci, ozývala se hesla, zněly odpovědi a vojáci i milicionáři cítili: Tohle je člověk, který bdí za nás a nechce, abychom my bděli za něho. „Je dneska právě takový, jako byl u Tippecanoe“ šeptal mu za zády jeden z důstojníků, „klidný, nervy má jako ze železa — a ani neví, co je to spánek.“

Harrison přikázal strážnému stojícímu před velitelským domem, aby ho vzbudil v pět hodin. Věděl totiž, že Indiáni nejraději utočí za ranního šera. Teprve potom ulehl.

V udanou dobu byl však už opět vzhůru, obcházel stráže, vyzýval je k ostražitosti, ale neprozrazoval jim, že nazítří očekává příchod generála Claye. Ten nemohl dorazit dřív než zítra ráno. Kdyby se mu však něco stalo, bude líp, když o něm vojáci nebudou ani vědět. Generál si dal zavolat kapitána Williamse, poručil mu vystřídat stráže a poslat strážné k veliteli. Když muži před ním nastoupili, naléhavě žádal, aby mlčeli, aby se ani jediným slovem nezmínili o příchodu těch tří poslů do pevnosti. Mluvil důrazně a ostře, vojáci stáli tiše a poslouchali ho a každý mu musel podat ruku a dát mu čestné slovo, že bude mlčet.

Pak znovu ulehl k spánku a kdekdo v táboře mu přál tu chvíli odpočinku. Zatím se rozednilo, dokonce i pršet přestalo a Angličané začali provádět svá obvyklá dělostřelecká kouzla.

Zatím se však přece jen po pevnosti začaly trousit zprávy o tom, že generál Clay vyrazil na pochod z Vincennes. Bylo nad síly Davida Kinga a Toma Floyda, aby o všem, co zažili, také pomlčeli. Nejprve dělali před kamarády jen narážky: „Však uvidíte! — Kdybyste věděli, co víme my! — Dneska v noci jste měli být u toho! — To jsou chlapíci, co, Tome, tenhle Oliver a Logan! — Klidně si odpráskne dva rudochy! A ještě k tomu v dešti. Člověče, Davide, jen si pomysli! Všechno v dešti a v noci! A to s tím Clayem, to je ohromné, co říkáš, Tome, ty stará vojno?“

Zkrátka, neřekli vlastně nic, a přece vyžvanili všechno. A tak za chvíli věděl celý tábor, že se blíží posily. Důstojníci si brali Kinga nebo Floyda na slovíčko stranou, slibovali jim odměnu, slibovali, že budou mlčet jako hrob. Zvlášť King byl přístupný, když mu někdo nabídl půl dolaru, nebo dokonce celý dolar. Ale když za dolar pověděl o noční návštěvě jednomu z důstojníků a měl pak výčitky svědomí, zjistil, že zatím se už rozpovídal Floyd. King se do něho pustil a dal mu co proto. Pak padl do rukou dalšímu kapitánovi. S rozhořčením mu vyprávěl, že King neudrží jazyk za zuby, třebaže generál výslovně zakázal prozrazovat, že se Clay blíží s dvanácti sty Kentučany. A King že to teď vybreptal, žvanil jeden užvaněná. Takhle Floyd láteřil, ale s potutelným úsměvem si strkal do kapsy dolar, který dostal od pana kapitána. Nu — a za chvíli to pak věděli i seržanti a poddůstojníci a pak celý tábor. Všichni radostí jen zářili, jeden na druhého spiklenecky mrkal. Každá anglická koule, která se zaryla do náspu, vyvolala hlasitý smích, každý výstřel doprovázeli hřímavým hurá. Nálada byla báječná.

Žádný div. Vždyť jich bylo jen osm set a venku je obléhal generál Proctor, jehož příchod z Frenchtownu očekávali s obavami, a ten tu měl tisíc Angličanů. Někdo říkal, že jich je patnáct set, ba snad i dva tisíce. A kromě toho každý věděl, že tam venku táboří také Tekumseh a ten prý má s sebou tři tisíce nebo ještě víc Indiánů. Kdekdo v pevnosti už dávno znal tu historii o tom, jak tenkrát tenhle Tekumseh přelstil a pak přemohl Simona Kentona. Tom Floyd o tom vyprávěl se zvláštní oblibou, vždyť tehdy před rokem byl přece sám u toho. Kdyby prý byl tenkrát Kenton dal na Floydovu radu, bylo by prý to dopadlo všechno úplně jinak. „Ale znáte přece ty staré indiánobijce!“ rozčiloval se, „ti vědí všechno líp než našinec, snědli prý všechnu indiánskou moudrost, nedají si říct — no — a tak to všechno dopadlo tak, jak vám povídám. Lidičky, jak tenkrát ten Simon Kenton řádil a hromoval! A to jsem se ještě dověděl, že se mu to s tímhle Šavanem už zhatilo víckrát. To musí být hotový ďábel, tenhle Tekumseh!“

Tak tu seděl a rozprávěl Tom Floyd. A pak se opakovaly ty dávné historky o Danielu Boonovi a o bratrech MacAffeech, o Jeanu Martinovi, o tom Francouzi, kterého znal Floyd osobně, vídal prý ho ještě jako dvanáctiletý chlapec. Ten Francouz prý ještě žije někde v Cincinnati, tam prý má také Kenton velký obchodní dům…

A jak tak seděli a vyprávěli si tyhle historky — bylo to právě při obědě, který byl po delší době zas vydatný, generál se sám postaral o to, aby se jeho vojáci najedli dosyta —, zatímco tady takhle seděli a jedli a klábosili (i angličtí dělostřelci drželi polední přestávku) a v táboře byl rajský klid, náhle jeden z vojáků vyskočil, a přestože všichni naráz zmlkli, křičel:

„Tiše, mládenci, tiše! Neslyšíte nic? To je přece — to jsou přece — proboha, to jsou ti Tekumsehovi lotři!“

Ano, byli to oni, Indiáni. Ale bylo to daleko odtud. Náhle zaječeli jako milión ďáblů, zdálo se, že křičí všichni naráz, vítr sem zanášel ten pokřik. A teď začaly práskat muškety, zprvu nepravidelně, pak palba poněkud polevila, zato rudoši se rozkřičeli ještě silněji, byl to jejich válečný pokřik. Na koho to tam venku útočí? Ozývalo se to z jihozápadu, zuřil tam boj! A nyní třeskla salva, opravdová sláva, silně to zahřmělo, střelba přehlušila rudošský pokřik, a další salva. — „A teď tiše, lidičky, poslouchejte!“ Najednou se jasně ozvalo hrčivé hurá. „Útočí, křičí hurá, to musí byt Clay, srazil se s Indiány. Ano, musí se blížit z jihozápadu, rychle běžte za generálem, za Harrisonem, vzbuďte ho! Musíme vyrazit Clayovi na pomoc, napadnout rudochy z týlu!

Podívejte se, Angličani začínají znovu střílet, už se rozeřvaly kanóny, tohle přece v poledne nikdy nedělali, běžte k Harrisonovi, ale držte se v krytu za náspem…“

Jenže Harrison byl už dávno vzhůru, už dávno se k němu seběhli důstojníci, první tam byl plukovník Cass. Ten Cass, který se zúčastnil bojů u Detroitu a předtím u Maguagy, který Angličanům unikl jen riskantním, krkolomným útěkem a který chtěl teď smýt ze svého jména detroitskou hanbu, přestože sám za ni nemohl. Cass tu stál vedle Harrisona na jedné z rohových věží, obráceným směrem k řece Maumee. Vojáci ho mohli zdola pozorovat, jak Harrisona přemlouvá, jak ho generál nabádá ke klidu, jak tam teď oba i s dalšími důstojníky pozorně naslouchají.

Bitevní vřava se ozývala znovu zřetelněji, zdálo se, že Indiáni dostali posily, stráže z palisád hlásily, že před pevností není vidět ani jediného rudocha, že všichni běželi do lesa, odkud se ozýval křik a rachotila střelba. Clay zřejmě odrazil první útok, chvíli bylo ticho, vzápětí se však znovu ozval indiánský válečný pokřik, ano, bylo to blíž, mnohem blíž než předtím.

„Podívejte, tamhle, u děl, tam běží!“ ozýval se čísi ječivý hlas.

Všichni se zadívali k bateriím na protějším břehu řeky a posádka pevnosti viděla, že tam spěchá dvě stě až tři sta rudochů s napřaženými tomahavky, s válečným pokřikem, že běží po mýtině na návrší, že vbíhají do lesa. A brzy pak stráže rozčileně sdělovaly, že se Indiáni plaví v kánoích přes řeku a že zřejmě spěchají na bojiště.

Odtamtud se však bez ustání ozývala střelba z pušek, hřměly salvy, do toho se mísily i jednotlivé výstřely, jekot rudochů se změnil v pekelné běsnění, avšak hlasitěji než tento křik práskaly pušky.

Plukovník Cass, bledý zlostí, seběhl z věže, na níž stál dosud chladnokrevný a klidný generál Harrison, ani se nepohnul, nevydal jediný rozkaz.

Plukovník Cass zamířil mezi vojáky.

„Chlapci!“ volal, „všichni slyšíte tu střelbu, všichni víte, co se děje. Tam na druhém břehu přichází s posilami generál Clay. Indiáni ho chtějí zadržet, chtějí je zajmout, musíme našim vyrazit naproti. Kdo půjde se mnou? Kdo se hlásí dobrovolně? Povedu vás, boys. Vzhůru, chlapci, předstupte, kdo půjde se mnou!

Generál to nechce, myslí si, že je to indiánská lest, říká, že tohle ještě nemůže být Clay. Ale kdo jiný by to mohl být? Jestli to není Clay, pak je to jiná posila. Slyšíte přece, že je to silný oddíl, slyšíte ty salvy, tu střelbu z pušek? Musí jich být nejméně tisíc. Tak do toho! Kupředu! Kdo půjde se mnou?“

Plukovník nemusel ani tak dlouho řečnit. Celá posádka pevnosti jen hořela vzrušením, křik, výstřely, hluk boje, to všechno je tak vydráždilo, že se všichni hnali pro pušky, poddůstojníci dávali svým četám povely k nástupu, poručíci a kapitáni se stavěli do čela rot, ale chtěli, aby si plukovník Cass nejprve vyžádal svolení od generála.

„Ovšem!“ křičel Cass. „Myslí si snad někdo, že bych jednal proti generálovu rozkazu? Ale chci mu ukázat, že máme všichni stejný názor, že se mýlí on, a ne my.“

To odstranilo i námitky váhajících. Celá posádka už nastupovala.

Vtom se generál nahoře na věži obrátil, když ho jeden z pobočníků upozornil, co se dole děje. Viděl ten ruch mezi stany, viděl, jak jednotky nastupují nebo jak se shromažďují, a okamžitě seběhl po schodech z věže dolů.

Blížil se klidně, ale v obličeji byl smrtelně vážný a oči mu blýskaly tak hrozivě, že i nebojácného Casse až zamrazilo v zádech.

„Co se to tu děje, plukovníku Cassi?“ ptal se Harrison. Jeho hlas zněl po celém prostranství a ticho, které se rozhostilo, už když se blížil, bylo teď těžké až k neunesení.

Avšak do tohoto ticha zazněla ještě hlasitěji bitevní vřava, zcela zřetelně bylo slyšet hrčivé hurá, to hurá, které Američané volali při útoku na bodáky od té doby, co je tak vycvičil Prus Steuben. Toto hurá dodalo Cassovi jistotu a novou odvahu.

„Pane generále, vaši vojáci vás prosí, abyste jim dovolil vyrazit na pomoc ohroženým kamarádům tam venku.“

„A když dám rozkaz, aby se každý okamžitě vrátil na své místo? A když zakážu, aby kdokoli opustil pevnost? Co potom, plukovníku Cassi?“

Bez dechu očekávali vojáci plukovníkovu odpověď. Cass však odpověděl bez nejmenšího zaváhání:

„Potom váš rozkaz ihned splníme, pane generále!“

Harrison hleděl plukovníkovi do tváře. Viděl, že to Cass myslí poctivě. Viděl, že Cass byl přesvědčen, že se nedopouští žádné vzpoury, a rozhodl se jednat tak, jako by také o žádnou vzpouru nešlo. Ocenil dobrou vůli a stoupl si vedle Casse:

„Vojáci!“ zvolal. „To, co slyšíte tam venku, to není generál Clay. Dnes v noci jsem od něho obdržel zprávu, kterou doručili tři nejspolehlivější zvědové z celé naší armády. Clay ještě nemůže být tak blízko u pevnosti, ani kdyby měl křídla. Ale ještě nikdy jsem neviděl okřídleného amerického vojáka.

To, co slyšíme, je ďábelská lest toho Šavana, co velí rudochům. Jen poslouchejte pořádně a poznáte, že naše hurá zní trochu jinak než tamto. Nedejte se zmást hlukem a křikem.

Zůstaneme v pevnosti. Zítra ráno dostane každý z vás příležitost dokázat, zda má odvahu. Dnes však neopustí pevnost nikdo z mužstva ani z důstojníků.

Plukovníku Cassi, ručíte mi za splnění tohoto rozkazu. Bděl jsem celou noc, teď půjdu spát.

Zítra ráno však uvítáme generála Claye tady v pevnosti a dosáhneme velkého vítězství.“

Harrison pozdravil a odešel.

Jakmile se generál obrátil zády, začal plukovník Cass s nevyzpytatelnou tváří vydávat rozkazy a nařídil všem setninám rozchod.

Uvědomil si, jak blízko bylo jeho chování tomu, co se dá nazvat odepřením poslušnosti před nepřítelem. Na okamžik se mu zatočila hlava, Harrisonův pohled při jeho první otázce byl příliš jednoznačný. Plukovník Cass se zapřisáhl, že už nikdy nebude jednat proti vůli tohoto muže.

Z pomalu se rozcházejících vojáků však nikdo netušil, jakou nervovou zátěž tohle všechno znamenalo pro Harrisona. Žádný z důstojníků nevyčetl z generálových očí něco jiného než jasný úsudek. Ale stejně jako vojáci a důstojníci venku poslouchali bitevní vřavu, poslouchal i Harrison ve svém domě křik, palbu, hluk boje.

Generál si ještě jednou, jak to už udělal nahoře ve věži, zopakoval v paměti slovo za slovem celou rozmluvu, kterou vedl dnes v noci s Oliverem, Hamiltonem a Loganem. Ti tři se přece nemohli mýlit, byli to zocelení muži, vždyť této noci o tom sami podali nejpádnější důkaz. Cožpak se neproplížili indiánskými houfy před pevností, cožpak se Loganovi u opasku nehoupaly dva čerstvé skalpy? A přece všichni tři soustředěně a pokojně odpovídali na jeho otázky, určili mu přesně stanoviště generála Claye, vtiskli si do paměti jeho rozkazy a pak se stejně klidně vypravili nazpět přes palisády.

A cožpak všichni tři shodně neprohlásili, že Clay připluje po řece v člunech?

Ne, to, co se odehrávalo tam venku, mohla být jen a jen nepřátelská lest. Harrison však nevěděl, co by byl dělal, kdyby byl nedostal Clayovu zprávu, že posily připlují po řece.

Kdyby mu byl Clay vzkázal, že půjde po souši, lesem, byl by Harrison i přes zprávy zvědů měl za to, že Clay dorazil dříve, než předpokládal. Pak by byl podnikl výpad, aby ohroženým přispěl na pomoc — a opravdu by byl vběhl do léčky, kterou mu nastražil Tekumseh.

Ten Indián jen nerad útočil proti palisádám. A také neměl možnost prostřílet si v hradbách otvory.

Proto inscenoval Tekumseh v lese tu předstíranou bitvu, sehrál přepadení blížících se posil, angličtí vojáci vypálili salvy do vzduchu, voláním hurá předstírali protiútoky — a všechno to bylo provedeno tak obratně, že i tak zkušený a chladnokrevný důstojník jako plukovník Cass se dal oklamat.

Mělo se to však odehrát o den dříve, dokud Harrison ještě neměl od Claye zprávu. Pak by byl Šavan oklamal i generála, jak to později sám Harrison přiznal. I tak mu bylo nesmírně zatěžko zachovat klid.

Zatím venku před pevností předstíraná bitva pokračovala a v řadách obležených vládl nepokoj, děsily je pochyby. Stále ještě byla většina z nich přesvědčena, že tentokrát se Harrison asi zmýlil.

Když se však hluk náhle utišil, a neobjevil se ani jediný uprchlík, začali Američané přece jen věřit, že je jejich generál zachránil před strašným omylem. Vždyť by se k pevnosti muselo probít čtyři sta až pět set mužů, nebo aspoň sto, nebo, i kdyby se vzdali, aspoň pár tuctů. Na okraji mýtiny se však neukázala ani živá duše, nikdo nevyběhl z lesa a neprchal směrem k pevnosti. A když se pod korunami krajních stromů vynořili dokonce Indiáni, sestoupil Cass dolů z věže, kde se až do této chvíle zdržoval. Rudoši hleděli k pevnosti zklamaně a nazlobeně, Američané však začali hlučet a chechtat se a posmívat se Indiánům. Ve svém domě to zaslechl Harrison, správně si to vyložil a ze srdce mu spadl obrovský kámen.

Nanabozho odvrátil svou tvář od svých synů; Tekumseh se opozdil o jeden jediný den.

Miči malsové útočí!

Šavan Logan zatím vedl oba bílé zvědy bezpečně nocí. Ke generálu Greenu Clayovi dorazili časně za svítání druhého dne po předstírané bitvě a přinesli mu pokyny vrchního velitele.

Clay měl vyslat osm set mužů, aby přistáli nad palebnými postaveními anglických baterií na severním břehu Maumee, aby se zmocnili děl a zatloukli jejich hlavně, pak aby se okamžitě vrátili k člunům, aby se nestarali o průběh bitvy, ale co nejrychleji se přeplavili k pevnosti.

Zbytek armády měl přistát přímo nad pevnostními valy a řadami Indiánů se probít k pevnosti. Harrison vzkázal, že bude pozorovat jejich pohyby a že jim pošle vstříc oddíl vojska, aby jim ulehčil pronikání k pevnosti.

Všechny pohyby se měly provést rychle a přesně podle těchto rozkazů, protože pak nebudou moci Angličané z hlavního ležení zasáhnout včas. Harrison sám pak slíbil, že bude předstírat útok na baterie umístěné na jižním břehu, aby Proctora zmátl.

Clay svěřil útok na severní břeh plukovníku Dudleymu. Oliver a Hamilton mu přesně opakovali Harrisonovy rozkazy; generál mu dal k dispozici dvanáct člunů, takže Dudley měl pod svým velením téměř devět set mužů. To byla síla, která podle Oliverova mínění byla rozhodně dost veliká, aby se mohli zmocnit baterií bez nesnází. Clay sám chtěl vést zbývajících asi čtyři sta mužů do pevnosti.

V Dudleyově oddílu byl také náš starý známý, Simon Kenton, velel asi stovce mužů. Kenton dosud nezapomněl na svou přísahu, kterou složil, když tak hanebně ztroskotal jeho pokus o přepadení Tekumsehovy rodiny u táborového ohně,

„Buď on, nebo já!“ Zatím zůstávalo jen u tohoto úmyslu. A znovu to mělo dopadnout jinak, docela jinak, než si to Kenton představoval. A právě Kentonova nenávist k rudochům měla Kentučany stát ještě jednou ty nejtěžší oběti a Šavanovi přinést ještě jedno, poslední krvavé zadostiučinění za všechno, co tito lovci Indiánů způsobili právě Tekumsehovu kmeni. Vždyť Kentucky, Země zeleného rákosí, nekonečných stád bizonů, země, kde putovaly houfy losů a jelenů, kde poletovala hejna ptáků, země zrající kukuřice, travnatých plání, palouků s bílým jetelem, země bukových a javorových hájů, vodami bohaté a plody oplývající Kentucky, to bývala vlast jeho kmene. Tihle vybíjecí zvěře a vrahové Indiánů však udělali z toho pokojného zemského ráje nejprve zemi temných a krvavých údolí, později pustinu a posléze kraj hemžící se Dlouhými noži, ale Indiánům nepřístupný. A bledé tváře byly nakonec tak dotěrné, že i Daniel Boon, starý a ctihodný průkopník, muž, který tuto velkou a krásnou zemi bělochům objevil a získal, se z Kentucky vystěhoval a žil mezi Osagy za řekou Na-mesi-sipem, protože se snáz dalo žít v míru s Indiány než s těmi úředníky, řemeslníky a obchodníky, kteří teď v Kentucky hráli prim.

A zatím Tekumseh, Boonův největší protivník v boji o Kentucky, čekal u Fort Meigsu na příležitost, aby tuhle válku na západě přece jen zakončil vítězstvím.

Vanata se dostavil s dvěma tisíci Dakotů, koně Siouxů se pásli na mýtinách kolem pevnosti nebo na paloucích na březích Maumee, siouxské stany stály pod košatými korunami obrovských stromů v pralesích této úrodné země. S údivem si bojovníci ze západních prérií prohlíželi tento kraj, kde nebylo možno dohlédnout dál než na dostřel nebo na dva dostřely z luku.

Oni, kteří byli zvyklí projíždět se po nekonečné, mírně zvlněné rovině, kde prérijní tráva sahala koním až k břichům, oni, kteří se pohybovali po nekonečných pláních porostlých vlnící se trávou jako plavci na moři, se tu cítili velmi stísnění, v té změti stromů, pod nimiž se nikdy úplně nevyjasnilo a pod nimiž nastala noc, kdykoli se zatáhla obloha. Našim očím by však tato nádherná země připadala jako světlá krajina plná hájů a luk.

Nedávali však nikterak najevo ten pocit stísněnosti, který se jich zmocnil. Vanata byl jistý a rozhodný jako vždy. Peš-hi, Tekumsehův hostitel na oné cestě, kdy Šavan znovu našel svého bratra Ten-skva-ta-vu, se dostavil se všemi bojovníky z rodu Velkých šedých medvědů, hrdě pozdravil Horského lva a byl srdečně přijat. Byl tu i chladnokrevný a chytrý Tinthon-ha. Nezapomněl na Tekumseha a přišel Šavanovi dokázat, že i Dakotové jsou muži.

S živým zájmem pomáhali hrát předstíranou bitvu, jejíž pomocí chtěl Tekumseh Američany vylákat z pevnosti. Ale fanatický válečný ryk Dakotů strhl i ostatní rudochy a teď všichni čekali na boj s Dlouhými noži, protože všichni věděli, že se blíží armáda bledých tváří, aby posílila muže v pevnosti. Jenže celé dny, celé týdny pršelo, dříví bylo všude tak mokré, že se ani žádnému z Indiánů nepodařilo zapálit oheň na kouřové signály. A pak — Simon Kenton přesvědčil generála Claye, že úspěch záleží na tom, zda dokážou udeřit znenadání. Se svými lidmi neměl mnoho práce. Kentučané, to byli jiní chlapíci než milicionáři z východních států, kterým velel u Niagary van Rensselaer; tihle byli tvrdí jako ze železa. Vždyť hranici Kentucky tvořila řeka Mississippi — a tam za řekou, to byla ještě pravá panenská divočina, kde žili Indiáni. Na jihu bydleli Kríkové, Čoktavové a Čikasavové, to byly mocné indiánské kmenové svazy, i před nimi bylo radno mít se na pozoru. Ten, kdo bydlel v Kentucky, byl možná neotesanec, možná surovec, ale rozhodně to nemohl být zbabělec.

K tomu se přidružovala žízeň po pomstě za krveprolití u řeky Raisinu a také docela čerstvý, třebaže neoprávněný pocit pýchy, že se u Vincennes podařilo Tekumseha porazit. Chtěli také jednou těm Angličanům ukázat, co je to kentucká dřevorubecká pěst, měli už až po krk tohohle nudného vleklého válčení, a tak generál Clay nemusel své muže nijak zvlášť pobízet. Všichni se hrnuli dopředu, opírali se do vesel a pospíchali proti proudu Wabashe, jakmile skončily přípravy k odjezdu. Indiánští zvědové, kteří postupovali po břehu, jim nemohli ani stačit. Kenton ukořistil i několik lehkých kánoí a do nich posadil pár chlapců, silných jako medvědi, a spolu s nimi se vydal pokaždé na divokou honbu, jakmile se na řece objevil některý indiánský výzvědný člun. Jestliže se rudoši okamžitě neuchýlili na břeh a spolehli se jen na rychlost svých kánoí, byl s nimi zpravidla konec. Avšak i těžké čluny, na nichž se plavila milice, postupovaly rychle kupředu. V prostorných lodicích, do nichž se vešlo sedmdesát pět mužů a příslušné množství zásob, se mohl samozřejmě umístit i mnohem větší počet veslařů.

Štěstí jim přálo, protože v místech, kde se čluny musely obvykle přenášet od Wabashe k Maumee, po dlouhých deštích stouply hladiny obou řek tak vysoko, že bylo možno plout přímo z jedné řeky do druhé, nemuselo se ani vystupovat, ani vykládat náklad.

A tak se stalo, že se Kentučané objevili u Fort Meigsu dřív než Tekumsehovi zvědové, kteří měli ohlásit příchod nepřítele. Šavan nedovedl pochopit, proč si Proctor postavil tábor na protilehlém břehu řeky, a ještě k tomu tak daleko od nepřítele. To on měl ležení co možná nejblíže u pevnosti, jak to vyhovovalo jeho neutuchající touze po útočení. Nazítří po předstírané bitvě mu náhle hlásil uřícený běžec, že Miči malsové už jsou tu! Další posel volal, že připluli v člunech po proudu Maumee, a třetí zas sděloval, že přistáli na protějším břehu řeky. To už Šavan seděl na koni, vyrazil poplašný výkřik družiny Psů, tato jeho garda okamžitě vyskočila a rozběhla se ke koním. „Miči malsové útočí na děla Inglismanů!“ sípal běžec a sotva popadal dech. Zatím už Šavan dorazil k řece a kryl se za křovím. Viděl, že protější břeh se jen hemží Kentučany, první z nich už pronikli lesem na návrší a téměř všichni už vystoupili z člunů. Okamžitě poslal Havraní hlavu s dvěma průvodci dolů k Proctorovi. Měli objet pevnost, vykřiknout na jihozápadní baterie, co se tady děje, a pak měli co nejrychleji Proctorovi oznámit, že se osm set Miči malsů chystá k útoku na děla.

Tekumseh sám setrval v úkrytu, byl chladnokrevný a klidný, šlo teď nejprve o to, aby získal přehled o situaci. Zároveň vyslal posly k Vanatovi, k Peš-himu, k Stiathovi a k Sana-mahongovi. Požádal náčelníky, aby k němu přišli, poručil, aby shromáždili své bojovníky, ale aby se chovali tiše. Dohlédl na to, aby každému podnáčelníkovi přidělili skupinu mužů, podnítil tak podnáčelníky k ctižádosti a dosáhl toho, že měl tyto oddíly bojovníků z nejrůznějších kmenů jakžtakž pevně v rukou. To, že byl Vanata tak rozumný a že se, ač byl vrchním náčelníkem Dakotů a požíval právě mezi těmi drobnými kmeny obrovskou vážnost, sám podřizoval Tekumsehovým přáním, to Šavanovi velmi usnadňovalo situaci.

Tekumseh brzy poznal, že u protějšího břehu přistála jen část Miči malsů, kteří sem dorazili. Vždyť právě připlouvalo po řece dalších šest člunů a po krátkém zaváhání Kentučané přistáli u toho břehu, kde ležela pevnost. Rázem pochopil, že se tento oddíl pokusí probít do ležení.

Okamžitě vydal patřičné rozkazy. Vrchní velení na tomto břehu svěřil Vanatovi, nechal mu tu polovinu jeho Dakotů, aby se s nimi postavil do cesty bělochům, které vedl přímo sám Clay.

Tekumseh se s Vendaty, Vinebagy, Potavatomii a s pěti sty Dakoty, jimž veleli Peš-hi a Tinthon-ha, obrátil proti plukovníku Dudleymu. Obešli blížícího se Claye, znenadání ho napadli v týlu a zasypali ho deštěm šípů. Šavan poručil svým bojovníkům, aby spustili ječivý válečný pokřik, ale okamžitě s nimi ustoupil, jakmile se jim Clay postavil na odpor. To už slyšel, jak Vanata útočí na Američany z druhé strany. Clay se musel bránit proti novému nepříteli, musel znovu rozvinout linii směrem k pevnosti, viděl, že ho tísní ze všech stran. Miči malsové byli pomalu vyvedeni z rovnováhy a Tekumsehovi dalo dost práce, aby své lidi udržel na uzdě, protože když se teď k nim nepřítel obracel zády, byli by se na něj nejraději vrhli.

Ale Američané u děl byli teď důležitější. Vykřikl hromovým hlasem. Dakotové poprvé zaslechli Tekumsehův bas v bitevní vřavě, zarazili se, dívali se a poslouchali, jak Stiatha vede své Vendaty dolů k řece. Viděli, jak se za nimi vydává Vapa-mangva s Vinebagy a jak se Tekumsehova garda, Psi, mlčky dává do pohybu.

Vtom vykřikli i Peš-hi a Tinthon-ha a tisíc rudochů běželo podrostem jako dravý proud směrem ke břehu. Buď plavali, nebo veslovali v člunech přes poměrně širokou a rozvodněnou řeku — to všechno ovšem za zátočinou, aby je z pevnosti nebylo vidět — a na druhém břehu se seřadili podle Šavanových hlasitých rozkazů. Tekumseh ponechal Dakoty ve středu fronty, vpravo, směrem k řece, umístil Vinebagy a na levé křídlo Vendaty s částí Potavatomiů. On sám se svými Psy, kterých už tu měl téměř dvě stě, se připojil k Dakotům. Pak se dali na pochod po stopách, které tu zanechaly Dudleyovy oddíly.

Dudley se zatím dal strhnout útočnou náladou svých lidí a hned prvním útokem rozprášil posádku u děl. Ta nebyla nikterak silná. Někteří z Angličanů se vzdali, většina jich uprchla. Američané však neztratili jediného muže.

Plukovník Dudley, omámený tímto prvním vítězstvím, zapomněl na všechny rozkazy, které obdržel. Místo aby okamžitě zatloukl děla a aby je takto zneškodnil, místo aby zapálil zásoby střelného prachu, místo aby zničil podloží děl, stany a okopy vojáků, dovolil mužstvu, aby se oddávalo bezmezné radosti z úspěchu. Byli znaveni tím dlouhým, namáhavým veslováním, oddechli si, že už to konečně mají za sebou, byli utrmáceni z usilovného pochodu houštím, protože právě toho dne slunce pořádně připalovalo, a tak ulehli do trávy, dali se do jídla nebo zvědavě prohrabávali anglické palebné postavení. Jiní z bujnosti pokřikovali přes řeku k hradbám a odtamtud jim odpovídali hromovým hurá. Obležení pozorovali počínání Kentučanů s obrovským napětím.

Harrison to všechno sledoval z vyvýšeného místa nad dělostřeleckými bateriemi. Odebral se tam, aby pozoroval průběh bojů. Okamžitě vyslal jednoho z důstojníků za Dudleym, aby ho pobídl ke spěchu, a ten odvážlivec se o to opravdu pokusil — za bílého dne chtěl proklouznout řadami Indiánů a přeplavat řeku! Urputně se bránil, než byl Dakoty zajat. Ti mu však darovali život a poslali ho zpátky k veliteli. „Pověz svému náčelníkovi, že Dakotové mají statečné muže v úctě!“ volal za ním Sioux, když bělocha — byl to poručík Campbell — propouštěl zpátky k palisádám. Campbell však nerozuměl řeči Dakotů, obával se nějaké lsti a utíkal, co mu nohy stačily. „Střílejte, boys, střílejte!“ volal na své kamarády, kteří vystrkovali hlavy nad kolové hradby. A oni skutečně vystřelili a Dakota klesl mrtev do písku.

Vysypte šípy před sebe na zem!

Zatím se Tekumseh se svými bojovníky přiblížil až k Dudleymu a viděl, jak se Kentučané líně povalují u děl. Všichni rudoši, kteří měli v krvi lovecký instinkt a byli stále ve střehu, se okamžitě ukryli v lese. Šavan však proběhl kolem celé řady, všude prohodil pár slov a pak dal Stiathovi a jeho Vendatům povel k postupu. Stiatha byl mezi všemi náčelníky nejchladnokrevnější, jeho ocelově šedá hlava se přece nedá strhnout k nějaké nepředloženosti. Tekumseh s ním jen krátce promluvil a viděl, jak se Hurónovy oči temně zaleskly radostí.

„Přiveď je sem k nám, Stiatho, přiveď je pod naše šípy a nože a sekyry. Chceme se pomstít za všechny křivdy, které na nás tihle lidé napáchali,“ řekl Tekumseh. A když se pak Vendati začali plížit kupředu, volal tiše za nimi: „Buďte chytří jako bobři, bratři moji, vyplašte nepřátele, přilákejte je sem k nám, chceme potěšit svá srdce pohledem na jejich strach. Ukažte, že umíte znamenitě využívat lsti, bratři Vendati. Poslouchejte svého náčelníka, a dočkáte se velikého vítězství.“

Díval se za mrštně se plížícími bojovníky, pak se rozhlédl, pokynul několika Dakotům, kteří na tento způsob boje nebyli zvyklí, aby si našli lepší kryt, a pak zavolal na číhající bojovníky, kteří napětím sotva dýchali:

„Vysypte šípy před sebe na zem, bratři moji, protože z tohoto místa neustoupíme. Zkuste tětivy svých luků, uvolněte si nože za opasky, mějte připravené tomahavky a silná srdce, protože dnes zvítězíme, bratři! Dobrý duch vydá vaše nepřátele do vašich rukou!

Hleďte!“ pokračoval hlasitě. „Stiatha už přepadává ty nic netušící bizony, hleďte, jak padají, slyšte, jak křičí! Teď se dávají na útěk a Vendati se rozbíhají za nimi. Sedí jim v týlu, za chvíli dostanou pomoc. Dávejte dobrý pozor, co udělá starý náčelník Vendatů. Hodně se od něho naučíte…“

Číhali všude, za křovím, za vyvrácenými kmeny, za zetlelými korunami pokácených stromů, za přírodními ploty, poslouchali Šavanova slova a těžce oddychovali vzrušením, napětím.

Stiatha se proplížil za nízkou, ale hustým křovím porostlou vyvýšeninou, takže ho Kentučané nezahlédli, a shromáždil své bojovníky. Poručil jim zachovat klid a mlčet i při útoku, a to bylo něco, co by jiný houf Indiánů jen stěží dokázal. Vendati, drsní, vycvičení v boji, plni klidné, vznešené statečnosti, bojovníci, kteří vzhledem k takřka úplnému zhroucení jejich kdysi tak hrdého a mocného národa téměř neznali strach ze smrti, tito Vendati vyrazili na Stiathův jediný povel bez hlesu ze svých úkrytů a napadli asi třicet Kentučanů, kteří se tam bezstarostně povalovali kousek od ostatních. Vendati pobili překvapené bělochy bez jediného slova, bez válečného pokřiku. Jen hrůza křičela z hrdel umírajících po celé pláni.

Ale to už se Indiáni obrátili k dalšímu houfu, ten byl vyrušen z nejhlubšího klidu a pokoje a teď odtud prchal v panickém zděšení. Rudoši se chtěli pustit za nimi, ale Stiatha rázem zchladil jejich vítězné opojení, jeho vysoký havraní hlas je zarazil:

„Zdvihněte luky, stůjte, bojovníci, zdvihněte luky a miřte přesně!“ volal. Vzápětí zasvištěl šíp a jeden z Kentučanů se zhroutil. To už stáli všichni Vendati, zdvíhali své nehlučné zbraně, tětivy zadrnčely a vystřelené šípy byly rychlejší než nohy úzkostí posedlých, tak strašně vyděšených nepřátel. Téměř padesát mrtvých stál Kentučany tento jediný, s chladným rozumem vedený úder.

„K zemi, děti, kryjte se!“ zaskuhral Stiatha, a rázem jako by se pod Vendaty země slehla. Pláň byla holá, na druhé straně se shromažďovali nepřátelé, přihnal se sem i Simon Kenton a soptil vzteky. Vyslal posly k plukovníku Dudleymu se žádostí o posilu, svolal své lidi, jednu četu poslal dopředu, aby obešla Vendaty a vpadla jim do zad, zatímco on sám zahájil palbu. To ještě byl stále při smyslech.

Dále vzadu čekali Indiáni, kterým velel Tekumseh. Šavan vystoupil na hustě zalistěný strom. Hluk zmatených a rozčilených Kentučanů způsobil, že běloši nezaslechli jeho hlas, Tekumseh však věděl, že by jej nezaslechli, ani kdyby byli zticha. Ovšem tady, pod stromy, v klidu, rozuměli jeho bojovníci každému slovu, které k nim pronesl.

„Pokoušejí se obejít Stiathu, ale vendatský náčelník to už zpozoroval, stahuje své bojovníky doleva. Slyšíte, jak Miči malsové střílejí, bratři moji? Střílejí nesprávným směrem, protože tam, kam posílají své střely, neleží už ani jediný Vendat. Už teď jsou Miči malsové slepí vztekem, jak asi teprve ztratí rozum, až nám vběhnou do rukou! Posilujte svá srdce, bratři, rozjasněte si oči, dbejte na to, aby se vám nechvěly ruce, miřte přesně a rychle, až přijdou. Za chvíli se sem totiž poženou jako stádo bizonů, které nepostřehlo propast, protože budou mít v zádech Dakoty. A jako se všichni bizoni zřítí do propasti a roztříští se o balvany, padnou i Dlouhé nože do propasti, kterou jim tu nastražíme my.“

Rudoši ho poslouchali s nadšením. Hrdost, jistota, víra ve vítězství, tryskající z Tekumsehova hlasu, z každého jeho slova, je všechny strhávala, dávala jim důvěru, sílu. Opakovali jeho slova tem, kteří leželi příliš daleko, aby je i oni mohli uslyšet Čekali a chvěli se bojechtivostí, čekali na útok, který Šavan předpověděl, nikdo z nich nepomýšlel na útěk, na bázeň, všichni jen hořeli divokou radostí.

Poněkud vlevo před linií rudochů číhajících na okraji lesa utrpěl porážku také oddíl, který Kenton vyslal na obchvat nepřítele. Kenton vybral do tohoto oddílu samé zkušené muže, vedl je Barnley Combs, jeden z nejzkušenějších stopařů v celém Kentucky, ale Stiatha ho daleko předčil

Combsův oddíl se snažil vypátrat ukryté rudochy, proti nimž byl vyslán. Zmátla jej palba, kterou Kentonovi muži stále ještě zaměřovali do míst, odkud se Indiáni už před drahnou chvílí stáhli zpět. A tak zatímco se Combsovi vojáci domnívali, že postupují proti křídlu nepřátel a do jejich týlu, Stiatha je se svými Vendaty dávno obešel. Combs náhle zaslechl za svými zády pronikavý skřehotavý hlas, v křoví po levé i po pravé straně se ozval divný šelest, potom zaslechl sténání, úzkostné výkřiky, kletby, všude viděl jen zmatek. Zamlženýma očima — narazil totiž na strom a teď se jen s námahou opíral zády o jeho kmen — zahlédl, jak se sem ženou vrbovým houštím ze všech stran rudoši, viděl napřažené nože, viděl, jak vzduchem letí tomahavk, těsně před sebou spatřil náhle v křoví pomalovaný obličej, pár temných, blýskajících se očí. Zhroutil se, padl na zem a už nezaslechl ten ječivý, až do morku kostí pronikající irokézský pokřik, který vyrazil Stiatha, když spatřil, jak se po zemi kutálí nepřítel, jehož zasáhl svým šípem. Jeho Vendati se k tomuto pokřiku okamžitě připojili, vzápětí se ten divoký, zuřivý ryk rozléhal nad celým návrším. Simon Kenton jej zaslechl, slyšeli jej i všichni jeho Kentučané a vytušili, co se asi stalo. Pak uviděli Indiány prchající šikmo podél jejich linie mezi keři. Do této Kentonovy první linie se neustále drali další a další střelci.

„Kupředu, hoši, za mnou!“ vykřikl obrovitý chlapík. „Tamhle prchají, rychle za nimi!“ pobízel, zvedl se a vzápětí se vztyčila i celá řada a hnala se za ním.

Právě v té chvíli dorazili na bojiště plukovník Dudley a major Shelby, kteří zatím shromáždili své muže. I oni se nechali strhnout, slyšeli o přepadení, o smrti svých kamarádů, ne, tohle nebyli takoví změkčilci jako ti panáci z New Yorku. „Remember River Raisin!“ ozývalo se po celé pláni. „Vzpomeňte na krveprolití u řeky Raisinu!“ křičeli Kentučané jako posedlí, hnali se kupředu, všichni, všichni, nikdo nezůstal pozadu, běželi po pláni, před sebou viděli prchat Indiány. „Může jich být nanejvýš osmdesát až sto, běžte, chlapci, běžte!“ volal Kenton. Byl vpředu, v první řadě a za ním se řítili, kleli a povykovali vybraní muži z Kentucky.

Před nimi unikal Stiatha se svými Vendaty. Starý náčelník se musel velmi namáhat, aby svým bojovníkům stačil. Ti strašní Míči malsové se k němu přibližovali víc a víc, avšak ještě mnohem rychleji se blížil spásný les, kde čekal Tekumseh. Vyčkával tam s Dakoty, s Vinebagy, které vedl Vapa-mangva, byl tam i Sana-mahonga se stovkou Potavatomiů, bylo tam dvě stě bojovníků z bratrstva Psů. Starému, křivonohému a šedovlasému náčelníkovi se řinul pot ze všech pórů, takhle už neběžel dlouhou řadu let. Za ním se ozýval řev, jako když hučí jezero Miči-game, když bouře vrhá jeho vlny proti břehům. Ale už tu byl stín, byly tu stromy, bylo tu křoví. Jediným skokem se přenesl přes ležící mohutný kmen a málem dopadl na jednoho z Tinthon-hových Dakotů, do divoce se lesknoucího, zkřiveného, vztekem se chvějícího obličeje rudošského bojovníka. Jako ostatní i on až dosud dokázal vydržet pohled na hrnoucí se příval. Vyslechl Tekumsehova výsměšná slova a čekal jen na to, až vyšle proti Dlouhým nožům svůj první šíp. Jednoho, aspoň jednoho z těch nenáviděných vrahů chtěl zastřelit, zabít, uškrtit — a pak ať se už děje cokoli.

Stiatha přeskočil, zastavil se, obrátil a rychle se rozhlédl po okraji lesa. Viděl, jak se jeho Vendati vrhají do podrostu, viděl však také všude kolem číhající, skrčené, vyčkávající bojovníky. To tedy znamenalo, že vydrželi. Zhluboka se nadechl po té dlouhé honbě, tady šlo opravdu o život, a pak znovu vyrazil irokézský válečný pokřik. Jeho Vendati ho zaslechli, obrátili se jako on, zastavili se, přes všechen spěch a klopýtání ještě v běhu vytáhli z toulce šíp, přiložili jej k tětivě a vyrazili svůj válečný pokřik. Všechny je však přehlušil hřímavý, mocný hlas, pocházející jakoby z prasvěta:

„Teď vstaňte, už jsou tady, miřte dobře a přesně, vystřelte jim do těch jejich nenasytných srdcí!“

Byl to Tekumseh. Hlasitě chválil Vendaty, když po zničení oddílu, který je měl obklíčit, prchali k lesu šikmo před linií bělošských střelců. Pozoroval, jak Kentučané za nimi hned vyrazili, seskočil z koruny stromu a jeho hlas byl plný vítězného jásotu.

„Hleďte!“ křičel, „už přicházejí, spěchají, aby si odnesli vaše skalpy, běží dobrovolně pod vaše nože, vstříc vašim šípům, Vendat Stiatha je nám sem přivádí, ty Dlouhé nože. Ale ještě delší než jejich nože bude naše pomsta, rychlejší budou naše oči při míření, budou hledět přes hroty šípů přímo do jejich srdcí. Slyšte, jak křičí, jak řvou, bratři moji, myslí si totiž, že srdce Manitouových dětí zeslábnou, až uslyšíme jejich hlasy.

Vyčkejte, vyčkejte, nestřílejte příliš brzy, setrvejte v úkrytu, dokud nebudou těsně před vámi, potom však vyskočte, ukažte se jim, zažeňte jim zároveň se svými šípy úzkost do srdcí.

Už přicházejí, vrahové dětí, žháři kukuřičných polí, zloději kožešin, lupiči půdy, už jsou tu. Vzhůru, synové Manitouovi, vstaňte a střílejte, protože nadešel čas!“

Těmito slovy doprovázel Tekumseh divoké drama, tak vrhal docela sám svou neotřesitelnou odvahu, svůj prudký hněv proti valící se vlně, tak posiloval své bojovníky. Jenom on je stačil udržet na jejich stanovištích, bez jeho slov by jistě uprchli, protože pohled na řítící se, křičící a zuřící vlnu Kentučanů stačil rozkolísat i nejpevnější srdce. Teď jako první stál vzpřímený na kraji lesa a střílel. Vyskočil na mohutný kmen stromu, napnul luk a vyslal svůj šíp prvnímu z přibíhajících Kentučanů doprostřed hrudi. Přiložil druhý šíp, zasáhl, vystřelil třetí, čtvrtý, pátý…

A řvoucí vlna se roztříštila o val číhajících Indiánů. Vyděšenýma, vypoulenýma očima Kentučané viděli, že to už není jen ta necelá stovka Indiánů, kterou právě pronásledovali, ale že rudoši na ně tady na kraji lesa čekali, že Indiánům prostě padli do nastražené léčky a teď se káceli k zemi, mnozí z nich se čtyřmi, pěti až šesti šípy v prsou. A jen proto, že se Indiáni nemohli předem domluvit, kdo si koho z bělochů vezme na starost, jen proto nepadli v té první spršce šípů všichni. Ale přece jen se zhroutila téměř celá první řada. A už jim letěl vstříc druhý oblak opeřených střel. Tu a tam zdvihl některý z Kentučanů pušku, tu a tam některý z nich vystřelil, většinou však neměli pušky nabité nebo jim při běhu vypadly z pánviček zápalky. Tu a tam vrhl některý z nich i nůž, ale většinou si nože ponechávali v rukou, když se teď obraceli na útěk, když s křikem prchali, když se sráželi s postupujícími zadními řadami. A Indiáni vysílali stejně jako Tekumseh za nimi své čtvrté a páté šípy. Šavanův hřímavý hlas duněl, Stiathův hlas ječel a skřehotal, Peš-hi a Tinthon-ha nabádali ke klidnému míření, k chladnokrevnosti.

A tak se teď celý ten kentucký útok zhroutil. Všichni, kteří zůstali naživu, se s vlasy naježenými hrůzou dávali na útěk, čtyři sta až pět set bledých tváří běželo pryč odtud. Za nimi se hnali rudoši a jistě by byl unikl jen málokterý z Dlouhých nožů, kdyby se byli vítězní bojovníci nevrhali nejprve na usmrcené nepřátele, aby se zmocnili skalpů těch, které sami zastřelili. Jen Tekumsehovi Psi pronásledovali v sevřené formaci prchající nepřátele, jen oni všichni poslouchali hřímající hlas. Vzápětí se k nim připojil i Stiatha a Vendati, navyklí slepě poslouchat svého starého náčelníka, uposlechli bez váhání. Pak ještě pár Dakotů, několik Vinebagů, mezi nimi i zuřivý Sana-mahonga, několik Potavatomiů, ale tento počet, tyto tři nebo čtyři stovky mužů stačily na to, aby udržely Kentučany v běhu. Zděšeně a bezmocně sledoval Harrison z protějšího břehu z pevnosti tu pohromu, které nemohl zabránit. Už teď předvídal její hořký konec. Kdyby bylo šlo jen o Indiány, mohli by se snad prchající ještě zachránit. Ale nahoře nastupovali z druhé strany Angličané. Havraní hlava jako Tekumsehův posel byl první, kdo přinesl Proctorovi zprávy. Anglická řadová pěchota, vycvičená v mnoha bitvách, byla za několik minut připravena k boji. To už se objevili první uprchlíci od baterií. Ta děla musel Proctor rozhodně dobýt nazpět, o to teď šlo v první řadě. Okamžitě dal příkaz, aby se celá jeho armáda vydala na pochod proti proudu řeky.

Do palby těchto Angličanů vběhli prchající Kentučané. Viděli, že jsou sevřeni ze dvou stran, část z nich zamířila k řece a doběhla až k člunům, zbytek se vzdal. I rudoši získali zajatce. Tekumseh je nedovolil povraždit — znovu se ukázalo, že je daleko lidštější než jeho bílí protivníci. Vinebagové a Dakotové zabili v boji ještě několik Kentučanů, ale pak nastal klid. Peta-kuta a Stiatha se vrhli mezi bojující a rázně bitvu ukončili. A Indiáni, v radosti nad tak nenadále dosaženým a úplným vítězstvím, byli velkomyslní. Dvě stě zajatců padlo do rukou rudochů a právě tolik nebo ještě více do rukou Angličanů. Hlavně však že byla zachráněna děla, když je nepřátelé ani nezneškodnili. Plukovník Dudley, velitel tohoto oddílu, padl.

Kde však zůstal Tekumseh?

Tato otázka náhle prolétla jako blesk řadami shromážděných Indiánů. „Kde je Tekumseh?“ volal Peta-kuta. Zvěd ze stromu to zaslechl a oněměl hrůzou; ostatní však to volání opakovali, letělo po planině rychle jako bouře. „Tekumsehu! Tekumsehu!“ ozývalo se na všech stranách.

Odpověď však nepřicházela.

Spatřil Tekumseha

Když začalo pronásledování, Šavan se na okamžik ohlédl. Ani v této chvíli, kdy se zdálo, že se bojovníkům na obou stranách rozskočí srdce i smysly — Kentučanům hrůzou

z toho, co teď muselo přijít, a Indiánům z vítězného opojení bezprostředně po prožití onoho strašného pohledu na valící se Dlouhé nože — ani v těchto vteřinách neztratil Tekumseh klid a rozvahu, třebaže musel jednat a rozhodovat se tak bleskurychle. Nevrhl se slepě do bitevní vřavy, shromáždil kolem sebe jen asi tucet svých Psů a pak na ně zavolal: „Zůstaňte pohromadě, následujte Horského lva!“ Potom se jako panter vyřítil mezi bojující, nezdržoval se s těmi, kteří se již hroutili, ale pustil se za těmi, kteří dosud kladli odpor. V patách za ním běžela družina jeho nejvěrnějších jako opravdová smečka kousavých psů. Toulec měl zavěšen na levém zápěstí, ale sejmul jej, vytrhl z něho hrst šípů, toulec nechal ležet, uchopil šípy do levé ruky a běžel dál. Kdykoli chtěl vystřelit, zastavil se, zdvihl luk, zamířil, vystřelil a znovu se hnal kupředu. Pohledem bojovníka, který prošel stovkami bitek, instinktem své indiánské krve vždycky vycítil ve zmatku před sebou, kde by se mohlo vytvořit ohnisko odporu. Tu a tam se některý z bělochů zastavil, otočil se, zalícil pušku a vystřelil nebo vrhl nůž, někdy i tomahavk. Mnozí Kentučané totiž převzali tuto zbraň od Indiánů. K těmto mužům se Tekumseh prodíral, protože jen od nich teď hrozilo nebezpečí. Netušil, že plukovník Dudley už padl a že major Shelby byl těžce raněn, ale jeho pozornost vzbudila skupina asi třiceti až čtyřiceti Miči malsů, která se držela pohromadě a v níž bylo stále slyšet hlučné rozkazy. Tekumseh přivolal svým hřímavým hlasem další bojovníky. Jak to bývá, slabší vždycky následují silnějšího, a tak se k němu hrnuli, tušili v něm svého vůdce i ti, kteří ho až dosud nepoznali. To už patří k tajemství krve, které se projeví právě v takových okamžicích. Už měl kolem sebe padesát, šedesát, sedmdesát rudochů. A pak se to stalo. Znovu v té vřavě zaječel řezavý hlas, Kentučané se zarazili, otočili se, zůstali náhle stát a zalícili pušky. Byl to Simon Kenton. Nějakým zázrakem zůstal naživu, přestože byl při útoku na okraj lesa v první řadě. Simon Kenton vykřikl nějaký rozkaz a vzápětí třeskla salva ze čtyřiceti kentuckých pušek. Dokázali to, co bylo téměř nemožné, v běhu znovu nabili své předovky. Vzchopili se, přinutili své ruce, aby se jim nechvěly, a jejich pušky třeskly.

Tekumseh však včas vyrazil varovný výkřik a obrovským skokem se dostal téměř až k hrudi muže, který stál před ním. Dříve než Kentučan stačil zamířit, vrazil mu Šavan nůž do prsou, a výstřel pak šel do vzduchu. I jinde byli rudoši u střelců velmi blízko, včas zpozorovali, co se na ně chystá, a ihned na bělochy vrhli své nože a tomahavky. Jinde zas bělochy prostě předběhli, protože i to krátké zdržení, když se Kentučané zastavili a obraceli, stačilo k tomu, aby se Indiáni dostali až k Miči malsům. Pušky sice třeskly, tu a tam některý z rudochů padl, tu a tam, kde Indiáni nebyli dost rychlí, dost důrazní, dost odvážní, mohl někdo z Kentučanů i správně zamířit, půl tuctu rudochů se zhroutilo, dva z nich byli na místě mrtvi, ale účinku, s nímž Simon Kenton počítal, ani zdaleka nedosáhl. K zemi se kácelo mnohem víc bělochů než Indiánů, asi dvacet Miči malsů dochroptělo, protože rudoši se nespokojovali jen poraněním nepřátel, a Kentučané už neměli čas znovu nabít. V boji muže proti muži není puška příliš užitečná, protože sekyra nebo nůž jsou rychlejší než pažba.

„Utíkejte, chlapci, utíkejte,“ křičel Kenton. Teď už se zděšení zmocnilo i jeho.

Ale sotva to vykřikl, zaslechl v těsné blízkostí zařvání. Byl to hlas plný zášti, hněvu, překvapení a nenávisti. Kenton rychle pohlédl směrem, odkud ten hlas vycházel.

Spatřil Tekumseha. Už dlouho jej neviděl, už víc než tucet let. Před rokem sice tušil jeho velení při bitvě o šavanskou vesnici a ještě předtím viděl v lese jeho znamení nad zabitým bělochem. Callaghan se přece jmenoval, ne? Ale tohleto, co se k němu řítilo vlčími skoky, to mohl být jen Tekumseh, ten obličej rozpálený hněvem, ty hrozící oči! Simon Kenton se obrátil, pocítil v sobě obrovskou sílu, prchal, uháněl, přeskakoval výmoly, nízké keře i kmeny stromů, chtěl, musel si zachránit život, cítil, jak pracují všechny jeho smysly, jak mu pomáhají. Neztratil na útěku nervy, nezhroutil se a neskučel strachy, třebaže se mu na čele perlil studený pot. Znovu za sebou zaslechl křik, nějaký rozkaz, nerozuměl indiánské řeči, ale tušil, co asi znamenají. „Nechte ho mně!“ volal Šavan, jak Kenton správně pochopil.

Tekumseh, sledován svými Psy, kteří mu věrně a vytrvale kryli záda, pronásledoval nenáviděného nepřítele, kterého tu náhle poznal, dolů k řece. Jeden ze zraněných, které tenkrát posbírali na poli u Chillicothu, mu tenkrát prozradil, kdo vedl bělochy. Tekumseh se dověděl, že jeden z Kentonových kumpánů tenkrát na jaře skalpoval tříleté dítě. Tehdy pocítil žhavou touhu utkat se s tímto Kentučanem v boji. Nyní měl pocit, jako by mu postavu Simona Kentona osvítil blesk, poznal ho spíše podle hlasu a podle charakteristických pohybů než podle rysů obličeje, vždyť je stejně zahlédl jen velmi letmo. Věděl vsak, že ho paměť neklame.

Vyrazil jako orel, když pronásleduje zajíce, a pustil se za Kentonem. Tenhle muž mu nesměl uniknout, chtěl se ho zmocnit živého. A Kenton, který blízkost svého pronásledovatele spíše tušil, než slyšel, pochopil nepřítelův záměr. Vždyť jinak by přece Šavan už dávno vystřelil. Vzklíčila v něm nová naděje.

Tekumseha však znenadání zdrželi. Mladý Middlington, který osvědčil svou chladnokrevnost už v noční bitvě u Chillicothu a byl se Simonem Kentonem i na tomto tažení, uviděl, že Kentona pronásleduje nějaký Indián. Běžel právě asi s dvaceti Kentučany dolů k člunům; kdyby tam doběhli včas, bylo by snad možné uniknout. Vtom náhle pronikavě vykřikl: „Pomozte Simonovi, boys, pomozte Kentonovi!“ A jako se hrstka zoufalých lidí vzpamatuje, objeví-li se jeden jediný silný muž, došlo k tomu i tentokrát. Zaslechli výzvu, vzchopili se, u sta hromů, utíkat se přece nedá donekonečna! Obrátili se, uviděli, jak se žene Šavan a v patách za ním jeho lidé, a vrhli se proti nim. Middlington napadl Tekumseha z boku, Šavan však postřehl, že se k němu prudce blíží jakýsi stín, v plném běhu uskočil stranou a obrátil se proti novému nepříteli. Middlington zbledl, když poznal, že jeho protivník ho předčí silou, divokostí i zkušeností, jen chabě se pokusil o obranu, ale vzápětí byl zasažen Šavanovým rozmáchlým nožem a s výkřikem vypustil duši. Tekumseh poznal, že si jeho lidé s ostatními útočníky už poradí, a tak se znovu pustil za Kentonem. Zlost jím zalomcovala, když uviděl, že Kentučan už je na řece, že se právě pokouší odrazit od břehu v lehké kánoi, kterou tam zanechal některý z rudochů.

Tento pohled dodal Šavanovi náhle nadlidskou sílu. Běžel se stisknutými zuby, se zaťatými pěstmi, s vypětím všech svých obrovských sil. Tenhle chlap mu nesměl ujít. A tak Tekumseh běžel, pak se mocně odrazil a skočil. Chtěl zasáhnout do zad Kentona, který po indiánském způsobu klečel v kánoi a pokoušel se odrazit od břehu. Několikrát se prudce rozmáchl pádlem a lehounký člun se rozjel. Tekumseh sice už Kentona nedostihl, podařilo se mu však zasáhnout aspoň kánoi. Ve skoku si všiml, že řeka, jejíž hladina v minulých dnech stoupla, byla v těchto místech značně hluboká. Skočil oběma nohama do člunu, prorazil tenké dno z kůry, jako železná koule padl do vody a ponořil se, zatímco pěnící se voda vnikala rychle do kánoe.

Narazil nohama na dno řeky, okamžitě se odrazil vzhůru, otevřel oči a díval se pod vodou. Byla však příliš kalná, zbarvená žlutou hlínou, plná bahna, které déšť v posledních dnech snesl do Maumee ze všech návrší. Šavan nic neviděl

Vynořil se hlavou nad hladinu, tři, čtyři tempa ho donesla znovu ke břehu, tam se pevně zachytil a čekal, až se Kentučan někde objeví; byl přichystán okamžitě se odrazit a vrhnout se za ním. Jenže Simon Kenton se nevynořoval.

Zaslechl totiž náraz za svými zády, zaslechl praskot lámaného dřeva a viděl, jak se kánoe pod tím náhlým zatížením zvedla přídí vzhůru. Vykřikl, zdálo se mu, že mu rudochův nůž vniká do těla, prudce sebou škubl a vrhl se doleva, trochu mu přitom pomohlo škubnutí člunu, když na něj Indián dopadl. I Kenton se vrhl do vody, v pádu si ještě stačil uvědomit, že o kus dál po proudu je u říčního břehu skalnatý výběžek. Se škodolibou radostí cítil, jak ho silný proud unáší směrem ke skále. Zůstal pod vodou, ponořil se hluboko, měl široký hrudník, ohromné plíce, plaval mocnými rozmachy, s otevřenýma očima. Cítil vodní víry, tušil je, hmatal kolem sebe, uviděl skalnatý ostroh v hlinité, kalné vodě. Zamířil vlevo, kde byl proud mírnější, poznal, že už je za výběžkem, obrátil se naznak a vynořil se. Tlak mu už téměř roztrhl hrudník. Zhluboka se nadechl, pohlédl zpátky, viděl, že se mu skutečně podařilo obeplout skálu, a tak prudkými rozmachy zamířil ke břehu. Skryl se tam do vrbového houští, zadržoval dech, poslouchal, uvažoval. Všude na břehu byli rudoši. Kdyby se pokusil o útěk po souši, zanechal by stopy. Proto se odhodlaně znovu zhluboka nadechl a znovu se ponořil do řeky. Plaval pod vodou těsně podél břehu, byl tu ve stínu pobřežního porostu, musela by to být opravdu nešťastná náhoda, kdyby ho shora někdo zahlédl. Jen dál, jen se dostat co možná nejdál od toho příšerného Šavana. Vracela se mu chuť k životu, vracel se mu humor, hlásila se jeho nezlomná povaha. „Však Old Simon si teď už nějak pomůže,“ pomyslel si. „I kdybych tu měl trčet ve vodě až do noci a pak přeplavat na druhou stranu. Ale tolik času mi jistě nedopřejí, za chvíli začnou prohledávat celý okraj břehu. To znamená ještě jednou se ponořit, ještě jednou pod vodu! Nu Old Simone, s chutí do toho, bohudík ses naučil plavat!“ rozmlouval v myšlenkách sám se sebou.

Tekumseh dlouho nečekal. Když poznal, že se Kentučan nevynořil, brzy uhodl, že se nechal unášet proudem. Zavolal své Psy, kteří ho hledali nahoře a nemohli ho najít, ačkoli uviděli plavat po řece trosky člunu. Poslal je na břeh po proudu i proti proudu, aby pátrali po uprchlíkovi. Třem z nich poručil, aby vypluli na řeku, sám se teď nechtěl vydávat napospas nějaké náhodě. Vždyť jeho život byl příliš důležitý.

Ale ať prohledávali jedno křoví za druhým, po Simonu Kentonovi nebylo nikde ani stopy.

Harrison tam v pevnosti — to byl nepřítel

Tekumseh nechal své Psy pátrat samotné. Sám vyšel na břeh, vystoupil na malý skalnatý výběžek — právě na ten, který před chvílí zachránil Kentona —, aby se odtamtud rozhlédl. Boj snad stále ještě pokračoval, i na druhém břehu se možná ještě bojovalo. Měl by snad někde zasáhnout? A co se tu vlastně dělo dál? Kde byl Stiatha, Peš-hi, kde jsou ostatní Psi? Kde zůstal Tinthon-ha se svými Dakoty?

Brzy zjistil, že už je po bitvě. Část Kentučanů, která tu měla zničit anglické baterie, uprchla přece jen k člunům a právě teď z nich vystupovali na protějším břehu u pevnosti. Viděl, že bez nesnází vtáhli do amerického ležení. Bylo jich poměrně málo, jejich počet se dal zjistit téměř přesně. Nebylo jich víc než sto padesát.

Zmocnil se ho nepokoj. Co se to tam naproti stalo? Proč Vanata se svými Siouxi nezaútočil? Nerozhodl snad správně, když tam poslal jeho, a ne Stiathu? I těchto sto padesát vyčerpaných, zmatených, poděšených bělochů by přece mohli ještě zajmout.

Díval se po řece, proti proudu i po proudu, nikde mu nehrozilo žádné nebezpečí. Na tomto břehu řeky boj zcela neskončil. Před chvílí ještě stačil zpozorovat, že konečně přitáhli Angličané. Vyptal se, co se událo, dostal informace a běžel pak po břehu vzhůru, až našel kánoi, jeden z člunů, na nichž se sem přeplavili. Vskočil do ní, vesloval k druhému břehu Maumee, hledal a našel Vanatu. Tam ho bylo zapotřebí.

Mezi Dakoty panovala značná malomyslnost. Postavili se do cesty generálu Clayovi, podařilo se jim zadržet jeho postup, a dokonce ho zatlačit poněkud zpátky. Potom však Harrison v pevnosti poznal, co se děje, a vyslal tam na pomoc plukovníka Casse s oddílem, který tam pro takový případ byl v pohotovosti už několik hodin. Napadli Dakoty zezadu a Clay okamžitě rázně zaútočil zepředu. Zároveň sem dorazil jeden oddíl o síle asi sedmdesáti mužů, kteří při přistávání trochu zabloudili a teď, když slyšeli od řeky hluk boje, výstřely a lomoz, vrhli se do boje z tamté strany. Dakotové museli ustoupit do lesa a Clay pak pronikl do pevnosti.

Vanata však ještě ani zdaleka neztratil odvahu, vyrazil proti němu a dosáhl alespoň dílčího úspěchu. Zajal třicet nezraněných Kentučanů, na bojišti posbírali asi deset až dvanáct raněných a právě tolik tam zanechali Američané mrtvých. A tak je tu oslabil přinejmenším o dalších padesát mužů.

Potom však Vanata své bojovníky soustředil a odváděl je zpátky od řeky i od pevnosti právě ve chvíli, kdy přistával u jižního břehu zbytek Dudleyova oddílu. Běloši měli štěstí, že Indiáni to vyloďování sto padesáti mužů vůbec nezpozorovali.

Harrison zasahoval i jinde. Když Tekumseh vyslechl zprávu dakotského vrchního náčelníka a obejel pevnost, aby se poradil s Proctorem o dalším postupu, viděl, že u baterie na jižním břehu, tedy na téže straně jako pevnost, panuje nesmírný zmatek, že vojáci soptí vztekem. Napadl je totiž znenadání oddíl Američanů, když ze svého stanoviště jako z kazatelny pozorovali bojiště a průběh bitvy na severním břehu, když se veškerá jejich pozornost soustřeďovala na Dudleyův počáteční úspěch a pak na jeho zdrcující porážku. Dělostřelci u baterie křičeli hurá a vyhazovali klobouky do výšky, vzájemně se upozorňovali na osobní souboje — a vtom se sem vřítili Američané. Prvním útokem se zmocnili děl, jedno z nich dokonce zatloukli, druhé však už zneškodnit nestačili. Museli co nejrychleji ustoupit, ovšem odváděli si s sebou čtyřicet zajatců. Angličané podnikli protiútok, stovka Indiánů, které takticky vedl Vinemak, vpadla nepřátelům do boku a nechybělo mnoho, a byli by obklíčili celý oddíl, protože znenadání se na druhém křídle objevila kanadská milice, kterou tam poslal Proctor. Velitel americké jednotky však dal rozkaz k překotnému útěku, a tak se jim podařilo uniknout do pevnosti. Těch čtyřicet zajatých Angličanů poslali do Harrisonova tábora už předtím.

Tohle všechno se Tekumseh dovídal od anglického kapitána Bradforda, který tu měl velení. Důstojník byl celý bez sebe zlostí, vytýkal svým vojákům nepozornost, běsnil nad zničeným dělem, nad zajetím čtyřiceti mužů — všichni zajatci patřili k jeho setnině. Nejvíc toho však vyčítal sám sobě. Nebyl k utišení, a tak Šavan jel dál, tentokrát až k Proctorovi.

Den skončil jejich velkým úspěchem, třebaže se Clay asi s třemi sty padesáti muži probil do pevnosti a třebaže Angličané přišli o jedno dělo. Z těch dvanácti set Kentučanů, kteří sem přispěchali na pomoc pevnosti, jich sedm set padlo nebo bylo zajato, zbytek byl jistě morálně zcela otřesen. Tekumsehovi Indiáni utrpěli v boji proti Dudleymu jen nepatrné ztráty. Vanata ztratil víc lidí, ovšem zdaleka ne tolik jako Kentučané. Další posily mohly dorazit k pevnosti nejdříve až za měsíc. Do té doby chtěl Tekumseh zdvojnásobit počet svých Indiánů. Pevnost Meigs musela padnout, aby se do Tekumsehových rukou dostal Harrison, nejnebezpečnější z protivníků, nejschopnější generál, jakého Miči malsové měli.

To snad by přimělo i Čipevaje k tomu, aby se k Šavanovi připojili.

Tekumseh usilovně přemýšlel. Uvažoval, propočítával, sestavoval plány. Neoddával se klamným nadějím, ale dospěl k názoru, že by se tahle válka přece jen ještě dala vyhrát. Vždyť tam za řekou měl nanejvýš dvanáct set bojovníků proti devíti stům bledých tváří pod velením plukovníka Dudleyho, a přece je dokázal porazit. Mohl však dosáhnout úspěchu i s polovinou bojovníků. Nezáleželo tolik na počtu, jako na velení, na tom, aby si zachoval chladnokrevnost, aby uvažoval rychle a přesně, aby se pohotově rozhodoval a v okamžiku, kdy zaútočí, aby udeřil se vším důrazem.

Harrison tam v pevnosti — to byl nepřítel! Guvernér Harrison, muž s nakrátko střiženými vlasy, s přívětivým obličejem, s poctivýma očima, člověk, který Tekumseha už jednou oklamal.

Už nikdy nevěřit bělochům! To si Šavan předsevzal. Brock, generál Brock byl mrtev — jediný, který ho neobelhával. Proctor byl lstivý, neupřímný, nadutý, tím se rozhodně obelstít nedá.

Nejkrásnějším a nejšťastnějším jeho dnem se však měl stát den, až mu Harrison padne do rukou. Muž, který před několika měsíci dal přepadnout, spálit a vyvraždit pokojné vesnice. Muž, který tenkrát na podzim, když byl Tekumseh na jihu, uprostřed hlubokého míru vpadl na indiánské území, který tím porušil všechny smlouvy, veškerá ujišťování o poctivosti dohod. Muž, který tenkrát dráždil Ten-skva-ta-vu a jeho Indiány tak dlouho, až ho sami napadli, takže rušitel míru tu najednou stál jako napadený. Muž, který tenkrát zmařil Tekumsehův plán na vytvoření jednotného svazu všech indiánských kmenů tím, že vytrhl a rozdrtil jádro tohoto zamýšleného svazu.

„Ale Tekumseh dosud žije a žije i bílý guvernér. Pomsta Horského lva dopadne na hlavu zrádce, který můj lid nenechá žít v míru, třebaže ujišťuje, že je přítelem a otcem Manitouových dětí!“

Až sem dospěl Šavan ve svých úvahách. Zatím se svým koněm přeplaval Maumee a teď už zas byl na severním břehu. Nedaleko odtud bylo hlavní ležení Angličanů, kde pobýval i Proctor. S ním musel projednat své další plány. Ode dneška musí Angličané na pevnost útočit důrazněji. Americké posily byly prakticky téměř zneškodněny, nehrozilo nebezpečí, že obléhatele zezadu napadnou nějaké další zálohy. Chtěl anglickému generálovi navrhnout, aby teď přemístil svůj tábor na jižní břeh a do bezprostřední blízkosti k Fort Meigsu. Zároveň se Tekumseh rozhodl, že vyšle posly se zprávou o úspěchu ke všem kmenům. Do čtrnácti dnů se může počet jeho Indiánů zdvojnásobit. Pak musí pevnost padnout!

Táhni domů a obleč si ženské sukně!

Stiatha, který byl v boji krvežíznivý a bezohledný jako vlk, hned po skončení bitvy shromáždil všechny zajatce, kterých se Indiáni zmocnili, přestože mu je bojovníci vydávali jen velmi neradi. Ale kamkoli ten starý křivonohý náčelník zamířil, všude mu byli v patách jeho Vendati, a tak se mu nikdo neopovážil nějak důrazněji odporovat. Kentučané hleděli svému dalšímu osudu vstříc s úzkostí, s obavami nebo se zatvrzelostí. Počítali s tím, že je stihne smrt u mučednických kůlů, protože si byli dobře vědomi, jakých zločinů se na Indiánech dopustili. Ale Stiatha odevzdal všechny zajatce jednomu z anglických důstojníků.

„Postarej se o ně a vezmi je pod svou ochranu, protože naši bojovníci jsou velmi rozezlení.“

Důstojník připojil Stiathovy zajatce k těm, kteří se vzdali Angličanům, a odvedl je zpátky do hlavního ležení.

Proctor je umístil do staré, zpola zetlelé palisádové ohrady, která stála vedle jeho stanového tábora. Byly to zbytky někdejší pevnosti.

Stiatha měl v krvi stále hrdý odkaz svého lidu, který se nikdy neprovinil na zajatcích, s výjimkou těch případů, kdy je k smrti u mučednického kůlu odsoudila rada starších, a chtěl Kentučany zachránit. Jeho dobrý úmysl jim však připravil strašlivou zkázu.

Proctor stál, stále ještě vzrušený a pohnutý vším tím, co se až dosud událo, s několika svými důstojníky u východu z tábora, díval se k americké pevnosti a také k zajatcům, kteří tu za problematickou ohradou z palisád, střeženi několika anglickými vojáky, trpně postávali nebo posedávali na zemi, když se najednou od jihu ozval stále vzrůstající křik. Za chvíli bylo vidět velký houf Indiánů, kteří se se zlostnými výkřiky a s hrozivými gesty vyhrnuli z lesa. V první chvíli se Proctor domníval, že jde o útok rudochů, kteří se spojili s Američany. Vtom si však všiml, že také indiánští bojovníci, kteří tu až dosud sice vzrušeně rozmlouvali, ale přece jen pokojně seděli poblíž v trávě a zřejmě si sdělovali své zážitky z právě skončené bitvy, teď s divokým rykem vyskočili, chopili se zbraní a s hlasitými výkřiky a vzrušenými gesty se rozběhli vstříc příchozím.

Konečně porozuměl Proctor aspoň jedinému slovu. Bylo to jméno a ozývalo se znovu a znovu. To jméno znělo — Tekumseh.

„Tekumseh je mrtev! Miči malsové zabili Horského lva! Dlouhé nože ho zavraždily! Pomstěte Tekumseha!“ Tak křičel, ječel, běsnil rozzuřený dav. Nikdo z nich sice Šavanovu mrtvolu neviděl, nikdo o něm nic nevěděl, ale nebyl tu, chyběl, a duše vybičované vášnivým bojem se hned obávaly toho nejhoršího.

Zuřící dav se sem valil, odhodil anglické strážce, z nichž někteří — to jim budiž řečeno ke cti — se úporně bránili, ale byli povaleni, byli bezmocní proti takové přesile, a Proctor jim neposlal na pomoc nikoho.

Rudoši pronikli bránou, strhli ztrouchnivělou stěnu, šplhali se přes hradby, někteří slepě stříleli do řad zajatců, jiní hledali ty, které sami zajali v bitvě, aby je teď pobili. Kentučané, třebaže byli bezbranní, se rozhodně nemínili dát povraždit bez odporu, bránili se, boxovali, tloukli a kopali kolem sebe. Několika z nich se podařilo uniknout, rozběhli se k Proctorovi, který stál necelých osmdesát metrů od nich, a prosili ho o pomoc. Ale rudoši se hnali za nimi a pobíjeli je v běhu. Někteří však přesto unikli, zasáhlo několik anglických důstojníků, dostrkali, zatlačili nebo naházeli ty z Kentučanů, kterým se podařilo doběhnout až sem, dozadu, dovnitř ležení. Kanaďané a vojáci se konečně do toho vložili, hlouček sténajících a téměř vzlykajících zajatců obklopili kolem dokola, ale kromě toho se už nestalo nic.

Proctor stál bez pohnutí, nedal žádný povel k zakročení, s chladnou tváří přihlížel tomu vražednému krveprolití, které se teď rozpoutalo. Vedle něho stál plukovník Elliot, brutální chlap, v boji měl sice odvahu jako šelma, ale jinak si s Proctorem v ničem nezadal

„Nechte je, generále!“ nabádal surově Proctora. „Jen je nechte řádit. Aspoň budeme mít méně práce s tím zbytkem. Kdybychom jim to zakázali, ztratíme zítra své nejlepší spojence. Tohle dá pořádnou ránu tomu dobráku Harrisonovi, a buď odtud odtáhne, nebo se vzdá.“

A tak došlo k nevýslovné odpornosti, že dva běloši, důstojníci anglické koruny, křesťané a nositelé ctihodných jmen, chladně přihlíželi, jak před jejich očima, téměř na dosah jejich rukou byli stříleni, probodáváni, skrčeni a skalpováni američtí vojáci, kteří se jim vzdali, když dostali vojenské čestné slovo, že jim bude zachován život a že se s nimi bude lidsky zacházet Britští důstojníci snad měli aspoň odejít, odvrátit se nebo někam zalézt — ale vlčí pudy v jejich duších se probudily a páni důstojníci klidně hleděli na to děsivé divadlo.

Hanba však byla ještě větší.

Od řeky sem nad vší tou střelbou, nad křikem, sténáním a krvežíznivým rykem zazníval mocný, dunivý hlas: Zněl jako praskot ledu, když za mrazivých nocí puká zamrzlá jezerní hladina, zněl jako řvaní lva. Od řeky se sem řítil osamělý jezdec, skloněný k hřívě svého koně, nemilosrdně ho štval přímo doprostřed vřavy. V bezmezném vzteku srazil pár vraždících rudochů plochou stranou svého tomahavku, jiné srážel z koní na zem, pak seskočil z koně, stál uprostřed zmítajících se těl zápasících, bránících se, střílejících a bodajících bojovníků. Vrhl se mezi ně, jednoho z Indiánů, který společně s dalším rudochem útočil na obrovského, ramenatého Kentučana, strhl za jeho dlouhé vlasy zpátky, hmátl do té černé kštice, odtáhl rudocha a přišlápl jej k zemi. Pak skočil na druhého, udeřil ho pěstí do žaludku, až se ten muž se zasténáním zhroutil. Ale to už se hnal zase dál, tygřím skokem napadl třetího, který se právě chystal vrazit nůž do srdce své oběti. Pak se zastavil a jeho hlas zahřměl nad prostranstvím jako volání bizoního samce.

Když zaslechli ten hlas, klesly Indiánům ruce; někteří propukli v jásot, tísnili se kolem něho, jiní zaslechli jen jeho rozkaz, aby přestali, aby pustili své oběti, ale opojení z krve se jich zmocnilo tak, že chtěli ve vraždění pokračovat.

Rudoch, kterého Tekumseh strhl za vlasy, se však k němu blížil s obličejem zbrázděným vztekem a s nožem v ruce.

„Udeřil jsi Dakotu, srazil jsi Peš-hiho k zemi. Teď bojuj, protože tohle bude tvá smrt!“

Byl to sám Peš-hi, který se chystal na Šavana. Byl jako smyslů zbavený vztekem nad potupou, které se mu tu dostalo před tváří všech jeho bojovníků. Tekumseh se zuřivým pohrdáním zdvihl pěst, nechal Dakotu vyrazit k útoku, levicí odrazil jeho bodnutí a udeřil ho rukojetí svého skalpovacího nože do lebky tak silně, že se Sioux zhroutil, jako by mu někdo uťal od trupu obě nohy.

Dakotové se začali srocovat, ale to už se Peta-kuta i Zvěd ze stromu rozjásali, že mezi nimi stojí ten, kterého už pokládali za mrtvého. Vyrazili pokřik Psů a ti se sem teď hrnuli ze všech stran. Zaskřehotal Stiathův hlas — a v okamžení se kolem něho shromáždili jeho Vendati. Tekumseh si však nevšímal toho, co se děje za jeho zády, přistoupil k Dakotům, sám, jen s nožem v pěsti, ale strašnější než zbraň v jeho ruce byl jeho hrozivý pohled, obličej zkřivený pobouřením a pohrdáním. Blížil se k Dakotům, jejichž řady se dále svíraly, a křičel jim do údivem ztuhlých tváří:

„Chcete se bouřit proti Horskému lvu? Kdo jste, že tu kňučíte jako prérijní vlci? Máte dost odvahy k tomu, abyste tasili nože na bezbranné, kteří důvěřovali vašemu slovu, takže si teď myslíte, že jste dost stateční, abyste se mohli postavit na odpor Tekumsehovi? Táhněte odtud,“ zařval, „vraťte se do svých stanů, zalezte do svého tábora a zůstaňte tam, dokud vás nezavolám. Nečekejte tu, až hněv zbaví Horského lva rozvahy!“

Ustupovali před ním jako zpráskaní psi, nikdo nenašel odvahu vystoupit proti Šavanovi první. Couvali, zatímco několik jejich bojovníků odnášelo Peš-hiho a dalšího náčelníka, jenž se ještě nevzpamatoval z rány do žaludku, kterou mu Tekumseh uštědřil. Byl to Tinthon-ha.

Dakoty však nenutil k ústupu jen strach. Byla to i uražená láska.

Vždyť přece věřili, že Miči malsové Tekumseha zabili. Chtěli jeho smrt pomstít potoky krve, třebaže si uvědomovali, že ho tím nemohou probudit k životu. Jen příliš velká bolest je strhla k tomuto nelidskému činu.

A teď přišel ten, kterého tolik milovali, a obvinil je ze zbabělosti — z toho nejhoršího, co se indiánskému bojovníkovi dalo vyčíst. Odcházeli, hleděli tupě před sebe, ničemu z toho nerozuměli, ale cítili, že byli potupeni. Nic nebolí více než nespravedlivá výčitka, než pokárání, zneuznání z úst toho, koho máme rádi.

Tekumseh tohle všechno netušil, nemohl to vědět. Díval se na zohavená těla zabitých, hleděl na celý ten strašný hřbitov kolem sebe, do očí se mu draly bolestné slzy a zasténal:

„Co to jen tihle bílí vrazi udělali z mého lidu?“

Pak se obrátil a spatřil Proctora. Celý bez sebe přistoupil k němu.

„Stojíš tu,“ vykřikl na něho — mluvil anglicky a všichni Angličané, důstojníci i vojáci, jeho slova slyšeli —, „stojíš tu a díváš se na to. Proč jsi tomu nezabránil?“

Proctor, který Tekumsehův zákrok sledoval právě tak lhostejně jako předtím to vraždění zajatců, odpověděl chladně:

„Tvoji Indiáni si přece nedají rozkazovat.“

Tu k němu Tekumseh přistoupil tak blízko, že se jeho zdvižená hrozící pěst téměř dotýkala nosu ustupujícího pobledlého důstojníka.

„Táhni domů a obleč si ženské sukně, když nedokážeš poroučet mužům. Táhni domů, nejsi schopen vést válku!“

Proctor se k němu obrátil zády. Odcházel do tábora, obličej měl bílý zlostí. Ale neodvážil se odpovědět ani slovo, ani jediné slovo.

Hle, generál v purpurově červené uniformě se zlatými prýmky, po boku mu visel zlatem vykládaný kord — a ustupoval před primitivním „divochem“, oblečeným do jelenicových leggin a s trupem obnaženým až k opasku. Ale vojáci i Indiáni rázem poznali, kdo z těch dvou je skutečným pánem lesů.

Tekumseh stál a hleděl za odcházejícím zbabělcem.

Když se otočil, stál před ním Kentučan, statný, dlouhý, v rozedraných a promočených šatech, s divokým, vzdorovitým obličejem. Tento muž udělal krok směrem k Tekumsehovi a oslovil jej:

„Zachránil jsi mi život, náčelníku. Byl nejvyšší čas, nůž se mi už vznášel nad hlavou. Díky!“

Šavan s úžasem pohlížel na toho neotesaného chlapa před sebou. Stál tu před ním Simon Kenton a děkoval mu za to, že ho zachránil. Kvůli tomuhle vrahovi dětí si znepřátelil Peš-hiho, Tinthon-hu a Dakoty! Tekumseh si prohlížel tohoto chlapíka, chtěl sáhnout po tomahavku, vrávoravě vykročil směrem ke Kentučanovi. Neutonul tedy, přece jen ho někdo dostal živého, místo aby mu rozbil lebku. Díval se na Kentonovy promočené šaty, a už neuzvedl tomahavk. Teď už sám nemohl udělat to, co zakázal druhým, a přece jen mu to škubalo pěstí, jeho tvář se strašně změnila prudkou záští a bezmocným hněvem. Upustil zbraň, jako by se bál, že dokáže sama zabíjet, že by mohla udeřit i proti jeho vůli a že by mohla sama vykonat trest, který si tento mnohonásobný vrah opravdu zasloužil. Tekumseh zasténal v nadlidském vypětí vůle, odstrčil od sebe toho pobledlého člověka, který před ním ustupoval, obrátil se a potácivým krokem se ubíral ke svému koni. Nanabozho opravdu opustil své děti.

Simona Kentona za. několik dní vyměnili spolu s čtyřiceti dalšími příslušníky kentucké milice za anglické vojáky, které Američané zajali u baterie na jižním břehu. Musel se zavázat, že v této válce už nebude bojovat proti Anglii ani proti jejím spojencům.

Dožil se vysokého věku a zemřel téměř stoletý jako generál kentucké milice, velmi vážený mezi svými spoluobčany a tuze bohatý. Jistě mu nikdy ani nepřišlo na mysl, že by se kdysi dopustil zločinů. Vždycky by! přesvědčen, že zabíjet Indiány je něco stejně bohulibého jako hubit vlky nebo medvědy.

HASNOUCÍ HLAS

…nemůžeme odejít, proto musíš zůstat i ty!

Ze zajatých Kentučanů pobili rudoši asi třicet a právě tolik jich zranili, Tekumseh přišel opravdu v nejvyšší čas. Následky té krvavé řeže však byly mnohem horší.

Dakotové byli těžce uraženi. Peš-hi a Tinthon-ha odtáhli se všemi bojovníky svých rodů zpátky domů a Vanata ponechal ostatním Dakotům ke svobodnému rozhodnutí, zda je chtějí následovat, přestože on sám věrně dodržel slib, který dal Tekumsehovi, že mu v tomto boji pomůže. S Vanatou, a tedy s Tekumsehem tu však zůstalo jen sto padesát Siouxů.

Opakovalo se to, co už se udalo po pádu Detroitu. Vždyť většina Dakotů neodtáhla jenom proto, že by se cítili nějak dotčeni. Nebyl to také důvod, proč odcházeli i bojovníci z jiných kmenů, kteří teď Tekumseha opouštěli. Odcházeli proto, že jim tohle vítězství stačilo. V člunech Kentučanů našli nové obrovské zásoby, téměř každý z Dakotů, kteří sotva kdy zahlédli pušku, obdržel teď tuto zbraň, k tomu ještě prach, olovo i hotové ulité náboje, dále pak vlněné přikrývky, nože, šavle, součásti uniforem kentucké milice — a téměř každý čtvrtý nebo pátý tu získal skalp. Každý z nich se však v boji alespoň dotkl nepřítele, alespoň jednoho nebo i několik nepřátel zranil nebo zajal. Teď tedy museli domů, do svých stanů, aby tam vznesli své požadavky. Za každý z těchto činů měli nárok na orlí pero, které teď směli nosit ve vlasech, rozštěpené pero, pero se zářezem nebo s černými tečkami. Uspořádají nádhernou slavnost, celé měsíce, celá léta mohou teď vyprávět, chlubit se. Zkrátka — toto vítězství působilo opojně i na tyto drsné, prosté děti přírody.

Tekumseh si však uvědomil, že jeho lid dosud nedozrál pro jeho plány. Manitouovým synům dosud chybělo povědomí o jejich pospolitosti, neměli ani tušení, jaký osud jim v budoucnosti hrozí.

Z toho, co se stalo jiným kmenům, se nepoučili, nevěřili, že se tak povede i jim.

Byli rozdrobeni do rodin, rodů, kmenů, viděli jen svůj úzký okruh, žili od jedné roční doby k druhé a na bouři, ke které se už po několik generací schylovalo nad jejich hlavami, se dívali se stejnou bezstarostností, s jakou hleděli ze svých stanů na bouři v přírodě, když se proudy vod lijí na prérii. Taková bouře se přihnala, hřmělo, blýskalo se a pak zase přešla, zazářilo slunce a po čase se zdvihla nová bouře, s tím už se museli smířit. Vnitřně, duchovně dosud nedozráli ke skutečnému, rozhodnému, mnohaletému, uvědomělému odporu. Byli jako děti a stáli bezmocně před každou novou vlnou, která se na ně valila ze země bledých tváří.

Šavanovu géniu by se bylo nepochybně podařilo stmelit tyto kmeny, rody a rodové skupiny do jediného státu, kdyby byl k tomu měl dost klidu a kdyby byl mohl svůj cíl uskutečňovat v míru. Pak by se mu snad objasnily i hlubší příčiny selhání jeho bratří, příčiny, které dostatečně nechápal, třebaže sám vyrostl v indiánských představách o zákonu, o rodu, totemu, o cti a dobrých mravech. Jeho geniální pokus využít bratrstva Psů, které existovalo u všech kmenů a všude vykonávalo funkci vesnické a táborové policie, pro posílení své vlastní autority a současně pro vytvoření pevného svazku mezi všemi těmito kmeny, přišel příliš pozdě.

Indiánům zcela chyběla vlastnost, které říkáme přívrženecká věrnost. Jinou oddanost projevit dokázali, vždyť máme bezpočet až dojemných příkladů, jak se hrdinně obětovali pro přítele, pro bratra nebo pro kmen. Scházel jim však pojem věrnosti k nadřízenému náčelníkovi. Poprvé v dějinách severoamerických Indiánů učinil Tekumseh pokus vytvořit si z bratrstva Psů vlastní vojáky a zároveň věrné přívržence. Válka mu však neponechala k tomu dost času.

Je dokázáno, že se Tekumseh, když poznal Proctorovu naprostou neschopnost, po nezdařeném obléhání pevnosti Meigs chystal k tomu, že se vzdá spojenectví s Angličany. Rozhodně to nebylo ani ze zbabělosti, ani z únavy. Bezpochyby chtěl prostě získat čas, protože poznal, že se dal do díla příliš brzy. Chtěl získat ještě několik mírových let, aby indiánské kmeny ještě více stmelil, aby utužil pocit jejich jednoty a aby jim vedle víry ve vlastní sílu dal i vnější formu této jednoty, která byla pro uskutečnění jeho plánů nutná.

V tom mu však zabránil Vanata. Dakota se dověděl o Tekumsehově úmyslu, zašel za ním a vyložil mu své stanovisko: „To tys nás zatáhl do této války, uzavřeli jsme smlouvu s tebou a s Inglismany, nemůžeme odejít, proto musíš zůstat i ty.“

Šavan se nechal přemluvit. Jeho silný smysl pro čest ho donutil zůstat.

I Stiatha vytrval, potom Šavani v čele s Modrým kabátem a samozřejmě Tekumsehovi Psi. I tak se indiánská armáda během dvou dnů zmenšila na necelých šest až sedm set mužů. Šavan však vysvětlil anglickému generálovi, že do deseti až dvaceti dnů získá nové bojovníky, že je ovšem nutné, aby Proctor už konečně přestal s tím váháním, aby přemístil své oddíly těsně k pevnosti a aby se připravil na energický útok.

Jenže Proctor se k tomu nedal pohnout. Vyzval Harrisona, aby se vzdal, a Američan to samozřejmě odmítl. Hned nato Angličané k Tekumsehovu velkému překvapení obléhání pevnosti přerušili. Proctor dal naložit děla do člunů, které si přivezl s sebou, a odtáhl zpátky do Detroitu.

Byla to zjevná zbabělost. Dalším obléháním se nedalo přece nic ztratit, zato získat se mohlo všechno.

Tekumseh prosil, zapřísahal, hrozil, ale nic nepomohlo. Teprve nyní poznal, co to znamenalo, že generál Brock padl.

Tehdy se i Šavanu Loganovi vyplnil osud, který mu Tekumseh předpověděl v Detroitu. Ten odvážný a schopný člověk navzdory Tekumsehovu varování i nadále dával svůj život i všechny své stopařské zkušenosti neohroženě do služeb Američanům. Když však jednou nedokázal splnit stanovený úkol, protože Tekumsehovi bojovníci neproniknutelně uzavřeli všechny cesty, když se tedy jednou vrátil s nepořízenou, vyčetl mu jeden vysoký důstojník zbabělost, ba obvinil ho i ze zrady. Těžce uražený Logan přísahal, že dokáže svou věrnost věci Američanů, vydal se s dvěma přáteli znovu na cestu, srazil se s Vinemakem — a výsledkem bylo, že dva z nejschopnějších indiánských náčelníků položili svůj život. Nejprve Vinemak, který v boji s Loganem padl, potom i Logan,

který sice svým protivníkům s těžkými zraněními unikl, ale za dva dny nato zemřel v americkém polním ležení. Důstojník, který Logana tak urazil, projevoval sice velmi hlasitě svou lítost, byla to však už jen pozdní lítost. Indiánovi se dostalo takového vděku, jaký byl mezi Miči malsy v podobných případech obvyklý. —

Další měsíce uplynuly tak, že Proctor seděl v Detroitu a marnil čas různými výpravami, které byly v podstatě bezúčelné a zaměstnávaly jen necelou polovinu mužstva. To by byl Proctor věru udělal líp, kdyby byl obléhal Fort Meigs. Tekumseh mu pomáhal, ale k útokům na pevnosti se jeho Indiáni nehodili. A přece ten neúnavný vojevůdce kolem sebe vbrzku shromáždil přes dva tisíce indiánských bojovníků.

Harrison si ve všem počínal mnohem důkladněji, promyšleněji, odhodlaněji. Všemi prostředky se snažil posílit své oddíly. Měl čas lépe si vybírat své důstojníky, vysvětlil jim, že Dudley si svou neposlušností sám zavinil tak strašnou porážku i smrt v bitvě. Harrison žádal, aby v budoucnu důstojníci přesně plnili jeho rozkazy, cvičil je a školil, ve svých zprávách přeháněl údaje o počtu Kentučanů, kteří byli po bitvě povražděni, zveličoval pověsti o ukrutnostech, jichž se Indiáni dopouštějí na zajatcích, a dosáhl očekávaného úspěchu. V Kentucky se vzedmula nová vlna nenávisti, hlásilo se víc dobrovolníků, než kolik jich Harrison potřeboval. Vybral si z nich ty nejlepší, ostatní poslal domů, a tak se jeho malá armáda pod jeho přísným, ale spravedlivým a moudrým vedením neustále zkvalitňovala. V této válce to byl v řadách vysokých amerických důstojníků jediný opravdový voják a velitel.

Udělal toho však mnohem víc. Postaral se o to, aby zkušený loďař v jedné ze zátok na jezeře Erie vystavěl několik válečných lodí, aby tento muž dostal veškerou možnou podporu, kterou potřeboval, a aby mu z atlantského pobřeží dali k dispozici kvalitní děla a zdatné námořníky. Naproti tomu Angličanům chybělo takřka všechno. Až dosud měli na jezeře převahu. Dokud nebyla tato jejich nadvláda zlomena, mohl Proctor pokaždé za několik dní dostat z východu posily. Byl tedy v Detritu a v Maldenu v bezpečí, mohl se rychle stáhnout, kdyby to muselo být, zatímco Harrisonovi by za pochodu proti oběma těmto městům mohli vždycky Indiáni vpadnout do zad. Velitel nevelké anglické flotily a také Proctor si byli velmi dobře vědomi, jakou výhodu jim poskytuje převaha na jezerech. Posílali na východ jednu depeši za druhou, ale tam jim nikdo nemohl pomoci, tam totiž námořníky neměli. Pomoci by jim byli mohli jen v Londýně, jenže Londýn slíbil všechno, a nedodržel nic, protože tenkrát šlo v Evropě o důležitější věci než o vládu nad jezerem Erie. Válka proti Napoleonovi byla v plném proudu.

V září byli Američané s přípravami hotovi. Kapitán Perry vyplul se svou malou flotilou, objevil se před Maldenem, Angličané přijali jeho výzvu a došlo k námořní bitvě, v níž byli Britové na hlavu poraženi. Všechny jejich lodi byly po urputném boji zajaty a vlády na jezerem se ujali Američané.

Harrison z toho ihned vyvodil důsledky a dal rozkaz k postupu po souši i po vodě. Postupoval podél pobřeží, počínal si obezřetně, ale nebyl tak opatrnický jako Proctor, který měl váhavost přímo v krvi. Všechna Harrisonova rozhodnutí byla klidná, ale důrazná, a jakmile k nim jednou dospěl, tak je s obezřetností i s odvahou také provedl.

Prosím, prosím, pojď rychle…

Zatím v Detroitu pořádal Proctor nekonečné porady. Morálně už byl připraven k ústupu, byl ochoten bez boje vydat všechno to, čeho nedobyl on sám, ale Tekumseh a Brock. Dosud se však neodvažoval povědět Šavanovi celou pravdu, šel dokonce tak daleko, že mu zprvu ohlásil, že anglická flotila nad Američany zvítězila. Indiáni jásali. Tím krutější pak ovšem bylo jejich zklamání. A znovu začaly porady s důstojníky, s náčelníky.

Na jedné z těchto porad došlo ke zvláštní a milé příhodě, v níž se znovu radostně a dojemně projevila Tekumsehova opravdová lidskost a laskavost.

Náčelník přednášel jednu ze svých velkých řečí, v nichž Angličany zapřísahal a prosil, aby dodrželi svůj slib, aby neopouštěli své indiánské spojence, kteří jim přece přišli na pomoc, když jim Miči malsové vyhlásili válku. Kvůli Inglismanům prý Zrozenci země vykopali válečnou sekyru, teď prý tedy nesmějí bílí bratři nechat Manitouovy děti na holičkách, nesmějí je vydat napospas Miči malsům.

Jeho slova byla pohnutá, ale zároveň hořká. Když však mluvil, cítil, že hovoří o věcech, o nichž bylo v podstatě už rozhodnuto jinak, a tak mu chyběla ta pravá přesvědčující síla.

Zatímco Šavan mluvil v kruhu uniformovaných Angličanů, v kruhu důstojníků britské armády a kanadské milice, v kruhu šedovlasých a jizvami pokrytých náčelníků, zpozoroval ve tvářích některých svých bělošských posluchačů udivený úsměv, u několika náčelníků úžas a ohromení. Řečnil však dál. Byl jasný podzimní den. Válečná rada se odbývala pod širým nebem, jako vždycky, když se jí zúčastnili Indiáni. Stromy hýřily barvami končícího roku, na lukách kvetly květiny a mezi těmito květinami sem přibíhalo malé plavovlasé, asi dvanáctileté děvčátko, zřejmě dcerka některého z farmářů nebo osadníků, který tu nedaleko Maldenu bydlel. Tekumseh mluvil jako vždy s tváří obrácenou ke své rodné zemi, hleděl přes jezero a přes řeku, dívenka se však blížila z pevniny, proto ji neviděl.

Děvčátko přiběhlo, chvílí bezradně váhalo při spatření tak důstojného shromáždění, potom se však odhodlaně obrátilo s otázkou na jednoho z Angličanů. Ten ukázal na Tekumseha a dívka se spěšně a neohroženě protlačila řadami mužů až k náčelníkovi, který stále ještě mluvil. Několik okamžiků stálo to dítě nesměle vedle Šavana, posuňky a vztaženou rukou se snažilo náčelníka na sebe upozornit, a protože nic z toho nepomáhalo, chytlo rudocha za kožený plášť, který měl na sobě, a začalo jím škubat. Když překvapený Tekumseh přerušil svou řeč a podíval se dolů na dívenku, vzhlédla k němu a poprosila jasným hlasem:

„Prosím, prosím, pojď rychle, u nás jsou zlí lidé!“

Tekumseh, jemuž přetrhla proud myšlenek, se udiveně zarazil, okamžitě však pochopil, oč jde. Nechal generála, důstojníky i indiánské náčelníky sedět, kde právě seděli, sklonil se, vzal dítě do náruče, běžel k svému koni, který tu byl nedaleko uvázán u kůlu, vyzdvihl děvčátko do sedla, sám se vyšvihl za ním, pobídl koně a zvolal:

„Ukazuj mi, kudy mám jet, má malá statečná sestřičko!“

A tak tu teď seděli, důstojní muži, náčelníci — a on je nechal čekat. Dítě ho zavolalo, poprosilo o pomoc, a král lesů nechal všechno ležet i běžet, pochopil, že někde jsou lidé v nebezpečí, a okamžitě se rozhodl pomoci.

Kde se v celých koloniálních dějinách najde příklad hluboké a prosté lidskosti, o jaké podává svědectví tato drobná epizoda? A byl to Indián, „divoch“, který tu jednal z popudu svého velikého a prostého srdce. Nenaučil se ani z knih, ani z kázání, že každý člověk má bránit zlu všude, kde zabránit zlu je v jeho moci. Může být všechno to pyšné a pokrytecké žvanění o krutosti rudochů vyvráceno prostším a jednoznačnějším příkladem, než je tento drobný, nepatrný, a přece tak výmluvný čin?

Pro šavanského náčelníka však přinesl ještě další překvapivý zážitek. Za několik minut dorazili na místo, kde děvčátko bydlelo. Byl to prostý srub na rozsáhlé pasece. Šavan seskočil z koně, postavil dítě na zem a vnikl do domu.

U vchodu se střetl se dvěma cizími Indiány, kteří měli plné rance masa, kožešin a nářadí a právě se chystali srub opustit. Rychle a důkladně si osvojili názor Miči malsů, že ve válce je dovoleno drancovat Vykřikl na ně, aby okamžitě všechno položili a klidili se odtud. Překvapení rudoši ho naprosto nemínili poslechnout, naopak, tvářili se, jako by se na něho chtěli vrhnout a zahnat ho. Zavolal na ně: „Odkdy se z rudošských bojovníků stali zloději? Pryč odtud! Jsem Tekumseh!“

Jakmile zaslechli jeho jméno, zděšeně vykřikli, okamžitě odhodili svou kořist a dali se na útěk.

Tekumseh teď vstoupil do domu a našel tam bílou farmářku, kterou obtěžovali a ohrožovali tři rudoši. Postavila se před své čtyři malé děti, chránila je a byla zřejmě odhodlána raději zemřít, než by opustila své maličké nebo by vydala něco ze svého domu. Indiáni zaslechli hluk v předsíni, obrátili se a jeden z nich vykřikl: „To je Tekumseh!“ Šavan na ně zařval, rudoši zmizeli, jak nejrychleji mohli, neopovážili se ani slůvkem odporovat.

Teď stál sám proti bílé ženě. Rozhlédl se po místnosti, pak shlédl na děvčátko, které sem přišlo s ním a nyní mu stálo po boku, a řekl s úsměvem:

„Bílá squaw má dceru, která je stejně statečná jako její matka.“

Žena však byla podivně dojatá. Hleděla na něho skrze slzy v očích, chtěla něco říci, ale nepodařilo se jí to. Prožila rozčilující chvíle, záchrana přišla příliš náhle, obrat ze smrtelného nebezpečí k pocitu jistoty byl pro ni i pro její děti příliš prudký. Teprve když se náčelník chystal s pozdravem odejít, ovládla své vzrušení, chopila se jeho ruky, stiskla ji a řekla tiše, ale se zvláštním důrazem a s podobným úsměvem, jaký se před chviličkou objevil i v jeho tváři:

„Bílá šipka děkuje Tekumsehovi za tento čin.“

S očekáváním a s napětím pohlédly po těchto slovech děti i s matkou na Šavana.

Náčelník jí ponechal svou ruku, už dávno si zvykl na tento způsob pozdravu bledých tváří. Ale teď tu stál, svíral ženinu dlaň, ruku ženy, která mu právě řekla těch několik podivných slov, a hleděl jí do tváře. Pak se podíval na tu dvanáctiletou dívku, která hned pospíšila k své matce a teď se k ní tiskla. Viděl tvář dítěte, jeho plavé vlasy, velké, udivené, obdivné oči, které se na něho dívaly plné lásky a důvěry. Snad poprvé v životě byl Tekumseh bezradný a stál jako přimrazen.

Teprve po dlouhém užaslém odmlčení řekl zvolna a poeticky, tak jak se vyjadřoval jeho lid:

„Cizokrajní ptáci právě zazpívali sladkou píseň před bránou mé duše, ale mnohaletá vichřice zasypala vchod do ní; žádné volání z oněch časů nepronikne už do Tekumsehova srdce.“

Žena však neustala. Řekla:

„Nemohla jsem zažít větší radost, než že jsem tě teď ještě jednou spatřila, můj bratře Tekumsehu. Tvé činy a sláva tvého života pronikly až ke mně, tyhle děti všechny vědí, kdo jsi. Často jsem jim vyprávěla o těch dobách, kdy jsme pod stany tvého lidu prožívali šťastné týdny, a o tom, jak jsi jako chlapec mého bratra a mne, dvě bílé děti, které zůstaly samy, zachránil před smrtí. Moje dcerka ani na chvíli nezaváhala, když jsem ji poslala za tebou s prosbou o pomoc, protože tvé jméno dobře zná už kolik let. Už podruhé jsi mě vysvobodil z nebezpečí, měl bys tedy vědět, že všichni běloši nejsou jako ti, kteří štvou a vraždí tvůj lid.“

Šavan ji poslouchal se sklopenou hlavou. Stál tiše a hleděl na tu ruku, kterou stále ještě svíral ve své dlani. Byla to upracovaná, opálená, drsná ruka, on však vzpomínal na štíhlou, drobnou dívčí ruku, kterou kdysi znával.

Sklonil se ještě víc a hlas se mu chvěl, když po dlouhé přestávce vyslovil věty plné bolesti a smutku:

„Zabili Dva orly, jako když zabíjejí mouchu, bez jakéhokoli důvodu. Padl Malý lovec, nejvěrnější ze všech, padl i Oblíbenec měsíce. Ani nevím, kam se poděli Stromek a Vlkův syn, odebrali se někam na sever, protože nemohli snést nouzi svého lidu. Ze svazu mladých Horských lvů, který jsme založili tenkrát, když jsme byli malí a šťastní, zbude brzy už jen Letící oblak, protože náčelník Šavanů cítí, že se blíží jeho smrt. Neuprchne s Inglismanem, neopustí své bratry.

Nech mě odejít, Bílá šipko, a uč své děti, aby dobře smýšlely o Zrozencích země, kteří se teď ubírají za zapadajícím sluncem, aby tesknili v noční temnotě.

Tekumsehovo srdce ztěžklo v jeho hrudi, a přece děkuji Velkému dobrému duchu za to, že mi dovolil ještě jednou ti prokázat dobro.“

Pak pustil ženinu ruku, obrátil se, vyskočil venku na koně a odjel.

Zakrátko potom přijel před srub Peta-kuta s třemi Tekumsehovými Psy. Poslal je Tekumseh, aby tak dlouho, dokud bude u řeky Detroitu, střežili bezpečí tohoto domu.

Peta-kuta znal jen několik anglických slov, ale Tekumseh mu vysvětlil, kdo je tato žena. Projevoval s dojemnou neobratností radost nad tím, že zas vidí tu, s níž kdysi uzavřel pokrevní bratrství. A děti mu zakrátko vysedávaly na kolenou a on jim vyráběl luky a šípy, panenky z kůže a mokasíny, předváděl jim hru s peckami ze švestek a děti ho na oplátku učily některá další anglická slova.

Po několika dnech, když se Angličané vydali na ústup, opustil i Peta-kuta tento dům. Upevnil však na dveře znamení pumy a hrozil tak Tekumsehovou pomstou všem Indiánům, kteří by tu snad chtěli drancovat nebo páchat ještě horší zločiny. Malá Lena, které dali jméno po mamince, ještě dlouho mávala strýčkovi Peta-kutovi na rozloučenou. On sám také mával tak dlouho, dokud měl domek na očích. Ve dveřích stála žena, které kdysi říkali Bílá šipka, a měla v očích slzy. Peta-kuta přinesl svému příteli a bratru Tekumsehovi jako pozdrav od ní orlí pero, které jí Horský lev daroval tenkrát, když byli ještě malí a šťastní.

Tekumseh už se do tohoto srubu nikdy nevrátil.

Neúprosně se svíraly nůžky

Proctor ustupoval. Bez boje vydal postupujícím Američanům Detroit, Malden a celé území až k Michiganskému jezeru.

Jedna z velkých řečí, které Tekumseh přednášel před Angličany, aby je od tohoto úmyslu odvrátil, se nám zachovala ve výtahu. Je to jen stručný obsah toho, co tento velký vlastenec vyslovil, a přesto je i v těch několika větách cítit prudký zápal tohoto vynikajícího muže, který zasvětil svůj život boji o záchranu svého plemene a který teď musel uznat, že jeho konečná záhuba se nedá odvrátit.

Vykládal v této své řeči, že se Dlouhým nožům dosud nepodařilo porazit Indiány na souši, a proto prý si Zrozenci země přejí zůstat tady a bojovat s nepřáteli, kdyby se skutečně opovážili objevit se před Maldenem. A kdyby prý Američané zvítězili i tady, bude na ústup stále ještě dost času. Jestliže však Angličané chtějí utéci za každou cenu, pak ať mu tu Proctor nechá munici a potraviny a potom ať si odtáhne, Tekumseh už ho nebude zdržovat.

„Náš život spočívá v rukou Velkého ducha. Jsme připraveni bránit svou zemi, a bude-li to Manitouova vůle, ať naše kosti odpočívají tady, v této naší půdě.“

Proctor se však nedal pohnout. Nenechal tu ani střelivo, které Tekumseh tolik potřeboval. (Vždyť třebaže Šavan využíval i proti útoku bělochů luku, protože umožňoval rychlejší střelbu, užíval v pohybovém boji i pušky pro její daleko větší dostřel.) Proctor si přál vzít Indiány s sebou, aby jich mohl stále využívat jako pomocných oddílů. Tady u řeky Detroitu by mu podle jeho mínění nebyli nic platní.

A tak ho Indiáni začali opouštět, a Tekumseh se nikterak nepokoušel, aby je zadržel. Nepřál si bezúčelně obětovat své bratry jen proto, aby usnadnil situaci Angličanům.

A tak odtáhli i poslední z Vinebagů. Sana-mahonga přišel do Šavanova stanu a klopil oči. Ten chlapík, tvrdý jako ocel, se domníval, že to, co chce udělat, je zbabělé. Odešel však s hlavou radostně vztyčenou a s pocitem hluboké vděčnosti, protože Šavan se ho nedotkl ani jediným slovem, naopak, vysvětlil mu, že má povinnost jednat tak, jak zamýšlí. Otavové, Potavatomiové a zbytky Miamiů, Lenapů, Veů, ti všichni se rozprchli do lesů.

Jen Vanata tu setrval i nyní. Se zarytou neústupností dodržoval svůj slib. Jen sto padesát Dakotů mu zůstalo, ale „Vanata dal jednou své slovo. Nikdo nesmí říkat, že vrchní náčelník Dakotů má rozeklaný jazyk.“

I on dobře viděl, že Tekumseh už nevěří ve vítězství, že už chce jenom padnout v boji. Dakota, který byl zvyklý myslet a jednat za svůj lid, svého bratra chápal. Právě Vanata, který byl tím, jak se Tekumseh zachoval k Peš-himu a k Tinthon-hovi, sám do hloubi duše uražen, se obdivoval tomu, jak Šavan bez váhání a bez velkých řečí, jimiž obvykle indiánští náčelníci sami sebe utvrzovali ve svých rozhodnutích, vyvozoval důsledky z událostí, které se proti jeho vskutku nadlidské síle teď ubíraly svou nešťastnou cestou.

I Vanata tedy navštívil Tekumsehův stan, ale nepřišel Šavana prosit, aby ho i s jeho bojovníky propustil domů; přišel mu oznámit, že on tu zůstává.

U Tekumseha potkal Stiathu. Když oznámil své pevné rozhodnutí, že tu setrvá, díval se mu Šavan klidně do očí. Tekumseh poznal, že by jakékoli přemlouvání bylo marné, a kromě toho i hrdinu potěší, když ví, že se na svou poslední cestu nevydá opuštěn a sám.

„I Vendati tu zůstávají a právě tak bojovníci z bratrstva Psů. Dobrá, bratři, půjdeme tedy s Inglismany, protože jsme teď příliš slabí, než abychom se sami mohli postavit proti Miči malsům. Ale ještě i teď se musíme pokoušet dosáhnout vítězství. Dobrá, neopustím své místo, dokud neuvidím na stezce před sebou záda posledního z mých bojovníků a dokud zůstane poslední ze Zrozenců země mezi mnou a noži Miči malsů.“

Když se rozneslo, že Dakotové a Vendati i nadále setrvávají s Tekumsehem, zůstalo tu i téměř sto dalších bojovníků z různých jiných kmenů. Houževnatost, odvaha ani vytrvalost tohoto loveckého lidu nebyly ještě zlomeny. Dokud bojoval Horský lev, chtěli bojovat i oni. A ještě něco se přihodilo: Jako už jednou, přišel zas rozpačitý, koktající, neohrabaný Takatoka z kmene Abitibiů, který se podle svého slibu k Šavanovi přidružil na jaře.

„Venku před tvým stanem sedí bojovníci ze severu, nevědí, co mají dělat. Byl jsi naším otcem, pomáhal jsi nám, a tak tě teď prosí, abys i je vzal s sebou. Chtějí s tebou jít a bojovat po tvém boku. Neumíme řečnit, Tekumsehu. V našich sněhových chatách je tma, podzemní duchové nás provázejí, a proto se také nebojíme Dlouhých nožů. Vezmi nás s sebou, Tekumsehu!“

Byli to zvláštní lidé. V táboře se nesměle drželi stranou, divili se všemu, co viděli, protože všechno jim připadalo nové a cizí, a mnozí je považovali za zbabělé a nemotorné, protože se nejraději drželi v pozadí, kde nebyli tak nápadní. Ani v bitvě nedůvěřovali sami sobě, ne však ze strachu, ale proto, že si mysleli, že tihle tak sebejistě a důstojně vystupující lidé z jihu ovládají i boj a střelbu líp než oni, Abitibiové, Nenenoti, Kríové, Maskegoni a jak se všichni jmenovali. Nuže tihle lidé teď prosili, aby směli bojovat dál. Oni, kteří byli tak dlouho rozpačití a nesmělí, dokud se jich v bitvě nezmocnil bojovný zápal, který je pak hnal bez rozmýšlení do prvních řad. Tam pak vršili jeden hrdinský čin na druhý, strhávali i jiné a dodávali jim odvahu, avšak hned po skončení boje stáli zas skromně a nenápadně ve stínu. Tihle lidé teď prosili, aby je u sebe strpěl i nadále.

Šavan se usmíval. Jaký to byl lid, tihle Zrozenci země, jak zvláštní, jak různí a jak stateční byli všichni. Silnými slovy pochválil bratry ze severu a oni se na něho šťastně usmívali a zapomínali sami na sebe.

Počátkem září zastihla Šavana zpráva, že daleko na jihu vzklíčilo zrno, které tam zasel před lety. Lamo-čatih, Červený orel, kterému běloši říkali Weatherford, pozvedl válečnou sekyru a vedl své Kríky proti Dlouhým nožům. Byla to jedna z nejkrutějších, nejkrvavějších válek v dějinách Spojených států. Kríkové v ní podlehli, jednak proto, že Čikasavové a Čoktavové, na jejichž pomoc se Červený orel spoléhal, zachovali neutralitu, ale hlavně proto, že někteří bojovníci z Lamo-čatihova vlastního kmene, které vedl míšenec MacIntosh, se dali získat Miči malsy k boji proti vlastním bratrům a sloužili pak bělochům jako stopaři a slídiči. Zavedli generála Jacksona, jemuž jeho vojáci přezdívali Old Hickory, do míst, kde se skrývali lidé z jejich kmene, do míst, která by Američané bez jejich pomoci nikdy nenašli. Také pomáhali v podkovovitém ohybu řeky Tallapoosy pobíjet a rdousit své bratry tak dlouho, dokud byl poslední z nich naživu.

Později stihl i MacIntoshe, který věřil, že unikne kletbě visící nad jeho lidem tím, že se prodá, zasloužený trest. Neúprosně se svíraly nůžky, o nichž v Detroitu mluvil Kata-he-kasa, a rozstřihly a zničily všechno, co se dostalo mezi jejich ostří.

Pak odjel ke svým bratřím

Proctorův ústup trval až do listopadu. Ještě jednou prožíval Tekumseh barevnou nádheru lesů ve své vlasti, slyšel šumění potoků, viděl závoje mlh za ranního šera i jasně modré dny této roční doby, sledoval putování obrovských houfů zvěře, stád Velkého ducha.

Proctor postupoval po východním břehu řeky Detroitu směrem proti proudu, pak podél jezera sv. Kláry až k ústí kanadské Temže a pak proti proudu této řeky. Pozbyl vlády nad jezerem Erie, a tak mohl odtamtud v člunech odvézt všechna svá děla, munici i všechny zásoby a usnadnit tak situaci pochodujícím oddílům. Všechny jeho rozkazy však byly polovičaté a nerozhodné. Jen jeho váhavost zavinila, že obléhání pevnosti Fort Meigs skončilo nezdarem. Tak se například stalo, že mosty přes přítoky Temže, které bylo nutno při ústupu postavit, nebyly po přechodu vojska zničeny prostě proto, že k tomu Proctor zapomněl dát rozkaz.

Zatímco anglický velitel byl slabý a nerozhodný, Harrison se stával den ze dne tvrdším, důraznějším, energičtějším. 29. září 1813 vtáhl do Detroitu, hned následujícího dne překročil řeku a vydal se za Angličany. Den ze dne zmenšoval náskok, který Proctor získal. Anglický generál se nemohl odhodlat ani k boji, ani k rychlejšímu ústupu. Den ze dne musel slýchat Tekumsehovy výčitky. Šavan ho napadal prudce a bezohledně, vytýkal mu zbabělost, vyhrožoval mu, že ho opustí i se všemi svými bojovníky. A přece své hrozby nemohl splnit, protože nechtěl skončit svůj život zradou. Při kterési hádce, vyvolané zas jednou takovou Angličanovou nerozhodností, vyzval Tekumseh generála na souboj. V něm se mělo rozhodnout, kdo z těch dvou má vlastně právo vést a rozkazovat. Proctor na tuto „divokou drzost“ obezřetně raději ani neodpověděl, jen si pak svým důstojníkům trpce postěžoval, co všechno si musí pro zdar společné věci nechat líbit.

1. října přešli Angličané s indiánskými spojenci na severní břeh řeky. Ani zde se však Proctor nezastavil, ačkoli to Tekumsehovi slíbil.

Šavan poznal, že bude muset Inglismany k boji donutit. Zaměřil teď veškerou svou pozornost na to, aby našel dost vhodný terén pro rozhodující bitvu. Vyslal dopředu Stiathu s jeho Vendaty, aby prozkoumali krajinu. Také sám denně vyjížděl daleko před čelo anglické armády, která stále ještě měla osm set mužů, kdežto on velel jen asi sedmi stům Indiánů. Pro naše představy jsou to směšně nepatrné oddíly, a přece byly dost velké, aby rozhodly o osudu území, které bylo tak velké jako téměř půl Evropy.

Jednoho dne počátkem října přijal Proctor Tekumsehův návrh a rozhodl se vyčkat na příchod Američanů v místech, která Šavan velmi vhodně vybral. Poručil svým vojákům, aby zaujali obranná postavení, a ve válečné radě se po dlouhém rokování rozhodlo, jak mají být nasazeny anglické a jak indiánské oddíly. Ještě jednou se rudoši rozhořeli bojechtivostí, Tekumseh, Stiatha, Vanata, Modrý kabát, a dokonce i nesmělý Takatoka pronesli plamenné proslovy, všichni byli připraveni k boji.

Když však přišla zpráva, že Američané jsou vzdáleni jen asi polovinu denního pochodu, nařídil Proctor další ustup a Tekumsehovi o tom nic neřekl. Anglické oddíly nastoupily a vydaly se na pochod. Když se o tom dověděl Tekumseh, jenž byl právě na výzvědách proti blížícím se Američanům a byl v lesní šarvátce raněn do ramene, nezbyl už na vyhlédnutém bojišti z jeho bělošských spojenců ani jediný.

Teď konečně došla Šavanovi trpělivost Vyslal Modrý kabát a Stiathu za anglickým generálem, aby mu vyřídili, že Tekumseh přejde k Američanům, jestliže Proctor v nejbližších dnech nesvede očekávanou bitvu.

Poděšený Angličan sliboval hory doly. Velmi dobře věděl, že by Harrison takovou Tekumsehovu nabídku bez váhání přijal a že by pak Angličané ztratili jakoukoli naději na uniknutí. A tak se 5. října konečně postavil proti nepříteli. Tekumseh znovu vyhledal vhodný terén. Levé křídlo Angličanů zaujalo postavení u břehu řeky, která tu byla dost hluboká a jejíž břeh, pokrytý spletí zetlelého křoví a zčásti i bahnem, byl naprosto neschůdný. Pravé křídlo bylo ukryto za hustým lesem, v němž byla také rozbahněná půda, takže tam jízda nemohla proniknout Po pevné zemi se dalo postupovat jen na poměrně úzkém pruhu. Zde umístil Proctor své oddíly rozdělené do mnoha čet a roztažené do délky i do šířky, aby snáz odrazily útok. Kdyby se mu bylo podařilo dodat svým vojákům odvahu, nebylo vyloučeno, že by byli Američany porazili, vždyť stále ještě měla ukázněná britská řadová pěchota nad Harrisonovými vojáky převahu.

K tomu je třeba připočíst, že od Dudleyovy kruté porážky u Fort Meigsu měli Kentučané před Indiány pekelný respekt

Tekumseh své bojovníky teď dobře ukryl a rozestavil v bahnitém okraji lesa. Tekumsehovo jméno působilo nyní na všechny Miči malsy jako opravdový postrach. Jeho linie se táhla kolmo k linii Angličanů. Chtěl se pokusit napadnout Američany z boku, možná i z týlu. K tomu však bylo zapotřebí, aby Angličané vydrželi nápor nepřátel a neustoupili ze svých stanovišť. Pak by museli Američané nasazovat do boje proti nim stále další a silnější oddíly. Potom by také mohl s Vendaty a se svými Psy, které chtěl zpočátku ponechat v záloze, Dlouhé nože obejít a vpadnout jim po obchvatu do zad. Ve své řeči — a byla to jeho poslední řeč před bělošskými posluchači — zapřísahal spojence, aby se zaryli do země, aby neustoupili ani o píď — a ostatní aby ponechali na starost jemu a jeho bojovníkům.

Pak odejel ke svým bratřím a od této chvíle ho nespatřilo žádné bělošské oko. Ví se jen, že byl oblečen jako obvykle, v prostém loveckém oděvu, že měl na sobě jelenicové legginy a mokasíny a jelenicovou košili. Nic z jeho oblečení neprozrazovalo, že je to náčelník a vojevůdce svého lidu.

Jeho srdce bylo bezpochyby naplněno obavami a starostmi, vždyť jeho bystré a chladné oči jistě postřehly, že Proctor nemá dostatečně pevnou vůli k vítězství, odhodlání pohrdající nebezpečím i smrtí, že mu chybějí vlastnosti, které by byl potřeboval, aby mohl zvítězit nad takovým mužem, jako byl Harrison. Svým bojovníkům Tekumseh oznámil v krátkém proslovu, jehož obsah se později donesl k sluchu několika bělochů, že je pevně rozhodnut buď na tomto místě zvítězit, nebo padnout.

Harrison přišel. Vyslal stopaře a zvědy na průzkum a z jejich zpráv brzy poznal rozmístění nepřátel. Uvědomil si nebezpečí, které od Indiánů hrozilo jeho levému křídlu, a dlouho se rozmýšlel, zda má zaútočit. Nakonec se rozhodl pro útok, spolehl se přitom na divokou odvahu svých Kentučanů, ale se svou obvyklou opatrností a rozvážností neponechal nic náhodě. Stupňovitě rozestavil velkou část své pěchoty proti lesu, svolal si důstojníky a vysvětlil jim, jakou léčku jim Tekumseh nachystal. Řekl, že všechno teď záleží na tom, aby před Indiány neustoupili.

Rudochy neměli zpočátku vůbec znepokojovat, naopak, měli je vyprovokovat k útoku, ale v žádném případě je neměli pronásledovat do lesa. Tohle bylo třeba ještě před zahájením bitvy veškerému mužstvu co nejpřísněji a nejdůrazněji zakázat. Každému vojákovi měli připomenout, že Dudley byl se svým oddílem zničen jen proto, že se s přehnanou, až hazardní odvahou pustil za Indiány, kteří předstírali útěk, a padl rovnou do nastražené léčky. Rozhodnutí mělo padnout v boji proti Angličanům. Jakmile ti budou poraženi, nebudou Indiáni už vůbec nebezpeční, i když jim tu velí sám Tekumseh.

Proti Angličanům postavil Harrison zbytek pěchoty ve třech šicích vzdálených jeden od druhého asi sto metrů. Tyto šiky měly postupovat současně. Dal vojákům příkaz, aby nehleděli na ztráty. Bude-li poražen nebo zatlačen první šik, má útočit druhý, a nesmí se dát zdržet v postupu. A bude-li to nutné, ať zaútočí třetí šik. Další část pěchoty ponechal Harrison v záloze, oddíl jízdy o síle devíti set mužů pod vedením plukovníka Johnsona měl postupovat za levým křídlem prvního šiku a chránit tam útočící pěchotu před překvapením ze strany Indiánů.

Harrison sám se s celým svým štábem zařadil před střed prvního šiku svých vojáků, aby je osobně vedl proti nepříteli a aby ho všichni měli na očích. Naposled přelétl očima rozestavení svých vojáků, kteří setrvávali v hlubokém, odhodlaném mlčení, a už se chystal dát povel k útoku. Vtom se k němu na koni přihnal plukovník Mood, jehož vojáci se právě vrátili z průzkumu anglických postavení, a hlásil, že britská pěchota se nechystá k boji v sevřených řadách jako obvykle, ale v rozptýlených rojnicích.

Když se Harrison přesvědčil, že tato zprvu neuvěřitelná zpráva je pravdivá, změnil v okamžení svůj plán. Angličtí vojáci, vycepovaní přísným drilem tehdejších bojových cvičení, nebyli zvyklí na takovýto způsob boje; ten by se byl hodil spíše pro Indiány nebo pro kentucké nebo kanadské trapery. Proctor tu ve své bezmezné nerozhodnosti sáhl k odvážnému, ba přímo nesmyslnému pokusu, který ovšem musel vést k jeho zkáze, měl-li proti sobě schopného protivníka. A takovým protivníkem byl právě Harrison.

Američan vykázal teď jízdě místo před pěchotou a vydal nové rozkazy. Zatímco se plukovník Johnson ujal velení na levém křídle, přemístil se Harrison před pravé křídlo jízdy a zavelel k útoku. Zahlaholila polnice, řada jezdců na koních se dala do klusu, a když vyrazila pěchota, přešla jízda do trysku.

Angličané vypálili salvu, poranili několik koní, útočící Američané měli i několik mrtvých a raněných, ale zarazili se jen na chviličku. Bylo slyšet Harrisonův jasný, ostrý hlas udílející povely. Jezdci vyrazili kupředu a v prudkém náporu vnikli s divokým pokřikem do anglických linií. Britové se zmohli jen na jedinou salvu. A tak se rázem Američané octli uprostřed svých nepřátel.

Proctor se na rozdíl od Harrisona na bojišti neukazoval, dal rozkaz své jízdě, aby se pod jeho velením shromáždila v sevřeném útvaru za pěchotou, aby tak měl možnost osobně zasáhnout na nejdůležitějším místě. Takhle to alespoň vysvětloval. Teprve teď však vojáci poznali pravý smysl tohoto opatření. Proctor viděl, že první řady jeho oddílů byly proraženy, okamžitě začal pokládat boj za ztracený, obrátil koně a ujížděl odtud a s ním i celá anglická jízda.

Rychlost jeho koně mu sice zachránila život, ale způsobila, že ztratil svou důstojnickou čest. Generálův čin byl signálem k všeobecnému útěku. Pěchota poznala, že ji velitel zradil. Důstojníci spatřili, jak Proctor zbaběle prchá, a začali mávat bílými šátky, pokud ovšem nedali přednost tomu, že se vyšvihli do sedel a ujížděli za svým generálem.

Boj na tomto úseku netrval déle než pár minut, Angličané měli jen osmnáct mrtvých.

Tak tedy probíhala „bitva“ u kanadské Temže, aspoň pokud jde o podíl Angličanů na ní.

Na okraji lesa však čekali Tekumsehovi Indiáni. Šavan — a s ním všichni jeho bojovníci — až dosud jen přihlíželi. Tekumseh nedovolil svým houfům zaútočit, protože by se byly dostaly mezi postupující americké šiky a Harrisonovy zálohy. A jeho protivníci se zatím věnovali pouze Angličanům. Jen plukovníka Johnsona, který vedl své vojáky na levém křídle a dostal se příliš vlevo, do blízkosti lesa, Indiáni napadli a těžce zranili, takže ho museli vojáci ihned z bojiště odnést. Zde padlo i několik dalších jezdců. Ti, kteří bitvu přežili, pak vyprávěli, že zaslechli nepříliš silný, ale velmi klidný, pronikavý, trochu vřeštivý hlas, jak v indiánské řeči, které nikdo z nich nerozuměl, udílí rozkazy. Protiútok rudochů byl v těchto místech tak prudký, že Američané museli ustoupit.

Po útoku jízdy byl na bojišti chvíli poměrný klid. Angličané se vzdali a Američané, udivení tím rychlým ukončením boje, se z překvapení ještě docela nevzpamatovali.

V této přestávce zaslechli mnozí Kentučané z lesa, kde, jak každý věděl, leželi Indiáni, mohutný, temně dunící hlas, který se rozléhal téměř všude. Když potom za chvíli dal Harrison povel k útoku na Indiány, bylo ten hluboký bas slyšet i nadále, přestože bitevní vřava stále vzrůstala. Zdálo se, že ten hlas sílí s rachotem střelby a s nářkem raněných. Několik jezdců se rozjelo k lesu. Snad je k tomu zlákala zdánlivě suchá půda, snad jim dodal odvahu úspěch jejich útoku na Angličany. A tak se pod velením starého Withleyho, bělovlasého bojovníka s Indiány, hnali tryskem k lesu. Hřímavý hlas indiánského náčelníka se změnil ve vítězný jásot, když jako předtím Johnsona sestřelili ze sedla i Withleyho, v němž každý hned poznal velitele oddílu. Jeho kůň hned po zásahu klopýtl a jezdce shodil. Později našli Withleyho mrtvolu. V prsou mu vězel šíp, ale kupodivu se nikdo nedotkl vlasů na jeho hlavě. Ostatní jezdci se za útoku dostali na bahnitou půdu a koně je shodili, nebo se zhroutili i se svými koňmi. Jen necelá polovina oddílu se v pořádku vrátila zpátky.

Isaac Shelby, rozhodně ne mladší než Withley, vedl postupující pěchotu. Byla to kentucká milice, většinou zálesáci, trapeři, lovci. Neútočili po volné pláni, ale plížili se k lesu, využívali všech úkrytů, jejich pušky rachotily jedna po druhé, stříleli jednotlivě a každý střelec mířil pečlivě a přesně.

Indiáni palbu opětovali. I jejich pušky teď bylo slyšet, přestože většina z nich měla jen tiché zbraně jejich lidu — luky. Stále více bělochů se přibližovalo mezi keři, plazili se v podzimní uvadlé trávě, krčili se v mělkých prohlubních. Bojovalo se úporně a zatvrzele. Avšak stále bylo slyšet ten dunivý bas, chvílemi zazněl jásavý výkřik, když některý z Indiánů viděl, že zasáhl nepřítele: jinak však bojovali rudoši mlčky.

Viděli, jak Angličané uprchli a jak se téměř ani nebránili. Zač měli tedy ještě bojovat v téhle válce, kterou vedli běloši mezi sebou? Měli snad zachraňovat čest britského praporu Indiáni?

Viděli, že teď, když jejich spojenci uprchli nebo se vzdali, mají Miči malsové čtyřnásobnou až pětinásobnou početní převahu. A přece neustoupili, číhali za křovím a v houští, leželi v mlází, klidně vyčkávali, až se někdo z nepřátel dopustí nějaké chyby, a teprve pak vystřelili.

A znovu zněl ten mocný, velitelský hlas, dodával Manitouovým dětem odvahu, rozohňoval je, nabádal je ke klidu, mluvila z něho zášť, ozývalo se z něho pohrdání, vyjadřoval vzdor a zarytý hněv. Náhle však zmlkl, uprostřed věty se změnil ve výkřik.

Žalostný vzdech prolétl řadami rudochů, pak se náhle rozhostilo pod korunami stromů hrobové ticho. Jen tuhé suché listy harašily ve větru. Už nepadl ani jediný výstřel. Zdálo se, jako by tam naproti ustal všechen pohyb.

Potom — po dlouhé přestávce — se ozval jiný hlas. Zněl trochu vřeštivě, jako by vycházel z plechové trubky. Ozýval se v něm smutek, chvěl se pohnutím, ale byl jasný a všude mu dobře rozuměli.

A když pak zmlkl i tento hlas, nezaslechli Kentučané už nic. Tu a tam ještě někdo z nich vystřelil, ale když neviděli nikoho z nepřátel, palba ustala. Číhali a vyčkávali dlouho. Později se někteří srdnatí muži pod ochranou nabitých pušek několika pozorně pátrajících druhů začali plížit kupředu. Našli tam pár mrtvých Indiánů, ale ani jediného raněného a ani jediného nezraněného nepřítele. Rudoši odtáhli tak tiše, nenápadně, že to Američané ani nezpozorovali.

Pod podzimními stromy kanadského lesa panovalo hluboké ticho, zatímco venku na mýtině začínal v táboře po dosaženém vítězství čilý ruch. Ranní slunce — vždyť do poledne bylo ještě daleko — malovalo na zemi světlé kroužky, žluté listí tančilo ve větru a snášelo se k zemi, kdesi bušil do stromu datel.

Nad bojištěm zněl signál polnice. Harrison svolával své setniny. Válka na západě skončila.

Už nikdy nezazní dunivý bas v bitvě, u táborového ohně nebo na shromáždění náčelníků. Nanabozho k sobě povolal největšího ze svých synů.

Indiáni vyprávějí, že několik mil odtamtud na sever hořela hranice. Peta-kuta, poslední z Tekumsehovy družiny Psů, stál mlčky u jejího dýmu a mezi ním a Zvědem ze stromu stál pevně Tekumsehův mladý syn, který věrně bojoval po boku svého otce v této jeho poslední bitvě.

U nohou mrtvého hrdiny seděl na hranici dříví starý, shrbený, šedovlasý muž. Tichým hlasem zpíval svou píseň umírajících. Čím výše šlehaly plameny, tím silněji zněl jeho hlas. Hlas náčelníka Stiathy, který už nechtěl dál žít, protože v tomto boji padla také naděje indiánského lidu. Jeho hlas však neměl v sobě už nic skřehotavého. Znovu našel sílu mládí. Hurón Stiatha se dal dobrovolně spálit na hranici spolu s mrtvým Horským lvem.

Bojovníci seděli mlčky v kruhu i pak, když už i hlas statečného starého náčelníka dávno umlkl. Nezpívaly se žalozpěvy, jak tomu bývalo jindy. Zrozenci země seděli s hluboko skloněnými hlavami, strnulí a nehybní, jen plameny praskaly a chuchvalce dýmu stoupaly do klidného vzduchu. Přišla noc, byla velká a hluboká, a pak zvolna míjela. Hvězdy zářily, les šuměl, potoky a řeky hučely pohřební píseň hrdiny, který se vrátil domů, do večerních stínů.

Na západě zapadá slunce. Na západ putovaly truchlící zástupy Manitouových dětí.

Co soudili o Tekumsehovi jeho současníci

Vedle úsudku Williama Henryho Harrisona, pozdějšího prezidenta Spojených států, existuji svědectví četných dalších mužů o tom, jakým dojmem na ně Tekumseh, zapůsobil.

Nejprve uveďme svědectví Stephana Ruddella, který se jako dvanáctiletý chlapec dostal do šavanského zajetí, stal se Tekumsehovým adoptivním bratrem, bydlel s ním v témže stanu a patnáct let byl jeho přítelem a druhem na všech jeho výpravách, dokud se ve věku 27 let nevrátil mezi bělochy. Ruddell mluvil plynně anglicky i francouzsky a ovládal samozřejmě i šavanštinu jako svůj mateřský jazyk. Později byl několikrát tlumočníkem Američanů při jejich vyjednávání s Tekumsehem. Sdělil jednomu vzdělanému muži podrobné informace o době, kterou strávil u Šavanů, bohužel se však tyto jeho zprávy zachovaly jen ve zlomcích. Mezi jiným se tam píše doslova: „(Tekumseh) vynikal nesmírnou odvahou, ve chvílích nebezpečí neznal strach. Jeho přítomnost dodávala všem jeho druhům vždycky pocit důvěry… Jeho bytost, způsoby, jak se rozdával druhým, mu získávaly lásku všech, kteří se s ním setkali.“ Už v deseti letech prý byl samozřejmým vůdcem ve všech chlapeckých hrách a bitkách. V šestnácti letech, třebaže byl daleko nejmladším z bojovníků, vystoupil ve svém oddílu ostře proti mučení zajatců. Ruddell byl jedním z těch, kteří tuto řeč slyšeli, a prohlašuje, že účinek Tekumsehových vášnivých a rozhořčených slov byl tak silný, že od toho dne se už nikdo nikdy neodvážil v jeho přítomnosti zajatce mučit.

Plukovník John McDonald slyšel Tekumseha roku 1804 řečnit na poradě, kde Ruddell tlumočil. Plukovník o tom píše:

„Když Tekumseh vstal, aby promluvil, když se rozhlédl po tom početném shromáždění…, připadal mi jako jeden z nejváženějších mužů, které jsem až do té chvíle spatřil. Dokud tento rozený řečník mluvil, poslouchalo ho celé to množství v hlubokém mlčení. Přesvědčivý způsob, jímž dokazoval, že Indiáni jsou odhodláni dodržet smlouvu a žít v míru a přátelství se svými bílými bratry, jako magickou silou rozptýlil obavy bělochů. Osadníci se vrátili na své farmy, které předtím opustili, a v celém kraji všude pokračoval vsedni život“

Roku 1806 zavraždil neznámý Indián bílého hraničáře a běloši žádali vydání vraha. Na jedné schůzi, kterou svolali Simon Kenton a plukovník Patterson, vystoupil znovu Tekumseh jako obhájce Indiánů. Plukovník Hatsch o tom píše:

„Účinek jeho hořkých, vášnivých slov byl tak strhující, že se všech těch (naslouchajících) tři sta Indiánů jen stěží dokázalo udržet, aby nevyskočili ze svých sedadel… Řečník mluvil s nepřekonatelnou silou, kterou takovému mluvčímu dodávala jen hrdost a vášeň.“

Tlumočník přiznává, že Tekumsehova řeč byla v některých částech „tak velká, tak burcující a strhující, že leckdy nebyl schopen přeložit některá jeho slova věrně do angličtiny“ a jiná že se přeložit neodvažoval, protože by byla pro Kentona a Pattersona nepřijatelná. „Tak byla vyzývavá, rozhořčená, žalující, plná hněvivých obvinění.“ Výsledkem Tekumsehovy řeči bylo, že se běloši rozhodli považovat tuto vraždu za zločin jednotlivce, neznámého Indiána, a že neobviňovali celý kmen.

Indiáni setrvali ve svém ležení ještě tři dny a pořádali různé sportovní hry a závody. Lékař dr. Hunt, který byl stejně jako mnoho dalších bělochů divákem na těchto slavnostech, říká, že Tekumseh ve většině těchto závodů zvítězil: „Jeho síla a tělesná obratnost byly obdivuhodné a odpovídaly podle mínění těch, kteří se zúčastnili porady, plně jeho vysoké morálce a moudrosti.“

Před guvernérem Thomasem Kirkerem v Ohiu pronesl Tekumseh téhož roku velikou řeč, o níž se John A. Fulton, pozdější starosta v Chillicothu, vyjadřuje takto:

„Řečník mluvil rychle a útočně, vystupoval chladně a pánovitě, jeho gesta byla vášnivě vzrušená a prudká. Celé jeho chování naznačovalo, že ještě nevyslovil ledacos, co dosud nepokládal za vhodné veřejně prohlásit. Beze strachu odmítal platnost těchto údajných dohod a otevřeně doznával své úmysly zabránit dalšímu rozšiřování bělošských sídlišť, co nejrozhodněji však popíral, že by chtěl vést proti Spojeným státům válku. Úspěch jeho řeči spočíval v tom, že guvernéra přesvědčil, že od Indiánů nehrozí žádné bezprostřední nebezpečí, a tak povolaná milice dostala povel k rozchodu a náčelníci se vrátili zpátky do svých vesnic.“

Generál Brock píše ve své oficiální zprávě: „ Věřím, že neexistuje bystřejší muž než on, rytířštější bojovník než on. Získal si obdiv každého, s kým se setkal.“ A Brock k tomu dodával, že Tekumsehovi přívrženci vykonali mnohé hrdinské činy pod vlivem „diktátu cti a lidskosti. Od chvíle, kdy se nepřítel vzdal, mohl si být životem jist.“

A Henry Trumbull, historik indiánských válek, píše: „ Tekumseh byl zdaleka nejmimořádnější Indián v dějinách.“ (The most extraordinary Indian that has appeared in his tory.)