Arthur Ransome

Trosečníci z Vlaštovky

VLAŠTOVKA A JEJÍ POSÁDKA

Správná loď, správná posádka, správná, mí chlapci, správná: správná loď, správná posádka, do plachet dobrý vítr!

(námořnická píseň)

„Ostrov Divokých koček na obzoru!“ zvolal plavčík Roger, který držel hlídku, celý stěsnaný pod stožárem, a nestačil se divit, co dovede udělat jediný rok - vždyť letos se vejde mezi tu kotvu a lana mnohem hůř než loni, když mu bylo teprve sedm.

„Nemáš hned říkat, jak se jmenuje,“ napomínala ho Titty, první námořník Vlaštovky. Seděla uprostřed lodi na zavazadlech a starala se o papouška, který trávil plavbu v kleci. „Máš zvolat: »Země! Země!« a olizovat si vyprahlé rty, a teprve až se k ní přiblížíme, uvidíme, co je to za zemi. Co když tu bloudíme celé týdny a pátráme po ní.“

„Ale vždyť to tu už známe, „ namítal plavčík. „A stejně je kolem nás samá země. Za chvilku už uvidíme houseboat. Tamhle je, zrovna na tom místě co loni. Ale,“ v hlase mu zaznělo zklamání „kapitán Flint zapomněl vztyčit vlajku.“

Malá Vlaštovka s hnědou plachtou vyrazila se svou pětičlennou posádkou včetně papouška ze zátoky Cesmínového háje a teď křižovala proti větru přes širé jezero, které se rozlévalo na jih mezi zalesněnými kopci. Nad jezerem prosvítalo mezi stromy vřesoviště a nad vřesovištěm se v dálce rýsovaly hory. Uplynul již celý rok. Zase tu byl srpen. Walkerovi přijeli včera z jihu. A když vlak vjížděl na malé nádražíčko, stáli už John, Zuzana, Titty a Roger i s papouškem u okna, protože mysleli, že jim jejich staří spojenci Nancy a Peggy Blackettovy určitě přijdou naproti a budou je čekat na nástupišti, možná že i s maminkou nebo s Vysloužilým pirátem kapitánem Flintem, který bydlí na obytném člunu v zátoce Houseboatu a je to vlastně pan Turner, strýček Blackettovic děvčat. Ale nečekal je nikdo. Než maminka s maličkou Bridget a chůvou vybalily zavazadla a zařídily se ve starém selském stavení - Cesmínovém háji - točili se naši mořeplavci celé dopoledne dole kolem loděnice, nakládali na Vlaštovku všechno, co potřebovali na cestu k ostrovu Divokých koček, a co chvíli vysílali nahoru na útes zvědy, aby se rozhlédli k severnímu konci jezera, až do dáli, kde se pod vysokými vrchy rozkládala Arktida, nevyjela-li od řeky Amazonky, kde Blackettovi bydlí, loďka veliká asi jako Vlaštovka. Každou chvilku už čekali, že se před zátokou Cesmínového háje objeví malá bílá plachta Amazonky a že zaslechnou, jak kapitán Nancy vesele volá: „Ať žijí Vlaštovky a Amazonky!“ a uvidí, jak první důstojník Peggy vytahuje na stožár pirátskou vlajku. Potom Vlaštovky i Amazonky společně vyplují dolů k ostrovu Divokých koček a cestou se zastaví na houseboatu a pozdraví se s kapitánem Flintem. Všechno bude zase jako loni. Ale po jejich spojencích nebylo pořád nikde ani památky, a když to tak trvalo až do odpoledne, nemohli to čekání už vydržet. Maminka s Bridget jim zašly koupit do městečka nějaké zásoby a měly jim je zavézt na ostrov na domorodé veslici z Cesmínového háje. Ať se děje co se děje, musí mít tábor v pořádku, než maminka přijede, aby viděla, že je na první noc všechno dobře připraveno. Nač tedy ještě čekat na Amazonky. Nancy a Peggy budou asi s kapitánem Flintem na houseboatu. A nebo ještě spíš už čekají na ostrově Divokých koček a smlouvají se, jak je uvítají nebo zákeřně přepadnou. Člověk nikdy neví, čeho se může od Nancy nadít. A tak naši čtyři badatelé vypluli. Konečně začínalo to, na co celý rok mysleli. Vlastně už to začalo, vždyť plují opět na Vlaštovce a je konec se spaním doma v posteli.

„Tu vlajku ale mohl vyvěsit,“ řekl dotčeně Roger, který držel hlídku na přídi.

„Třeba ho ani nenapadlo, že vyjedeme tak brzy,“ zastávala se kapitána Flinta Titty, která měla o papouškovu klec opřený dalekohled a dívala se jím na vzdálený houseboat.

„Až nás uvidí, určitě vlajku vyvěsí,“ utěšovala je Zuzana.

Nejstarší ze čtveřice, John, mlčel. Teď když Vlaštovka vyplula z chráněné zátoky a pustila se dolů po jezeře proti jižnímu větru, měl plné ruce práce s plachtěním. Díval se přímo před sebe, cítil, jak mu vítr šlehá do tváře, s rozkoší sledoval, jak se vítr opírá do plachet a proud mu táhne kormidlo, a naslouchal šplouchání vody pod kýlem Vlaštovky. Občas vzhlédl k stožáru, k malé vlaječce s modrou vlaštovkou na bílé půdě (kterou vystřihla a přišila Titty), aby se přesvědčil, že využívá co nejlépe větru. Dá to nějakého cviku, než člověk podle toho, jak mu vítr vane do tváře, přesně pozná, co mu dělá plachta. A tohle je přece jen první plavba letošních prázdnin. Chvílemi se ohlédl dozadu, kde se táhla jako stuha zčeřená brázda Vlaštovky. A tu mu připadalo, že je přece docela jedno, jestli kapitán Flint vyvěsil vlajku na stožár

houseboatu nebo ne. Johnovi úplně stačilo, že už je zase na jezeře a řídí svoji plachetnici.

Prvnímu důstojníkovi Zuzaně také nevadilo, že na starém houseboatu nevlaje žádná vlajka. Měla za sebou perný den; včera se starala ve vlaku po celou tu dlouhou cestu z jihu o maminku a Bridget, chůvu a ostatní a ještě o všechna menší zavazadla. Vždycky když jedou vlakem, má na starosti celou rodinu a pokaždé je druhý den tak unavená. Ale na nic se nezapomnělo, a nebýt Zuzany, která na vše pamatovala, byli by toho nechali doma spoustu. A dneska ráno musela zase udělat seznam zásob, Všechno překontrolovat a ještě dohlédnout na naloďování nákladu na Vlaštovku. A tak se Zuzana blaženě oddávala odpočinku, byla ráda, že všechno, co měla udělat, je prozatím hotovo, a oddechla si, že už nemusí poslouchat nádražní lomoz a že v tom rámusu nemusí sledovat podivné hlasy, aby se dověděla, nemají-li přestupovat.

Ani prvního námořníka Titty nezarmoutilo tak jako Rogera, když viděla, že na malém tupém stožárku houseboatu není žádná vlajka. Hlavou jí vířilo mnoho jiných myšlenek. Najednou měla zase pocit, jako by byl pořád ještě loňský rok a jako by nikdy od jezera neodjeli. A jako by ani nebylo celé té dlouhé doby, kdy chodili do školy a bydlili ve městě. Ale hned se jí zase zdálo, že právě ty dny jsou skutečné, a připadalo jí k nevíře, že Titty, která se tolik natrápila s francouzskými slovesy, je teď opět prvním námořníkem, sedí ve Vlaštovce s papouškem v kleci mezi tlumoky a zásobami, ohlíží se na Darienský štít, z něhož poprvé spatřila ostrov Divokých koček, a dívá se dolů po jezeře na ostrov, jehož nákresy i s vysokým majákovým stromem se nějak - jak, to sama ani nevěděla - octly na dvou posledních prázdných stránkách její francouzské mluvnice. Až se jí skoro dech tajil nad tím pocitem, že je dvěma lidmi najednou a ještě ve dvou různých dobách, které se jí pletou dohromady.

Ale Roger, vtěsnaný na svém starém místě na přídi, čekal, že jejich starý přítel, kapitán Flint, určitě vyvěsí vlajku na stožár, i když jim možná loď na uvítanou zpátky na ostrov neozdobí, a těšil se, až uvidí, jak velká vlajka houseboatu klesá na pozdrav a na Vlaštovce jí stahují v odpověď malou vlaječku. Potom se samozřejmě objeví obláček dýmu a z lehkého děla na přední palubě houseboatu se rozlehne salva na uvítanou. A teď není na houseboatu po nějaké vlajce ani stopy.

„Možná že spí,“ řekla Titty.

„Jestli je u něho Nancy a Peggy, tak určitě nespí,“ mínila Zuzana.

„Pravděpodobně odjeli na ostrov. Za chvilku se to dovíme,“ řekl John. „Dalším obloukem se dostaneme do zátoky Houseboatu. Pozor, obrat!“

Malá Vlaštovka zamířila proti větru, Titty s prvním důstojníkem se rychle sehnuli, jak se nad nimi přesmeklo spodní ráhno, hnědá plachta zase nabrala vítr a Vlaštovka se teď rozjela obloukem po pravoboku k zátoce Houseboatu.

„Parník vpředu po pravoboku!“ hlásila hlídka. „Je ale na míle odtud.“

„Za zádí je jeden mnohem blíž,“ řekl kapitán John. „Jede z Ria.“

Ohlédli se a spatřili, jak se za malým rušným přístavem, kterému říkali Rio, a mezi ostrovy leskne širá vodní hladina severní části jezera. Parník vyjížděl z Ria průlivem mezi Dlouhým ostrovem a pevninou.

„Přímo před námi je rybář!“ hlásila hlídka, když pluli kolem veslice, ve které seděli dva domorodci, jeden u vesel a druhý s rybářským prutem v ruce.

„Táhnou udici, aby chytili štiku,“ řekl kapitán.

„Žraloka,“ opravila ho hlídka.

Vlaštovka proplula před přídí parníku, který jel z Ria na jih. Přejeli ještě, když byl parník pěkný kus daleko. Parník se přehnal kolem, kapitán na můstku jim vesele zamával a posádka Vlaštovky zamávala na něho. Vlny parníku jimi prudce zahoupaly, až měli pocit, že jsou doopravdy na moři.

Blížili se teď ke chráněné zátoce, kde kotvil starý modrý obytný člun, přivázaný k velké bóji.

„Na palubě nikdo není,“ hlásila hlídka.

Když loni poprvé viděli houseboat a Titty přišla na to, že kapitán Flint je zřejmě Vysloužilý pirát, zahlédli ho, jak sedí na zadní palubě a něco píše. Na zábradlí vedle něho spatřili poprvé zeleného papouška. Letos nebylo žádného piráta vidět. A papoušek - ten nemůže být na houseboatu, protože už patří k posádce jiné lodi. Titty k němu promlouvala.

„Podívej se, Lóro,“ říkala mu, „tohle je tvoje stará loď. Tady jsi bydlela, než jsi přišla k nám.“

„Dva, dva, dvakrát, dvakrát, dva, dva, dva!“ pronesl zelený papoušek.

„Samé dukáty,“ naléhala na něho Titty. „Řekni »samé dukáty«. Násobilku můžeš pustit z hlavy. Už je po školním roce.“

„Vyndej dalekohled, Titty,“ žádal první důstojník.

„Nevidím nikde jeho veslici,“ řekl John. „Jestli ji nemá vytaženou po levé straně houseboatu, tak někam odjel.“

„A celý houseboat je zavřený,“ všimla si Zuzana, když se podívala dalekohledem. „Ve všech oknech jsou stažené záclonky.“

Kapitán John a první důstojník Zuzana na sebe zaraženě pohlédli. I když nesnili jako Roger o spuštěných vlajkách a čestných salvách, čekali na stejnou jistotu, že zastihnou kapitána Flinta na houseboatu, jako že ty vysoké vrchy budou stát na svých místech kolem ohybu jezera.

Vlaštovka zamířila pod zádí obytného člunu rovnou do zátoky, pak se obrátila, hladce se vyhnula bóji a vyjela zpátky na širé jezero. Všichni si houseboat dobře prohlédli, ale nespatřili na něm ani sebemenší známečku života.

„Vždyť přikryl dělo!“ zvolal rozhorleně lodní plavčík. A opravdu, celou přední palubu chránily před špatným počasím dehtované plachty.

„Vypadá to, jako by tady vůbec nebyl,“ řekl kapitán John, když Vlaštovka vyplula z mírných vod v zátoce Houseboatu a znovu se utkala s drobnými vlnkami jezera.

„Já vím, co udělal,“ řekla Titty. „Zavřel houseboat a je s ostatními na ostrově.“

Nakonec na těch ostatních záleželo daleko víc než na kapitánu Flintoví a kapitánu Nancy Blackettové je opravdu něco takového podobné - vymyslet si, že se nesejdou po dlouhé době někde na prachobyčejném nádraží ani na strýčkově obytném člunu, ale na pustém ostrově, kde se setkali loni.

„Ostrov Divokých koček po boku!“ zvolala hlídka, když Vlaštovka vyjela ze zátoky Houseboatu. „Přímo před přídí ostrov Kormoránů…“

Dalším obloukem zamířila Vlaštovka přes jezero k západnímu pobřeží, kde ležel nízký ostrůvek z holého kamení a skalisek. Byly na něm jen dva uschlé stromy, na jednom se sesedali kormoráni a druhý se už dávno skácel na zem a holé kořeny se mu klátily ve vzduchu nad místem, kde Titty a Roger kdysi nalezli poklad kapitána Flinta.

„Tamhle letí kormoráni!“ vykřikla hlídka, když se Vlaštovka rozjela přes jezero k ostrovu a z uschlého stromu vzlétli čtyři mohutní černí ptáci s dlouhými krky a odlétali nad vodou.

První námořník Titty se však ani tak nedívala na ostrov jako na vodní hladinu nedaleko jeho břehů. Je vůbec možné, že tady v těch místech kotvila uprostřed černočerné noci docela sama na cizí lodi?

První důstojník Zuzana se na ostrov Kormoránů sotva podívala. Za chvíli cesta skončí a budou se muset postavit stany a

pomýšlet na vaření. Zadívala se dalekohledem na větší zalesněný ostrov při druhém břehu jezera.

„To je divné, že není vidět kouř,“ řekla.

„Přece tam musí být,“ řekla Titty. „Půjčila bys mi ještě dalekohled?“

Kapitán John se ohlédl.

„Pozor, obrat!“ zvolal. Drobná Vlaštovka se hbitě otočila a už mířila rovnou k ostrovu Divokých koček, o němž celá posádka snila již ode dne, kdy odtud loni odjeli. Ale jestli je tu čekají Nancy a Peggy Blackettovy, je opravdu divné, že nad stromy už nestoupá oblak kouře. Vždyť Nancy Blackettová si potrpí na táboráky jako hrom.

„A Nancy by určitě vztyčila vlajku,“ řekl kapitán John.

„Třeba nevylezla na majákový strom,“ mínila Titty.

„Nancy vyleze všude,“ zavrhl její nápad kapitán John.

„Koukněte se,“ křičel Roger a díval se přes ostrov na staré obílené hospodářské stavení, posazené vysoko na protějším břehu jezera. „Tamhle je Dixonovic statek. A tamhle je paní Dixonová. Krmí husy. Podívejte se na ty bílé flíčky.“

„Třeba jsou to slepice,“ řekla Zuzana.

„Vždyť paní Dixonová má přece samé hnědé slepice,“ řekl Roger. „Možná že to jsou taky jenom kachny.“

„Kde chceš přistát?“ zeptala se Zuzana kapitána.

„Tímhle obloukem se dostanu na který konec ostrova budu chtít. “

„Staré přístaviště je blíž tábora.“

„Ale podívejme se nejdříve do přístavu!“ navrhla Titty.

Přístav ležel na jižním cípu ostrova. Chránily jej vysoké skály, na břehu měl značky a podle těch se projíždělo dovnitř mezi nebezpečnými skalisky. Přístaviště bylo na východním břehu ostrova, na břehu, odkud bylo nejblíže na pevninu. Byla to malá zátočinka s oblázkovou pláží, nedaleko místa, kde stával tábor. A

vždycky když měli vykládat na břeh větší náklad, zajeli s loďkou raději k přístavišti u tábora než do přístavu.

John zakormidloval k jižnímu cípu ostrova, z daleka se vyhnul skálám před přístavem a projel kolem úžiny, kterou se vjíždělo dovnitř.

„Amazonka v přístavu není,“ hlásila hlídka.

V hloubi duše všichni očekávali, že Amazonitu v přístavu uvidí. Že není vidět žádný kouř ani vlajka, na tom nebylo nic divného, kapitán Nancy si asi řekla, že pojedou rovnou k přístavišti, schovala Amazonku v přístavu a teď se skrývá někde na ostrově a číhá na ně. Něco takového se od ní dalo vždycky čekat.

„Tamhle je pařez s bílým křížem,“ ukazovala Titty. „A tamhle je vyšší značka, rozvětvený strom. A tady je ta skála, na které jsem viděla skorce. Já jsem tak ráda, že jsme už zase tady!“

„Kříž na dolní značce je čerstvě natřený,“ všiml si John. „Ten to ale opravdu potřeboval.“

„Tak to tady určitě jsou,“ řekla Titty. „Nikdo jiný by se s tím přece nedělal. A nikdo jiný o značkách ani neví.“

Když však projížděli kolem úžiny vedoucí do přístavu, zahlédli jen šedá skaliska. Nezasvěcence by ani nenapadlo, že se mezi nimi skrývá pěkně chráněný přístav. Třebaže byl přístav na ostrově Divokých koček docela malý, patřil k nejlepším na světě.

John trhl kormidlem, přitáhl si hlavní otěž, opatrně přehodil ráhno na druhou stranu, znovu zabral kormidlem a pomalu, beze spěchu, povoloval zase plachtu. Vlaštovka s větrem za zády ujížděla vzhůru úžinou mezi ostrovem a pevninou.

„Tamhle je přístaviště,“ vykřikl Roger, jakmile zahlédl známé místo. „Ale Amazonka tam také není.“

John plul dále, a když zamířil s Vlaštovkou k úzkému proužku hladkého břehu, přitáhl zase na chvilku otěž.

„Teď už tam dojede,“ řekl si a povolil otěž, až se plachta nečinně pleskala ve větru a Vlaštovka plula stále pomaleji a pomaleji po mírnější a mírnější hladině. Nakonec se již pohybovala tak pomalu, že posádka skoro ani nepoznala, kdy se špičkou dotkla břehu. Plavčík vyskočil s poutacím lanem na břeh.

„A teď spusťte plachtu, pane první důstojníku!“ velel kapitán.

Zuzana už přelezla přes náklad na příď. Odvázala zvedací lano a pomalu je povolovala, střídajíc obě ruce. Vratiráhno sjelo dolů, první námořník Titty je odepjala a kapitán složil ráhno a plachtu do člunu.

Jako druhý z posádky byl na břehu papoušek. První námořník Titty ho podala i s klecí plavčíkovi a vyskočila hned za ním. Pak vystoupil první důstojník a kapitán. Jen povytáhli Vlaštovku kousek na břeh, hned se rozběhli ke starému tábořišti na otevřeném prostranství mezi stromy. První tam doběhl Roger a Titty s papouškem.

Nečekal je nikdo. Nedaleko jejich loňského ohniště však stála velká hranice dříví, jen je na oheň přiložit, a na ní ležela velká bílá obálka, připíchnutá šípem se zeleným peřím.

„Amazonky!“ zvolal Roger. „To je přece jejich šíp.“

„Podívej se, tvoje staré pírko, Lóra,“ řekla Titty a postavila klec na zem. Ale jak papoušek uviděl zelené pírko, začal zuřivě klovat do drátů klece a dlouze, hněvivě zaskřehotal.

Zuzana vytáhla šíp.

Na obálce bylo modrou tužkou napsáno: „VLAŠTOVKAM“.

„Otevři to,“ řekl kapitán John.

Uvnitř byl arch papíru a na něm zase červenou tužkou:

VLAŠTOVKÁM OD PIRÁTŮ AMAZONEK.

VÍTÁME VÁS NA OSTROVĚ DIVOKÝCH KOČEK. PŘIJEDEME, JAK BUDEME MOCT NEJDŘÍV. MÁME NESNÁZE S DOMORODCI. KAPITÁN FLINT JE V TOM TAKY. NEZAPOMNĚLA NA NÁS TITTY SE ZELENÝMI PÍRKY? ZROVNA NÁM DOŠLY. AŤ ŽIJÍ VLAŠTOVKY A AMAZONKY.

NANCY BLACKETTOVÁ, POSTRACH MOŘÍ,

KAPITÁN AMAZONKY,

PEGGY BLACKETTOVÁ, PRVNÍ DŮSTOJNÍK

P. S. BUDEME VYHLÍŽET VÁŠ KOUŘ.

Vedle obou podpisů byla tužkou nakreslena lebka se zkříženými hnáty a tlustě vymalována černým inkoustem.

„Máš pro ně ta peříčka, Titty?“ zeptal se John. „Samozřejmě,“ řekl první námořník. „Mám je v obálce ve spacím pytli. Neztratila jsem ani jedno.“

KAPITOLA II

OSTROV DIVOKÝCH KOČEK

„To bych ráda věděla, co myslí těmi nesnázemi s domorodci,“ zamyslela se Titty, když si ještě jednou sama pozorně pročetla dopis.

„To je celá Nancy,“ řekla Zuzana. „Myslí si, že se žádná švanda neobejde bez maléru, tak si ho tam aspoň přidala.“

„Ale nejde mi to do hlavy s tím kapitánem Flintem,“ řekl John.

„Nejspíš tu budou, ještě než dostavíme tábor,“ řekla Zuzana.

„A maminka s Bridget přijedou na svačinu. Raději se do toho rychle pusťme.“

„Když budou vyhlížet kouř, měli bychom nejdříve rozdělat oheň,“ řekl John.

„Dáme jim znamení rudým plamenem jak občané carlislští,“ navrhovala Titty. „Ale nejvíc samozřejmě záleží na kouři. Když vylezou na stráň nad jejich domem, uvidí ho až od nich.“

Nikdo nedovedl rozdělat oheň lépe než Zuzana. Než se kdo nadál, olizoval už plamínek hrstku suchého listí a přeskočil na malý vigvam z uschlého rákosí a větviček, který nad ním Zuzana postavila. Za chvilku již oheň zachvátil větší větve, které Zuzana postavila tak, aby se ve středu sbíhaly. Hořící chrastí příjemně praskalo a mezi zelenými stromy již stoupal pramének čistého modravého kouře ze suchého dřeva. Ostrov Divokých koček byl již zase obydlen.

„A teď pro náklad,“ velela Zuzana, vstala a zamrkala, aby vyhnala štiplavý kouř z očí. „Kde už je zase plavčík?“ Vyndala píšťalku a zapískala. Roger přiběhl na její zapískání z Pozorovatelny pod vysokým stromem na severním cípu ostrova. To bylo vždycky jeho oblíbené místečko.

„Dokud nepostavíme tábor, žádné výzkumné výpravy!“

„Ruce k dílu, námořníci moji,“ řekl první námořník. „Tak by to jistě řekla Nancy.“

„Tedy ruce k dílu,“ řekl první důstojník.

„Celá posádka vyloďovat náklad,“ nařídil kapitán John a všichni se dali do práce. Vyndávali věci z loďky a nosili je lesíkem k malé mýtince, na které se chtěli utábořit.

Jakmile byl náklad vyloděn, zavesloval kapitán John s Vlaštovkou dolů na konec ostrova a pak začal pádlovat jedním veslem na zádi a zavezl ji do přístavu. Řídil ji mezi skalisky, která vyčnívala nad hladinu, i mezi balvany skrytými pod vodou, a dával pozor, aby měl stále obě značky na břehu (pařez s bílým křížem a rozvětvený strom) těsně za sebou. Potom svinul plachtu, stočil lana a přivázal Vlaštovku poutacím lanem za příď k pařezu s bílým křížem a za záď vlečným lanem k urostlému keři na skále, takže loďka volně plavala na vodě a bylo jí tak dobře, jak si jen kapitán může přát. John ji ještě jednou prohlédl. Všechno bylo v pořádku, a tak se rychle pustil nazpátek po staré pěšince do přístavu. Od té doby, co ji Titty loni prořezala, už zase hodně zarostla.

V táboře již plápolal oheň v kamenném ohništi pod velkou černou konvicí, kterou si přivezli z Cesmínového háje. Všechny čtyři nové obytné stany již ležely na místech, kde se měly vztyčit, a první důstojník Zuzana čekala jen na kapitána, aby jí pomohl napnout zásobní stan na provaz, natažený mezi dvěma stromy. Netrvalo jim to dlouho, a jakmile visel stan přes provaz, začali mu první námořník s plavčíkem usilovně pěchovat kapsy při dolním okraji drobným kamením, aby plachta dobře držela. Pak rozestřeli uvnitř jeden starý podlahový dílec a Zuzana na něj naskládala ve chvilce všechno, co zrovna nepotřebovali. Obytné stany se už stavět mezi stromy nemusely, ale badatelé se dlouho nahledali, než našli místo, kam se daly v kamenité půdě zarazit kolíčky. Pod mechem a trávou bylo skoro všude kamení, ale tu a tam kámen odšoupli, a než začali zarážet kolíčky do země, vyhrabali jim nejdříve jamky, a tak jim to šlo hezky od ruky. Za chvilku již stály všechny čtyři stany, rozestavené tak, že z každého bylo rovnou z lůžka vidět vchodem do stanu na ohniště. Pak napjali ještě lana, rozprostřeli podlahové dílce, rozbalili spací pytle a do čela každého stanu postavili na bezpečné místo kus od stěn malé svíčkové lampičky.

Skoro všechno se mělo uložit v zásobním stanu, ale Roger dostal nový rybářský prut a za nic na světě jej nechtěl dát k ostatním. Rozhodl se, že si jej vezme k sobě do stanu. „Když si jej položím na délku, nezabere ani moc místa,“ bránil se, „a aspoň si budu moct zarybařit, kdy budu chtít.“ Titty se zase nemohla rozloučit s krabicí, kde měla své psací náčiní. A John si samozřejmě nechal ve stanu plechovou krabici s lodními dokumenty a do čela stanu si pověsil na háčky na bambusovou stanovou tyč hodinky a malý barometr, který dostal ve škole jako odměnu, aby nemusel v noci vstávat, ale jen si je sundat a podívat se na ně.

„Letos máme o moc lepší tábor než loni,“ řekla Titty, když se zadívala na čtyři obytné stany a zásobní stan, v němž kdysi bydlela se Zuzanou. „A když si postaví Amazonky stan na své staré místo,

bude to tu ještě hezčí. Pojďme přiložit na oheň něco vlhkého, co pořádně kouří, ať to Nancy s Peggy vidí!“

„Teď už na tom stejně nezáleží, ať si kdo přijede kdy chce,“ řekl první důstojník.

Titty a John trhali po hrstech provlhlou zelenou trávu a házeli ji do ohně, až proti nim vyrazil hustý oblak štiplavého šedého kouře a div že je nezadusil.

„Je plavčík na Pozorovatelně?“ ptal se první důstojník.

Roger vylezl rychle ze stanu, kde se chviličku zrovna cvičil ve spaní, aby měl na noc nějakou praxi.

„Teď už můžeme na výzkumy?“ ptal se. „A směl bych si vzít dalekohled?“

„Je v kapitánově stanu,“ řekl první důstojník.

„Ne, mám ho u sebe,“ řekl kapitán a podal dalekohled plavčíkovi. Ten se s ním hned rozběhl na Pozorovatelnu, lehl si tam za trs vřesu, aby ho nebylo vidět, a rozhlížel se daleko po jezeře až k ostrovům u Ria.

Papoušek, který už byl drahnou chvíli potichu, najednou vykřikl: „Samé dukáty, samé dukáty! “

Titty mu otevřela dvířka od klece.

„Jen pojď, Lóro. Taky si můžeš trochu vyjít a pobavit se jako ostatní.“

Papoušek se rázem vydrápal z klece, ale Titty, která mu nastavila ruku, aby se na ni posadil, si ani nevšiml. Dlouho již upíral svůj chladný pohled na šíp se zeleným peřím, který Roger zapíchl do země vedle hranice dříví, a jen se klec otevřela, rázoval si to rovnou k němu. Titty však hbitě postřehla, co má za lubem, rychle šíp vytrhla a položila jej nahoru na dříví, aby na něj neviděl.

„Kdepak, kdepak!“ okřikla ho. „Však víš, že bys ta peříčka jenom rozkousal a rozmačkal, až by nebyla k ničemu. Kdybys jich

aspoň tolik nezničil. Teď už pro tebe žádné nemám. Zuzano, mohla bych mu dát kostku cukru?“

Ale papoušek se nedal cukrem usmířit. Chtěl mermomocí svá zelená pírka z šípu Amazonek, a když je nedostal, vrátil se zase do klece a mračil se na celý svět.

A tak papouška nechali, až ho trucování přejde, a šíp schovali do krabice v zásobním stanu, protože John říkal, že Amazonky jej jistě budou chtít nazpátek, a Titty povídala, že Lóra nejdříve peříčka zahazuje, ale pak asi nerada vidí, když jsou někomu k užitku. Kapitán, první důstojník a první námořník si zašli společně po pěšince kolem západního břehu ostrova dolů k přístavu, podívat se, jak si Vlaštovka odpočívá na svém starém útulném místečku. Na Rogera by jistě čekali marně. Vždyť přijede loďka z Cesmínového háje a na ní nejlepší domorodá žena na světě a lodní mazlíček. A třeba se tu najednou objeví i kapitán Flint na své velké veslici a na obzoru mezi ostrovy Ria se může každou chvilku ukázat malá bílá plachta Amazonky. Roger věděl, proč je na hlídce, a ze svého místa by se nehnul ani za nic na světě.

V přístavu byly na břehu stopy po několika loďkách. Jedna samozřejmě prozrazovala, kde přistál John s Vlaštovkou. A ty druhé tu zřejmě zůstaly po Amazonce.

„Asi ji tady vytáhly na břeh, když natíraly přístavní značky,“ řekl John.

„A když nosily na hromadu všechno to dříví,“ dodala Zuzana.

„Ale že ho natřely pěkně,“ pochvalovala si Titty a dívala se na bílý kříž, namalovaný na pařezu, který ještě s rozvětveným stromem ukazoval mořeplavcům, kudy provést bez nebezpečí loď mezi skalisky před přístavem. „A hřebíky jsou pořád tam, kde jsme měli loni lampičky. “

„Maminka povídala, že už nikdy nesmíme plachtit v noci,“ řekl John, „a já jí to slíbil. Žádná směrová světla tedy potřebovat nebudeme.“

„Vždyť si můžeme vymyslet výpravy, na kterých nebudeme muset být v noci na vodě,“ řekla Titty. „Ještě jsme neprozkoumali spoustu míst v Antarktidě a Arktidu na druhém konci jezera ani trochu.“

„O tom nemá cenu mluvit, dokud nepřijedou Amazonky,“ řekl John.

„A kapitán Flint,“ dodala Titty.

Pořád bylo co prohlížet. Z vody před nimi vystupovala skála, na níž ležela loni na břiše Titty a pozorovala ptáčka skorce, jak se jí uklání a létá pod vodou. Bylo tu i skalisko, za nímž se ukryla, když Nancy a Peggy vystoupily za tmy se svítilnou na břeh a Titty byla docela sama na ostrově. John se zase díval na drobné vlnky, šplíchající o skály před přístavem, a vzpomínal, jak mu Nancy prvně ukázala, jak se má řídit podle směrových světel. Zuzana se rozhlížela po jezeře a snažila se rozpoznat místo, kde loni rozdělala na břehu oheň, když se vrátili z lesa od uhlířů. Letos nestoupal nad stromy ani pramének kouře, ovšem, vždyť jim už hospodyně z Cesmínového háje paní Jacksonová povídala, že uhlíři teď nepálí na tomhle břehu jezera, ale až na druhé straně v dalším údolí za vřesovištěm.

Všichni tři lehce našlapovali na špičky a mluvili co nejtišeji, i Zuzana, která se jako první důstojník cítila zodpovědná za ostatní. Kapitánem je sice John, ale je to přece jen kluk a není na něho tak docela ve všem spolehnutí. Ani nemohli uvěřit, že už jsou doopravdy na ostrově Divokých koček. Titty si namočila ruce v chladivé vodě přístavu, jen tak, aby se přesvědčila, že už je opravdu na ostrově. Do tábora se vraceli pomalu, prodírali se houštím nad západním břehem a dívali se listovím na zářivý odlesk večerního slunce dole na jezeře. Prošli už celý ostrov a zrovna je napadlo, že by se mohli vykoupat, když tu zaslechli z Pozorovatelny hlasitý křik:

„Už jsou tady!“

Všichni tři proběhli táborem a v okamžiku byli pod vysokým stromem. Roger ležel na břiše na samém kraji útesu, který spadal přímo do jezera.

„Kde? Kde?“ ptal se John a rozhlížel se kolem dokola po bílé plachtě Amazonky. Na jezeře bylo mnoho veslic, motorových člunů, několik velkých jachet a parník, ale nikde ani stopy po malé bílé plachetnici.

„Maminka a Bridget,“ dodal Roger.

„Půjč mi dalekohled,“ řekla mu Zuzana.

Jen mrkla na jezero, podala dalekohled Titty a rychle se rozběhla zpátky dolů do tábora.

Titty se zadívala dalekohledem. Domorodá veslice z Cesmínového háje už přejela kolem zátoky Houseboatu. Maminka veslovala a Bridget seděla na zádi mezi hromadou balíčků.

Titty utíkala dolů do tábora pomoci trochu Zuzaně. Zuzana měla pravdu. Jestli chtějí, aby se jim vařila voda a všechno bylo v nejlepším pořádku, nesmějí ztrácet ani minutu. John a Roger čekali na Pozorovatelně a dívali se, jak se veslice pořád zvětšuje, až se dalo i bez dalekohledu rozpoznat, kdo v ní sedí. A konečně už byla veslice tak blízko, že na ni mohli zavolat. Bridget jim mávala a maminka zaslechla, jak na ni kapitán a plavčík volají přes vodu, a ohlédla se. Zanedlouho se už dívali rovnou dolů do člunu a maminka projížděla kolem Pozorovatelny. To se už oba rozběhli táborem za prvním důstojníkem a prvním námořníkem k přístavišti.

Zrovna když tam dobíhali, přirážela maminka s loďkou.

„Loni jsme si třely nosy,“ řekla Titty, když maminka vystoupila na břeh. „Pamatuješ, jak jsme dělaly domorodce?“

„Nevím, proč bychom to nemohly dělat letos zase,“ řekla maminka a začala si třít s Titty nos a lodní mazlíček Bridget se samozřejmě taky hned změnila v malou domorodečku a chtěla si třít nos se všemi kolem dokola.

„Čaj už je hotový,“ hlásila Zuzana, „ale nevzali jsme s sebou žádný chleba.“

„To nevadí,“ řekla maminka. „Ten jsem měla v seznamu já, ne ty. Chleba a bochánek.“

„A říkala jsi, že nám dovezeš trochu mléka.“

„Dovezla jsem ho dost na večer. Ale ráno si budete muset zajet k paní Dixonové. Bude vás čekat. Vzkázali jsme jí z Cesmínového háje.“

Všichni přiložili ruku k dílu a pomohli odnášet zásoby z loďky. Zuzana pospíchala napřed s bochníkem chleba, bochánkem a konvicí mléka. Bridget utíkala za ní s velkým balíkem svíček do lampiček. Maminka zůstala u veslice, dokud nebyly vyloženy do posledka všechny zásoby. Potom je pomohla Johnovi, Titty a Rogerovi odnést do tábora.

„Máte moc pěkný tábor,“ pochválila je, když přišla na tábořiště a viděla mezi stromy čtyři malé stany a zásobní stan. „A jak jste si pospíšili, vždyť už máte velikánskou hromadu dříví!“

„To nám nasbíraly Amazonky,“ řekla Zuzana.

„Opravdu?“ ptala se maminka. „Tak Nancy a Peggy vás čekaly? Však jsem si myslela, že se tu s nimi možná shledáte. To je od nich moc hezké. A už jste se viděli se svým přítelem kapitánem Flintem?“

„Ještě jsme se s nimi neviděli,“ řekla Zuzana. „Ale Nancy a Peggy už tady byly a nechaly nám tu dříví. “

„A dopis připíchnutý šípem. S loňskými Lóřinými zelenými peříčky, víš,“ dodala Titty.

„A jste v míru nebo na válečné stezce?“ ptala se maminka.

„Samozřejmě že v míru,“ řekla Titty.

„Aspoň pro začátek,“ dodal John.

„Ale kapitán Flint není na houseboatu,“ vyprávěl Roger. „Je pryč a dělo přikryl nějakou černou plachtou. “

„Opravdu,“ řekla maminka. „Tak to je jistě u sestry v Jezerce. Když jste odjeli, přišel mi od paní Blackettové dopis. Zastaví se zítra v Cesmínovém háji s bratrem a se slečnou Turnérovou. Jak paní Jacksonová z Cesmínového háje slyšela, že přijde slečna Turnerová, hned se chtěla dát do uklízení po celém hospodářství.“

„Já v životě o žádné slečně Turnérové neslyšel,“ řekl John.

„Je to prateta Nancy a Peggy,“ vysvětlovala maminka.

„Proč prateta?“ ptal se Roger.

„Protože je to teta, paní Blackettové a toho vašeho kapitána Flinta. A tak je to prateta vašich spojenců. Ale kam se poděla Bridget? Bridget! Bridget! “

Bridget se ani neozvala. Vtom však Titty zatahala maminku za rukáv a ukázala na jeden stan. Hned bylo vidět, že ve stanu cosi leze po zemi.

„Vždyť já zapomněla, že je to lodní mazlíček,“ řekla maminka. „Pane první důstojníku, nezapískal byste laskavě na píšťalku, aby lodní mazlíček věděl, že je čas k svačině?“

První důstojník Zuzana zapískala, z vchodu do kapitánova stanu se rázem vynořila střapatá hlava lodního mazlíčka a Bridget vylezla po čtyřech ven.

„To už abych začala chystat ještě jeden stan pro Bridget,“ řekla maminka. „Napřesrok se už bude s vámi chtít vydat na moře.“

„A nemohla bys taky udělat stan Fukovi?“ ptal se Roger.

„Myslím, že by se mu to moc nezamlouvalo,“ řekla maminka.

Opičák Fuk i Bridget byli zapsáni na lodní listině, ale z různých důvodů nebyl ani jeden z nich opravdovým členem lodní posádky. Bridget byla ještě moc malá. Byly jí teprve tři roky, a i když rostla jako z vody a nikdo jí už neříkal Vičky, protože už dávno nevypadala jako královna Viktorie za starých časů, zdaleka ještě nebyla dost velká a silná, aby mohla snášet všechny útrapy života na lodi a na pustém ostrově. A tak musela zůstat s maminkou v Cesmínovém háji. Fuk byl jejich opičák. Roger ho dostal po loňských dobrodružstvích od kapitána Flinta. Byl čilý a chvilku neposeděl a maminka říkala, že v cizím hospodářství by takového potěšení bylo až moc. A když se zeptali Rogera, jestli by s ním chtěl doopravdy spát ve stanu, souhlasil dokonce i on, že by bylo možná nejlepší, kdyby si opičák vyjel také na prázdniny ve stejnou dobu jako ostatní Walkerové. A tak ho vypravili, aby si užil krásný měsíc prázdnin se svými příbuznými v zoologické zahradě.

Onoho prvního večera na ostrově Divokých koček spojili cestovatelé svačinu hned s večeří. Nestálo by přece za to vařit dvakrát čaj a omývat dvakrát nádobí, když i tak již svačili dost pozdě. A tak když už svačina doopravdy začala, pustila se Zuzana s vervou do míchání vajíček na pánvi, maminka namazala kupu krajíců chleba a bochánku a Titty přikládala na oheň, co jí síly stačily. Plavčík si nacpal plnou pusu bochánku, aby mu co nejdéle vydržel, a šel s kapitánem dolů pro rendlík vody. Chtěli jej mít připravený a zavěsit jej nad oheň, jakmile sundají konvici a vajíčka budou dost uvařená. A když se pak navečeřeli, pomohla jim maminka s mytím nádobí a nikdo by ani nevěřil, jak jim to šlo od ruky.

Potom se chtěla Bridget podívat, jak ukládají papouška ke spánku v zásobním stanu a dávají mu přes klec modrý přehoz, aby nevzbudil hned za svítání celý tábor hlasitými skřeky.

Když uložili papouška, provedli oba návštěvníky po celém ostrově a ukázali jim i přístav, o kterém loni nikomu neřekli. Na Pozorovatelně se Bridget směla podívat dalekohledem. Ale Bridget vlastně už měla být dávno v posteli a maminka spěchala, aby již byly doma.

„Už je na čase, aby Bridget nastoupila svou hlídku v kajutě,“ řekla. „Včera toho po cestě vlakem moc nenaspala, protože v podpalubí se nějak moc povídalo.“

Všichni se rozesmáli.

„Vždyť to byl první den prázdnin,“ řekl John. „Myslím první opravdický den prázdnin. “

„Dobrá!“ řekla maminka, „ale dneska to musí dohonit.“

Čtyři badatelé doprovodili nejlepší domorodou ženu na světě a lodního mazlíčka dolů k přístavišti a pomohli jim do loďky.

„Teď už snad máte všechno, co potřebujete,“ řekla maminka, když se s nimi loučila.

„Na ostrově nám nikdy nic neschází,“ ujišťoval ji John.

„A pamatujte, co říká tatínek. Ne abyste byli ňoumové a utopili se. A až budete něco potřebovat, pošlete mi po paní Dixonové lístek, až půjdete ráno pro mléko. “

„Stejně budeme posílat poštu,“ řekla Titty.

„Tak už nás odraz, Johne. Dobrou noc. A ne abyste byli dlouho vzhůru. Pořádně se vyspěte. A počkejte. Jakpak se to řeklo v domorodé řeči? Glok, že? Nebo drol? Drol, drol.“

„Nemusíš přece mluvit domorodou řečí,“ řekla Titty. „Vždyť jsme tě učili celý rok anglicky.“

„To je pravda,“ usmála se maminka. „Tak dobrou noc. Spěte jako staré stromy a ráno vyskočte jako hříbata, jak to říkala má stará chůva v Austrálii. “

„Dobrou noc. Dobrou noc. Dobrou noc, Bridget.“

Čtyři badatelé se ještě jednou rozběhli na Pozorovatelnu. Chtěli zamávat mamince, až popluje nahoru po jezeře, a doufali, že ještě třeba zahlédnou malou bílou plachtu, která jim prozradí, že Nancy a Peggy již jedou k ostrovu.

„Teď už nepřijedou, je moc pozdě,“ řekla Zuzana.

„U Nancy člověk nikdy neví,“ připomněl John.

„Těm by přece tma nevadila,“ ozvala se Titty.

„Místo na stan jsme jim tak jako tak nechali volné,“ řekl John.

Dívali se za veslicí z Cesmínového háje, jak se stále zmenšuje a zmenšuje, až konečně zmizela za Darienským štítem. Roger, který

ji pozoroval, dokud byla jen trošičku vidět, zavřel s klapnutím dalekohled, zívl a zamnul si oči.

Vrátili se dolů do tábora. Trochu poklidili, umyli si u přístaviště ruce a obličej, naposled se ještě vydali do přístavu, aby se přesvědčili, je-li Vlaštovka dobře opatřena na noc, a pak už začala Zuzana honit posádku do postele. Nedalo jí mnoho práce přimět badatele, aby si zalezli do nových spacích pytlů a uvelebili se v nových stanech. Ale přece jen to byla jejich první noc na ostrově po celém roce odloučení a nikdo nemohl dlouho usnout. Každou chvíli někoho něco napadlo. Jednou si vzpomněl na něco John, pak zase Titty, a co chvíli Roger, a tu a tam i Zuzana si na něco vzpomněla a bála se, že když to nechá na zítřek, zase to zapomene. A ještě dlouho po tom, kdy dal kapitán povel „Zhasnout světla“ a ve všech stanech sfoukli lampičky, nebralo povídání konce. Ale konečně přece jen ustalo. Roger již spal, a snad i Zuzana. Titty tichounce zašeptala: „Johne!“

„Co je?“

„Co říkáš, jaké to asi myslela Nancy nesnáze s domorodci?“ „Nemám tušení. Spi už, nebo ráno přijedou a my ještě nebudeme vzhůru.“

KAPITOLA III

PODKOVÍ ZÁTOKA A PIRÁTI AMAZONKY

Ačkoliv byli badatelé večer unaveni, ráno se probudili brzy. Nad zalesněnými vrchy na východním břehu jezera vycházelo slunce, linulo se mezi stromy dolů na ostrov a ozařovalo malé bílé stany tak prudkým světlem, že nikdo nemohl už spát a všichni se raději dívali ven do zeleně než na roztančené oslňující skvrny na stanových stěnách.

Roger se probudil a naslouchal. Ve stromech šumělo listí a drobné vlnky tiše šplouchaly o břeh. Připadal si tak opuštěný, když se poprvé probudil ve stanu a nikoho vedle sebe neviděl, že vylezl rychle ven, jsou-li tam opravdu ostatní stany, a pak se zadíval rozevřenými předními dílci dovnitř, uvidí-li ostatní členy posádky. John a Zuzana asi ještě spali, ale Titty ležela opřena o loket a dívala se ven.

„Dobré jitro, Rogere,“ řekla, když jí plavčík zakryl vchod do stanu a nakoukl dovnitř.

„Dobrýtro, Titty, “ odpověděl.

„Tak už jsme doopravdy tady,“ protáhla se blaženě Titty.

„Já vím,“ řekl Roger.

„Ani jsem nevěřila, že se sem ještě podíváme. Pojďme se vykoupat. “

„John a Zuzana ještě spí.“

„Dobré ráno,“ ozval se John. „Snad nepřijely v noci Amazonky?“

„To je jenom Roger a já.“

„Jděte si ještě lehnout,“ volala Zuzana.

„My se chceme jít koupat,“ odmlouval Roger.

„Kolik je hodin, Johne?“

„Půl sedmé.“

„Pro mléko se může až za hodinu!“

„Nemohla bych odkrýt oheň a trochu přiložit, aby se z něho kouřilo?“ ptala se Titty.

„Dejte už pokoj, vy mořská čeládko,“ zlobil se první důstojník.

„Teď už bychom stejně neusnuli,“ řekl kapitán. „Pojďme se všichni vykoupat.“

Za chvilku se už na břehu rozléhal veselý křik papouška, kterého vynesli na sluníčko, a v mělčině přístavu čtvero mocné cákání - všech pět členů posádky se už zřejmě shodlo, že den doopravdy začíná.

„Strč hlavu pod vodu, Rogere,“ volal první důstojník. „Strč ji rovnou pod vodu. Uvidíš, jak ti to potom půjde.“

„Uf!“ volal Roger, a jak se zase vynořil nad vodu, odfrkoval, funěl a cákal kolem sebe. „Dostal jsem se až ke dnu. Tady je to lepší než někde v bazénu. Pojď sem, Titty. Kdo nasbírá za jedno potopení víc perel?“

Když se vykoupali, museli rozdělat oheň a uvařit vodu na čaj. Nijak však na něj nespěchali, a než se oheň pořádně rozhořel, nanosili plavčík s prvním námořníkem ze břehu plné hrsti vlhkého listí a naházeli je do plamenů, takže nad stromy vyrazil mohutný sloup dýmu a táhl se pryč k severu.

„Jestli dávají pozor, tohle musí vidět,“ řekla Titty.

„Nejspíš ještě spí v posteli,“ hádala Zuzana.

„To jsem hrozně rád, že my už ne,“ řekl Roger. „Nemá se už jít pro mléko?“

„Pojedeme dnes všichni,“ rozhodla Zuzana.

„A co pošta pro maminku?“ vzpomněl si John.

Titty se ponořila do stanu pro krabici s psacím náčiním. Na krabici se jim psalo jako na stole. Dopis psala Titty, ale každý navrhoval, co ještě dodat. Nakonec dopadlo psaní takto:

Moje (škrtnuto) Naše drahá maminko!

Dobré jitro. Všichni jsme se krásně vyspali. Doufáme, že se máš moc dobře. Pozdravuj od nás lodního mazlíčka, chůvu a paní Jacksonovou. Zrovna jsme se byli koupat. Amazonky ještě nepřijely. Vítr jižní. Slunečno. Obloha jasná. Ted’ jedeme pro mléko.

John, Zuzana, Titty a Roger

P S. Pozdrav od Lóry.

Na obálku napsala Titty adresu „Paní Walkerová, Cesmínový háj,“ a do levého rohu nahoře napsala drobounkým písmem „domorodá pošta“.

Než ostatní dopis podepsali a Titty připravila obálku, zašel John k přístavu pro Vlaštovku. Vypádloval s ní mezi skalisky na jezero, pak kolem ostrova k přístavišti a tam nasedli ostatní. K Dixonovým by klidně i doveslovali, ale vál milý větřík, příhodný pro cestu tam i zpátky, a bylo by škoda si nezaplachtit, i třebas jen takový malý kousek přes Žraločí zátoku k přístavišti pod statkem.

„Tak to přece jen byly husy,“ řekl Roger, když se vydrápali po příkré louce a prošli mezi ovocnými stromy ke statku. „Já jsem to hned věděl.“

„Tak, tak,“ řekla paní Dixonová, která vyšla mezi dveře. „Jsou to husy, ale nemusíte se jich bát.“

„My se jich nebojíme,“ kasal se Roger. „Totiž (opravil se, když proti němu starý husák natáhl krk a zasyčel) - ne moc.“

„Kšš,“ zavolala paní Dixonová. „Kšš,“ a husy se sebraly a odkolébaly se na druhý konec dvora. „Jenom na ně vždycky zavolejte »kšš«, a jestli se nebudou klidit, pusťte na ně hrůzu, a uvidíte, že vám dají pokoj. Ale to jsem doopravdy ráda, že vás zase všechny vidím. Však jsem se něco nasmála, když jsem si vzpomněla, jak jsem k vám tehdy po té bouřce přijela s putýnkou ovesné kaše a vy jste se pustili do snídaně rovnou z putny. Letos se tak se slečnou Lilly a slečnou Peggy neužijete. Ani s jejich strýcem Jimem.“

(Nancy se vlastně jmenovala Lilly, ale mnohem raději si říkala Nancy.)

„Však oni přijedou,“ řekla Titty.

„Já si hned myslela, že když je v Jezerce slečna Turnerová, budou se asi muset držet doma. Ona je slečna Turnerová moc přísná, jakživ jiná nebývala. A to jejich řádění na lodi jí nikdy nešlo pod nos. Ale kdepak máte bandasku, slečno Zuzano? Tak když si k nám teď budete jezdit ráno pro mléko, bude zase všechno jako loni.“

Za chvilku přiběhla s bandaskou plnou až po okraj.

„Ale propánakrále,“ řekla, když už byli na odchodu. „Vždyť jsem vám schovala karamely, kdepak je mám?“

Zaskočila znovu do kuchyně a badatelé ji slyšeli až ven: „Tak jdi přece. Čeho by ses, prosím tě, bál. Vždyť jsou to jenom děti.“ Pak se ozvaly na dlaždičkové podlaze okované boty a do dveří vstoupil pan Dixon a otíral si hřbetem ruky ústa.

„Dneska to vypadá, že bude pěkné počasíčko,“ řekl.

„Jak se pořád máte?“ ptali se badatelé.

„Náramně,“ řekl pan Dixon. „A - a jsem moc rád, že už jste zase tady.“ A hned se zase vrátil do kuchyně.

„On to myslí doopravdy,“ řekla paní Dixonová, která se zase objevila ve dveřích se sáčkem karamel. „Můj muž toho jakživ moc nenamluvil. “

Čtyři badatelé jí poděkovali, sešli po louce k lodi a plachtili nazpátek k ostrovu.

Když se nasnídali a umyli nádobí, hlídkovali dlouho na Pozorovatelně, nepřijede-li Amazonka. Co chvíli přihodili do ohně novou náruč vlhkého listí. Marně však vyhlíželi malou bílou plachtu. Kolem ostrova projížděly dolů a nahoru po jezeře ranní parníky. Občas se tu přehnaly první motorové čluny. Při břehu jezera se tu a tam zvolna pohybovala veslice a v ní pátral rybář v mělčinách se svou udicí. Na vodu vypluly provětrat své plachty i dvě nebo tři větší jachty. Jak vysvitlo slunce, jako by se všechen život na jezeře probudil, jen po pirátech z Amazonky, na které čekal v táboře jejich šíp se zeleným peřím, pořád ještě ani vidu ani slechu.

„To je divné, že nejedou,“ řekl John.

„Ráda bych věděla, jak to ta paní Dixonová myslela,“ ozvala se Titty.

„Možná že přijedou až zítra,“ napadlo Zuzanu.

„Víte co, nebudeme na ně čekat a pustíme se na výzkumy,“ navrhoval Roger.

„Kam?“ ptal se John.

„Tam, co jsme loni skončili,“ řekla Titty dychtivě. „Pojeďme do Podkoví zátoky. Je tam moc krásně. A loni jsme neměli ani čas pořádně si to tam prohlédnout. Nevíme ani, jak to vypadá nahoře na potoce. Mohli bychom jít po potoce až k pramenu a zanést si ho do mapy.“

„Podkoví zátoka je výborný přístav,“ řekl John, „a je odtud vidět na ostrov. Aspoň bychom je nepropásli, kdyby sem náhodou přijely, až budeme pryč. A jak to zařídíme s přídělem potravin, pane první důstojníku?“

„Bude už málem čas k obědu,“ řekla Zuzana.

„Víte co, naobědváme se až v zátoce,“ navrhovala Titty.

„Proč ne,“ souhlasil John. „Vezmeme si konzervované maso, pane první důstojníku. Vždyť jsme je už od loňska nejedli. “

„Tak mažte, vy mořská čeládko,“ řekla Zuzana.

Za půl hodiny už byl tábor na ostrově Divokých koček opuštěn, jen papoušek zůstal na hlídce ve své kleci, a aby mu bylo veseleji, nechali mu notnou dávku cukru. Oheň uhasili, protože první důstojník jej nechtěl nechat hořet, když jej nehlídal nikdo jiný než papoušek. Do Vlaštovky naložili plný batoh bochánku a jablek, čaje, cukru a čokolády, skleničku zavařeniny, papírový sáček karamel (z melasy) od paní Dixonové, konzervu tlačeného hovězího (námořnickou to stravu) láhev mléka, jednu lžíci a pro každého hrníček, a potom odrazili od přístaviště.

Kapitán vztyčil plachtu, první důstojník si sedl ke kormidlu, první námořník dohlížel na náklad, aby se nepřevrhl nebo nerozbil, a plavčík hlídkoval před stožárem. Plachtili nejprve po větru - chtěli se podívat do zátoky Houseboatu, protože pořád ještě doufali, že se kapitán Flint vrátí na obytný člun a jeho neteře s ním. Ale houseboat vypadal stejně opuštěně jako předtím, s tou dehtovanou plachtou přes přední palubu a okénky od kajuty zataženými bílými záclonkami. A tak křižovali proti větru dolů po jezeře a kolem ostrova Divokých koček do Podkoví zátoky.

Podkoví zátoka vděčila za své jméno svému tvaru. Byla to malá zátoka ve tvaru podkovy, vklíněná mezi dva skalnaté ostrohy na západním břehu jezera. Ležela asi na jihozápad od jižního cípu ostrova Divokých koček. Lesy tu na břehu spadaly až po samý kraj vody, ale trochu dále na jih se již rozkládala zelená pastviště.

Kousek za zátokou začal les příkře stoupat po úbočí kopce až k vřesu a kapradí nahoře na stráni. Dvěma či třemi oblouky se Vlaštovka dostala až před zátoku, takže první důstojník mohl vplout mezi ostrohy přímo dovnitř.

„Vlevo vpředu skála!“ vykřikl Roger, jak zajeli do zátoky. „To je ale pěkná potvora,“ ulevil si John. „Ani se nepamatuji, že bych ji byl loni viděl.“

„Při dnešním větru se bát nemusíme,“ řekla Zuzana, „ale nerada bych do ní narazila ve tmě.“

„Když jsme sem tehdy zajeli, bylo po bouřce a jezero hodně vystouplo. Dneska je jistě o mnoho mělčí.“

Dívali se, jak se o ostrá skaliska, která vyčnívala z vody proti jižnímu ostrohu malé zátoky, tříští drobné vlnky.

Za chvilku již opustili širé jezero. Se zplihlou vlajkou a ochable visící hlavní otěží plula Vlaštovka po mírné hladině chráněné zátoky k bílému oblázkovému břehu pod hustým zeleným stromovím.

„K ústí potoka nekormidluj,“ řekl John. „Je tam taková maličká hráz z nánosu, který splavuje dolů potok. Ukázala mi ji loni Nancy. Nejlépe se přistává tady u toho břehu. Výborně. Líp už jsme ani přistát nemohli. Máš připravené poutací lano, Rogere.“

„Rozkaz, pane!“ vyhrkl Roger, a jak se jen loďka dotkla země, už byl na břehu.

Jakmile spustili plachtu a nabrali ze zádě Vlaštovky vodu do konvice a donesli ji na břeh, šla se Zuzana poohlédnout po starém ohništi, které si loni udělala na břehu potoka, zrovna na místě, kde se vléval do jezera. Po zimních záplavách z ohniště už skoro nic nezůstalo, ale kolem se válelo plno kamení, že kterého se dalo postavit znovu. A než udělala Zuzana nové ohniště, sbírali John, Titty a Roger nejlepší kousky naplaveného dříví, které našli při čáře, kam až v zátoce nejvýše dosahuje voda. Našli i spoustu suchého listí na podpal a uschlého rákosí a udělali z něho první maličký vigvam nad hořícím listím. Letos ještě v zátoce nikdo nebyl, a tak leželo všude kolem plno větších klacíků na pořádný oheň, na kterém se dal krásně uvařit čaj. Stačilo je jen posbírat. Konvice byla již plná vody a oheň vesele plápolal, když tu zaslechli naši badatelé z jezera hlasité veselé volání.

„Ahoj! Ahoj! Vlaštovky! Ahoj!“

Do zátoky vjížděla mezi ostrohy drobná, fermeží napuštěná loďka, která byla velká asi jako Vlaštovka, jen plachtu neměla hnědou, ale bílou. Na stožáru jí vlála černá vlajka s lebkou a zkříženými hnáty. Posádku tvořila dvě děvčata v červených čapkách. Jedna kormidlovala. Druhá se zrovna chystala vytáhnout spouštěcí ploutev a mávala na ně.

„Jsou to ony!“ křičela Titty. „Hurá! Teď už můžeme doopravdy začít.“

„Ahoj, piráti!“ volal Roger.

„Ahoj, Nancy! Ahoj, Peggy! “

„Ahoj, mořští vlci!“ volalo děvče u kormidla. „Vytáhni ploutev, Peggy. To je ono! A připrav zvedací lano! Spustit plachtu!“

Bílá plachta klesla a malá loďka, na jejíž přídi už teď bylo jasně znát jméno Amazonka, klouzala po mírné hladině zátoky a přistála těsně vedle Vlaštovky. Celá posádka Vlaštovky nechala oheň ohněm a běžela dolů, kdyby bylo náhodou třeba jejich pomoci. Vytáhli Amazonku kousek na břeh a to už z ní vyskočila Nancy a Peggy a nastalo veliké vítání.

„Viděly jste náš kouř?“ ptala se Titty.

„Viděl ho včera večer strýček Jim, když si šel zakouřit na stráň,“ řekla Nancy. „Teta Marie nesnese totiž v domě tabák.“

„Dostaly jsme se z domu až dneska ráno,“ vyprávěla Peggy. „A sotva jsme přejely kolem zátoky Ria, zahlédly jsme hnědou plachtu Vlaštovky, jak vjíždí do zátoky.“

„Čekali jsme na vás opravdu dlouho,“ omlouval se John, „ale pak jsme si řekli, že sem si zajet můžeme, protože kdybyste jely na ostrov, určitě bychom vás odtud viděli.“

„Mohly jsme vám klidně proklouznout a neměli byste ani ponětí, že jsme na ostrově,“ řekla Nancy. „Všimli jste si, že jsme na jezeře, teprve když jsme na vás zavolaly, jak jsme vjížděly do zátoky.“

„Rozdělávali jsme zrovna oheň,“ vysvětlovala Zuzana.

„Ale kde máte stan?“ ptal se John. „Nechali jsme vám na něj vaše staré místo. My máme letos čtyři stany a jeden loňský jako zásobárnu.“

„Ty nové stany jsou vám krásné!“ řekl Roger. „A já mám celý pro sebe.“

„Tisíc láteř!“ vykřikla Nancy, „copak to nechápete? Vždyť jsme vám to napsaly a nechaly jsme vám dopis na dříví. Psaly jsme vám přece, že máme nesnáze s domorodci. Máme ohromné štěstí, že jsme se sem vůbec dostaly. Ale k večeři se musíme vrátit a navléknout se do nejparádnějších šatů. A tábořit nesmíme. Jestlipak pro nás máš peříčka, Titty? A jak se vede papouškovi?“

„Moc dobře mi nepelichal,“ vyprávěla Titty. „Ale mám pro vás asi osm opravdu pěkných pírek. Lóra teď hlídá ostrov.“

„Snad nechceš říct, že máte doopravdické nesnáze s domorodci?“ ptala se Zuzana.

„Horší už to ani být nemůže,“ spustila Nancy. „Jen si uděláme nějaký plán, hned nám to zkazí. Tábořit nesmíme. Zlato hledat taky nesmíme. S pirátským životem je taky konec, jen tu a tam můžeme vyrazit mezi snídaní a obědem nebo mezi obědem a svačinou. A každý večer se musíme nastrojit do svátečních šatů a někdy i v poledne. Nesnáze s domorodci? Horší už to prostě být nemůže.“

„A kde je kapitán Flint?“ ptala se Titty.

„Ten může přijet až zítra,“ řekla Peggy.

„Copak jsme vám nepsaly, že je v tom taky? Dneska má službu. Jenom proto jsme se vůbec dostaly z domova.“

„Přijde prý na svačinu do Cesmínového háje,“ řekla Zuzana. „Povídala nám to včera večer maminka.“

„Na houseboatu není, to jsme viděli,“ řekl Roger. „A přikryl dělo.“

„Vůbec tam nesmí bydlet,“ prozrazovala Peggy. „Musí spát doma.“

„Ale to vůbec nepřijedete na ostrov Divokých koček?“

„Dokud ona neodjede, tak ne.“

„Kdo dokud neodjede?“

„No prateta, přece,“ řekla Nancy. „A přijela teprve den před vámi.“

„Vždyť ji nemusíte brát s sebou,“ řekla Titty.

„Hned bychom ji vysadily někde na pustý ostrov, jen kdyby to šlo,“ řekla Nancy. „Přivázaly bychom ji ke kotvě a poslaly ke dnu na čtyřicet sáhů hluboko. Hodily bychom ji na pospas žralokům. Nechaly bychom ji na skále, ať si ji sežerou suchozemští krabi. Pověsily bychom ji na strom jako kořist vránám - nebo supům. Supové by byli ještě lepší. A potom bychom ji… Udělaly bychom jí všechno, nač si člověk vzpomene. Nenapadá vás něco pořádného?“

„Nancy si každý večer vymýšlí něco nového, abychom se měly čím kochat, než usneme. Včera večer to byli suchozemští krabi. A předevčírem zase bílí mravenci.“

„Víte,“ rozohnila se Nancy, „aby ji užírali jako liška toho spartského chlapce. Ale ta si zaslouží ještě něco mnohem horšího. Proč nepřijela, když jsme měly školu a když nám to tak nevadilo?“ „Ale když s námi budete tábořit na ostrově, tak vám to přece může být jedno,“ řekl John.

„Ale my nesmíme!“ zvolala Nancy.

„Chce nás mít pořád na očích,“ vysvětlovala Peggy, „od rána do večera.“

„To naše tety takovéhle nejsou,“ poznamenal Roger.

„Naše většinou taky ne,“ řekla Nancy. „Některé jako by ani nebyly domorodci. Jednu bychom dokonce mohly klidně vzít mezi piráty. Ale prateta je docela jiný případ. Na tu jsme krátké. Dokud neodjede, musíme být pořád jako domorodci. Jestli vůbec někdy odjede! Ale nejde jenom o nás! My bychom jí vzaly roha, ale to by jí zůstala jako rukojmí maminka a strýček Jim. A ti se jí bojí mnohem víc než my. Víte, ona je vychovala.“

„A to vůbec nebudete moct přijet?“ ptal se Roger.

„Vždyť se vždycky musíme vrátit k nějakému zatracenému jídlu,“ zvolala Nancy.

„Voda se už bude co nevidět vařit,“ řekla Zuzana, které Nancino vyprávění připomnělo chystaný oběd. Je to ale hrůza, že se všechny jejich plány takhle hroutí. Ale ať se děje co se děje, oběd se přece musí sníst. „Máte hrníčky?“ zavolala přes rameno, jak utíkala zpátky k ohni.

„To se ví,“ řekla Peggy. „A na lodi máme svůj příděl. V batohu jsou hrníčky a koláč. A to druhé je zapečené maso. Měli jsme ho mít včera k domorodé večeři, ale prateta povídala, že je přesolené, a tak nám kuchařka ráno řekla, ať si ho raději vezmeme, a jestli se po něm bude prateta shánět, že může utřít pusu. A tak jsme ho šlohly. Opravdu není ani trochu přesolené. Když jsme sem jely, namočily jsme prsty do šťávy a ochutnaly jsme ji.“

Vlezla nazpátek do Amazonky, podala ostatním batoh a pak opatrně vystoupila s masem zapečeným v těstíčku.

„Škoda, že nemáme grog,“ řekla Nancy. „Kuchařka měla plné ruce práce s pratetou a ani neměla čas nám trochu udělat.“

„Máme spoustu mléka do čaje,“ utěšovala ji Zuzana.

Čtyři Vlaštovky a obě Amazonky seděly za chvilku kolem Zuzanina ohně, popíjely čaj a svorně zavrhly pratetin názor na zapečené maso. Když maso spořádaly, otevřel John otvíračem na konzervy na svém novém noži plechovku tlačeného hovězího. Pak nakrájel nožem maso na šest kousků. Zmizelo v nich než bys řekl švec. Ještě však zbýval bochánek se zavařeninou místo moučníku, potom koláč a nakonec na dosycení jablka a čokoláda.

„Víte co, čokoládu si schováme, až půjdeme na výzkumy,“ navrhovala Titty. Ať se jim třeba všechny plány zhatí, dneska se vydali na výzkumnou výpravu po potoce, který se vlévá do Podkoví zátoky, a nic je od ní nemůže odradit.

„Co budete prozkoumávat?“ ptala se Nancy.

„Chceme se vydat nahoru po potoce,“ odpověděla Titty.

„To narazíte leda na silnici,“ poznamenala Peggy.

Brzy bylo docela jasné, že kdyby záleželo jen na Nancy a Peggy, vůbec by se na výpravu toho dne nešlo. Ty si chtěly povídat jen o pratetě a o škole a o všem možném, co se událo od vánoc. Obě už toho měly dost poslouchat pořád jen jedna druhou. A stačilo podívat se na Johna a na Zuzanu a hned bylo vidět, že by docela rádi seděli u ohně v zátoce a poslouchali tak dlouho, dokud se Nancy a Peggy ne vy mluví.

První námořník a plavčík dlouho poslouchali a tu a tam se i na něco zeptali. Ale potom si Roger začal na zkoušku vyhazovat dva kaménky najednou a jeden mu spadl do hrníčku, a nebýt v něm na dně trochu čaje, byl by jej asi rozbil. To už přestal poslouchat. A první námořník si vzpomněl na všechna ta prázdná místa na mapě, vstal a kývl na něho.

„Kam jdete?“ ptala se Zuzana.

„Na výzkumy,“ odpověděla Titty.

„Nechoďte daleko od potoka,“ nabádala je Zuzana, „a přijďte brzy… Co jsi to říkala, Peggy?“

První námořník s plavčíkem se prodrali do houštiny a za chvíli zmizeli za zelenou clonou listí.

KAPITOLA IV

PRVNÍ NÁMOŘNÍK A PLAVČÍK NA VÝZKUMECH

Tak vzniknou objevy, veliké činy: důvěrou, pomocí, silami spojenými.

Pope: Homér

První námořník s plavčíkem se prodírali houštím a nízkými stromky na břehu potoka a ještě dlouho slyšeli povídání ostatních, Nancy a Peggy hlasitě a jasně, Johna a Zuzanu již tišeji. Pak už slyšeli jen Nancy a Peggy. Za chvíli bublání potůčku u nohou badatelů přehlušoval jen Nancin hlas. A pak už neslyšeli mluvit ani Nancy, jen tu a tam z dálky a tichounce dolehl její veselý smích. A potom už neslyšeli nic, jen hukot vody, řítící se přes nízké vodopády a ženoucí se dolů oblázkovými peřejemi. Potok byl široký a přeskočit se nedal, ale někde se mohlo skákat z kamene na kámen a při trošce štěstí se dostat se suchýma nohama na druhý břeh. Stromy rostly těsně nad potokem a místy si voda hloubila cestu téměř pod jejich kořeny. Tu a tam byla tůňka nahoře, kde do ní potok vtékal, zpěněná, a na konci, než se zase rozběhl v drobných vodopádech, tichá a mělká.

„Tamhle je ryba,“ zvolal Roger.

„Kde?“

„Už tam není. Ale byla tam. Podívej! Podívej! Tamhle je ještě jedna!“ Ale než se první námořník podíval, kam plavčík ukazuje, byla i druhá ryba pryč.

„Proč se nás bojí?“ divil se první námořník. „Copak jsme volavky? Až zase nějakou uvidíš, ani se nehni. A neukazuj!“

Plavčík běžel dál s očima upřenýma na vodní hladinu před sebou. Najednou zůstal stát bez hnutí, jako pes, když zvětří na strništi koroptve. Titty se k němu plížila, našlapujíc co nejtišeji mohla, až byla těsně u něho.

„Tamhle,“ řekl Roger. „U toho kamene s mechem. Koukni se! Vystrkuje z vody tlamičku. “

Proud rychle odnášel šířící se kruhy, ale Titty už věděla, kam se dívat. A tam, v čiré vodě, zahlédla drobnou rybku s malými skvrnkami, která zůstávala pořád na jednom místě, jako by visela v proudu. Jak se na ni Titty podívala, rybka sebou najednou mrskla a znovu zmizela ve vodě.

„Vůbec nevypadá jako ti okouni, co jsme chytali v jezeře,“ řekl Roger.

„Bude to asi pstruh,“ mínila Titty.

„Kdybychom tu tak měli rybářské pruty,“ zatoužil Roger. „Nachytali bychom si jich s sebou desítky a desítky a nakrmili celý tábor.“

„Tady se nedá rybařit, je tu moc stromů,“ podotkla Titty.

„Ale ryb je tu spousta,“ trval na svém Roger.

„Teď stejně nemůžeme chytat ryby. Jsme na výzkumné cestě, naše výprava nás vyslala do džungle. Na nic jiného nesmíme ani pomyslet. Co se tak díváme na rybu, mohl by se ozvat ryk.“

„Při kterém tuhne krev v žilách?“

„Samozřejmě že takový, při kterém tuhne krev v žilách. A vzduchem by najednou přiletěly se zasvištěním bumerangy a šípy. A i kdybychom nezahynuli hned, divoši by nás třeba svázali a odvlekli, a až by nás ostatní přišli hledat, mohli by jim také padnout do pasti.“

„Co je to za rámus?“ zarazil se najednou plavčík.

To se ozvala houkačka motocyklu. Oba věděli, co to je, ale byla by věčná škoda tak krásného zvuku nevyužít.

„To jsou přece rohy divochů,“ řekla Titty. „Lesem asi vede stezka. Jsme už jistě skoro na konci džungle. “

Ozvala se další houkačka, tentokrát trochu jinak, a zaslechli hlučný rachot motocyklu.

„Rohy a tamtamy,“ řekla Titty. „Divoši mají jistě na silnici zvědy a ti si dávají znamení troubením. O mnoho dál už nebudeme moct. Peggy to také povídala.“

„Pojďme aspoň, kam až nejdál můžeme,“ naléhal Roger.

Na tomto konci lesa byly samé nižší stromky, rostoucí hustě na sobě. Rostly tu lísky, doubky, břízky a místy i jasan a tu a tam urostlý trnitý keř cesmínu nebo osamělá borovice s jehličím jemným jako chmýří, pohupující se vysoko nad nižšími stromky. A od větve k větvi se pjal zimolez a splétal je dohromady. Lepší džungli by si nikdo ani přát nemohl. A touto džunglí protékal malý potůček a ubíhal dolů k jezeru.

První námořník a plavčík postupovali dál. Najednou zahlédli vlevo mezi stromy jakési vymýcené místo. Přebrodili potůček a prodírali se houštinou za světlem a tu objevili vozovou cestu, která vedla k průrvě v kamenné zdi táhnoucí se kolem lesa. Možná že v této průrvě bývala kdysi brána, ale teď tu už žádná brána nebyla, a zeď se na obou koncích rozpadla. Za zdí ležela silnice a za silnicí se táhla další zeď z volných kamenů porostlých mechem. A za ní

už byl les docela jiný, rostly tu modříny, smrky a tu a tam nějaká sosna a tyčily se vysoko k obloze.

První zahlédla silnici Titty. Rázem si lehla na zem u kraje vozové cesty. Plavčík se ještě chvilku rozmýšlel a pak se vrhl vedle ní.

„Nevíme, jestli to jsou přátelé, nebo ne,“ vysvětloval první námořník.

„Na tomhle břehu jezera přece známe jen Amazonky,“ řekl plavčík.

„A protože víme, kde jsou, může být na silnici jen někdo cizí.“

Přes otvor ve zdi se mihl automobil. Na chvilečku zahlédli, jak mezi stromy zasvítilo cosi lesklého, pak to spatřili v průrvě, ale v mžiku to zase zmizelo. Za chvilku projeli kolem otvoru opačným směrem tři domorodci na kolech. A pak zaslechli něco mnohem slibnějšího. Byl to dusot koňských kopyt na tvrdé silnici.

„Jedou klusem nebo krokem?“ ptal se Roger.

„Asi krokem,“ řekla Titty. „Většinou se zdá, že klušou, a oni zatím jdou. Aspoň když je jich hodně.“

Trvalo dlouho, než se koně objevili, ale konečně přišli a stálo to za trochu čekání. První námořník s plavčíkem je viděli otvorem ve zdi, jak procházejí kolem, tři statné rudohnědé koně, zapřažené jeden za druhým, a za nimi kmen mohutného stromu, který vlekli připevněný řetězy k dvěma velkým červeným kolům, stromu snad čtyřikrát i pětkrát většího než vysoký majákový strom na ostrově Divokých koček. Jeden muž vedl prvního koně a druhý odpočíval, kouřil dýmku a seděl vysoko ve vzduchu na dalším konci mohutného stromu, který vyčníval nad silnicí za druhým párem kol. Byl obrácen k badatelům zády, jinak by je byl z té výšky snadno uviděl přes zeď.

„Kam s tím jedou?“ ptal se Roger.

„Asi z toho budou dělat plavidla,“ mínila Titty.

Připadalo jim, že modřínovým lesem na druhé straně silnice by se jim šlo mnohem lépe než tou spletitou džunglí, kterou sem přišli.

„Nemohli bychom se přiblížit trochu víc k silnici,“ řekl Roger, „a potom, až se nebude žádný domorodec dívat, přeběhnout na druhou stranu?“

„To by nešlo,“ řekla Titty. „Každou chvilku tu něco jede.“

Ještě to ani nedořekla a už se kolem přehnalo s houkáním další auto.

„Poslyš,“ ozval se za chviličku Roger, „kdybychom šli pod silnicí a ne po ní, tak by nás domorodci neviděli.“

„To je jasné, že ne,“ řekla Titty.

„Určitě tu je někde můstek,“ vysvětloval Roger, „tam, kde protéká potok.“

„To je báječný nápad.“

„Taky se mi zdálo, že by na tom mohlo něco být.“

„Vrátíme se rovnou k potoku,“ rozhodla Titty. Když se zaposlouchali, slyšeli jej docela nablízku. Vždyť šli pořád po potoce, až do chvíle, než je zlákal průsek, jímž vedla lesem vozová cesta. Vyskočili a ponořili se znovu do houštin, nalezli potok a rozběhli se vzhůru po břehu. Asi padesát kroků od místa, kde leželi a pozorovali průrvou ve staré zdi silnici, narazili na můstek, nízký široký oblouk zarostlý břečťanem. Silnice vedla přímo přes můstek, ale břečťan byl tak hustý a stromy kolem potoka rostly tak těsně u můstku, že naši badatelé zjistili, že mohou projít potokem rovnou pod oblouk a nikdo je neuvidí, ledaže by se nějaký domorodec náhodou zrovna podíval přímo z mostu. Když pohlédli obloukem, spatřili na druhé straně jasnou zeleň a hněď modřínového lesa a záblesky slunce na vodní hladině.

První námořník se posadil. „Zuj si boty, plavčíku,“ poručil.

„Rozkaz, pane!“ řekl plavčík.

„A svaž si tkaničky, aby sis je mohl přehodit kolem krku.“ Než to Titty dořekla, měla už boty zuté. Rozvazovaly se mnohem snadněji, když v nich nebyly nohy a všelijak je divně nekroutily. Rozvázala je a pak vzala oboje tkaničky za konce a svázala je na uzel. „Nemusíš si je tak utahovat,“ řekla, když viděla, jak si počíná plavčík. „Jak se dostaneme na druhou stranu, tak je budeš potřebovat. Teď pozor. Šlápni přesně tam, kudy půjdu já.“

Vkročila do vody. Při prvním kroku jí voda sahala ke kotníkům a při druhém skoro až ke kolenům, ale dál už větší hloubka nebyla a při jednom břehu, pod mostem, bylo docela mělko.

„Šlápni semhle,“ řekl první námořník plavčíkovi. „Kdybys měl aspoň o trochu delší nohy! A ať si nenamočíš kalhoty! Vyhrň si je, co nejvýš můžeš. A pojď pořád po téhle straně.“

„Rozkaz, pane!“

„A hlavně dávej pozor, ať neupadneš.“

Opírali se rukama o nízký oblouk můstku, který se jim klenul nad hlavou, opatrně našlapovali v mělčině na kluzké kameny, porostlé mechem, a obezřele se plížili pod mostem.

Tu nad nimi přejelo velké nákladní auto a starý můstek se celý rozechvěl. Plavčík pohlédl vyděšeně na prvního námořníka. Ale bylo to nebezpečí, které pomine, než si je stačí člověk uvědomit, a první námořník už zase našlapoval v potoce pod můstkem na pevnější kameny, po kterých by se dalo přejít na břeh.

„Tudy se dostaneme,“ volala Titty. „Jdi těsně kolem zdi. A‘ nestoupej na tenhleten balvan. Hýbe se, zato tamhleten drží pevně.“

Žádná nehoda je však nepotkala. Oba badatelé šťastně vylezli na břeh. Posadili se těsně ke zdi, aby je nebylo ze silnice vidět, utřeli si nohy kapesníkem, znovu se obuli a pak už jen chvilku čekali, až se jim zdálo, že silnice je volná, a vrhli se mezi modříny.

A teď stoupali strmým modřínovým lesem a potůček jim jaře poskakoval po kamenitých stupních naproti. Stoupali výš a výš, pořád podle potoka, až modřínový les skončil, a octli se opět mezi lískami a doubky jako v lese za silnicí, odkud před chvilkou vyšli. Tu náhle stromy končily a první námořník s plavčíkem stanuli pod širou oblohou na kraji lesa. Před nimi se na míle a míle daleko rozprostíralo zelené a nafialovělé vřesoviště - zelenalo se rozvlněným kapradím a fialovělo vřesem, do něhož zapadali až po kolena. A za vřesovištěm se zvedaly modravé vrchy a slunce jim ozařovalo každičkou průrvu a skalisko. Z výšky vypadaly mnohem mohutněji, než když se na ně badatelé dívali z ostrova Divokých koček nebo z Cesmínového háje.

„Jeden musíme pojmenovat Kančenžanga,“ řekla Titty.

„A který?“

„Přece ten nejvyšší.“

Potůček spadal a vinul se dolů vřesovištěm, až se přímo před nimi vrhal do lesa. Když se v zimě rozvodnil, odplavil hlínu kolem velkých balvanů a vymlel hluboké koryto, takže bylo sice z dálky vidět, kudy teče, ale vodu spatřili, až když přistoupili docela blízko.

„Půjdeme dál?“ ptal se plavčík.

„Když půjdeme pořád podle potoka, nemůžeme zabloudit,“ řekl první námořník.

Pustila se dál po pěšince, kterou vyšlapaly ovce ve vřesu hned nad potokem. Plavčík se posilnil kouskem čokolády, kterou měl schovanou, a rozběhl se za prvním námořníkem. Kapradí bylo místy tak vysoké, že na sebe skoro neviděli. Někde se podél břehu potoka vinula ovčí pěšinka, točila se kolem dokola vybledlých šedých kamenů a pak se zase rozbíhala nahoru a protahovala se mezi tuhými trsy nachového vřesu. Až dosud je vedl potůček, ale náhle je zvábil nový zvuk. Byl to hukot padající vody, hukot, jemuž byli tak nablízku, když stoupali modřínovým lesem. Teď však, když mu naslouchali na širém vřesovišti a ne mezi stromy, se

rozléhal mnohem hlasitěji. „Podívej se,“ řekl první námořník. „Tamhle je.“

Stoupali rychle nahoru, až stanuli pod vodopádem. Nad nimi se s hukotem z jednoho skalního výstupku na druhý valila voda. Dál už nemohli, ledaže by se vyšplhali po skaliskách kolem vodopádu, nebo vylezli z dlouhého vinoucího se koryta, které si potok vyhloubil ve vřesovišti.

První námořník Titty zaváhala. Ale teď chtěl jít zase dál plavčík. Než se Titty rozhodla, už šplhal nahoru. Za chvilku za ním lezla i Titty a společně vystoupili až nahoru na suchá skaliska vedle vodopádu.

„To se ale krásně lezlo,“ liboval si plavčík. „Jéje, podívej…!“ Když se drápali přes vršek, nikdo z nich netušil, že tu objeví něco takového. Ve vřesovišti leželo malé údolíčko, uzavřené na konci, necelých sto kroků odtud, dalším vodopádem, a po stranách kamenitými svahy ze skal a vřesu, které vystupovaly tak příkře do výšky, že když badatelé pohlédli nahoru, viděli nad sebou jen oblohu. A když tak stáli dole v údolíčku, docela zapomněli, že nedaleko jsou modré hory. Z údolí nebylo nikam vidět, až měl člověk dojem, jako by viselo ve vzduchu, a teprve když se obrátili a rozhlédli se seshora z vodopádu, na který vylezli, spatřili vřesoviště, lesy a kopce na druhé straně jezera.

„To je báječné místo pro loupežníky!“ zvolal plavčík.

„A jako dělané pro Petra Kachnu,“ řekl první námořník. „Tajnější údolí by nenašel na celém světě.“

Petr Kachna se stal poznenáhlu Tittiným nejvěrnějším druhem. Občas s ním prožíval různá dobrodružství i plavčík, ale ostatní ho moc vážně nebrali. Nikdy se však Titty kvůli němu nesmáli. Byl hlavním hrdinou příběhu, který si vymýšleli za zimních večerů s Nancy, Peggy a kapitánem Flintem na kajutě pramice. Petr Kachna o sobě sám říkal, že se plaví po vodě už od dob, kdy byl ještě malé kačátko, a byl to starý námořník, který s nimi v jejich příběhu putoval až na Karibské ostrovy a v témž příběhu se zase vrátil do Lowestoftu s kapsami napěchovanými pirátským zlatem. Titty měla lví podíl na jeho vymyšlení a teď se jí každou chvilku hodil do nějakého dobrodružství, někdy, když byli s Rogerem, ale většinou, když byla sama. Petra Kachnu mohlo potkat cokoliv a vždycky vyvázl se zdravou kůží. Na panenky si Titty nikdy nepotrpěla. Petr Kachna byl mnohem lepší než každá panenka. Uklidil se vždycky sám. Nikdy se jí neztratil. Nebyl nacpaný žádnými pilinami, a tak se z něho nemohly vysypat. A jen si Titty na Petra Kachnu vzpomněla, hned se objevil, připraven vrhnout se do každého dobrodružství, v němž by jí mohl být nápomocen.

„Tady by se mohl skrýt před každým, kdo by ho chtěl pronásledovat. Určitě neměl jakživ lepší skrýš. Pojďme se podívat, jak to vypadá seshora. “

To už Roger vyskočil a skákal z jednoho kamene na druhý přes potok.

„Vylez po tamté straně,“ volala na něho Titty, „a já půjdu po téhle, a tak aspoň uvidíme, jestli je skrýš tak tajná, jak vypadá.“

Vyšplhali se každý po jedné straně úbočí a podívali se na sebe. Zjistili, že stačí ujít jen pár kroků od kraje a už by ani nepoznali, že tu nějaké údolíčko je. Kdyby Titty ve vřesu nad jedním srázem údolí a Roger ve vřesu nad srázem druhým nevěděli, že mezi nimi údolí leží, vůbec by na to nepřišli.

„Skrýš je úplně výborná,“ volala Titty.

„To bych řekl,“ volal Roger.

Slezli zase dolů, na dně údolíčka se setkali a vydali se pak po potoce až k hornímu vodopádu. Cestou zahlédli v tůňkách drobné pstruhy, a jak přicházeli k většímu jezírku pod vodopádem, vymrštil se do vzduchu za mouchou pěkný větší pstruh a zase spadl dolů, až se kolem stříbro rozstříklo.

„Petr Kachna si tu bude moct i zarybařit,“ řekla Titty. „To je něco pro něho. Pamatuješ, jak vždycky táhl přes záď škuneru udici a chytal žraloky?“

„My si taky zarybaříme,“ řekl Roger. „Ale co bude k svačině?“

V tomhle bylo s Rogerem trápení. Vždycky dostal v nejnevhodnější chvíli hlad.

„Vezmi si mou čokoládu,“ nabídl mu první námořník. „Já na ni nemám chuť.“

„Vážně?“ ptal se Roger.

„To se rozumí,“ přisvědčovala Titty.

„Víš co, počkáme tu a podíváme se, jestli se ta ryba ještě jednou nevymrští,“ navrhoval Roger. „A já si zatím sním tu čokoládu.“

Titty mu podala čokoládu a rozhlédla se dolů po údolíčku. Pak se zadívala průrvou, kde se údolí otvíralo ve tvaru V, až ke kopcům na druhém břehu jezera a ještě k vrchům za nimi, k vrchům, které byly tak daleko, že kdyby obloha nad nimi nebyla tak jasná, už by si málem myslila, že jsou to mraky. Odtud, z horního konce údolí, nebylo vidět vřesoviště pod vodopádem ani lesy, jimiž sem stoupali. Rozhlédla se po údolíčku a po jeho úbočích, která byla tak strmá, že to napravo vypadalo jak skalní strž s rozsedlinami zarostlými vřesem. Levé úbočí bylo o něco povlovnější, rostla na něm tráva a kapradí a v ní seděl tu a tam kámen. Zatoužila mít s sebou mapu a zakreslit si do ní bystřinu i to údolí, které právě objevili, když tu zahlédla nedaleko na vyhřátém kameni motýla s křídly jak želvovina. Odpočíval na sluníčku. Křídla, zbarvená do modra, oranžova a černá, měl celá rozevřená a ani jimi nepohnul.

„Ten je krásný!“ zvolala Titty, ale jen se ozvala, zatřepetal motýl křídly a ulétl nízko nad zemí dolů do údolí.

„Však on se za chvilku zase posadí a rozevře křídla,“ řekla Titty a skutečně - motýl se za chvilku snesl na trs vřesu dolů v

rozsedlině příkrého šedého skalního srázu, na který se zrovna dívala.

Titty šla po špičkách za ním, ale když byla již tak blízko, že se takřka mohla rukou dotknout vřesu, na němž seděl, docela na motýla zapomněla. Dokonce si ho ani nevšimla, když zase odlétl.

„Rogere! Rogere! “ volala. „Je tady jeskyně! “

Roger ji zaslechl i v hukotu vodopádu. Nerozuměl, co křičí, ale v jejím hlase bylo cosi tak naléhavého, že rázem zapomněl na pstruha. Co to asi objevila? Rychle k ní přiběhl a vidí, že se Titty dívá pod trsem vřesu do nějaké temné díry v šedé skalní stěně. Byl to otvor nahoře užší než dole a tak velký, že kdyby se člověk trochu sehnul, mohl by jím projít jako dveřmi. Byl však tak výborně schovaný za skálou, která tu zrovna kousek přečnívala, a ponořen tak hluboko do stínu hustého křovinatého vřesu, který se rozrůstal ve skalní trhlině nad ním a po obou jeho stranách, že by jej člověk mohl snadno pokládat za pouhou skalní rozsedlinu a nebo ještě spíš si ho vůbec nevšimnout. Oba badatelé se vedle sebe přikrčili a snažili se proniknout pohledem do té černé tmy uvnitř.

„To bude nějaké lišky,“ řekl Roger. „Nebo možná medvěda. Sem by se vešel i medvěd.“

„Kdybych tak měla s sebou baterku,“ řekla Titty. „A zrovna dneska jsem si nevzala ani krabičku sirek.“

Sbírali kameny a házeli je dovnitř. Měli trochu divný pocit, že na ně něco vyleze, ale nic takového se nestalo. Titty přidržela vřes stranou a na chvilku natáhla dovnitř celou paži.

„Uvnitř se rozšiřuje,“ řekla. „A je taky vyšší. Mohli bychom se tam možná i postavit. Vlezeme dovnitř? Ale v téhle tmě z toho nebudeme nic mít. Nebo že bychom tam nelezli?“

„Víš co, zajdeme si pro baterky,“ navrhl Roger.

„Tak pojďme,“ souhlasila Titty. „Přivedeme sem kapitána a prvního důstojníka. Zatím nám to tu ohlídá Petr Kachna. Je to přece jeho jeskyně. Určitě o ní věděl už dávno. Pojďme. “

Rozběhli se dolů údolím, slezli po balvanech dolního vodopádu a uháněli po ovčí stezce vřesem a kapradím. Na místě, kde potok vytékal z vřesoviště a střemhlav se vrhal dolů strmým lesem, se Titty náhle zarazila.

„Vždyť jsou tam taky Amazonky,“ vzpomněla si.

Roger se zastavil celý udýchaný a udiveně se na ni podíval.

„Objevily už skoro všechno, co se dalo objevit,“ řekla Titty. „Ale o tomhle možná nevědí. Řekneme jim o údolí, ale jeskyně bude naše tajemství, naše a Petra Kachny.“

„Ale Johnovi a Zuzaně o ní povíme.“

„Zavedeme je sem, aby se podívali na údolí, a pak je tou jeskyní překvapíme. Taková jeskyně je něco báječného a bylo by jí škoda. Jak se o ní dozví moc lidí, už to není ono. Ale to se rozumí,“ dodala, „že kdyby se s námi nechtěli jít do údolí podívat, museli bychom jim o jeskyni říct.“

Rychle seběhli lesem, ve spěchu se zuli a přebrodili se pod můstkem. Ani se moc neutřeli a už se zase obuli a celí udýchaní doběhli na pobřeží Podkoví zátoky.

Jako již mnoho badatelů před nimi, zjistili i Titty a Roger, že se jim za jejich nepřítomnosti nahromadily jen samé nepříjemnosti. Ostatní již uvařili a vypili čaj, po Titty a Rogerovi pátraly výzvědné výpravy, Amazonky už strašně pospíchaly domů a první důstojník se vyptával, proč byli tak dlouho pryč. Čaj, schovaný pro prvního námořníka a plavčíka, už skoro vychladl, a Zuzana je šoupla do Vlaštovky a nařídila jim, aby si jej vypili cestou, protože jestli hned nevyjedou, nebudou se moci Amazonky, které už i tak jedou domů velmi pozdě, podívat na jejich nové stany.

Než však naložili Vlaštovku a Amazonku, vychrlili ze sebe první námořník a plavčík všechno, co se událo. Nejdříve mluvili jeden přes druhého, ale plavčík se brzy vzdal. Titty to přece jen umí říct lépe. A Titty vyprávěla o vřesovišti pod lesem, o

že by se tam člověk mohl skrývat po celý život.

„Čestné pirátské slovo?“ ptala se Nancy, která již pádlovala s Amazonkou k ústí zátoky. „Čestné pirátské slovo, nebo je to zase nějaký příběh Petra Kachny?“

„Petr Kachna je v tom samozřejmě taky,“ odpověděla Titty. „Ale je to všechno pravda.“

Obě lodičky vypluly. Nancy a Peggy počkaly v Amazonce před zátokou na Vlaštovku a potom pluli všichni k ostrovu Divokých koček dost blízko sebe, aby si mohli klidně povídat.

„Tamhle je Skalní hrot,“ řekla Nancy a ukázala na skálu proti jižnímu ostrohu zátoky. „Kdyby nebylo tak mělko, ani by nebyl vidět.“

„Zahlédli jsme ho, když jsme vjížděli do zátoky,“ řekl John.

„Je to strašně ostrá skála,“ vyprávěla Peggy. „Strýček Jim viděl, jak na ni najel nějaký rybář a rozbil si loď.“

Ve Vlaštovce vykládala Titty pořád ještě o tajemném údolí. „Kdyby člověk nevěděl, že tam je,“ říkala, „vůbec by je nenašel.“

„Možná že má pravdu,“ volala Nancy z Amazonky. „Z téhle strany jsme nikdy nahoru na vřesoviště nelezly. Nemýlíte se, první námořníku? Je to doopravdy tajné místo?“

„Když nevlezeš dovnitř, ani nepoznáš, že tam je,“ řekl Roger.

„To bychom se tam mohly schovat, když nám prateta zakáže plachtit,“ zvolala Peggy.

„Myslíš, že mne to nenapadlo?“ řekla Nancy.

„Ještě kvůli tobě převrhnu hrnek,“ ohrazoval se Roger, když do něho Titty nenápadně šťouchla.

„Nevědí o ní,“ šeptala mu.

„Co kdybychom se tam vydali hned zítra?“ navrhovala Nancy přes vodu.

„Řekněte ano, řekněte ano,“ žadonili Roger a Titty jedním dechem.

„Nevím, proč bychom se tam neměli vydat,“ pravil kapitán John.

John a Nancy plachtili se svými loďkami kolem přístavu na dolním cípu ostrova a vzhůru vnitřní úžinou, až zajeli k přístavišti pod táborem.

„Zdržíme se jen chviličku,“ řekla Nancy. „Stejně už přijdeme pozdě.“

„To se nám stává vždycky,“ řekla Peggy. „Ale jak je u nás prateta, dělá se z toho strašné neštěstí.“

Amazonky uháněly co nejrychleji nahoru od přístaviště a rozhlédly se po táboře. Zuzana jim poděkovala za hranici dříví. Titty se ponořila do stanu a přinesla obálku s osmi zelenými pírky, která jim našetřila. John jim donesl šíp, měl jej pečlivě schovaný v zásobním stanu za krabicemi. Obě Amazonky volaly na papouška „Jakpak se máš“ a „Samé dukáty“, ale papoušek zahlédl zelená pírka a rozhořčeně na ně skřehotal, takže se Titty marně snažila předvést jim, co už všechno umí. Amazonky smutně pohlédly na místo, kde stával jejich stan. Pochválily Vlaštovkám nové stany, ale už se zase rozběhly dolů k přístavišti, naskákaly do Amazonky a odrazily.

„Co podnikneme zítra?“ zeptala se Zuzana v poslední chvíli.

„Vydáme se do Tittina údolí. Kdo ví, k čemu nám ještě nebude dobré. Maminka půjde s pratetou někam na oběd, a tak se budeme moct vrátit až k svačině. Ráno připlujeme rovnou do Podkoví zátoky. A vsaďte se, oč chcete, že tam budeme dřív než vy. Na shledanou, Vlaštovky! “

Všechny čtyři Vlaštovky se rozběhly na Pozorovatelnu a dívaly se za malou bílou plachtou, která se stále zmenšovala a zmenšovala, jak Amazonka plula k Darienskému štítu.

„Nevím, proč by nemohly přijet ráno nejdřív sem,“ uvažovala Zuzana.

„Mají to ale smůlu, že s námi nemohou tábořit na ostrově,“ řekl John. „Vždyť znaly ostrov dřív než my.“

Když Amazonka odplula tak daleko, že piráti už nemohli slyšet z ostrova volání, natož šepot, první námořník a plavčík se už těžko drželi, aby to svoje tajemství neprozradili. Ale přece je neprozradili, i když řekli dost, že to málem vyšlo najevo.

„A objevili jsme ještě něco,“ řekla Titty.

„Něco mnohem lepšího než všechno, o čem jsme vám vyprávěli.“

„A co?“ ptala se Zuzana. „Snad ne nějakou housenku?“

„Housenku sice ne,“ řekl Roger, „ale motýl nám hodně pomohl.“

„Nebýt motýla, nebyli bychom to našli,“ dodala Titty.

„A co to je?“ ptal se John.

„Něco, po čem Petr Kachna vždycky toužil.“

KAPITOLA V

KAPITÁN JOHN SE NEVZDÁVÁ

„Zůstanu tady, “stařec odpoví, „až zmizí stožáry i plachtoví. “ A zůstal, blázen, tam. Minuty jdou -až zadní stěžeň zmizel pod vodou.

To námořníkův příběh je, jaký jen moře zná.

Masefield: Příběh z Loch Achras

Ráno měl kapitán John všechno připraveno, jen odrazit a vztyčit plachtu. Čekal již pouze na svou posádku, ale posádka měla plné ruce práce s úklidem, protože první důstojník nikdy nestrpěl, aby něco zůstalo od jednoho jídla k druhému špinavé.

„Zuzana by chtěla, aby to v táboře vypadalo, jako kdyby tam jakživ nikdo nesnědl ani suchar,“ bručel si pro sebe dost nevrle John, třebaže věděl, že první důstojník má pravdu. Měl však věru proč pospíchat.

Již před drahnou chvílí zahlédl Amazonku, jak uhání kolem druhého břehu dolů po jezeře. Badatelé na ostrově Divokých koček si dneska pěkně pospali, a tak neměli nejmenší naději, že předhoní Nancy a Peggy Blackettovy a dojedou do Podkoví zátoky před nimi. Nancy přece prohlásila, že Amazonka tam bude první, a také tam určitě první bude. A to ještě nebylo všechno. Kapitán John si všiml, jaký má Amazonka dobrý vítr. Dalekohledem viděl, že u druhého břehu jezera je pořádné vlnobití. Ze skály nad přístavem pozoroval Amazonku, jak plachtí s větrem o závod kolem ostrova Kormoránů a ještě dál, až vjíždí do úzkého ústí Podkoví zátoky. A dalekohledem pak viděl, jak zručně přehodily Nancy a Peggy ráhno, jak se plachta přesmekla na druhou stranu a Amazonka hbitě vplula do Podkoví zátoky a tam zmizela. A to se rozumí, že jak se tak díval, uvažoval John, co by on přesně udělal, kdyby byl s Vlaštovkou tam na druhé straně. Vál severovýchodní vítr, tedy přímo od ostrova Divokých koček do Podkoví zátoky. Kapitán John se rozhodl, že by plul po větru až do zátoky s plachtou na levoboku. Tak by patrně dobře zahnul do zátoky a nemusel by ani v rozbouřených vlnách a prudším větru, který tam jistě je, skasávat plachtu. Měl již všechno jasně promyšleno a teď již chtěl vyplout a dostat se na druhou stranu, než se vítr otočí, nebo se něco stane a bude po plánu. Zdálo se mu, že vítr je stále prudší, a nerad by skasával plachtu, když viděl, že Amazonka veplula do zátoky plnou rychlostí. Chtěl užuž vyrazit, ale všichni ostatní se dnes zdržovali samými hloupostmi. Začalo to hned u snídaně, když se Titty najednou sháněla po baterkách, jako by někdo potřeboval ve dne v létě baterku. Byl ale osel, že jí ustoupil a nechal ji, aby mu naložila mezi ostatní zavazadla i jeho baterku. Konečně zaslechl, že už jdou.

Nejdříve přiběhl Roger s konvicí. Za ním Titty s košíkem vajec a s pánví. A nakonec první důstojník se dvěma batohy, s jedním plným ručníků a plavek a druhým se zásobami pro výpravu. „Moc toho potřebovat nebudeme,“ řekla Zuzana, „protože Amazonky se musí k svačině vrátit.“ A jak šla po pěšině, ještě si opakovala, co všechno složila do batohu. „Suchary, chleba, kmínovou bábovku, lžíce, nůž, zavařeninu, máslo.“

„Nevzala jsi kalíšky na vajíčka,“ řekl Roger, „protože je s sebou ani nemáme.“

„K čertu už!“ zvolala Zuzana, praštila batohy o zem a rozběhla se zpátky do tábora. „Zapomněla jsem sůl.“

Nic na tom nebylo a kapitán se vůbec nemusel rozčilovat, ale stejně ho to rozzlobilo. Chtěl co nejdříve vyplout a už se načekal až dost. A snad právě ta nešťastná maličkost, že první důstojník zapomněl sůl a loď se zdržela ještě o dvě minuty, zavinila, že kapitán nebyl tak docela pozorný jako obvykle.

Konečně bylo všechno naloženo, posádka na lodi a Vlaštovka zádí napřed odrazila. A tu přišli zase na to, že Zuzana v tom spěchu zapomněla baterku.

„Stejně ji nebudeme potřebovat,“ řekla.

„Teď už se nikdo vracet nebude,“ ozval se rázně John. „Než vypádluji ven, držte rovně kormidlo.“

„To nevadí,“ řekla Titty. „Vždyť máme ostatní tři.“

„Dneska je ale pořádný vítr,“ všiml si první důstojník, když vyjeli ze skalisek před přístavem.

„Proto jsem tak pospíchal,“ zabručel kapitán. „A teď se dobře podívejte, jestli je hlavní otěž volná, aby mohlo ráhno pěkně přeskočit. Vztyčím plachtu. Připraveni?“

„Rozkaz, pane!“ řekl první důstojník.

John uložil vesla do loďky, zavěsil vratiráhno do jezdce a vytáhl hnědou plachtu. Spodní ráhno se rychle natočilo ven, takže plachta nebyla o nic větší než velká vlajka. John rychle přelezl na záď ke kormidlu. Trošičku popotáhl hlavní otěž, Vlaštovce se opřel vítr do plachet a rozjela se. Pak otočil kormidlem a obrátil loďku tak, že mířila přímo do Podkoví zátoky. Malá vlaječka na

stožáru se rozevlála směrem k přídi. A jak se Vlaštovka rozjížděla rychleji a rychleji, voda pod přídí se jí jen pěnila.

„Mohl bych jít dopředu na hlídku?“ ptal se Roger.

„Ne,“ zarazil ho John, který už cítil, jaký vane prudký vítr. „Budeme potřebovat všechnu zátěž na zádi. Sedněte si s Titty, co nejdál můžete. “

Vítr jim vál přímo do zad a s každým yardem, jímž se vzdalovali ze závětří ostrova a kopců na východním břehu jezera, byl stále prudší a prudší. Zuzana seděla vedle Johna na zadní sedačce, plavčík a první námořník se krčili na zádi na podlážce a John nemohl dělat nic jiného než pevně držet Vlaštovku, aby neuhýbala. Vítr se jí opíral tak prudce do plachet, jako by jí chtěl vyrvat kormidlo z vody, a to mu řízení nijak neulehčovalo.

„Jede rychleji než motorový člun,“ liboval si plavčík.

„Neměli bychom raději skasat plachtu?“ nadhodil první důstojník.

„Amazonky ji taky neskasaly,“ řekl kapitán a zaťal zuby. Jednou rukou přitahoval hlavní otěž a druhou přidržoval ze všech sil páku kormidla a dělal opravdu, co mohl, aby Vlaštovka plula rovně.

„Co to povídáš, Titty?“ zeptal se první důstojník.

„Říkala jsem Rogerovi tu básničku o starém námořníkovi, který se nechtěl vzdát,“ odpověděla Titty, „víš tu, jak nám četl tatínek ve Falmouthu.“

„Nu, snad Vlaštovce plachta nepraskne,“ řekl kapitán, „a stožár má pevný. “

Ale utěšoval se předčasně.

Nebylo by to tak zlé, kdyby vál alespoň pravidelný vítr, ale ten se neustále měnil. Každou chvilku se napřel silněji a silněji do Vlaštovky, tak nečekaně a prudce, že se špička lodi stočila, dřív než ji John stačil zarazit kormidlem a zase vyrovnat. Po každém takovém nárazu vypadalo stále nepravděpodobněji, že se Johnovi podaří uskutečnit jeho záměr a vjet do zátoky, aniž by musel dvakrát otáčet plachtu, jednou k pravoboku a pak zase, než by vjel do zátoky, zpátky k levoboku. Každý ten náraz, který byl na Johna buď příliš prudký, nebo příliš náhlý, zanesl Vlaštovku o kus dále na sever od její dráhy a z toho bylo vidět, že jí vítr již nevane přímo do zad, ale opírá se šikmo do plachty. Malá vlaječka již nevlála směrem k přídi ani na stejné straně jako plachta, což vždycky značilo, že je všechno v pořádku. Plachta byla vychýlena po levoboku, ale vlaječka nahoře na stožáru se třepotala doprava a věštila nebezpečí, že by vítr moh) zachytit plachtu a strhnout ji úplně na druhou stranu. A právě takovému nedobrovolnému přesmyku se John snažil ze všech sil zabránit. Rozhodl se přece, že přepluje přes jezero a plachtu ani jednou neobrátí.

„Měli bychom to dokázat,“ říkal si nahlas, protože tomu už sám přestával věřit.

„Nezapomeň na tu skálu, co jsme včera viděli,“ upozorňovala ho Zuzana.

„Skalní hrot,“ opravila ji Titty.

„Jestli se do nás ještě jednou takhle opře vítr, narazíme spíš na skály tady na té straně,“ řekl John. „Měli jsme opravdu raději skasat plachtu. Vítr už je zase mnohem prudší, než byl před chvílí. Ale víte, co by to bylo otočit se s ní rovnou proti větru a skasávat plachtu! A stejně už tam skoro jsme. Vlaštovka to určitě dokáže…“

„Tamhle jsou Amazonky!“ vykřikl Roger.

John upíral oči na výstražnou vlajku na stožáru a sledoval ohyb plachty, aby mu neušel sebemenší záchvěv, a tu zahlédl Nancy a Peggy, jak na ně mávají před vjezdem do zátoky. A to rozhodlo. Teď už přece nemůže od svého záměru ustoupit. Za chvilku to dokáže a šťastně projedou mezi ostrohy. Ještě dvacet yardů. Vypjatá plachta se zachvěla. Ještě deset. Dokáže to nebo ne? Dokáže. Určitě to dokáže.

„Podívej, jak se o Skalní hrot lámou vlny,“ řekl Roger.

A tu, právě před ústím zátoky, pouhých pár yardů před bezpečným závětřím, se na ně vrhl v posledním zuřivém náporu vítr, zachytil ze špatné strany plachtu a přehodil ji.

„Hlavy dolů!“ vykřikl John, ale ani to nebylo nutné. Titty a Roger se skrčili na dně loďky a první důstojník se včas sehnul. I John se shýbl. Spodní ráhno se bleskurychle přesmeklo, hlavu však nerozbilo nikomu. John držel vší silou páku kormidla, aby se Vlaštovka neotočila. Loďka již přímo letěla po hladině. A ve chvíli, kdy se plachta nadnesla, nic nevyvažovalo kormidlo. Ještě okamžik a vítr se napřel plnou silou do plachty z druhé strany, ne proti směru kormidla, nýbrž souběžně s ním. Tu se Vlaštovka Johnovi již úplně vymkla z rukou, otočila se kolem dokola a s pronikavým praskotem naletěla na Skalní hrot. A teprve o skálu se zarazila. Stožár se jí zlomil kousek nad sedačkou a zřítil se i s plachtou přes příď.

Ozval se strašlivý výkřik, ale to vykřikla Peggy Blackettová na skalisku před zátokou. Ve Vlaštovce nevykřikl nikdo.

Všechno se událo ve zlomku vteřiny. Jak loďka narazila na skálu, mrštilo to její posádkou směrem k přídi. Každý se držel toho, čeho se mohl rychle chytit, sedačky, lodního boku či kormidla. Vlaštovka sklouzla opět dolů se skály a tu promluvil první Roger.

„Do lodi teče,“ řekl.

Nebyl to ani tak výkřik hrůzy jako čiré konstatování toho, co se stalo. Vlaštovka byla na přídi pod čárou ponoru šeredně proražená. Dovnitř se hrnula voda a rychle stoupala. Sahala teď skoro až k sedačkám. Snad stokrát již ve svých představách ztroskotali. Ale teď se to stalo skutečně.

„Rogere, rychle z lodi a plav ke břehu!“ velel kapitán John. „Hoď sebou. A ne aby ses zamotal do lanoví. Vylez tudy. A rychle, skákej! “

Roger pohlédl na prvního důstojníka a potom na Johna, myslili to doopravdy. Pak se podíval ke břehu. Bylo k němu jen pár yardů. Peggy stála na ostrohu až na samém kraji vody. Nancy zmizela.

„Tak honem,“ volal John. „Na co čekáš? Za chvilku je pod vodou. “

Roger se překulil přes okraj loďky. Chviličku se ještě držel lodního boku. „To je ale dobře, že jsem se naučil v zimě plavat, co?“ řekl a pak sebou plácl do vody a plaval do bezpečí, k zemi.

„A teď ty, Titty. Ty taky, Zuzano. Honem!“

Zuzana a Titty vyskočily jedna za druhou z loďky. Titty zamířila co nejrychleji ke břehu, a jak plavala, držela něco nad hlavou. Zuzana chvilku šlapala vodu, čekala na Johna.

„Poplav už také, Johne,“ naléhala na něho.

Ale John něco hledal pod vodou na přídi loďky.

„Pozor!“ zvolal. „Plav rychle pryč!“

Vztyčil se s malou kotvou Vlaštovky v ruce a vší silou ji hodil směrem k ostrohu. Tím prudkým pohybem ztratil rovnováhu a uklouzl. V tu chvíli se voda převalila přes lodní bok a Vlaštovka se sklonila na stranu. John vylezl a odrazil se nohou o klesající Vlaštovku. Měl již opravdu nejvyšší čas.

Jak Nancy viděla, co se stalo, rozběhla se co jí síly stačily k Amazonce, která ležela povytažena na břehu zátoky. Popadla kotouč lana, za který přivazovaly ze zádi loď, když zastavily u přístavu nebo na ostrově, a řítila se s ním zpět k jižnímu ostrohu, proti skalisku, na které najela Vlaštovka. Doufala, že dohodí lano až na Vlaštovku a že je John chytí a spojenými silami že pak vytáhnou Vlaštovku na břeh, ještě než se potopí. Ale vítr vál proti ní a lano až k Vlaštovce nedolétlo. Spadlo však vedle Rogera, ten se ho chytil a Nancy s Peggy lano po námořnicku vysoukaly a tak ho zachránily, jak se na mořeplavce sluší a patří. Zuzana a Titty plavaly ke břehu těsně za ním. A za nimi kapitán John.

Z Vlaštovky už nebylo vidět nic než dvě vesla, plující na vodě, a jeden batoh, který se pohupoval na hladině mezi Skalním hrotem a ostrohem.

„Potopila se! Potopila se,“ volala Titty, která stála celá mokrá na skalisku a dívala se k místu, kde zůstala Vlaštovka.

„Museli jsme plavat, abychom si zachránili život,“ řekl Roger.

„Bylo to strašné,“ vydechla Peggy.

Kapitán Nancy pohlédla na kapitána Johna. Poprvé vůbec nevěděla, co říci.

„Vynesla jsem dalekohled,“ přerušila konečně mlčení Titty.

„To jsi moc hodná, Titty, “ řekl kapitán John.

Kapitán John prožíval na vlastní kůži, jak těžko je kapitánovi, když ztratí svoji loď. Teď, když již bylo pozdě, si říkal, že přece jen měl odhadnout, kdy přijde poryv větru. Ano, a je na bíledni, že měl skasat plachtu. Kdyby měli plachtu skasanou, když se jim obrátila, nebylo by to takhle dopadlo. Vždyť přece nejeli o závod. Klidně mohl plachtit kus dolů po jezeře s plachtou po pravoboku, pak ji opatrně otočit nebo i obrátit k návětří a doplout do Podkoví zátoky po levoboku, aby se mu dobře vjelo dovnitř. Je to všechno jeho vina. A teď je Vlaštovka pod vodou a mají teprve třetí den prázdnin. Co to říkal tatínek o ňoumech? Raději se utopit. John si to myslel také. A tu ho přepadl nový houf temných zoufalých myšlenek, jedna za druhou, jak když se kormoráni slétají na noc. Vždyť Vlaštovka patří Jacksonovům z Cesmínového háje. Co tomu řeknou? Peggy a Rogerovi se to vykládá o ztroskotání. On ví, nač myslí Titty, když stojí celá promáčená a dívá se, jak se vlny tříští o tu prokletou skálu. Pro Titty a pro něho byla Vlaštovka něčím živým. A jak teď budou žít na ostrově Divokých koček, když je Vlaštovka pryč? Jak mohou ještě prožít něco krásného? A co tomu řekne maminka? Vždyť se mohli snadno i utopit. Maminka pro ně má vždycky pochopení, ale co když jim i ona zakáže výzkumné výpravy, alespoň pro toto léto? Čím dále přemýšlel, tím černější a

černější mu všechno připadalo. Jako by nákladem malé loďky bylo samo léto a kleslo s ní až na dno jezera.

„Ale kde je Zuzana?“ vzpomněla si najednou Peggy a rozhlížela se po prvním důstojníkovi Vlaštovky.

A vtom se ze zátoky ozvalo zahvízdání, pronikavé, ale přece jen ne tak jasné jako obvykle.

KAPITOLA VI

ZÁCHRANNÉ PRÁCE

První důstojník Zuzana si vždycky věděla rady a teď jí bylo jasné, že kdyby nastával třeba konec světa, nesmí nikdo zůstat ani chvilku v mokrých šatech. Musí se rozdělat oheň, a to hned. A zatímco ostatní ještě dumali o tom, co se stalo, Zuzana se hned rozběhla k včerejšímu ohništi na pobřeží, kde se do zátoky vléval potok. Po včerejším ohni tam ještě zůstaly suché ohořelé klacíky. Zuzana nasbírala trochu uschlého listí a postavila nad ním svůj obvyklý vigvam ze suchých větviček a kousků rákosu, jako by tu ani neztroskotali, ale jen si vyjeli na výlet. Ať se hnula, kam chtěla, pořád z ní kapala voda, ale snažila se, aby jí větvičky zůstaly pokud možno suché. Pak si sáhla do kapsy od košile pro krabičku zápalek, kterou tam vždycky nosila spolu se svou důstojnickou píšťalkou. Krabička se jí rozpadla v ruce. Sirky byly úplně mokré. Píšťalce voda neublížila, i když do ní hodně nateklo, ale pokoušet se rozžehnout mokré zápalky bylo marné. Zuzana tedy zahvízdala na píšťalku.

„Jdi se zeptat prvního důstojníka, co chce,“ řekl kapitán John. Roger odběhl, co mu nohy stačily.

Ostatní stáli dosud na ostrohu a dívali se, nevypluje-li ještě něco z lodního vraku a nezanese-li to voda ke břehu. Zachránili tak dvě vesla a Peggy teď jedním chytala další kus, který ploval po hladině - batoh s ručníky a koupačkami. Byl úplně prosáklý vodou a každou chvilku se mohl potopit. Peggy si jej postrkovala veslem ke břehu, a jak na něj dosáhla, hned ho popadla a utíkala s ním za Rogerem.

„Kapitáne Johne,“ zeptala se Nancy Blackettová na něco, s čím si už dlouho lámala hlavu. „Proč jste vyhodil tu kotvu, než loď klesla ke dnu?“

„Protože se chci pokusit ještě Vlaštovku vytáhnout,“ vysvětloval John. „A když ji budeme moct chytit za kotvu, snáze ji dostaneme na mělčinu.“

„Potřebuje sirky,“ slyšeli volat Rogera.

Nancy sáhla do kapsy, ale to už zaslechli, jak Peggy volá: „Já mám svoje. “

Jakmile Zuzana podpálila oheň a první plaménky začaly olizovat větévky, vzala od Peggy zachráněný batoh a vyndala na břeh mokré plavky a ručníky. „To máme ale štěstí,“ řekla. „Hned se svlékni, Rogere, a šup do plavek. Než ti usuším šaty, můžeš se zmáchat jak je ti libo. Převlékneme se všichni. Co dělají ostatní?“

„Jsou na ostrohu,“ řekla Peggy.

Zuzana několikrát rázně zapískala.

„Chce nás taky,“ řekla Titty.

„Už běžíme,“ volali John a Titty. Rozběhli se i s Nancy přes balvany od ostrohu a za chvíli již byli s ostatními u ohně.

Roger se právě snažil vyprostit z mokrých šatů. „Vy dva byste se měli taky převléknout,“ řekla Zuzana.

„Stejně si chci vzít plavky,“ řekl John. „Potopím se pod vodu a prohlédnu Vlaštovku. “

„A ty se musíš převléknout, ať už máš za lubem, co chceš,“ řekla Zuzana prvnímu námořníkovi. „A pak sebou hoď a dones mi trochu dříví. “

„Tak to má být, první důstojníku,“ řekla Nancy. „Jenom hezky posádku prohánějte a nebudou mít kdy myslet na vzpouru.“

Nakonec se převlékly ze solidarity do plavek i Amazonky a pak pobíhali všichni jako divoši, sbírali dříví a udělali takový oheň, že by se u něho mohly klidně pořádat divošské slavnosti. Zuzana vzala lano, na kterém zachránily Amazonky Rogera, a udělala si z něho šňůru na prádlo. Pokud to jen šlo, vyždímali promáčené šaty a potom rozvěsili něco na šňůře a ostatní rozložili u ohně.

Za chvilku Zuzana uznala, že oheň je už dost veliký, a John s Nancy se zase vrátili k ostrohu, kde se potopila Vlaštovka.

„Můžeme s vámi?“ ptal se Roger.

„Ale jak vám začne být zima,“ nařizovala jim Zuzana, „skočte do vody a plavte jako o závod.“

Titty a Roger utíkali za ostatními a zanechali u ohně oba první důstojníky. Doběhli k ostrohu ještě včas, aby viděli, jak se John potápí, pak se zase vynořuje nad hladinu a plave ke Skalnímu hrotu. Najednou se předklonil a bez nejmenšího zacákání se potopil pod vodu. Vítr se teď stočil k jihu a byl již o mnoho mírnější. Jako by si říkal, že teď, když už Vlaštovku potopil, si může taky trochu odpočinout. Ale hladina byla ještě dost zčeřená a divákům na ostrohu svítilo ranní slunce přímo do očí, takže neviděli, co to John dělá.

John byl drahnou dobu pod vodou, ale konečně se vynořil těsně u Skalního hrotu.

Zachytil se jednou rukou skály a chvilku odpočíval. V druhé ruce držel Zuzaninu černou konvici a ukazoval jim ji.

„Sláva! “ křičela Nancy.

„Zuzano,“ volala Titty, „John vytáhl konvici.“

John se odrazil od skály a plaval ke břehu, jednou rukou dělal tempa a v druhé držel konvici, ale kousek pod vodou, aby nebyla tak těžká.

„Vajíčka jsi neviděl?“ ptala se Zuzana. Přiběhla s Peggy od ohně, jak zaslechly Nancin křik.

„Pánev také ne?“ ptala se Titty. „Měla jsem tam košík vajec i pánev.“

„Pánev tam je,“ řekl John, „ale vajíčka jsem neviděl. Zřejmě vyplavaly s košíkem, ale pak se asi do košíku nabrala voda a potopil se. Jen co si maličko oddechnu, spustím se znovu ke dnu. Není to tak hluboko, jak jsem myslel.“

Přeplaval zase ke Skalnímu hrotu, ponořil se a za chvilku vyplaval s pánví a hodil ji na břeh.

Když se potopil podruhé, vynesl batoh s jídlem na celý den. Vytáhl jej na hladinu a pak se odrážel jen nohama a plaval s ním ke břehu.

Zuzana starostlivě otevřela batoh. „Maso je v pořádku,“ řekla, když vytáhla konzervu, „a lžíce, nůž, zavařenina a máslo taky… Ale chléb a kmínová bábovka jsou úplně rozmočené… a všechno je prosáklé cukrem. “

„Kousek chleba máme,“ řekla Nancy, „ale s čajem jsme spoléhaly na vás.“

„A jak to vypadá s mlékem?“ zeptala se Zuzana.

„Láhev je celá,“ řekl John, „ale z mléka je jen bílo ve vodě.“

„Mohli bychom skočit pro mléko k Swainsonům,“ řekla Peggy. „Chodíme tam často. Není to ani moc daleko. “

„Je Vlaštovka moc poškozená?“ zeptala se Titty. Chtěla se na to zeptat Johna, pokaždé když se vynořil z vody.

„Není to vidět,“ řekl John. „Příď je celá zamotaná, jak se tam zlomil stožár a zapletla se do něho plachta. Vím, že je proražená, ale jak moc, to se nedá říct, dokud ji nevytáhneme.“

„A opravdu ji vytáhneme?“ zeptali se jedním dechem Nancy, Peggy, Titty, Zuzana a Roger. Když se člověk rozhlédl po zčeřené hladině, na níž nebylo vidět nic než ten prokletý Skalní hrot, skutečně by těžko uvěřil, že Vlaštovka nezmizela nadobro.

„Nevím,“ řekl John.

„Často se už povedlo vytáhnout potopenou loď,“ řekla Peggy.

„Žádné strachy,“ utěšovala Nancy. „Dneska přijede kapitán Flint a ten ji dostane z vody jedna dvě.“

To rozhodlo. Bylo už dost na tom, že ztratili loď, ale aby kapitán Flint letos poprvé přijel za badateli a našel Vlaštovku na dně jezera, to bylo nesnesitelné pomyšlení. John vylezl z vody a posadil se na skálu, aby si trochu oddechl a uvážil, co dělat dál.

„Nesmí nám vyhasnout oheň,“ řekla Zuzana. „Pojďte, vy dva. Potřebuji všechno dříví, které seženete. A než vám uschnou šaty, musíte pořád běhat a ne tady okounět. Pojďme se taky podívat, jestli se dá něco dělat s tou kmínovou bábovkou.“

„Možná že by byla docela dobrá, kdybychom ji usušili u ohně a pak ji po plátcích opekli,“ napadlo Peggy.

Oba první důstojníci, první námořník a plavčík se vrátili k ohni.

Když odešli, kapitán Nancy pohlédla na kapitána Johna. „Máte nějaký plán, kapitáne?“ zeptala se.

„Ale ještě nemusí vyjít,“ řekl John.

Plán ho napadl právě ve chvíli, kdy Vlaštovka klesala ke dnu a břeh byl docela blízko, a přece tak nedosažitelný. Někde v nějaké knize se dočetl, že někdo něco takového udělal. A za to, že ho v poslední chvíli napadlo vší silou vyhodit kotvu Vlaštovky ke břehu, vděčil jen tomuto plánu, který byl ještě tak mlhavý, že se dal stěží plánem nazvat. Často si přál, aby měla Vlaštovka těžší kotvu. Dnes byl rád, že má kotvu lehkou. Ale když se to tak vezme, co vlastně udělal? Moc ne. Potopil se pak pod vodu za Vlaštovkou. Nebylo tam tak hluboko, jak se obával. Nepochyboval o tom, že kapitán Flint by ji s několika dalšími silnými domorodci snadno vytáhl. Ale John chtěl něco víc. Chtěl ji vytáhnout bez cizí pomoci a doufal, že díky té kotvě, která teď leží někde mezi vrakem a ostrohem, se mu to podaří. Neboť kotevní lano bylo upevněno za kroužek na přídi Vlaštovky a právě tam by se těžko mohl spustit, protože by mu hrozilo nebezpečí, že se zaplete mezi plachtu a lanoví. Kdyby tam měl lano teprve přivazovat, musel by se celého plánu vzdát. Ale bylo již uvázané, a kdyby se mu tak povedlo vytáhnout kotvu a dostat se s lanem ke břehu… Byl skoro rád, že ostatní odešli k ohni. A trochu si přál, aby odešla i Nancy. Ale má-li se mu plán podařit, potřebuje někoho, kdo by mu pomohl.

Přeplaval zase ke skále, pečlivě odhadl vzdálenost mezi Skalním hrotem a břehem a znovu se potopil k ztroskotané lodi. Ležela na dně celá šerá a jakoby v mlze. Teprve když se podíval přímo na ni, připadala mu jako něco hmotného a mohl s určitostí rozpoznat, co to je. Snadno našel konvici, rendlík a batoh, protože věděl, že jsou uloženy tam, kde je loď nejširší, u střední sedačky. To už se mohl zachytit sedačky, trochu se porozhlédnout, či po hmatu najít to, co hledal. Ale pak už to bylo mnohem těžší. Neodvažoval se přiblížit ke spleti plachty a lanoví u lodní přídě, ale nutně potřeboval lano, které odtud vedlo a na jehož druhém konci byla kotva. Ponořil se ještě hlouběji, až k zádi vraku. Pak už dělal tempa jen nohama, rukama se přidržoval kamení na dně a snažil se obeplout v polokruhu mezi lodí a břehem vrak. Někde v tom polokruhu určitě je kotevní lano. To bylo něco těžšího než hledat na dně školního bazénu talířky. V duchu počítal. patnáct, šestnáct, sedmnáct. až napočítá dvacet, bude muset vyplavat. osmnáct, devatenáct, dvacet. jedenadvacet. Tady je! Lano našel, ale to již vyrážel nahoru a vzápětí už odfukoval a prskal nad hladinou.

Pořádně se nadýchl a znovu se potopil. Tak tady je vrak. Teď už se kolem něho nemusí pouštět v polokruhu od zádi. Lano je někde za polovinou cesty. Teď už musí být blízko. Ano teď… tady je… dlouhé a šedé vine se jak tenký had do hnědavých stínů. Uchopil je, nazvedl ze dna, přidržoval si je mezi palcem a ukazovákem a plaval podél vraku. Kotvu spatřil, těsně než k ní doplaval. Pustil lano, vzal kotvu za patku, postavil se s ní na dno a posunul ji o yard, o dva, o tři, až se lano napjalo a John již nemohl vystačit s dechem.

„Našel jsem ji,“ odfukoval, když vyplaval nad hladinu. „A o pořádný kus jsem ji přitáhl ke břehu. “

Ale Nancy nikde. John si pomyslel, že asi zůstal moc dlouho pod vodou a Nancy běžela říct ostatním, že uvázl dole. Ale než stačil vesele vykřiknout, aby viděli, že se s ním nic nestalo, zahlédl Nancy, jak běží přes balvany na konec ostrohu. V ruce nesla kotevní lano Amazonky.

„Našel jsi kotvu?“ volala.

„Našel,“ křičel John.

„Co kdybychom k ní přivázali naše lano a přitáhli Vlaštovku ze břehu? Hýbat s ní pod vodou by bylo strašně těžké.“

John věděl, že Nancy má pravdu. Ta je přece jen pravý námořník. Také na to mohl přijít! Vylezl na břeh, trochu si odpočinul a pak odplaval s jedním kusem Nancina lana a Nancy je popouštěla z ostrohu.

„Hodně je povol! “ volal John a dal si konec provazu do úst, protože se bál, že kdyby plaval jen jednou rukou, nedostal by se ke dnu. Znovu se ponořil, našel tentokrát docela snadno kotvu, přivázal k ní Nancino lano, rychle vyplaval nahoru a zamířil ke břehu.

Nancy už lano přitahovala. Nejdříve šlo lehce, pak se natáhlo a vypjalo jako struna. Potom to mohutně trhlo.

„Už ji táhnu. “

Lano povolilo a zase se napjalo. Nancy táhla a John se najednou vrhl z ostrohu pod vodu. Kotva Vlaštovky už byla vidět. Uchopil ji a vylezl na břeh.

„Výborně, Nancy,“ volal, „kdyby tě tohle nenapadlo, tahali bychom ji sto let.“

„Máš výbornou posádku,“ řekla Nancy. „Kdyby nesvinuli tak pořádně vaše kotevní lano, určitě by se bylo zamotalo a nedohodil bys je až na břeh.“

Stačilo jen stát na břehu, držet kotvu Vlaštovky, táhnout za provaz a cítit na jeho druhém konci Vlaštovku a už vypadalo všechno mnohem nadějněji.

„Teď bychom ji mohli přitáhnout,“ navrhla Nancy.

„Je tu hrozně drsné dno,“ řekl John. „Samý kámen. Zkusím z ní nejdříve vyndat zátěž.“

„Kolik jí tam je?“

„Šest kusů olova, pět malých a jeden velký. “

„Kdybych se tak zase mohla chvilku potápět místo tebe,“ řekla Nancy, „ale nejde to. Vůbec se neudržím pod vodou.“

„Nevadí,“ řekl John. „Nejsem ani trochu unavený. Vezmu si tvé lano a přiváži je za jedno závaží. Až dvakrát trhnu, začni je vytahovat.“

Zaklesl kotvu Vlaštovky mezi balvany na ostrohu, odvázal z ní Nancino lano a vyrazil. Lano vlekl za sebou. Potopil se, jednou rukou se chytil sedačky na Vlaštovce, přidržel se jí nohama a potom rychle, co nejrychleji mohl, v duchu si počítaje, protáhl konec lana ouškem na závaží, uvázal je na dva uzly, nazvedl závaží přes okraj loďky, trhl dvakrát za lano a bleskurychle vyrazil nahoru.

„Kolik jsi říkal, že jich je?“ ptala se Nancy.

„Ještě pět,“ oddechoval John. „Ale teď už to bude lepší. Vím už, jak na to.“

„Svaž dvě dohromady,“ poradila mu Nancy. „Pod vodou nejsou tak těžké. “

Ale to svazování bylo právě kamenem úrazu. Když měl ke všemu ještě provléknout lano mezi dvěma neohebnými oušky závaží místo jedním, dočista ho to zmohlo a musel vyplavat nad hladinu a nadýchnout se a lano nestačil uvázat vůbec. Tak toho raději nechal a byli rádi, když vytáhli vždycky po jednom závaží. Ještě pětkrát se John potopil pod vodu. Ještě pětkrát ucítila Nancy na lanu dvojí naléhavé zaškubnutí, a než se nad vodou objevila Johnova mokrá hlava, táhla už závaží ke břehu.

„Poslyš,“ řekl John, když uvázal poslední závaží a doplaval k ní. „Stožár a plachtu nevyprostíme ani za svět. Jestli se plachta roztrhne, tak ji budeme muset spravit. Pojďme zkusit, jestli teď s Vlaštovkou hneme. Ale pozor, není obrácena přídí k nám. Pojďme to zkusit, ale pomalounku.“

Chytili kotevní lano Vlaštovky a táhli nejdříve zpolehounka a pak prudčeji. Daleko v hloubce se cosi pohnulo, až se jim lano zachvělo v ruce. Zatáhli znovu a zdálo se jim, jako by slyšeli Vlaštovku, jak se sune po dně jezera.

„Teď dost,“ řekl John. „Skočím se na ni dolů podívat.“

Zmizel ve vodě, jen to za ním žbluňklo, ale za chviličku už byl zase zpátky.

„Špička už se jí dost otočila,“ hlásil. „Máme to dobré.“

A znovu zatáhli za lano. Kus po kuse je přitahovali a cítili, jak se Vlaštovka nazvedá nad kamením. Bez zátěže byla jen o něco málo těžší než voda.

„Už ji vidím,“ skoro vydechl John, jako by mluvil o nějakém zázraku.

„Tady s ní nehneme,“ řekla Nancy. „Jsou tu moc příkré břehy. Musíme ji dostat do zátoky a tam ji vytáhneme na břeh. Hej, Peggy! Peggy! Někdo nám ji bude muset táhnout a my vlezeme do vody a budeme ji nazvedávat.“

Peggy ihned přiběhla.

„Vezmi kotvu,“ poroučela jí Nancy, „a přelez s ní kolem ostrohu. A netahej za ni moc!“

„Oni ji vytáhli,“ rozkřičela se Peggy z plných plic.

„Oni ji vytáhli,“ opakoval po ní Roger pronikavě, zahodil kus dřeva na topení, které nesl k ohni, a co mu nohy stačily se rozběhl k ostrohu. Titty utíkala za ním a Zuzana se nejdříve podívala, nemohou-li jim šaty chytit, a pak se vydala za nimi.

„Ještě okamžik,“ řekl kapitán John. Byl zase až po krk ve vodě a zkoumal po hmatu příď Vlaštovky. „Přeříznu zvedací lano, abychom mohli sundat stožár a plachtu. Nemáte někdo nůž?“ Všichni byli v plavkách, a tak neměl nůž nikdo.

„Skoč pro náš lodní nůž, Peggy,“ volala Nancy. „A hoď sebou. Podržím zatím kotvu. Je v našich šatech na Amazonce. “

„Není třeba,“ volal John, který dělal něco pod vodou. „Sundal jsem vratiráhno z jezdce. Teď už by to mělo jít. Ale ani se to nehne. K čertu, nevzpomněl jsem, že spodní ráhno je dole přivázané.“ Zápolil s promáčenými provazy, ale byl rád, když Peggy přece jen donesla nůž. Řízl jednou dvakrát nožem, škubl a vratiráhno, plachta a spodní ráhno se oddělily od vraku. Zlomený stožár připoutaný k loďce jen zvedacím plachetním lanem (Vlaštovka ani Amazonka neměly stěžňové zápory) se hýbal na vodě jako uvázaná kláda. Nancy vlezla do vody, že trochu Johnovi pomůže. Zuzana a Titty jim sjely po balvanech naproti a chopily se s nimi hnědé plachty, která byla pořád ještě přivázaná k oběma ráhnům a tak nasáklá vodou, že byla až černá.

„Je hodně roztržená?“ ptal se John, který teď vyprošťoval zlomený stožár.

„Má jednu obrovskou trhlinu,“ řekla Zuzana, „a pak jednu docela malou, ale ta vůbec nevadí. To se dá všechno spravit.“ „Rozlož ji na skále, ať uschne. “

Za plachtou vytáhli na břeh i zlomený stožár a zvedací lano. Pahýl stožáru byl celý rozdrcený a zůstal pod vodou ve Vlaštovce. Třebaže byla loďka ještě pod vodou, i badatelé na břehu viděli, že ji John a Nancy už mají v rukou. To již bylo něco docela jiného, než když ležela někde pod Skalním hrotem, a třebaže nebyla moc hluboko, připadalo všem, jako by ležela v hlubinách čtyřiceti sáhů a byla pro ně navždy ztracena. Ve všech srdcích opět vzpála naděje, z hlasů jim zazněla radost.

„Popadněte ten provaz, vy dva. Pomozte mému prvnímu důstojníkovi,“ volala Nancy, která musela pořád poroučet. „Podržím ji se Zuzanou, aby se na téhle straně neodřela, a kapitán John by mohl dohlédnout, aby nenarazila přídí na nějaký kámen. “

„Připraveni?“ ptala se Peggy.

„Pomalu. Pomalu. Ne tak rychle,“ volal John.

„Hej rup!“ křičela Nancy.

„Už ji táhnem! Už ji táhnem!“

„Ne tak rychle!“ křičel John znovu. „Trochu pomaleji. Je tu hrozně kamenité dno a…“ Ale místo dalších slov se ozvalo jen žblunknutí - to John, jak stál na vnější straně vraku hned u velké hloubky, najednou uklouzl a žuchl rovnou do vody.

Jak obešli ostroh a dostali se do zátoky, šlo se jim už mnohem snáz; za chvilku už vlekli Vlaštovku po mírně skloněném písčitém dně.

„Poslyš, Nancy,“ řekl John, „co kdybychom ji teď už nesli?“

„Hej, vy tam, u vlečného lana, zadržte!“ zvolala Nancy. „Do toho, kapitáne. Jste připraven, pane první důstojníku?“

Spojenými silami nazvedli Nancy, John a Zuzana prázdný trup Vlaštovky, který byl pod vodou docela lehký, a pustili se s ní k mělčině.

„Teď už to půjde,“ řekla Nancy. „Jen jestli ji dostaneme z vody. A teď pozor, vy u vlečného lana! Táhněte! Hej rup - už se zdvihá! Hej rup - už se zdvihá!“

Tu se vynořila příď Vlaštovky a kus lodního boku, jen záď zůstávala stále pod vodou.

„Opatrně,“ volal John. „Ne, abyste ji táhli moc rychle. Musí z ní nejdříve vytéct voda. Tak teď!“

„Chudinka malá!“ povzdechla si Titty.

Jak se špička Vlaštovky zvedla nad vodu, spatřila Titty v jejích prknech strašlivou díru, z které proudila voda stejně rychle, jako do ní natekla.

Chvilku si odpočinuli a pak zase tahali dál a všichni společně zabírali, až ji napůl vytáhli z vody. Podlážka se posunula, ale vzpřímila se pod sedačkami a nevyplavala. John ji teď musel vytáhnout. Lopatka na vylévání vody zůstala v loďce a Roger rychle skočil dovnitř a začal vylévat vodu přes záď. Zuzana našla láhev od mléka a vylila z ní zkalenou šedou tekutinu - všechno, co zbylo z hustého čerstvého mléka, které tam ráno, než vyrazili, nalila. Našla i víčko od konvice. Potom vzepřeli spojenými silami Vlaštovku napříč a vylili z ní poslední zbytky vody a nakonec ji převrátili, aby se podívali, půjde-li vůbec opravit.

Když tak stáli nad překlopenou lodí, byla to smrtelně vážná chvíle a dozajista žádný pirát si neprohlížel úzkostlivěji svoji loď, vytaženou na zlatý písek někde na tichomořském ostrově, než naši badatelé, kteří teď pátrali po tom, co se vlastně stalo Vlaštovce. Odnesla to pořádně poškrábaným lakováním, ale jinak se jí nestalo nic vážného, jen v přídi, kde se jí prorazila dvě prkna, jak najela na Skalní hrot, jí zela obrovská díra.

„Aťsi,“ řekla Nancy, „hlavně že jsme ji dostali z vody.“

„To je teprve začátek,“ řekl kapitán John.

A právě, když se skláněli nad vrakem Vlaštovky, obrácené dnem vzhůru na břehu, a prohlíželi si proražená prkna, ozvalo se z ústí zátoky známé volání. Všichni se rázem obrátili. Mezi ostrohy rychle vjížděla do zátoky veslice. V ní zahlédli jen jednoho

člověka statné postavy, jak si zaklesl vesla pod kolena, sundal širák a otírá si hlavu velkým červenozeleným kapesníkem.

„Nazdar, strýčku Jime!“ volala na něho Peggy.

„Konečně! Kapitán Flint!“ řekla Titty.

„Hurá!“ jásal Roger.

„Teď už si z toho nemusíš nic dělat,“ řekla Nancy a pohlédla na Johna. „Co kdybys měl Vlaštovku ještě na mořském dně.“

KAPITOLA VII

KAPITÁN FLINT COBY LODNÍ TESAŘ

Jdi pro hedvábnou tkaninu, vezmi z nípevnou nit, v lodní bok vbij ji. Musí nás před mořem ochránit.

Balada o Siru Patricku Spensovi

„A podívejme se,“ řekl kapitán Flint. „Copak se stalo? Snad jste nezlomili stožár?“

Zahlédl jenom plachtu, rozprostřenou na skálách ostrohu, a vedle ní přeražený stěžeň.

„Kdepak, něco mnohem horšího,“ oznamoval mu vesele Roger. „Museli jsme doplavat ke břehu.“

Takhle si Vlaštovky setkání s kapitánem Flintem opravdu nepředstavovaly. Neviděly ho již od vánočních prázdnin, kdy spřádali společně své příběhy v kajutě pramice. Doufaly, že ho najdou na houseboatu, na jehož stožáru bude vlát vlajka se slonem, a že bude odhodlán znovu pálit z děla, rvát se o svůj život a vrhnout se z prkna do moře, hemžícího se obrovskými žraloky. Ale když pluly k ostrovu Divokých koček, kapitán Flint je nečekal a neuvítal je salvou, třebaže Titty s Rogerem už o tom nejednou mluvili a oba se shodli na názoru, že by to nebylo žádné plýtvání střelným prachem. Dokonce ani nebydlí na houseboatu, ale klesl, byť jen na čas, tak hluboko, že se stal pouhým suchozemcem. A pak jsou tu ty záhadné domorodé nesnáze s nějakou tetou. Včera ani nepřijel s Nancy a Peggy a teď, když se konečně objevil, je musí zastihnout zrovna ve chvíli, kdy před nimi leží vrak jejich lodě a budoucnost černá jako inkoust, před všemi snad kromě Rogera, který bere věci tak, jak jsou, a dokud se pořád něco děje, nic mu nevadí.

Kapitán Flint se jich ani nepoptal, jak se jim daří. Jakmile viděl, že se stalo něco vážného, zavesloval ke břehu, vystoupil, vytáhl si veslici kousek z vody a rozběhl se rovnou k ostatním, jak tam tak stáli nad proraženou lodí.

„Snad jste nezlomili stožár? A neprorazili loď? To nic, to se stává. “

Nancy Blackettová vždycky říkala, že na strýčkovi Jimovi je nejlepší, že když člověk leží na zemi, nikdy se ho nevyptává, jak to, že zakopl.

Kapitán Flint si pečlivě prohlédl díru v prknech Vlaštovky, ale na nic se neptal, jen se otázal, co dělá papoušek.

„Má se docela dobře,“ řekla Titty. „Teď má zrovna na starosti ostrov. Ještě neví, co se stalo s Vlaštovkou.“

„A starého kamaráda Petra Kachnu jste s sebou nevzali?“

Titty se na něho podívala a v první chvíli z jeho otázky moc velkou radost neměla. Ale co na tom, o Petru Kachnovi tu přece všichni vědí.

„Vždyť víte, že je jenom ve vyprávění,“ řekla.

„Já vím,“ usmál se kapitán Flint, shýbl se a snažil se nahmatat otvorem, nebyla-li poškozena žebra lodi. „Já vím. A jestlipak toho

zažil hodně od té doby, co se s námi plavil domů z Karibských ostrovů a vodní smršť nás v poslední chvíli zachránila tím, že smetla do vln oceánu pirátskou loď?“

„Moc ne,“ řekla Titty. „Teď je doma na své lodi a občas si trochu zarybaří.“

Kapitán Flint se zase vztyčil.

„Do toho se musí pustit mistr loďař,“ řekl. „Zajedu do loděnice a řeknu jim, aby sem vyslali záchrannou výpravu.“

„Nemohli bychom Vlaštovku trochu vyspravit?“ zeptal se John. „Chtěl jsem ji nejdříve zavézt do Ria a zeptat se, kolik by stála oprava, a pak o tom teprve říct mamince. Proto jsme ji také vytáhli.“

„Vytáhli?“ zeptal se kapitán Flint. „A kde byla?“

„Narazil jsem s ní na Skalní hrot a hned se potopila.“

„Museli jsme všichni plavat,“ dodával Roger.

„A to jste ji odtamtud vytáhli?“

„Ano.“

„A sami? To jste pašáci. Jak jste dostali ven kotvu a zátěž?“

„Než se loď potopila, stačil jsem ještě kotvu vyhodit. To nám moc pomohlo, když jsme ji pak tahali z vody.“

„A zátěž?“

„John se několikrát potopil a vždycky jsme vytáhli jedno závaží,“ vysvětlovala Nancy.

„Výborně,“ chválil je kapitán Flint. „A s loďařem si žádné starosti nedělejte. Moc to stát stejně nebude a já dostal zrovna nějaké kapesné od svého nakladatele. Sami víte, že moje knihal by nikdy nebyla vyšla, kdybyste mi ji nezachránili, a tak máte na peníze, které vynese, přinejmenším stejné právo jako já. Mamince o tom ani říkat nemusíte.“

1 Mozaika z cest. Vyd. 1930, 8. vydání 1931.

83

Zuzana s Johnem na sebe pohlédli. Roger skoro neposlouchal. Díval se na slibně vyhlížející bedničku ve veslici kapitána Flinta. Titty se zeptala: „A myslíte to vážně?“

„Samozřejmě,“ řekl kapitán Flint. „Šli jste hledat poklad a našli jste mou knihu. Má kniha se mění v další a další šeky nakladatele a ty jsou po španělském zlatu to nejlepší. Je to jako byste našli na ostrově Kormoránů soudek nebo dva dvojdukátů. A tak si nedělejte s penězi těžkou hlavu. “

„Stejně o tom budu mamince muset říct,“ uvažoval John. „Abychom věděli, co můžeme dělat dál. Asi se budeme muset vrátit do Cesmínového háje.“

„A máme po plachtění,“ řekla Titty.

„Ale vždyť jsme zrovna začali,“ namítal Roger, který najednou vytušil z Tittina hlasu, že je to s nimi hodně vážné.

„Něco se přece musí udělat,“ řekla Nancy zoufale. „Mohli bychom jim samozřejmě půjčit Amazonku.“

„Ne, ne, ne.“ John, Zuzana a Titty nechtěli o něčem takovém ani slyšet. Roger by si byl dal říci, i když neměl valné mínění o místečku, jaké měli na Amazonce pro hlídku. Před stožár se totiž sotva kdo vešel.

Kapitán Flint se díval z jedné tváře do druhé. Pak pohlédl znovu na proražená prkna Vlaštovky.

„Vidím jen jednu možnost,“ řekl nakonec. „Ztroskotali jste. Tak proč byste nebyli trosečníky? Zůstaňte, kde jste, a dokud nebudete mít loď spravenou, abyste se znovu mohli vydat na moře, co nejlépe si to tu užijte.“

„Maminka nám to nedovolí. Nebude chtít, abychom zůstali na tomhle břehu,“ řekla Zuzana.

„A proč ne?“ ptala se Peggy. „Nám by se to docela hodilo.“ „Není to sem opravdu o moc dál než na ostrov,“ řekl kapitán Flint. „Víte co? Někde přece spát musíte. Postavte si tu tábor. Udělejte ho co nejlépe. Nancy a Peggy vám pomohou převézt věci

přes jezero. Podíváme se zatím s kapitánem, co se dá dělat s Vlaštovkou, a až pojedeme do Ria, vezmeme s sebou zpátky maminku. A vsadím se s vámi, že když to tu budete mít jako ze škatulky, nechá vás tady. Tak je to jasné? Hoďte sebou, vy piráti. A teď, kapitáne, čím ucpeme tu díru? Přece nechceme, aby se nám Vlaštovka cestou do Ria někde v hloubce potopila.“

„V té básni o Siru Patricku Spensovi ji ucpali hedvábím a suknem,“ vzpomněla si Titty. „Ale stejně do ní vniklo moře.“

„To my si musíme poradit lépe,“ řekl kapitán Flint. „Potřebovali bychom kus nepromokavého plátna.“

„Co kdybychom vzali kousek starého podlahového dílce,“ navrhl John. „V zásobárně máme jeden, který už nepotřebujeme. “ „Ale dává na něj pozor Lóra!“

„Hej, Titty, pojedeš s námi?“ volala Nancy, která už připravovala Amazonku k nalodění.

„My jedeme také,“ řekl kapitán Flint. „Převezeme vás, první námořníku.“

Za chvilku už kapitán Flint rázně ujížděl na své veslici s Johnem a Titty za Amazonkou, na které se vezla Zuzana a Roger a řídila ji Nancy. V Podkoví zátoce zůstala jen Peggy a dostala za úkol přikládat do ohně a obracet šaty na kamenech, když se už dost opečou z jedné strany. Zuzana jí chtíc nechtíc musela oheň svěřit, protože věděla o všem, kde co je, a tak musela dohlédnout, až se bude strhávat tábor na ostrově.

Nebýt toho, že měli všichni tak naspěch, bylo by jim při strhávání tábora na ostrově Divokých koček mnohem smutněji. Ale kapitán Flint a John našli přebytečný podlahový dílec a plechovou krabici s rybářským náčiním a všelijakým nářadím, ve které bylo i kladivo a krabička nejrůznějších hřebíčků. To bylo přesně to, co hledali, a teď již nebyli k udržení a nechtělo se jim čekat, než se naloží dalších pár kousků drobnějšího nákladu. Kapitán Nancy proháněla ostatní jak otroky. „Tak rychle, rychle,“

volala. „Hoďte sebou. Zachránit co se dá, než se loď rozpadne na cimpr campr.“

„Ale to přece není loď,“ namítal Roger. „Je to ostrov.“

„Máte štěstí, že je tak pevně stavěná,“ nedala se zmást Nancy. „Jinak by se rozpadla už dávno.“

„A mohl by se také přivalit příboj a všechno smést,“ řekla Titty a rychle stáčela svůj spací pytel.

„Na jeden náklad to už stačí,“ podotkla Nancy, která dohlížela na naloďování nákladu. „Přece se nechceme potopit. Pozor, první námořníku, ráhno narazí do klece s papouškem. Ještě by ho to smetlo přes palubu. Postavte mu klec dole mezi stany a spací pytle. Hej, Rogere! Pojď sem, pojedeme ještě jednou. Otoč jí špičku. A koukej, abys moc nezmáčel stany. Tak lez už dovnitř.“

Než se Amazonka vrátila s plným nákladem ze své první cesty na ostrov, kapitán Flint a kapitán John už dávno vystoupili z veslice a pustili se pilně do práce. Z podlahového dílce vyřízli velký kus nepromokavého plátna. („Když ztroskotá loď,“ řekl kapitán Flint, „nemůže se člověk dlouho rozmýšlet nad kouskem plachtoviny.“) Plátno přiřízli a nahrubo přiklepli na proražené místo a teď se do toho kapitán Flint rázně pustil s kladivem. „Jen si poslechněte lodního tesaře,“ řekla Titty, když Amazonka vplula do zátoky.

Kapitán Flint zatloukal po okraji záplaty rovnou řadu drobných hřebíčků a přibíjel tak plachtovinu těsně k prknům, aby co nejpevněji přiléhala. John vybíral ze směsi hřebíků ve staré plechovce na tabák, kterou dostal od hospodáře z Cesmínového háje, nejmenší hřebíčky s plochou hlavičkou a kapitán Flint jich měl vždycky pár připraveno v ústech, aby nemusel čekat, když jeden přibije a chce se pustit do druhého. „Posledně jsem tohle musel dělat,“ vyprávěl a trochu mumlal, protože držel v ústech ty hřebíčky, „když jsem najel na pobřeží Jávy a šeredně jsem prorazil člun. Ale to se nám to jinak spravovalo (bum). Rozpustili jsme trochu kaučuku a pěkně díru zalili (bum). Do lodi se nedostala ani kapka (bum). Však bych tady jinak dneska nebyl (bum). Připravte mi ještě pár hřebíčků, kapitáne. Mám už poslední. “

Amazonka vylodila svůj náklad na břeh a plula nazpátek pro další. Tentokrát zůstala v zátoce Zuzana a Peggy si sedla zase do loďky a plavila se s ostatními k ostrovu. Peggy totiž pořád pokukovala, jak se záplatuje Vlaštovka, a na oheň trochu zapomínala. A kromě toho si první důstojník Zuzana řekla, že po všem tom dnešním plavání a potápění by už kapitán a ostatní členové posádky měli dostat něco pořádného k snědku. Otevřela masovou konzervu a udělala obložené chleby s masem, takové pěkně tlusté, z bochníku, který přivezli z ostrova. Nemělo smysl lámat si hlavu, jak zužitkovat druhý bochník, který klesl ke dnu i s Vlaštovkou, i když Roger a Peggy pořád ještě mysleli, že s kmínovou bábovkou by se něco podniknout dalo.

Než se vrátila Amazonka s druhým nákladem a kapitán Nancy hlásila, že ostrov je zcela vyklizen, měla už Zuzana obložené chleby hotové. Kapitán Flint měl zase přitlučenou záplatu a svolával celé mužstvo, aby mu pomohli Vlaštovku překlopit. Obrátili ji, nasadili správně podlážku a pak ji spustili na vodu. Voda protékala pod záplatou rychle do lodi a kapitán Flint volal, aby dali rychle na záď zátěž. John, Peggy, Nancy a Zuzana se rozběhli po skalnatém ostrohu k místu, kde Nancy položila na hromádku závaží, když je vytáhla z jezera. Nosili je jedno po druhém ke břehu, brodili se k loďce a ukládali je do zádi Vlaštovky. Každým olověným závažím, které dali na záď, se špička Vlaštovky nazvedla o kousíček z vody, až se nad hladinou objevila celá záplata a do loďky už skoro nezatékalo. Pak do ní vyzvedli Rogera, aby z ní co nejdůkladněji vylil vodu. Když byl Roger s prací hotov, spustili ze zádi kotvu, ale to už kapitán Flint navrhoval, aby se raději sebrali a trochu se najedli, a až bude po jídle, že se mohou zase podívat, kolik do ní nateklo.

„Vždyť já neudělala čaj,“ vzpomněla si Zuzana.

„Čaj?“ zasmál se kapitán Flint. „Kdo tady stojí o čaj? Málem jsem na něco zapomněl. Tahle bedýnka (a ukázal na bedničku, která Rogerovi padla do oka, hned jak ji prvně uviděl na veslici) je plná lahví se zázvorovou limonádou. Řekl jsem si, že by vám mohla přijít vhod, a vzal jsem ji s sebou. Povídala kuchařka, že dneska ani nestačila přichystat pirátům grog.“

Každý, kdo teď viděl Podkoví zátoku, by musel poznat, že tu ztroskotala loď, už podle všech těch věcí z tábora na ostrově, které se teď válely na hromadách, podle krabic se zásobami, narychlo stočených stanů, přikrývek, klece s papouškem, spacích pytlů, rybářských prutů, Zuzanina plápolajícího ohně a šatstva trosečníků, rozvěšeného na šňůře a rozloženého po skalách. Suché byly jedině šaty Amazonek a ty ležely na hromadě na břehu, jak je tam Nancy a Peggy naházely z loďky, když se Amazonka musela rychle změnit v záchranný člun. Ale nikdo na světě by nepoznal, kdo je trosečník a kdo ne. Všechny Vlaštovky a Amazonky naskákaly do vody, aby se ještě před jídlem trochu smočily, a rychle zase vylezly ven. A kapitán Flint, jak tam tak mezi nimi seděl ve flanelových kalhotách a v bílé košili, s rukávy vyhrnutými až k loktům, přihýbal si zázvorové limonády z láhve a přikusoval bohatýrsky z obrovských obložených chlebů, vypadal jak osamělý námořník ze ztroskotané lodi uprostřed kmene barevných trpaslíků.

A jak tak poslouchal rozhovor kolem ohně a tu a tam, ani ne moc, se na něco sám poptal, dověděl se kapitán Flint kousek po kousku, jak se všechno zběhlo. Vyslechl, jak Rogera táhli na břeh rozběsněným příbojem, jak Nancy a Peggy pozorovaly Vlaštovku, když se s větrem o závod přihnala od ostrova, a jak potom společně zachraňovali vesla a všechno, co plavalo po hladině. Dověděl se, jak Titty vynesla do bezpečí dalekohled a jak zahlédli Johna, když v poslední chvíli vyhodil ke břehu kotvu a skočil pak z potápějící se lodi do vody. Poslouchal o potápěčských akcích, o tom, jak John zachránil konvici, pánev a závaží. A nakonec se dověděl, jak dotáhli Vlaštovku kolem ostrohů až do zátoky a překlopili ji dnem vzhůru, tam, kde teď leží. Vyprávěli všechno páté přes deváté, ale kapitán Flint si to dal v duchu dohromady a nakonec měl docela jasnou představu, jak se všechno událo.

„Tedy, jedno vám povím,“ řekl. „Máte nejrozumnějšího prvního důstojníka, jakého jsem kdy na lodi viděl. Takových, kteří povykují na chudáky mladé námořníky a mlátí je po hlavách kolíky od plachet, je spousta, ale mezi tisícem prvních důstojníků byste nenašli jednoho, který by měl tolik rozumu, aby rozdělal oheň, natáhl vlečné lano jako šňůru na prádlo a začal sušit celé posádce mundur. Ale jak je to teď s oblekem našeho kapitána, pane první důstojníku?“

„Už není tak mokrý jako předtím,“ řekla Zuzana. „Ale když se podrží u ohně, ještě z něho jde trochu pára.“

„Tak se ho pokuste trochu rychleji usušit, ale pozor, ať ho nespálíte. Za chvilku vyrazíme a kapitán bude potřebovat vycházkovou uniformu. A teď se pojďme, kapitáne, podívat, kolik vody máme dole v lodi.“

John se přebrodil k loďce a zjistil, že do ní nateklo dost, ačkoliv nazvedli záplatu nad hladinu.

„Trochu téct musí,“ řekl kapitán Flint. „Kdyby byla rozeschlá, nateklo by do ní ještě víc. Jestli ji chcete zavézt do Ria pod vlastní plachtou, myslím, že by to klidně šlo. Teď když se vítr stočil k jihu, budete ho mít pěkně v zádech. Vytáhněte ji špičkou na břeh a uvidíme, jestli by se nedal udělat nouzový stožár.“

John vytáhl špičku Vlaštovky kus na břeh a Nancy s Peggy se zatím rozběhly na ostrov pro stožár a plachtu, která už nebyla tak prosáklá vodou, ale pořád ještě byla dost mokrá. Kapitán Flint uřezal nejhorší třísky a nasadil přeražený stožár na své místo. John skasal plachtu a zanesl ji dolů do loďky. Ale když ji chtěli vztyčit, zjistili, že je pořád ještě moc velká. Zlomený stožár byl teď tak nízký, že i když vytáhli horní ráhno co nejvýš, leželo spodní ráhno pořád ještě na okraji loďky.

„S tím si poradíme,“ řekl kapitán Flint.

Na spodním ráhnu byly čelisti, které zapadaly těsně kolem stožáru. Kapitán Flint je povytáhl, takže mohl dobře otáčet spodním ráhnem. Jak jím znovu a znovu otáčel, navinoval na něj plachtu. Plachta byla nahoře užší než dole, a tak za plachtu, pod níž se plavili, ještě daleko vyčníval kus spodního ráhna s navinutou plachtou. Když se kapitán Flint dost a dost naotáčel spodním ráhnem a plachta již byla tak svinuta, že se spodní ráhno málem dotýkalo nižšího konce ráhna horního, zbyla opravdu už jen nepatrná plachtička.

„Zajedu s tebou do Ria,“ řekl kapitán Flint. „Párkrát otočíme lano kolem svinuté plachty a párkrát dole na stožáru. Jsou tam ty čelisti, tak se nesesmekne. A určitě se nerozmotá, takže máš plachtu, s jakou by ses mohl pustit i do uragánu.“

Vztyčili plachtu a tentokrát již spodní ráhno viselo kousek nad okrajem loďky.

„A co kdybyste se trochu oblékl, kapitáne?“

První důstojník Zuzana kapitánovy šaty doslova opékala. John shodil rychle plavky a natáhl si košili a krátké kalhoty. Potom vzal sandály, ale položil si je na střední příčku Vlaštovky, aby se vysušily na sluníčku.

„A co vlajka?“ zeptala se Titty, která zachránila vlaječku Vlaštovky zrovna ve chvíli, kdy vytáhli na břeh přeražený stožár a plachtu.

„To se rozumí, že ji vztyčíme,“ řekl kapitán John.

A tak spustili ještě jednou plachtu, aby mohli provléknout vlajkové lanko malým kroužkem na stožáru. A jakmile znovu vztyčili stožár, Titty vytáhla sama vlaječku s vlaštovkou nahoru a

uvázala ji. Pak vztyčili plachtu a všechno bylo připraveno, jen vyrazit.

„Tak naskočte, veliteli,“ řekl kapitán Flint. „Teď když má vztyčený stožár, potřebuje na zádi kromě zátěže ještě vaši váhu, aby se jí pěkně nazvedla příď. Ale kdepak. Kotvu nechte také na zádi. Musí tam být co nejvíc zátěže.“ Spustil Vlaštovku na vodu. „Hej, Nancy. Ty jsi přece pořád ještě domorodec z jihomořských ostrovů… Odtáhni ji až tamhle k ostrohu, ať se vám rozjede.“ Pak zamířil ke své loďce.

Nancy se brodila kolem břehu a táhla Vlaštovku k ostrohu. Tam již malý, temně hnědý kousíček plachty na pahýlu, který zbyl ze stožáru, před větrem nic nechránilo.

„Výborně,“ volal John. „Pokouší se plachtit. Můžeš ji pustit.“

Zabral kormidlem, popustil spodní ráhno a Vlaštovka, přidřeplá na ocase, s přídí vysoko nad vodou a s kousíčkem plachty vzdutým ve větru, vyplula z Podkoví zátoky. Jediné, co na ní bylo v pořádku, byla Tittina vlajka s vlaštovkou, která se hrdě třepetala na nouzovém stožáru, jako by nikdy neležela na dně jezera.

„Na shledanou, Nancy, a pomoz jim tu trochu s táborem,“ volal kapitán Flint, když vyjížděl se svou veslicí ze zátoky.

„My pojedeme s vámi,“ volala Nancy a utíkala nazpátek do zátoky. Ostatní již nasedali do Amazonky. Titty, Zuzana a Roger již seděli v loďce a Peggy ji odrážela. Kapitán se vyškrábal do loďky v poslední chvíli. Než dojeli k ústí zátoky, zuřivě se opíral do vesel, a pak vztyčila Nancy plachtu a Amazonka se rozjela stále rychleji nahoru po jezeře a doháněla konvoj. Za chvilku již byla u ostatních, protože Vlaštovka, postavená málem na zádi, plula se svým nouzovým stožárem spíše jako bóje než jako loď.

„Podívejte se, nic proti vám nemáme,“ řekl za chvíli kapitán Flint, „a jsme rádi, že s námi jedete, ale než sem zavezeme paní Walkerovou, aby se podívala na tábor, mělo by tu být všechno jako ze škatulky.“

„Nemám ani trochu mléka do čaje,“ vzpomněla si Zuzana. „A nevíme, kudy se jde na statek.“

Amazonka ještě chvilku kroužila kolem veslice a chrabré raněné Vlaštovky a pak se všichni, kdo byli na její palubě, dali do volání: „Mnoho štěstí!“ a loďka se obrátila po větru a vracela se v obloucích zpátky do Podkoví zátoky. Kapitán John zamířil přímo do Ria a kapitán Flint zabral jen tu a tam jedním veslem a jel za kapitánem Johnem, pořád dost blízko, aby si mohli klidně povídat.

KAPITOLA VIII

RIO A CESMÍNOVÝ HÁJ

„Vypadají docela spokojeně,“ poznamenal kapitán Flint, když se tak díval za Amazonkou, jak vesele rozráží vlny cestou k Podkoví zátoce.

„Ale nejsou,“ řekl kapitán John.

„Já vím, že nejsou, ale když člověk už není spokojený, má se aspoň spokojeně tvářit a hned je mu lépe.“

Kapitán John věděl, že sám ani trochu spokojeně nevypadá, a také vůbec spokojený nebyl.

„Oni za to ale nemohou,“ řekl po chvilce. „Je to všechno moje vina.“

Kapitán Flint rázem zabral veslem a dojel se svou veslicí až k malé zmrzačené Vlaštovce.

„Kolikrát jsi už s lodí narazil?“ zeptal se klidně.

„Ani jednou,“ odpověděl John. „Alespoň ne takhle zprudka.“

„To můžeš mluvit o štěstí,“ řekl mu kapitán Flint. „Jednou se to stane každému.“

„Kdybych byl skasal plachtu, tak k tomu nedošlo,“ řekl John a upřeně se díval k ústí zátoky Ria. „Kdybych měl skasanou plachtu, nerozmýšlel bych se, jestli mám přehodit ráhno. A v takovém větru jsem měl plachtu skasat, ještě než jsme vyjeli, a měl jsem vědět, že nemá cenu bránit plachtě, když se chce přesmeknout. Měl jsem vědět, že se přesmekne, ať už o to budu stát nebo ne. A měl jsem sám dávno plachtu přehodit. Měl jsem „Ať už to bylo, jak chtělo,“ zarazil ho kapitán Flint, „neztratil jsi jediného muže a zachránil jsi skoro celý náklad, vyzvedl jsi loď z vody a vezeš ji pod plachtou do přístavu. Mohlo to dopadnout mnohem hůř. Neber si to tolik. Co se stalo, to se stalo, a jestli se už něco zkazilo, dá se to příště napravit. Pořádný námořník se nesmí ničím takovým dlouho trápit.“

„Já se tím netrápím,“ řekl John. „Jenom mě dopaluje, že jsem takový ňouma.“

„Hm,“ řekl kapitán Flint, „vsadil bych se, že už jsi byl takový ňouma víckrát, jenže se ti nic nestalo. Všichni občas něco zbabráme, ale jen málokdy to vyjde najevo.“

John si vzpomněl, jak loni v létě pluli v úplné tmě na Vlaštovce a s jakým hukotem se tehdy tříštily vlny o skálu, kolem níž se přehnala Vlaštovka, než se uchýlila do závětří ostrova. To je mohlo potkat něco mnohem horšího. Byl tehdy přinejmenším stejný ňouma jako dneska dopoledne, jenže tenkrát se nestalo nic, a dnes si chudinka Vlaštovka prorazila příď a klesla až na dno jezera. Chvíli mlčel. Vlastně by na tom mohl být hůř i teď. Konec konců, Vlaštovka už neleží na dně jezera. Co kdyby na ni byl najel parník a někde v hloubce ji potopil? A co kdyby s ní klesl ke dnu i Roger nebo Titty?

„Kdybych aspoň věděl, co tomu řekne maminka,“ zamyslel se. „Ani by mě nepřekvapilo, kdyby byla docela ráda, že zůstanete zase pár dní na souši, i když až na druhém břehu jezera.“

Toho se právě John nejvíce bál - aby si maminka ještě neřekla, že jsou ňoumové, a neměla docela jiný názor než tatínek, který si myslí, že než být ňouma, je lepší se utopit. Co jestli jim zakáže až do konce prázdnin plachtění?

Ohlédl se doprava. Měli již před sebou Darienský štít a mířili právě do zátoky Cesmínového háje. Ale byli moc daleko, než aby mohl John rozeznat, sedí-li to před stavením maminka.

A John by se byl nejraději viděl ještě mnohem dál. Vůbec nestál o to, předvést mamince, jak čisťounká, malá, hezká Vlaštovka pokulhává po ztroskotání do Ria. Oddechl si, když zajeli za ostroh na druhé straně zátoky.

Cesmínový háj již nebylo vidět a Vlaštovka teď plula se svým konvojem mezi Dlouhým ostrovem a pobřežím při městečku Riu, nad nímž se v slunečním svitu vznášel oblak modrého kouře. Po celém bližším břehu zátoky Ria byly loďařské dílny, kde se stavěly veslice, menší loďky jako Vlaštovka, závodní jachty a motorové čluny pro ty, kdo si s plachtěním nevědí rady. Byly tam také loděnice a malé doky. Několik kroků od vody stály kůlny, od kterých vedly dolů do jezera kolejnice, a na kolejnicích čekaly vozíky, na jakých se vozí lodi dolů do vody a zase se vyvážejí nahoru. Na jednom takovém vozíku ležela závodní jachta, její stěžeň vysoko přečníval střechy kůlen, plachty měla pečlivě svinuté pod ochrannými obaly, fermež a lak jí ve slunci jen zářily, a tak tu čekala, jen sklouznout do jezera a oživnout, jako oživnou všechny lodi, jakmile se dostanou na vodu.

Nad zátokou vál trochu větřík, ale tady se převážně zarážel o loděnice a kůlny, a tak vesloval kapitán Flint pořád před Vlaštovkou a pozorně nahlížel mezi malé dřevěné přístavní můstky, k nimž byly skoro všude přivázané motorové čluny nebo plachetnice. Hledal nejvhodnější místo, kde by se dalo přistát s pošramocenou lodí. Konečně našel, co chtěl, a jak se Vlaštovka trochu přiblížila, zavolal: „Zajeďte s ní sem, kapitáne. “

John odvázal zvedací lano ze střední sedačky, ke které je měl přivázané, přelezl rychle na příď, aby sundal vratiráhno z jezdce, a položil je i s plachtou na dno. Svou tíhou převážil loďku dopředu, opět jí klesla příď a záplata zmizela pod vodou. Tu se kolem jejích okrajů začala hrnout dovnitř voda. I tak jí už nateklo do loďky dost během plavby. John přelezl zase na záď, kde už voda vystoupila až nad zátěž.

„Ještě že jsem si dal sušit sandály na sedačku,“ řekl. „Ty by byly teď pěkně mokré, kdybych je měl na nohou.“

Zapádloval s Vlaštovkou jedním veslem ke břehu a přistál s ní mezi dvěma dřevěnými můstky pod velkým zeleným přístřeškem. Veslice přirazila hned vedle a kapitán Flint vystoupil na břeh.

„Tak, zatím by to šlo,“ řekl, „a dokonce výborně. Za chvilku jsem tady.“ Nechal Johnovi na starosti obě lodi a pustil se vzhůru úzkou cestičkou mezi dvěma kůlnami.

John si tu připadal spíš jako plavčík než jako kapitán. Uklidil chudinku Vlaštovku, spustil jí vlajku, otočil ji kolem žerdi a uložil na příd veslice. Pak si povšiml, že jak projížděl kolem parník, postříkaly veslici kapitána Flinta trochu vlny, a povytáhl ji kousek na břeh. Když tak udělal pro své svěřenky všechno, co bylo v jeho silách, začal se rozhlížet, čichat a naslouchat. A bylo toho kolem dost pro potěchu očí, uší i nosu. Předně příjemná vůně dehtovaného lana, vůně, která snad nejvíce povzbudí námořnické srdce. Pro uši zase bušení kladiva, vždycky dva rychlé údery, a pak jeden rázný na dotvrzení, které se ozývaly znovu a znovu ze zelené kůlny, kde nějaký muž s chlapcem, který nebyl jistě o nic starší než John, přibíjeli měděně úponky do bednění malé loďky. Ale nebylo slyšet jen ta kladiva. Zaznívalo sem i pravidelné svištění, jak hoblík uřezával dlouhé zakudrnacené hoblovačky z nového vesla. Kousek výš bylo v kůlně slyšet pilu, jak řeže prkna. Ve vedlejší kůlně, do které John nahlédl, když pokročil o malý kousíček od Vlaštovky, byla dlouhá dřevěná truhla a z ní unikala skulinami pára. Nebyla moc hluboká ani široká, ale na délku zabírala přes půl kůlny. John už dobře věděl, že v té skříni se napařují prkna, aby se dala ohnout do patřičného tvaru, jak je to zrovna zapotřebí na stavbu toho či onoho člunu.

John by tu vydržel celé hodiny a utíkaly by mu jako voda, ale kapitán Flint se za chviličku vrátil. Přišel s loďařským mistrem, malým sporým chlapíkem s veselým ruměným obličejem a přívětivýma očima. Mistr poznamenal k Johnovi, že dneska je opravdu krásný den, ale John si uvědomil, co se stalo, a nijak s ním nemohl souhlasit. Mistr se podíval na záplatu na vnější straně Vlaštovky, ohmatal kolem ní prkna, zkoušel žebra uvnitř lodi a zvedl přeražený stožár, jako by nebylo vůbec nic divného, když nějaká loď ztroskotá. Jak si tak prohlížel Vlaštovku, nikdo by nepoznal, že je to nejdůležitější loď na celém jezeře a že na tom, bude-li ihned opravena, závisí prázdniny alespoň šesti lidí.

„Víte, pane Turner,“ řekl loďařský mistr. „Máme teď práce až nad hlavu a nerad honím lidi od jednoho k druhému.“

Ale kapitán Flint ho vzal pod paží a šel s ním někam uličkou. Když se za chvilku vrátili, mistr se usmíval a už to Johnovi nepřipadalo tak beznadějné jako před chvilkou.

„Udělali jste moc dobře, že jste ji zvedli ze dna a neposílali pro nás,“ řekl mistr loďař Johnovi. „To nám ušetřilo přinejmenším den dva a máme i tak velký shon. Tahle prkna se budou muset vytrhnout a zasadit tam nová a kdoví, co bude ještě zapotřebí, ale slibuju vám, že si pospíšíme, jak to jen nejrychleji půjde.“

„A bude Vlaštovka zase v pořádku?“ ptal se John.

„Lepší než nová loď‘,“ ujistil ho mistr loďař. „Lepší než nová loď, viď, Roberte, co říkáš?“ To už platilo jinému loďaři, který vyšel jen tak bez kabátu z kůlny a oprašoval si piliny z kalhot. Druhý loďař podal kapitánu Flintoví ruku, kývl na Johna, prohmatal zlomené prknoví a prohlížel si Vlaštovku zevnitř i zvenčí zrovna jako ten první.

„Ta dostala ale šlupku,“ řekl po chvíli.

„To tedy ano,“ souhlasil mistr loďař, „ale my ji spravíme, že bude lepší než nová loď, viď?“

„A co by ne?“ opáčil druhý.

„Tak tedy dobrá,“ řekl kapitán Flint. „Ale nezapomeňte, spoléháme na vás, že to uděláte co nejrychleji.“

„To se rozumí,“ řekl mistr loďař. „Hodíme sebou.“

Kapitán Flint nastoupil do své veslice, John za ním a mistr loďař je odrazil jediným pohybem, že vyrazili mezi můstky na jezero a nedotkli se ani jednoho motorového člunu, které byly uvázané po levé i pravé straně.

„Budeme veslovat dvojími vesly,“ navrhl kapitán Flint, a jak nasazovali vesla do vidlic, pokračoval: „Hm! Loďaři moc rádi slibují, ale myslím, že starý James to tentokrát myslí doopravdy. Řekl jsem mu, že každý den bez Vlaštovky je pro vás ztracený.

Myslím, že si to vzal k srdci. A teď se pustíme k Cesmínovému háji.“

John si byl v duchu jist, že v Cesmínovém háji dopadnou mnohem hůř než v Riu. Nedovedl si představit, co asi řekne maminka, až se doví, že museli všichni čtyři plavat z potápějící se lodi, i když jenom malý kousek. Ale kapitán Flint se opřel do vesel a zabíral tak rázně, že John měl co dělat, aby mu stačil, a musel všechny starosti, co bude doma, pustit z hlavy - přece by za žádnou cenu nepřipustil, aby se za kapitánem Flintem opožďoval.

„Pravým pomalu. Zaber levým!“ vykřikl kapitán Flint, když zahnuli zostra kolem ostrohu do zátoky a namířili k loděnici Cesmínového háje, odkud teprve před dvěma dny tak šťastně vyjela Vlaštovka se svou posádkou.

To už kapitán Flint zmírňoval tempo a John se stačil rychle ohlédnout dozadu. Blížili se k přístavnímu můstku, a když se podíval nahoru na louku k starému hospodářství, všiml si, že před stavením sedí na lehátku kdosi v modrých šatech. To je jistě

maminka a to modré klubíčko na trávníku vedle ní je určitě Bridget, zabraná do hraní.

„Pomalu,“ řekl kapitán Flint.

Za chvilku už John lezl na přístavní můstek.

„Podrž poutači lano,“ řekl mu kapitán Flint. „Zaskočím na chvilku nahoru a promluvím si s maminkou. Kdybys jí ty vyprávěl, co se stalo, řekl bys jí nejdříve o Vlaštovce a lekla by se, že se půl posádky utopilo. Řeknu jí to raději sám a tak se nejdřív doví, že neměla to štěstí, abyste se jí někdo utopil.“

Než mu stačil John odpovědět, už se vyhoupl na můstek, prošel dvířky a rázoval si to nahoru po louce.

John se zamyslel. Opravdu by řekl nejdříve mamince, že ztroskotal s Vlaštovkou? Určitě ano. Co jiného by řekl? S čím jiným chce jenom kapitán Flint začít?

Pohlédl na dlouhou strmou louku, po níž tehdy před rokem, když přišel tatínkův telegram, že smějí plachtit s Vlaštovkou a tábořit na ostrově, kličkoval Roger proti větru jako nějaká plachetnice. Viděl, jak kapitán Flint mává kloboukem, utírá si holou hlavu velkým červenozeleným kapesníkem a podává ruku nejdříve mamince a pak maličké Bridget. Pak viděl, jak si sedá do trávy. Všechno vypadalo tak pokojně a šťastně, jako by se ve vzduchu nevznášela zpráva o ztroskotané lodi. Tu maminka vyskočila z lehátka.

Už jí to řekl, pomyslel si John.

Ale maminka se zase posadila, tentokrát už ne tak klidně jako předtím - nakláněla se kupředu, jako by se na něco vyptávala. Pak pohodila hlavou. Vždyť on ji rozesmál! řekl si John. Potom viděl, jak Bridget utíká brankou do statku a od stodoly za rohem přichází hospodář pan Jackson a kapitán Flint mu něco říká a podávají si ruce. „To mu povídá o Vlaštovce.” to už zase vyběhla Bridget v modrém kloboučku proti slunci na hlavě a druhým mávala v ruce. Za ní vyšla malou brankou v obrovských vratech chůva. Pak si maminka nasadila klobouk, který jí podala Bridget. Bridget jí uvazuje stuhy. To ona moc ráda dělá, pomyslel si John. A to už viděl, jak za nimi mává z vrátek chůva a Bridget mává zase na ni. Maminka a kapitán Flint již šli dolů po louce k loděnici a Bridget poskakovala kolem nich.

Maminka byla celá rozesmátá, to viděl John dobře. Smála se, jako by se skoro nic nestalo. Snad tedy bude všechno v pořádku.

„Nazdárek, Bridget,“ pozdravil John sestřičku, když k němu přicupitala, aby se s ní pomazlil. Ale díval se po mamince a po kapitánu Flintoví, kteří zrovna zahýbali kolem loděnice k přístavnímu můstku.

„To je to nejmenší, co pro ně mohu udělat,“ říkal právě kapitán Flint. „Vždyť mi zachránili Mozaiku z cest. Tak jim mohu aspoň zachránit Vlaštovku. Stejně už udělali, co se dalo. Opravdu teď už to nedá moc práce. Ale kdyby měli čekat, až to bude hotové, měli by zkažené prázdniny. Víte, i tak máme smůlu. Tolik jsme toho chtěli podniknout, ale dokud je u nás teta, nemůžeme se ani hnout.“

„Jak je daleko do Podkoví zátoky?“

„Není to o moc dál než na ostrov.“

„Ale až na druhé straně jezera.“

„Marie Swainsonová z tamní usedlosti jezdí každý den na loďce s mlékem do města a já jim milerád vezmu poštu a náklad. Pasažéry také,“ dodal.

„Nerada bych, aby byli někde na obtíž,“ starala se maminka.

„Vždyť to ani nedovedou,“ uklidňoval ji kapitán Flint.

John pohlédl na maminku a maminka na Johna. Pak si dali pěknou pusu. Maminka se na něho ještě jednou podívala a oči jako by se jí rozjasnily slabounkým úsměvem.

„Tak jsou z vás teď Robinsoni?“ řekla. „Ale že jste si s tím pospíšili! “

„Neztroskotali jsme přece schválně,“ řekl John. „Byla to moje chyba. Myslel jsem, že se dostanu do té zátoky a nebudu muset skasat plachtu, ale pak přišel prudší náraz větru, a než jsme se nadáli, už to bylo.“

„Když jsem převrhla plachetnici svého bratrance v sydneyském přístavu, myslila jsem to zrovna tak,“ řekla maminka. „Jen kousek a už bych byla u břehu. Ale stejně si myslím, že byl toho dne moc ostrý vítr, a že i kdybych byla nedržela plachtu, aby se neobrátila, stejně by se do nás opřel a převrátil nás.“

John se trochu rozveselil.

„Vážně se ti to stalo?“ řekl. „To bych rád věděl,“ dodal nadějně, „to bych rád věděl, jestli se to někdy stalo i tatínkovi. Ale spíš asi ne.“

„Já bych se tomu ani nedivila,“ usmála se maminka.

„Jednou si to musí prodělat každý,“ řekl kapitán Flint. „Ledaže by se vozil jenom na trakaři. “

„Hlavně když se nikdo neutopí,“ řekla maminka. „Víš určitě, že se nikdo neutopil?“

„Ale mami!“ zvolal John vyčítavě.

„Všechny jsem je spočítal, paní Walkerová,“ přispěchal Johnovi na pomoc kapitán Flint. „A je jich šest. Čtyři vaše a dvě moje neteře.“

„Doufám, že jste počítal dobře,“ řekla maminka. „Ale přece jen bychom měly s Bridget lehčí srdce, kdybyste nás na zpáteční cestě laskavě vysadil a mohly bychom si je přepočítat samy.“

„Já už umím počítat mnohem dál než do šesti,“ chlubila se Bridget.

„To víš, že ano,“ řekla maminka, naskočila do veslice a otevřela náruč. „Tak napočítej do tří a hopla. Já tě chytnu.“

Za chviličku už John a kapitán Flint zase seděli u vesel. Veslovali pod Darienským štítem ze zátoky Cesmínového háje. Ale už nejeli tak rychle jako předtím. Teď už nemuseli pospíchat. Spíš naopak, protože chtěli dopřát ostatním dost času, aby stačili uklidit tábor, až bude jako ze škatulky. A měli na palubě cestující, nejlepší domorodou ženu na světě a lodního mazlíčka, které seděly vedle sebe na lodní zádi, a když člověk moc rázně vesluje, nemůže si s nikým v klidu ani popovídat.

KAPITOLA IX

NA STATKU U SWAINSONŮ

Bylo až k neuvěření, že ta obrovská hromada věcí na břehu Podkoví zátoky zmizí jednou v pěti stanech a ještě zbude dost místa i pro čtyři badatele.

„Jestli hned nezačneme, jakživ to nedoděláme,“ řekla Zuzana.

„Až se do toho pustíme s Peggy, zmizí všechno jako pára,“ kasala se Nancy.

„Měli jsme ale štěstí, že jsme toho z vraku tolik zachránili,“ ozval se Roger.

„To pořád ještě nic není,“ řekla Titty. „Robinson Crusoe zachránil celé vory věcí. Dopravil na břeh i skříňky a plné soudky střelného prachu.“

„Ale o co přišel,“ řekl Roger, „a my vynesli na břeh všechno, co jsme s sebou měli.“

První důstojník Zuzana se rozhlížela, kde by se nejlépe postavily stany. Moc na vybranou opravdu neměli. Až dolů k úzkému břehu kolem zátoky spadala hustá spleť stromů a tábor by

se vešel leda na malou plošinku, kde z houští vytékal potůček a vléval se do jezera.

„Tady by byla skvělá skrýš,“ řekla Nancy, „ale na tábořiště to moc dobré místo není. Dneska to na déšť nevypadá, ale jak zaprší, potok se rozvodní a zakalí a celý ten kousek suché země zaplaví. Ale nikam jinam se všechny čtyři obytné stany nevejdou. Co kdybyste je postavili každý zvlášť po džungli?“

„To nejde kvůli posádce,“ namítala Zuzana. „Přece nemůžeme nechat prvního námořníka a plavčíka spát samotné. “

„Hlavně ne na pevnině,“ řekla Titty. „Člověk nikdy neví, co tu kde na něj číhá. Na ostrově je to něco jiného. Víte co, raději tady nezůstaneme. Pojďme se odstěhovat někam dál. Co kdybychom šli do našeho údolí, do toho Rogerova a mého údolí, kam jsme vás chtěli zavést, ale pak jsme se tam nedostali kvůli tomu ztroskotání?“

„Pojďme tam hned,“ navrhoval Roger.

„To je ale nápad!“ odbyla ho Zuzana. „Přece musíme postavit co nejrychleji tábor, aby maminka viděla, že je všechno v pořádku. Kapitán Flint ji jistě přiveze. Nesmíme ztrácet ani minutu. Budeme se muset spokojit s tím, co máme. Jestli nás tu maminka nechá, najdeme si zítra lepší tábořiště. Ale až přijede, musí to tu vypadat, jako bychom tu už byli kdovíjak dlouho. A jen se podívejte kolem sebe!“

Teď už nikdo nic nenamítal. Vypadalo to tu opravdu příšerně, ta obrovská hromada ranců a plechových krabic a na ní až nahoře klec, ve které si papoušek bez ustání brebentil cosi o zlatých dukátech a pochvaloval si, jak je krásný. Zuzana vyhrožovala, že jestli hned nezmlkne, přehodí přes něj přehoz, ale pak dovolila Titty, aby mu ten upovídaný zobák zavřela raději kostkou cukru.

Jedno se muselo uznat - že Amazonky dovedou výborně stavět stany. Zásobní stan vztyčily mezi dvěma stromy než bys řekl švec, a než do něho Zuzana s Peggy naskládaly zásoby, pomohla Nancy prvnímu námořníkovi Titty postavit malé obytné stany a Roger přiložil ruku k dílu, kde se dalo. Podával Nancy a Titty jeden kolík po druhém, jak bylo zapotřebí, anebo zaběhl po břehu do zásobního stanu s plechovkou od sucharů nebo nějakou jinou potřebnou věcí. Konečně už Podkoví zátoka začala vypadat spíš jako tábor vědecké výpravy než dějiště lodní katastrofy. A za chvíli už tu stál opravdový tábor, sice ještě dost rozházený, ale teď už stačilo jen ten nepořádek trochu urovnat. S tím si dovedla nejlépe poradit Zuzana, ale ta neměla při uklízení ráda nikoho kolem sebe. Vždycky nejdříve odklidila každého, kdo by se jí pletl do cesty, ale s lidmi je právě ta potíž, že jak je odněkud uklidíte, hned o ně zase o kus dál zakopnete. A tu si s povděkem vzpomněla, že nemají ani trochu mléka a že by jim některá z Amazonek mohla ukázat, kudy se jde na statek.

Rogera hned ze stanu vystrčila, protože si byl zaplavat a teď z něho kapalo kudy chodil. Skočil tedy zase do vody a koupal se dál. Připadalo mu, že ho při tom ztroskotání zachránili až moc rychle, a tak se ještě párkrát nechal zachránit - plaval vždycky přes zátoku a Peggy, kterou už obyčejné uklízení také přestávalo bavit, ho tahala na lanu ke břehu. Potom si Roger zkoušel, jaké by to asi bylo, kdyby se zachránil při ztroskotání docela sám. Plaval tak dlouho, až se dotkl nohama dna, plazil se mělčinou a namáhavě se dovlekl na břeh, těsně za místo, kam až nesahaly vlny příboje (což nebylo nic těžkého, protože žádný příboj nebyl), a pak ležel vyčerpán na pobřeží, až zaslechl, že Zuzana říká cosi o statku a Peggy se nabízí, že ukáže Titty, kudy se tam jde, a tu rázem vyskočil a volal, že chce jít taky.

Zuzana si pečlivě prohlédla jejich šaty, stáhla je ze šňůry na prádlo a uznala, že už jsou dost suché a že v nich mohou jít.

„Máte ale štěstí,“ ozvala se Nancy, „že jste ztroskotali zrovna v tropech. Kamení je dneska tak rozpálené, že se na ně člověk bojí sáhnout, a všechno uschne jedna dvě. Jen si pomyslete, jak by vám bylo, kdybyste museli plavat ke břehu někde v Arktidě, zima by byla až by praštělo, slunce by ani nezasvitlo a nikde kouska dříví na oheň, jen sníh, tuleni a lední medvědi. To byste se pěkně klepali. A ani byste neuschli. “

„Ledním medvědům by to ani nevadilo,“ řekl Roger. „Za mokra bychom jim chutnali ještě líp.“

První důstojník Zuzana jim podala bandasku na mléko a tak se jich všech pohodlně zbavila kromě kapitána Nancy a lodního papouška. Teď už to bylo lepší. Vlastně by ještě mohla říci Nancy, aby si vzala dalekohled a šla vyhlížet na jeden z ostrohů, není-li vidět veslice kapitána Flinta. Papoušek, ten je v kleci a na klec se aspoň člověk může spolehnout, že když se někam postaví, nehne se z místa. A tak nechala Zuzana vařit vodu a šla se ještě podívat, je-li ve stanech všechno uložené, kam co patří, jsou-li spací pytle dobře rozprostřené a nedali-li je omylem do nesprávných stanů, a jsou-li chlopně předních dílců pořádně stočené a všechno ostatní v bezvadném pořádku.

První důstojník Peggy vedla plavčíka a prvního námořníka nejprve kousek proti proudu potoka a pak přešli po vyvráceném kmeni na druhou stranu k travnaté vozové cestě vedoucí lesem, k cestě, kterou objevili na své výzkumné výpravě Roger a Titty. Po vozové cestě šli až k silnici, potom silnici přešli (neboť jít pro mléko je přece docela obyčejná domorodá záležitost a s výzkumnou výpravou se to vůbec nedá srovnávat) a prolezli průrvou v kamenné hradbě na druhé straně. A totéž udělala i vozová cesta. Vyšplhala se vzhůru po levé straně a vyběhla z lesa u starého obíleného hospodářského stavení se studánkou s kamenným žlabem, před kterým vesele kvákalo v louži hejno kachen. Zaslechli, jak si kdosi prozpěvuje třaslavým tichým hlasem starou loveckou píseň, kterou mladí lidé zpívávají hlasitě a bujaře:

Minulé zimy jednoho rána spatřili v Holmbanku cizího pána.

Sportovec vydal se na liščí hon a lišák naříkal - cítil svůj skon.

Halali! Halali! Kupředu! Halali!

„To je starý pan Swainson,“ řekla Peggy Blackettová. „Je mu už devadesát let.“

„A co je to ještě slyšet?“ ptal se Roger.

„Někdo tluče máslo,“ vysvětlovala mu Peggy.

Vešla na obílenou verandičku a zaklepala na otevřené dveře.

Zpěv rázem ustal.

„Jenom pojďte dál,“ ozvaly se současně dva hlasy.

Peggy, Titty a Roger vešli. Ačkoliv venku bylo vedro, hořel v kuchyni s nízkým trámovým stropem oheň. Po obou stranách ohniště seděli dva staroušci - v lenošce s vysokým opěradlem stařeček, který se nakláněl kupředu a opíral se o hůl a nedělal nic, jen si prozpěvoval, a v houpací židli naproti němu stařenka - ta sešívala z klůcků pokrývku a měla ji rozprostřenou na klíně a ještě velký kus jí spadal na podlahu. Vedle ní stál na zemi velký mělký košík plný různobarevných ústřižků a hadýrků, které se všechny jednoho dne měly octnout na přikrývce.

„Ale propánakrále,“ řekla paní Swainsonová, když na ně pohlédla přes brejličky. „To je jedno z těch Blackettových děvčat. A kdopak jsou ti ostatní? Já jsem si myslila, že jste jenom dvě. Na mou věru, vy jste ale vyrostly! Vždyť mi to připadá jako včera, když k nám vešla do těchhle dveří matka vaší maminky a nebyla tehdá o nic větší, než jste teď vy. A já už byla dospělá vdaná ženská.“

„To už je šedesát let. Šedesát pět,“ řekl starý pan Swainson. „Už to bude bezmála sedmdesát let, co jsem si ji přivedl z kostela v Biglandu a ona se prvně posadila do téhle lenošky.“

„Ale kdopak jsou ti ostatní?“ ptala se paní Swainsonová. „Nevypadají ani na Blackettovy, ani na Turnérovy.“

„Jsou to naši kamarádi,“ vysvětlovala Peggy, „a zrovna ztroskotali.“

„Ztroskotali?“ zeptal se starý pan Swainson. „Ale to mi připomíná jednu písničku…“

„Tak už dost, Neddy,“ zarazila ho paní Swainsonová, „přestaň aspoň na chvilku s těmi písničkami, vždyť takhle člověk neslyší vlastního slova. Co jsi to říkala, děvenko?“

„Ztroskotali,“ opakovala Peggy. „A potřebovali bychom mléko, kdybyste nám ho mohli trochu nechat. Donesli jsme si bandasku.“ „Měli jsme mléka spoustu,“ dodal Roger, „jenomže se potopilo i s lodí a vyteklo nám do vody.“

Titty neřekla ani slovo. Rozhlížela se kolem dokola po nízké selské kuchyni s trámovým stropem. V rohu stály starobylé hodiny nahoře s kulatým měsícem a kolem ciferníku měly květinový věneček. Na černé římse krbu ležel zahnutý lovecký roh a nad ním, na hřebíčcích zaražených ve zdi, stará puška a dlouhatánský poštovní roh, dlouhý skoro jako člověk. V nízkých okénkách byly bílé krajkové záclonky a v hlubokých okenních výklencích fuchsie v kořenáčích a velké kropenaté mušle. Každá mušle ležela na jiné silné pletené dečce a kořenáče stály na talířcích a každý talířek měl také svou pletenou dečku, jako by byl jednou z těch kropenatých mušlí. Titty se podívala na krbovou římsu, leží-li zahnutý lovecký roh také na pletené dečce. Ale to už bylo moc vysoko a Titty tam nedohlédla. Vedle stálo na krbové římse ještě několik zašlých cínových džbánků a porcelánových svícnů a měděná čajová konvice - Titty si hned pomyslela, že by se určitě moc líbila Zuzaně.

Když stará paní Swainsonová pochopila, že chtějí mléko, zavolala mnohem hlasitěji, než by kdo od ní čekal:

„Márinko! Márinkó! Márinkóó!“

Máselnice ztichla, po kamenné podlaze zaklapaly dřeváky a chodbičkou od mléčnice přicházela vysoká mladice, s rukávy vyhrnutými až po lokty, tváře celé zrůžovělé, jak otáčela klikou máselnice. „Jakpak se pořád máte, slečno Peggy?“ optala se.

„Moc dobře, děkuji,“ řekla Peggy. „Tohle jsou mí kamarádi. Tohle je Titty. A to je Roger. Oba ztroskotali.“

„Na jedné lodi,“ dodal Roger. „Plavali jsme ke břehu.“

„Tak co, děvenko,“ obrátila se paní Swainsonová k Titty. „Co říkáš mému nejmenšímu vnoučeti?“

Márinka se zasmála. „Na tohle se ptá každého,“ řekla.

„Mně se moc líbí,“ řekla Titty.

„To je vidět, že máš dobrý vkus,“ smál se starý pan Swainson.

„A to mi něco připomíná. Vzpomínám si na moc hezkou písničku

. (( o tom…

„Nech už těch písniček,“ řekla paní Swainsonová. „Nezbylo ti od rána trochu mléka, Márinko? Krávy se hned tak ještě nevrátí. “

„Pojďte se mnou,“ řekla Márinka, „já vám trochu dám. Jak k nám někdo přijde, dědeček ne a ne přestat s tím zpíváním.“

„Ale mně se ta písnička moc líbila,“ ozval se Roger.

Stařeček se plácl do kolena a rozesmál se, až se mu po ruměných tvářích kutálely slzy.

„My dva bychom spolu dobře vyšli,“ řekl a znovu se rozesmál.

Ale to už je Márinka všechny vystrčila z kuchyně a vedla je chodbičkou do mléčnice.

„Točte mi někdo klikou, než vám vypláchnu bandasku,“ řekla. „Jak se začne máslo tlouct, nesmí se máselnice ani na chvilku zastavit. Kdybychom zůstali v kuchyni a nechali dědečka, aby spustil všechny ty svoje písničky, dostali byste se odtud až někdy v noci a mléko by zatím zkyslo. “

A tak točil každý chvilku klikou a Márinka jim zatím vymyla bandasku a nalila do ní z velkého hnědého hliněného krajáče mléko.

„Zastavte se u nás zase brzy,“ zvala je paní Swainsonová, když je Márinka rychle vedla kuchyní ven.

„Moc rádi bychom přišli,“ řekla Titty.

„A my dva si spolu pěkně zanotujeme,“ kývl stařeček na Rogera a přimhouřil jedno oko, až mu docela zmizelo pod huňatým bílým obočím.

„Musím se s vámi rozloučit,“ řekla Márinka, „nebo se mi to máslo přece jen zkazí.“ Ještě pro jistotu doprovodila Peggy, Titty a Rogera z verandičky a pak rychle odběhla zpátky do stavení.

„Škoda, že nám toho nezazpíval víc,“ zalitoval Roger, když odcházeli. Ale ušli sotva pár kroků a už zase zaslechli skřípavý stařečkův hlas:

Takový liščí hon se hned tak nezdaří.

Na nic se nezmohli honci ni stopaři, nemohli stačitpsům a neměli dost sil.

Pět hodin běželi psi osmdesát mil.

„Takhle on zpívá v jednom kuse,“ řekla Peggy. „A paní Swainsonová zase pořád šije přikrývky. Ta jich určitě nadělala sta.“

„Viděli jste tu měděnou konvici?“ ptala se Titty.

„Chtěl bych ho tak slyšet troubit na roh, na ten dlouhý,“ řekl Roger. „Mohl bych nést mléko? Ráno jsem ho ani nést nemohl, hned se potopilo.“

„Jako správní trosečníci,“ řekla Titty, když šli už pěknou chvíli mlčky po vozové cestě mezi stromy - „jako správní trosečníci bychom na žádném statku neměli mléko shánět. Vždyť nás moře vyvrhlo na břeh a na celém pustém pobřeží nebylo nikde lidské obydlí. Ale mohli jsme si samozřejmě chytit nějakou divokou kozu a podojit ji. Tak jsme to taky určitě udělali.“

„To je pravda,“ řekl Roger. „Ale že nás pěkně potrkaly, co? Než jeden podojil kozu, museli jsme mu ji dva držet.“

To stačilo na vysvětlenou, kde vzali mléko. Ale co silnice? Leží tu před nimi mezi lesem, který se táhne kolem břehu jezera, a lesem rozběhnutým po úbočí kopce, široká silnice, po níž jezdí automobily, motorky a dokonce i řeznické vozy. Je to ale smůla, narazit na takovou silnici v nově objevené zemi! Když Kolumbus objevoval Ameriku, nemusel se s ničím takovým zlobit.

„Co si počneme se silnicí?“ ptala se Titty, když přešli na druhou stranu a rozhlíželi se, kudy se dostat z vozové cesty k potůčku.

„Jak to myslíš?“ ptala se Peggy.

„Je na ní tolik rámusu a domorodců. A vůbec to nejsou domorodci, kteří by se hodili do nově objevené země.“

„My si jí prostě nevšímáme,“ řekla Peggy, „alespoň ne, když přijedeme do Podkoví zátoky. Je to prostě hranice naší země. Nikdy si s ní nelámeme hlavu. Vždyť je tak daleko od jezera.“

„Včera to byla stezka Aztéků,“ řekla Titty. „Troubili tam na sebe - chci říct, že tam troubili jejich zvědové.“

„To je skvělý nápad,“ zvolala Peggy. „Na to by možná nepřišla ani Nancy. Ale když jste šli nahoru na vřesoviště, museli jste přes ni také přejít. Asi jste dávali pozor a přeběhli na druhou stranu, když se nikdo nedíval.“

„Kdepak,“ řekl Roger a zrovna chtěl začít vyprávět, jak místo aby šli přes silnici, objevili, kudy se proleze pod ní, když tu náhle zaslechli Nancy. Byla sice ještě daleko, ale její volání se hlasitě a zřetelně rozléhalo lesem.

„Plachta! Plachta!“

Všichni tři se horempádem rozběhli dolů, ale Roger musel zpomalit, protože mu mléko stříkalo z bandasky. Ostatní na něho počkali a Peggy mu vzala bandasku.

„Utíkej,“ řekla mu. „Já to mléko ponesu. Když při běhu moc nenadskakuješ, nerozleje se.“ A opravdu, ačkoliv utíkala skoro tak rychle jako ostatní a prodírala se za nimi i křovím, rozlila jen nepatrnou trošičku.

V táboře postavila bandasku před zásobní stan. Titty s Rogerem pádili dál a vyběhli z lesa na břeh, kde dohlížel na oheň jen papoušek v kleci. Na nejzazším cípu severního ostrohu, který ohraničoval uzounký vjezd do zátoky, vlál na vesle, zaraženém mezi balvany, velký ručník. Pod ním stála Nancy a půjčovaly si se Zuzanou střídavě dalekohled. Ostatní k nim rychle přiběhli.

„Vždyť to není žádná plachta,“ řekl Roger.

Vlastně to byla jenom veslice. A i bez dalekohledu bylo vidět, že na ní vesluje kapitán Flint s kapitánem Johnem a na zádi že sedí maminka s Bridget.

„Dostali jste mléko?“ ptala se Zuzana, když se k ní drápali přes kameny. „Výborně. Tak teď máme všechno připraveno a mohou klidně přijet. Ale stihli jsme to taktak…“

KAPITOLA X

ZACHRÁNĚNÉ PRÁZDNINY

I Zuzana, Titty a Roger, kteří maminku tak dobře znali, se v hloubi duše trochu báli, že jim přijede říci, aby se ihned vrátili do Cesmínového háje. Nancy a Peggy byly tajně přesvědčeny, že k tomu dojde, a nemohly pochopit, jak to, že trosečníci se přesto na maminčinu návštěvu tak těší. Ale naši badatelé toho měli tolik na srdci, co chtěli mamince říci. Také trošičku doufali, že až uvidí, jaký si udělali tábor, nebude jí už připadat, že se stalo něco tak opravdu vážného. Ale veslice ještě ani nepřirazila ke břehu a dokonce ještě ani nebyla na doslech a už viděli, jakou mají velkou naději, že nedojde k nejhoršímu a po jejich výzkumných výpravách že nebude veta.

„Máme to dobré, Zuzano,“ křičela Titty, jakmile spatřila veslici. „Máme to dobré. Jede s sebou Bridget. Všechno dobře dopadne.“

Peggy se na ni udiveně podívala, ale Nancy a Zuzana rázem pochopily, jak to Titty myslí. Vždyť maminka by sotva dovolila Bridget, aby jela s sebou, kdyby měl den skončit smutným balením celého tábora a návratem badatelů k obyčejnému domorodému životu. Roger si s ničím takovým hlavu nelámal, nemohl se již dočkat, až bude vyprávět mamince, jak museli plavat ke břehu. Roger nemyslel nikdy moc dopředu, ale pro ostatní znamenalo, že je Bridget na lodi, opravdu mnoho.

A když loď zamířila mezi ostrohy do zátoky a badatelé a jejich spojenci slezli po balvanech dolů, nastalo na břehu mnohem veselejší uvítání, než se dalo čekat. Vlastního slova nebylo slyšet, protože všichni chtěli mluvit najednou, ale otázku, na kterou všichni mysleli, zprvu nikdo nevyslovil. Maminka počítala trosečníky, prohlížela jim šaty, jsou-li již dost suché, a chtěla dopodrobna vědět, jak se to stalo. Trosečníci jí všechno vyprávěli, ale zároveň byli zvědaví, co řekli Johnovi a kapitánu Flintoví v Riu o chuděrce Vlaštovce. Ale smějí-li dál zůstat badateli, na to se nikdo nezeptal. A maminka se ani nezmínila, že by měli jet domů. John vypadal již mnohem šťastněji. Bridget neměla zřejmě ani tušení, že se stalo něco vážného. A kapitán Flint udělal velkou radost Zuzaně, když ji pochválil, jak výborně zařídila tábor.

Rozhovor na břehu se točil jen kolem ztroskotání, ale kdo neslyšel, o čem se mluví, by ani neuhodl, že ještě před několika hodinami bylo v Podkoví zátoce pusto a prázdno. A nikomu, kdo by zahlédl ten veselý obrázek, by ani na mysl nepřišlo, že ráno ztroskotala v ústí této pokojné zátočinky o skálu loď a že ten úhledný, pěkně uspořádaný tábor postavili dnes dopoledne narychlo námořníci, kteří jen několik hodin předtím museli plavat ke břehu a taktak že si zachránili život.

Stály tu všechny čtyři obytné stany, po dvou na každém břehu potoka, čelem ke břehu, a hned před vchody jim tekla voda na pití a umývání. Za nimi, zčásti ukryt mezi stromy, byl vidět starý stan, z něhož si teď udělali zásobárnu. Mohutný oheň nechali vyhasnout a na břehu, kde ráno plápolaly takové plameny, že by si nad nimi divoši upekli obrovské sele, se teď nad kulatým kamenným ohništěm mírně vařila v konvici voda. A na šňůře již nevisely mokré šaty trosečníků, ale pěkná řádka plavek a ručníků.

Pravda, když ses podíval na velký ručník rozevlátý z vesla na ostrohu, bylo hned zřejmé, že se sem uchýlili v nejvyšší nouzi námořníci, ale teď, když přijela nejlepší domorodá žena na světě, jej raději sundali, aby to snad nevypadalo, že prosí o pomoc. Ale každému, kdo je znal, by jistě bylo divné, kdyby viděl jen Amazonku a veslici kapitána Flinta a po Vlaštovce nikde ani stopy, třebaže na břehu je celá její posádka od kapitána až po papouška.

„Tak jak to vypadá s Vlaštovkou?” zeptala se Titty, když se jí konečně podařilo promluvit si potichu s Johnem.

Ale kapitán Flint je zaslechl a odpověděl: „Bude to trvat tak týden, deset dní, než bude zase na vodě. Musí se jí jedno žebro vyndat a přinejmenším dvě prkna nasadit. A na vodu ji mohou spustit, teprve až bude nalakovaná, a prkna se nedají lakovat, dokud jsou po napařování ještě mokrá. Bude to trvat přinejmenším týden nebo deset dní.“

„Ale bude opravdu v pořádku?”

„Jako nová.”

„Tak to mi už vůbec nevadí, že jsme ztroskotali.”

„To bych řekl,” smál se kapitán Flint. „Komu by to také vadilo?”

John, Titty a kapitán Flint na sebe pohlédli a tu Titty pochopila, že tu opravdu budou smět zůstat.

A skutečně, nejlepší domorodá žena na světě se jen jednou rozhlédla po pěkně uspořádaném táboře a hned byla mnohem spokojenější. Trosečníky si přepočítala, ještě než vystoupila na břeh. Viděla, že již mají suché šaty, a přesvědčila se na vlastní oči, že nikdo z Vlaštovek neschází. Že není nic Johnovi, už věděla, vždyť seděl před ní v loďce a pomáhal kapitánu Flintoví veslovat dolů po jezeře. Ale o ostatních jí jenom řekli, že se jim nic nestalo. To ji však zdaleka neuklidnilo. Vždyť věděla, že se pod nimi potopila loď a že museli plavat ke břehu, a třebaže to byla nejlepší a nejrozumnější domorodá žena na světě, kterou kdy kdo znal, byla moc ráda, že už je u nich a že se může sama přesvědčit (třeba políbením nebo třením nosů), že ani jediný člen lodní posádky nebyl ňouma a neutopil se.

„Ještě že jste při tom ztroskotání neměli na palubě lodního mazlíčka,“ řekla po chvíli.

První námořník Titty si hrála s lodním mazlíčkem, a jak to slyšela, vzhlédla k mamince.

„Ba ne, určitě byla na lodi. To by přece byla nespravedlnost, kdyby o to přišla. Že jsi byla na lodi, viď, Bridget? A když se loď potápěla, posadili jsme ji na vor a ten vor odnesl proud, silný skorém jako Golfský proud, a v životě už bychom ji neviděli, nebýt toho, že jsi náhodou jela kolem na kánoi a zahlédla ji, jak pluje docela sama na voru.“

„Ano, tak to určitě bylo,“ řekla nejlepší domorodá žena na světě. „Plula docela sama na voru a neměla vůbec nic k jídlu, jen jednu maličkou kobližku a o tu se ješte dělila s rackem, který si k ní sedl na vor a měl zřejmě veliký hlad.“

„To jsem moc ráda, žes ji objevila,“ řekla Titty.

Roger chtěl pořád zavést maminku na ostroh, aby viděla, kde se potopila Vlaštovka, a podívala se na Skalní hrot, který teď vypadal docela nevinně. Ostatní trosečníci o to moc nestáli. Když pluli kolem zátoky, kapitán John a kapitán Flint se o něm ani slovem nezmínili. Ale nejlepší domorodá žena na světě chtěla zřejmě i tu skálu vidět na vlastní oči. Roger ji vedl přes balvany až na samý cíp ostrohu a ostatní šli za nimi. V táboře zůstala jen Zuzana, která byla ráda, že se jich na chvilku zbaví, a měla pro to opravdu svůj důvod, a Bridget - ta chtěla pomáhat Zuzaně.

„A kde přesně se Vlaštovka potopila?“ ptala se maminka.

„Těsně u téhle skály,“ ukazoval Roger. „Je to ale štěstí, že jsem se loni naučil plavat, vid?“

„To si myslím,“ řekla maminka.

„Jinak bych ani nedoplaval až k lanu a Amazonky by mě nemohly vytáhnout,“ řekl Roger.

Maminka se na všechno vyptala a tak se dověděla, jak se všichni dostali na břeh a jak vynesli konvici, rendlík a zátěž a jak nakonec vytáhli i Vlaštovku. Roger na všechny ty otázky ochotně odpovídal. Titty se ozvala jen tu a tam. John neřekl skoro nic. A vůbec nejvíc se toho snad maminka dověděla od Nancy a Peggy Blackettových.

„A nakonec jste ji sami zvedli ze dna a vytáhli na břeh?“

„Nancy a Peggy nám ohromně pomohly,“ řekl John.

„To věřím,“ usmála se maminka. „Všichni jste se opravdu moc dobře činili. Ale teď už na to ani nechci myslet. Mohlo to dopadnout mnohem hůř.“

„Mohlo, paní Walkerová, kdyby neměli takovou posádku,“ ozval se kapitán Flint, který až dosud mlčky poslouchal. „Kdyby neměli takovou posádku, mohlo všechno dopadnout o moc hůř. Ale pokud vím, nedošlo vůbec k panice, leda mezi diváky na břehu. “

„Vykřikla jsem jen jednou,“ řekla Peggy rozhorleně, „a to by byl vykřikl každý.“

„Tak vidíte, paní Walkerová,“ řekl kapitán Flint, „nedošlo vůbec k panice, ani na břehu. Když se to tak vezme kolem dokola, myslím, že můžeme být na takové ztroskotání hrdí.“

„Ale stejně bych byla raději, kdyby to už neopakovali,“ řekla nejlepší domorodá žena na světě.

Vtom se ozvalo veselé zahvízdnutí Zuzaniny píšťalky a slyšeli, jak Bridget volá z tábora, že už je svačina.

Zuzana byla skoro se vším hotová, ještě než Nancy zahlédla v dálce veslici. Voda v konvici se skoro vařila a všechno ostatní bylo až do poslední chvíle uloženo pěkně v chládku a stranou v zásobním stanu. Teď už voda vřela, Zuzana udělala čaj, a než se ostatní dost napovídali na břehu o ztroskotání, složila nadvakrát starý podlahový dílec (ten, z kterého vyřízli záplatu na díru ve Vlaštovce) jako ubrus, a tak když ostatní zaslechli píšťalku a Bridgetino volání, čekal je již výborný čaj s opečenými plátky kmínové bábovky, navršenými na víkách od plechovek na suchary (opekla je Peggy a opravdu neměly nijak špatnou chuť) a s nakrájeným bochánkem namazaným máslem a zavařeninou. Na ostrově obyčejně nejraději ukrojili každému badateli pořádně tlustý krajíc a máslem jej namazali až v poslední chvíli, aby se vyhnuli nehodám, jaké tak často stihnou krajíc, když je z jedné strany namazaný a hned se nesní. Dnes však tu již čekaly tenounké namazané plátky a malé obložené chlebíčky, úhledně navršené do pravidelných pyramid, a vyvolávaly dojem spořádané klidné pohody, kterou nemůže nic narušit.

„Už jsem vám to říkal, ale musím to říct ještě jednou,“ pravil kapitán Flint, když viděl, co Zuzana dokázala, „žádná výprava neměla nikdy lepšího prvního důstojníka než vy.“

Všechno klapalo výborně, tak výborně, jak jen kapitán Flint doufal. Ale přece jen se ještě ani Roger neodvážil zeptat, budou-li tu smět zůstat. Po svačině maminka pochválila Zuzanu a Bridget, jak to všechno dobře připravily, a pak jim teprve odpověděla na otázku, kterou měli všichni na jazyku.

„A jestli se opravdu nechcete vrátit do Cesmínového háje a pustit se do prázdninových úkolů, měla bych teď asi zajít za Márinkou Swainsonovou.“

„Prázdninové úkoly můžeme dělat, kde chceme,“ řekl John. „Když se dělá prázdninový úkol doma,“ řekla Titty, „není to žádný prázdninový úkol. Je to jak obyčejná školní úloha.“ Kapitán Flint vzal Bridget na záda a ukázali nejlepší domorodé ženě na světě, kudy se jde nahoru po potoce a k vozové cestě a kde se pak vyjde z lesa na silnici, a tam spatřili Márinku, jak rozmlouvá s nějakým mladým mužem, který sedí na velkém kaštanově hnědém tažném koni.

„To je dřevorubec,“ řekla Titty, „když jsme byli s Rogerem na výzkumech, viděli jsme ho, jak vede tři koně s kládou.“ Vtom obrátil dřevorubec velkého koně, zamával na Márinku a ta na něho a odklusal, klapity, klap dolů po silnici.

„Vy zůstaňte tady,“ řekla maminka, „a my s panem Turnerem přejdeme přes silnici a promluvíme s Márinkou.“

„Já půjdu taky,“ žadonila Bridget.

„Tebe je stejně bezpečnější nést než pustit na zem,“ usoudil kapitán Flint.

Čtyři badatelé a jejich dva spojenci čekali v lese na maminku a kapitán Flint s Bridget na zádech přešli přes silnici a dali se do řeči s Márinkou. Chvilku rozmlouvali hned za silnicí a pak se dali společně po vozové cestě, která vedla lesem k Swainsonovic usedlosti. Trvalo dlouho, než se vrátili, a Nancy s Peggy si zatím vzpomněly na všecky ty plány, které se jim teď, když Vlaštovka ztroskotala, zhatily, a na to, jak se chtěli všichni vydat nahoru na vřesoviště podívat se na tajné údolí, a začaly se vyptávat Titty a Rogera, jak to tam vypadá a kde to vlastně je. Titty a Roger jim odpovídali co nejlépe, ale dávali si pozor na jazyk, aby nevyzradili nic o jeskyni Petra Kachny.

„Víte co, půjdeme se tam podívat, hned jak se nám podaří vyklouznout z domova,“ navrhovala Nancy.

Když se maminka s kapitánem Flintem a Bridget vraceli, bylo hned vidět, že maminka je tím, co viděla, velice spokojena. Kapitán Flint nesl košík vajec a Bridget si pochutnávala na jablíčku.

„Ta Márinka je moc milá, rozumná a hodná,“ řekla maminka, „a usedlost se mi také moc líbila i ti dva staroušci.“

„Také vám něco zazpíval?“ ptal se Roger.

„Ano, zpíval, ale paní Swainsonová a Márinka ho nakonec uprosily, aby přestal.“

„Je to moc milý stařík ten Neddy a má rád písničky,“ řekl kapitán Flint.

„Tak už je to jisté?“ ptal se John. „Můžeme tu zůstat?“

„Ano,“ svolila maminka. „Myslím, že můžete. Jenom si, prosím vás, pamatujte, co psal tatínek.“

„Hurá!“ zajásal Roger.

Když se pak vrátili do zátoky, řekl kapitán Flint: „Teď ještě jedno. Budou se muset podívat po jiném tábořišti, nebo je první déšť úplně vyplaví.“

„To mě také mohlo napadnout,“ řekla maminka.

„Kolem břehu je lepších míst spousta,“ pokračoval kapitán Flint. „A hlavně suchých.“

„Jenže to tam není tak tajné,“ namítala Peggy.

„My jim něco najdeme,“ nabízela Nancy.

„Odstěhujeme se do našeho údolí,“ řekla Titty. „Je to po našem ostrově nejkrásnější místo na světě.“

„Do jakého údolí?“ ptala se maminka.

Titty a Roger jí co nejlépe vysvětlili, co je to za údolí.

„Tam já to znám,“ vzpomněl si kapitán Flint. „Ale nebyl jsem tam dobrých dvacet let. A jestli je to údolí, které myslím, je to výborné tábořiště. A je tam.“

„Pst!“ vykřikl Roger.

„Neříkejte to. Neříkejte to. Je to tajemství. Jestli je to…“

Titty ho zarazila právě včas. Díval se na ni celý popletený.

„Co jestli je to?“

„Pošeptejte mi to,“ prosila ho Titty. „Ach tak. To říct můžete. Já myslela jiné tajemství.“

„Tak mohu pokračovat?“ ptal se kapitán Flint. „Chtěl jsem říct, že je nad ním báječné pstruží jezírko. Ukáži vám, jak se chytají pstruzi.“

„Viděli jsme jich v potoce spoustu,“ řekl Roger.

„Jak je to daleko od Swainsonů?“ ptala se maminka.

„Jen o kousek dál než odtud,“ řekl kapitán Flint.

„Ještě jsme se tam nebyli podívat,“ vysvětloval John. „Chystali jsme se tam dneska. Ale u jezera by to bylo mnohem lepší.“

Titty již na chvilku zadoufala, ale teď ztrácela naději, i když ne docela. Nu což, hlavně že nemají po výzkumech.

„Pro mne za mne si můžete být, kde chcete, jen když jste blízko Márinky Swainsonové,“ řekla maminka. „Chodí s mlékem do vsi, a tak aspoň budu pořád vědět, co je s vámi.“

„A budeš k nám chodit s Bridget na návštěvu,“ řekla Zuzana.

„A kapitán Flint také,“ dodala Titty.

„To jsem zvědav, jestli budete tak dobří trosečníci, jako loni válečníci,“ řekl kapitán Flint.

„Jenže to ztroskotání je až moc opravdové,“ řekl John posmutněle.

„K čertu už s tou pratetou,“ zvolala Nancy. „Nebýt jí, mohly jsme jet s vámi a taky ztroskotat.“ Pohlédla téměř s odporem na Amazonku, pěkně vytaženou na břeh vedle veslice. „Vy si můžete dělat, co chcete. Můžete objevit, kde pramení Amazonka. Můžete objevit nás. Můžete všechno. A my nemůžeme dělat, dokud je u nás prateta, vůbec nic zajímavého.“

„U sta hromů,“ zvolal kapitán Flint. „Ještě žes mi ji připomněla. Měli jsme se všichni vrátit k svačině, a jestli si teď nepospíšíme, přijedeme pozdě i k večeři. A tak jestli nás, paní Walkerová, omluvíte, budeme už muset jet.“

„Ale vždyť jí můžete říct, že jsme ztroskotali,“ řekl Roger. „Vykládat něco takového tetě Marii nemá vůbec smysl,“ odpověděl kapitán Flint.

„Měly bychom už s Bridget také jet,“ řekla maminka. „Bridget už měla být dávno na kuti.“

A tak začali všichni nastupovat. John a Zuzana odrazili veslici, kde seděla maminka, Bridget a kapitán Flint. Titty a Roger pomáhali odrazit Amazonku. Potom se naši čtyři badatelé rozběhli na severní ostroh zamávat jim na rozloučenou. Ale když si uvědomili, že zůstanou na souši a že, i kdyby chtěli, nemají žádnou loďku a nemohou se vydat na moře, zmocnil se jich tísnivý pocit, že zdaleka všechno není tak, jak by mělo být.

„Ne abyste byli moc dlouho vzhůru,“ volala maminka. „Po takovém ztroskotání je nejlepší jít co nejdřív spat.“

, Trosečníci nespustili malou bílou plachtu Amazonky z očí, dokud jim nezmizela za ostrovy u Ria. Pak zahlédli, že veslice již proplouvá pod Darienským štítem. Ale i ta za chvilku zmizela. Najednou si uvědomili, že jsou hrozně unaveni. A když Zuzana navrhla, aby se dali hned do večeře, nikdo proti tomu nic neměl. Výborně se navečeřeli chleba a mléka, a když dojedli, nebylo už nikomu jaksi do řeči; dokonce se nerozpovídali, ani když zjistili, že v žádné baterce, které měli v kapse batohu a které se potopily i s lodí, se nezažehne sebemenší jiskřička. Ale komu se chce spat, spokojí se i se svíčkovou lampičkou. Když se zavrtali do spacích pytlů, neozval se ze stanů ani hlásek, a třebaže potůček, který uháněl přede dveřmi stanů, bublal docela jinak, než vlny jezera šplíchaly o skály ostrova, za dvě minuty po tom, kdy John zvolal „Zhasnout světla!“, nikdo již nebyl vzhůru a potůček neslyšel.

PRVNÍ NÁMOŘNÍK TITTY PŘEVEZME VELENÍ

Když za východními svahy na druhém břehu jezera vycházelo slunce, nestínil stany jediný strom. A tak vzbudilo kapitána Johna brzy ráno sluneční světlo a bublání potůčku, který si to uháněl samým středem tábora. Jak se však probudil, hned na něho dolehly tak smutné myšlenky, že se raději obrátil ve spacím pytli a snažil se co nejrychleji znovu usnout. Včera večer si myslel, že mají to nejhorší ze ztroskotání za sebou. Ale teď pochopil, že všechno teprve začíná.

Ano, byla to hloupost, že držel tak dlouho plachtu a nechtěl ji nechat přesmeknout, až ji nakonec, zrovna když se mu to nejméně hodilo, přehodil vítr… ale to všechno bylo ztroskotání. A když pak Vlaštovka klesla ke dnu, museli se potápět, zachraňovat, co se dalo, a vytáhnout ji na břeh. Potom museli loď opravovat a pustit se s ní na nebezpečnou plavbu do Ria, přestože měli jen nouzový stěžeň a dovnitř vnikala voda. Pořád měli plné ruce práce a naspěch. Pořád měli co dělat s loděmi. Jen jednou bylo Johnovi včera večer divně u srdce, když se díval, jak odjíždí veslice a Amazonka, a věděl, že za nimi nemůže vyplout. Ale to měl ještě

plnou hlavu jiných starostí. Teprve dnes ráno stanul tváří v tvář pravdě.

Probudil se s myšlenkou, že zajede s Vlaštovkou naproti na Dixonovic hospodářství, přistane ve Žraločí zátoce a staví se pro ranní mléko, ale tu si najednou uvědomil, že Vlaštovku již nemá. Že nemá vůbec žádnou loď. Táboří tu sice na břehu jezera jako na pobřeží nějakého moře, ale přitom jsou zajatci země. Voda jim není nic platná, mohou se v ní leda vykoupat. S námořnickým životem je prozatím konec.

Viděl, že již znovu neusne a nezbaví se té smutné pravdy, a tak se vymotal ze spacího pytle. Za chvilku již plaval v zátoce. Doplaval až k jejímu ústí a mezi ostrohy na širé jezero. Bylo tiché ráno, nikde ani vánku a na hladině se neukázala skoro ani vlnka. Jen tam, kde pod hladinou číhal Skalní hrot, se voda tu a tam kapánek zčeřila, jako by pomalu vyplaval nahoru pstruh, tiše vsál mouchu a ani nerozrušil tlamičkou vodní hladinu. John plaval dál a za chvilku již ležel na skalisku a odpočíval jako mokrý růžový tuleň, vyhřívající se na ranním sluníčku. Oddával , se odpočinku a díval se přes jezero nahoru k ostrovu Divokých koček. Vzpomínal, jak to bylo krásné, když žili na ostrově, obklopeni kolem dokola vodou, a věděli, že v přístavu si hoví malá lodička a mohou v ní, kdykoli se jim zachce, vyplout. Vzpomínal na chvíle, které strávili loni na Darienském štítu a v Cesmínovém háji a den ze dne čekali na telegram od tatínka, že si mohou vzít Vlaštovku a plout s ní k ostrovu. Tentokrát bude čekání mnohem těžší. Teď již zažili, co to je mít svůj ostrov a svou loď, a obojí ztratili.

Za chvilku se otočil John k zátoce a spatřil, jak před stěnou lesních stromů stoupá k obloze pramének modrého dýmu.

„Zuzano!“ zavolal.

„Nazdar!“ odpověděla Zuzana.

V tu chvíli zaslechl ze zátoky zakviknutí. To jistě zkouší Roger palcem od nohy, jaká je voda. A tam, kde se do zátoky vlévá potůček, je voda studená i v srpnu. Pak zaslechl dvojí hlasité šplouchnutí. To určitě námořník a plavčík naskákali jeden po druhém do vody. John se rychle rozhodl, převalil se jako tuleň ze skály, bez jediného šplíchnutí se potopil, znovu se vynořil, ještě naposledy pohlédl k ostrovu Divokých koček a plaval do zátoky.

Zamířil k bílým stanům v hloubi zátoky, kde se do jezera vléval potůček, ženoucí se seshora s vrchů. Tam cákala voda na všechny strany. Roger ležel na zádech s rukama na dně a kopal do vody. Titty napjala paži, aby dobře rozrážela vodu, a točila se kolem dokola a dělala vír.

„Titty,“ zvolal John, jakmile doplaval dost blízko, aby ho bylo při všem tom šplouchání slyšet.

Vír se utišil.

„Nazdar,“ řekl.

„Poslyš, Titty, “ pokračoval John, „jak myslíš, že je to opravdu daleko z vašeho údolí na ten statek, kam máme chodit pro mléko?“

„Moc daleko to být nemůže,“ řekla Titty.

„Dál než odtud?“

„O moc dál ne. Možná že to bude i blíž. Třeba bychom si našli zkratku tím lesem za silnicí. Odstěhujeme se tam? Johne, odstěhujme se tam!“ Z víru už byl zase až do večera nadšený badatel.

„Kdo dojde pro mléko k snídani?“ volala Zuzana od ohně.

„Půjdeme všichni,“ rozhodl John. „Ale až sem se s ním neponeseme. Proč bychom se nenasnídali nahoře v lese? Vezmeme si mléko a pak se půjdeme podívat na to vaše údolí.“

„Hurá!“ jásal Roger.

„Přemýšlel jsem o tom, že bychom měli přeložit tábor o kousek dál od břehu. Za prvé tu hrozí záplavy. Za druhé bahenní zimnice. Mezi džunglí a mořem je vždycky nebezpečno.“

„Mohli by tu být aligátoři,“ řekla Titty, která už lezla s cákotem z vody, „nebo hroši. Představte si, kdyby nám tak nějaký hroch pošlapal nové stany. “

„Stejně by to bylo hrozné sedět na břehu a nemít ani lodičku,“ řekl John.

„Dobrá,“ souhlasila Zuzana. „Ale po koupání se musíte najíst. Uvařím s sebou pár vajec. Mám už oheň rozdělaný a byla by škoda nechat ho jen tak vyhasnout.“

„Teď by nám přišla k duhu čokoláda,“ napadlo Rogera, „a pořádnou snídani si můžeme vzít potom.“

„Myslíte, že můžeme odejít od stanů?“ ptala se Zuzana. „Vždyť sem nikdo nepřijde, leda Amazonky, a ty dneska nikam nemohou. Prateta přece chtěla, aby šly s ní.“

A tak bylo vše ujednáno. Než se uvařila vajíčka, rozdělili do čtyř batohů jídlo na celý den. Zabalili s sebou bochánek, konzervované maso, máslo, hrníček se zavařeninou, čtyři jablka a dvě krabičky olejovek. John vzal kompas, Titty dalekohled a vypůjčený košík na vajíčka, Roger prázdnou bandasku a Zuzana konvici na čaj, ale dohodli se, že se budou v nesení střídat.

„Vy půjdete vpředu, první námořníku,“ pravil kapitán John, když měli všechno připraveno a dojedli kousek čokolády a krajíc chleba, který dostal každý od Zuzany jako příděl po koupeli.

Titty právě připravila papouškovi pořádnou zásobu potravy a vody a vyplatila mu jeho denní mzdu - tři kostky cukru. „Rozkaz, pane!“ řekla. „Pojď, Rogere.“

Než se vydali na cestu, rozhlédla se Zuzana ještě po táboře, je-li všechno v pořádku. Zato John už pospíchal, aby byli pryč. Nechtěl tu už ani chvilku zůstat a na každém kroku si připomínat, že zůstal bez lodi.

Výpravě velel první námořník, ale jak přecházeli místo, kde včera ukazovali mamince cestu k Swainsonovům, a zahnuli na

vozovou cestu, John se již neudržel a řekl: „Neměli bychom tu zahnout?“

Titty se prudce zastavila.

„Když chceš, tak si tam jdi,“ řekla. „Ale musí se tam přes silnici. To ještě tak stačí, když se jde pro mléko. Ale my s Rogerem našli lepší cestu. Dostaneme se na druhou stranu tak, že nás žádný divoch neuvidí, i kdyby si hlídkovali po celé silnici.“

„Nevykládej, Titty, “ řekla Zuzana, „to už je zase nějaký výmysl Petra Kachny.“

„Žádný výmysl to není,“ ozval se Roger.

„Ale Petr Kachna říkal, že to je pěkná cesta,“ pokračovala Titty.

„Je to o moc dál, než když se jde přes silnici?“ ptal se John.

„Ještě blíž. A je to hned tady.“

První námořník Titty je vedla kolem zákrutu úzkého potůčku a tu se před nimi objevil nízký oblouk můstku, hustě zarostlý břečťanem a zakrytý stromy.

„Tady projdeme,“ ukazovala, „a i kdyby měli zvědy rozestavěné z jednoho konce na druhý, nebudou mít ani tušení, jak jsme jim proklouzli.“

„To je výborný přechod,“ pochvaloval si John.

„My jsme se tu s Rogerem zuli,“ řekla Titty, „ale byli bychom se dostali na druhou stranu i v botách.“

„Raději to zkoušet nebudeme,“ zasáhl první důstojník. „Co to má za smysl promáčet si boty a pak si je muset sušit.“

„Tam dál by nás to do bosých nohou pořádně píchalo,“ řekl Roger. Vzpomněl si na dlouhé jehličí, které přikrývalo jako koberec les za silnicí.

Zuli se, vlezli do potoka a brodili se proti proudu až pod můstek.

„Kdyby bylo víc vody, tak bychom tu neprošli,“ řekla Zuzana.

„A při záplavách bychom museli plavat,“ dodal John.

„Dalo by se tu proplout, i kdyby nepřítel hlídal řeku,“ napadlo Titty. „Chytli bychom se nějaké klády a z vody vystrčili jenom nos.“

„Ale jenom dolů po proudu,“ řekl John.

„Samozřejmě,“ nedala se vyvést Titty z míry. „Prchali bychom přece ke svým lodím.“

„Vždyť žádné lodi nemáme,“ poznamenal Roger.

Rozhostilo se tísnivé ticho. Opět si všichni připomněli, jak ztroskotali.

Ale když prošli pod můstkem za silnicí do modřínového lesa a přebrodili se ke břehu potoka, aby si otřeli nohy a obuli se, hned zase na své trápení zapomněli. Dohodli se, že docela postačí, když pro mléko zajdou jen dva. Zuzana a plavčík šli tedy s bandaskou a košíkem na vajíčka korytem potoka těsně kolem zdi až k vozové cestě a po té se dostali k Swainsonům. Bylo domluveno, že jen vyzvednou mléko a přijdou o kus dál proti proudu za ostatními. První námořník a kapitán John se zatím vydali strmým zeleným modřínovým lesem proti proudu potoka. Šli výš a výš kolem jednoho vodopádu za druhým, až je už ze silnice vůbec nemohlo být vidět. V takovém modřínovém lese není trocha kloudného podrostu, pod jasně zelenými stromy leží jen koberec loňského spadaného jehličí měděné barvy a dá se tu mnohem tíž ukrýt než v každém jiném lese. Jakmile je ze silnice již nebylo vidět, John by se byl rád na chvilku zastavil, ale první námořník Titty mu nepopřála oddechu. „Teď už není na konec lesa tak daleko,“ naléhala. „A tady nemůžeme ani hvízdnout, jsme moc blízko silnice. Co kdyby nás zaslechl někdo jiný než Zuzana a Roger?“

A tak lezli dál až k místu, kde modřínový les končil a začínaly lísky a doubky jako v hájku dole u jezera. Na pokraji modřínového lesa se zastavili, ale tentokrát chtěl zase jít dál John a Titty říkala, že by tu, měli počkat.

„Tenhle les se mi moc velký nezdá,“ řekl John. „Ještě kousek a budeme venku. “

„To je právě ono,“ řekl první námořník. „Nová země je hned za tímhle lesem. A měli bychom do ní vstoupit všichni společně. “ „Dobrá,“ podřídil se kapitán John. „Máš přece velení. A stejně jsi to tady objevila ty.“

„A Roger. Už jsme se málem vrátili, ale pustil se nahoru kolem toho vodopádu. A snad nás tam dovedl hlavně ten potok. Museli jsme jít pořád dál a dál a podívat se, kde to ta voda tak hučí. Však ji uslyšíš, jen co se dostaneme nahoru na vřesoviště.“

Kapitán s prvním námořníkem si lehli na záda na hladký svah pokrytý měděně zbarveným modřínovým jehličím a dívali se jasnými zelenými modříny nahoru k modré obloze. Jak tam tak leželi, polekali veverku, která poskakovala po jemňoučkých větvičkách. Když je zahlédla, něco na ně zaštěbetala a dělala, že vůbec nemá strach, ale strašně se zlobí. Zaslechli ji a zůstali bez hnutí ležet, jen očima pohybovali, až spatřili její hustý rezavý ocas a chlupatá, vysoko napřímená ouška.

„Jen ať si raději pospíší,“ řekl první námořník. „Budu muset co nevidět zapískat na píšťalku prvního důstojníka a to se jí určitě nebude líbit. Zuzana už jistě dostala mléko, a jestli je ten dědoušek nezdržel svými písničkami, už asi jdou nahoru. Měli bychom začít pískat, aby věděli, kudy dál.“

„Počkej ještě chvilku. Když jdou k potoku, nemohou přece zabloudit. A kde k němu přijdou, na tom vůbec nesejde.“ Ale jak promluvil, pohnul se a veverka utekla korunami modřínů. Rozběhla se po větvičce, ta se pod její tíhou jen prohnula, a pak přeskočila na větev vedlejšího stromu. Větev, ze které vyskočila, se za ní hned vymrštila, jako by ji pobízela k většímu spěchu.

„Teď už to vadit nebude,“ řekla Titty, posadila se a zapískala na Zuzaninu píšťalku.

Někde nedaleko odtud zahoukala V lese sova.

„Tamhle jsou,“ volala Titty. „Jsou výš než my.“

Zapískala ještě jednou.

Sova jí odpověděla. John byl rázem na nohou. První námořník Titty také.

„Pojď,“ řekla. „Opravdu jsou ještě výš. Co kdyby došli na kraj lesa dřív než my!“

Kapitán s prvním námořníkem však vylezli sotva dvacet yardů nahoru po potoce a už zaslechli někde nablízku hlas prvního důstojníka a plavčíka a za chvilku je zahlédli nedaleko v lese.

„Je tady pěšinka,“ volal první důstojník.

„A můžeme po ní?“ ptal se první námořník.

„Ano, míří pořád nahoru.“

„Je hodně prošlapaná7“ volal kapitán John.

„Když jsme šli modřínovým lesem, připadala mi dost prošlapaná, ale tady to vypadá, jako by po ní nikdo nechodil.“

„Možná že po ní chodí ovce,“ napadlo Rogera.

„Jděte po ní pořád nahoru,“ volal John. „Nahoře se zřejmě sejdeme.“

A tak se John s Titty šplhali kolem břehu bystřiny a o kus dál se Zuzana s Rogerem prodírali pořád dál a dál pod větvičkami, které rostly přes cestu.

Z lesa vyšli současně a jen malý kousek od sebe. Na všechny strany, kam až oko dohlédlo, se před nimi rozprostíralo široširé zvlněné vřesoviště a těsně před nimi pospíchal dolů potůček a vesele si prozpěvoval ve vřesu.

„Neztraťte cestičku,“ volal John. „Kudy teď vede?“

Zuzana se zastavila a prohlížela si půdu před sebou. „Vypadá spíš jako zaječí stopa,“ řekla, „ale je docela dobře vidět, kudy jde.“

„Nevede snad nahoru po potoce?“ ptala se úzkostlivě Titty. „Vede dolů k potoku a zrovna před tebou.“

„Počkej,“ zvolal John. Seběhl po kraji lesa na pěšinku k prvnímu důstojníkovi a plavčíkovi. Pak se dal do klusu, skloněn nízko k zemi.

„Chodí po ní lidé,“ volal. „Tady je otisk podpatků.“

„Ne! To snad ne!“ vykřikla Titty.

„Ale ano,“ řekl John. „Tady vede dolů k potoku. A tady jsou kameny přes potok. A podívejte se, tamhle zase vybíhá na druhé straně nahoru a táhne se po kraji lesa.“

„Ať si jde kudy chce,“ řekl první námořník. „Jenom ať nevede po potoce nahoru do našeho údolí.“

„A je ještě do údolí hodně daleko?“ ptal se první důstojník. „Jenom kousíček,“ řekl první námořník.

„Kdyby ses teď pustila do koblihy,“ řekl Roger, „a jedla hodně pomalu, došla bys tam, než bys ji měla v sobě.“

„Roger už má chuť na snídani,“ smála se Titty.

„Však už máme hlad všichni,“ řekla Zuzana. „Nasnídáme se tady, abychom nemuseli běhat daleko pro dříví na oheň.“

Ten nápad se zamlouval i prvnímu námořníkovi Titty, která se už nemohla dočkat, aby byla ve svém údolí. Vždyť teď jsou jako výprava, která putovala celou noc a na úsvitu nového dne se zastavila na snídani. Na tom přece není nic špatného. Čím vzdálenější jim připadá údolí, tím lépe. A tak hodili badatelé batohy na zem a začali si chystat jídlo.

„Jednu výhodu má táboření u potoka,“ řekla Zuzana. „Nikdy není nouze o vodu. A tady je výborné místo na oheň.“

Našla malou zátočinku s lesklými šedými oblázky, kde za parného léta vyschla voda. Blízko ní leželo několik větších kamenů a z těch udělala Zuzana kruh. Tři největší kameny rozestavila proti sobě, aby se na ně dala postavit konvice a uprostřed bylo ještě dost místa na oheň. Pak objevila na podpal trochu loňského kapradí suchého jak troud, a než to všechno

nachystala, už tu byli ostatní badatelé a nesli v náručí suché větvičky, které posbírali na kraji lesa.

„Tady určitě ještě nikdo nedělal oheň,“ řekla Titty. „Je tu všude tolik dříví, že bychom ho nespotřebovali, ani kdybychom rozdělali ještě vetší oheň, než dělá kapitán Nancy, a přikládali na něj celý rok.“

Johnovi to zase připomnělo ostrov a všechno, nač by tak rád zapomněl. Ale ne na dlouho. Než byla snídaně hotova, již se zase vpravil do nového dobrodružství, které prožívají cestou k tajnému údolí prvního námořníka.

„Jestli nechceme údolí prozradit,“ řekl, jakmile byli po snídani, „nesmíme po sobě nechávat žádné stopy a raději bychom měli rychle zmizet, než tudy půjde nějaký domorodec. “

A tak ohniště rozmetali. Nic nedbali, že se jim tak povedlo, a roznesli velké kameny sem a tam po břehu. Ohořelé uhlíky naházeli do potoka a skořápky od vajíček natvrdo zahrabali do země, aby žádnému domorodci, který by to tu podrobně neprohlédl, ani nenapadlo, že tudy prošla výzkumná výprava, a než se vydala dál do neznámých krajin, utábořila se tu a uvařila si snídani.

Pospíchali dál po ovčí stezce, která se vinula po kraji potoka mezi balvany a vřesem a stoupala výš a výš vřesovištěm. První šla Titty a za ní kapitán John. Nejdříve šel vpředu Roger, ale zastavoval se u každé tůňky a díval se, není-li tam pstruh, takže nebýt Zuzany, která na něho vždycky počkala, pobízela ho, aby si pospíšil, a dávala pozor, aby neupustili a neztratili nic důležitého, byl by za chvíli zůstal daleko pozadu.

Před sebou stále slyšeli hukot vodopádu, hukot, který byl silnější a silnější, čím víc se mu blížili. A za chvilku už zahlédli docela nedaleko bílou vodní tříšť.

Čím blíže byla Titty údolí, tím více pospíchala a tím měla větší nejistotu, je-li tam opravdu všechno takové, jak si to představuje.

Tolikrát se jí už stalo, že si o něčem myslela, jak je to nádherné, a když to potom ukázala někomu jinému, bylo to najednou docela obyčejné. Začala se bát, že to tak dopadne i s jejím údolím. A tím víc pospíchala, trochu proto, že už se chtěla přesvědčit, a trochu proto, že jestli už má zase zažít zklamání, chce je mít co nejrychleji za sebou.

Když došla pod vodopád, sotva dechu popadala, ale vylezla kolem něho po balvanech a podruhé v životě pohlédla vzhůru do svého údolíčka. A skutečně tam bylo, zrovna takové, jak si je představovala, na konci ještě s jedním vodopádem a po obou stranách uzavřené strmými svahy z balvanů, kapradí a vřesu, s širokým plochým dnem, tak skvěle chráněným těmi vysokými příkrými svahy, že z údolí nebylo vidět nic než oblohu a ven do kraje ses mohl rozhlédnout jen od spodního vodopádu, a kdo stál jen kousek od něho, ani o něm nevěděl, ledaže by do něho pohlédl přímo z úbočí, Ano, je přesně takové, jak si je představovala. Obrátila se a zamávala na Johna, který se šplhal hned kousek za ní, třebaže ho nic nepopohánělo jako Titty.

„Ještě se nedívej,“ řekla. „Koukej pořád na zem, dokud nebudeš docela nahoře. Jdi tudyhle. A teď se podívej, John vylezl až nahoru k prvnímu námořníkovi a pohlédl do údolí.“

„Je to tu docela pěkné,“ řekl.

Moc toho nenamluvil, ale podle toho, jak to řekl, hned Titty viděla, že je všechno v pořádku a že kapitánovi se její údolí líbí přinejmenším tak jako jí.

KAPITOLA XII

ÚDOLÍ VLAŠTOVKY

„Pospěš si, Rogere,“ volala Zuzana. „Nebo zůstaneš pozadu.“

„Tady se mi přece nemůže nic stát,“ odmlouval Roger. „Copak jsme někde v džungli, kde mohou za stromy číhat divoši? Tady vidíš, jak daleko chceš. Ale kde je Titty? A kde je John?“

„Není je vidět,“ řekl první důstojník. „Jsou už nahoře nad vodopádem. A když nevidíme je, mohla by tu být spousta jiných lidí, které taky nevidíme. Pojď, pospěš si, ať dohoníme předvoj výpravy. “

Plavčík pospíchal, co mu nohy stačily. Zdržel se, protože našel jednu velikou červenočernou sametovou housenku přástevníka, která se živí vřesem. Ale teď už měl zase vážnější starosti a utíkal, aby dohonil hlavní část výpravy. Zuzana má pravdu. Přece se nemůže loudat někde vzadu. A kapitán John s prvním námořníkem už jsou u vodopádu a v tajném údolí, které on, Roger, objevil zrovna tak jako Titty.

Za chvilku už Zuzana s Rogerem doběhli k vodopádu a pustili se po balvanech nahoru. Pak zmizeli i oni za vrcholkem. Zezdola je nebylo vůbec vidět. Přes kameny se řítil bělostný proud vody a po obou jeho stranách byly balvany a vřes. Nikomu, kdo by pohlédl vzhůru od potoka pod vodopádem, by však ani nenapadlo, že tam nahoře, jen pár kroků odtud, leží údolí, v němž by mohlo nepozorovaně tábořit na sta badatelů.

„Hej! Hej! Počkejte na nás,“ křičel Roger, když dolezl celý udýchaný nahoru do údolí.

Titty a John se ohlédli. Byli už skoro u horního vodopádu.

„Pospěšte si,“ křičela Titty.

Ale teď zase nebylo do spěchu Zuzaně. Jediným pohledem se přesvědčila, jak skvěle se hodí údolí na táboření, a teď se rozhlížela po strmých svazích, které je chránily, a po planinkách kolem potoka a přemýšlela, kde by se daly rozložit stany, kde by bylo nejlepší místo na ohniště a kde by se nejlépe mylo nádobí.

„Tady bude ohniště,“ řekla, když byli v polovině údolí, „a na mytí nádobí bychom nenašli lepší místo než v téhle tůňce.“

„V které tůňce?“ ptal se Roger.

„V téhle. “

„V té bydlí pstruh,“ řekl Roger. „Viděli jsme ho s Titty. Ale třeba by mu to nádobí nevadilo. Možná že by se mu to i líbilo.“

„Podle toho, co zbude na talířích,“ podotkla Zuzana.

„Hořčici přece ani nemáme,“ řekl Roger.

„Pospěšte si,“ volal znovu první námořník.

„Pospěš si,“ pobízel Roger Zuzanu. „Čeká na tebe Titty a chce ti ukázat svoje tajemství.“

„Už jdu, už jdu,“ volala Zuzana, ale na Tittina tajemství už moc nedala, a proto nijak nespěchala. „Na tenhle břeh se vejdou všechny čtyři stany, a když budeme chtít, i zásobárna,“ říkala napůl sobě a napůl Rogerovi. „Nebo bychom mohli zásobní stan postavit na druhý břeh.“

„Tak už pojď,“ naléhal Roger.

„Pospěšte si,“ volala Titty.

Konečně dohnal první důstojník s plavčíkem prvního námořníka a kapitána.

„Plavčíku!“ pravil první námořník, „neřekl jsi nic prvnímu důstojníkovi?“

„Kdepak,“ ohražoval se Roger, „jen to, že jim něco ukážeme.“

„Všimla sis jí?“ ptala se Titty Zuzany.

„Čeho jsem si měla všimnout?“ nechápala Zuzana.

„John si jí taky nevšiml. A šli jste oba těsně vedle ní.“

„Kolem čeho že jsme šli?“ ptal se John.

„Kolem jeskyně Petra Kachny,“ prozrazovala Titty.

„Snad ne kolem opravdové jeskyně?“ ptal se John.

„Proto jsme si s sebou přece vzali baterky a proto jsem byla tak ráda, že se Zuzanina nenamočila.“

„A kde je tedy ta jeskyně?“

Titty a Roger se vrátili kousek zpátky, až k místu, kde chtěla Zuzana postavit stany.

„Tady je,“ řekla Titty.

John a Zuzana se rozhlíželi, ale neviděli nic, co by prozrazovalo, že je tam někde jeskyně.

Titty vylezla kousek nahoru ke strmé stěně šedé skály, kde rostly trsy vřesu, a tam nízko pod vřesem jim ukázala otvor, který vypadal na první pohled jen jako trhlina ve skále.

„Nebýt toho motýla, co se tu usadil na vřesu, v životě bychom jeskyni nenašli,“ řekla Titty.

„Byli jste uvnitř?“ ptal se John.

„Ne,“ odpověděla Titty.

„Zatím ne,“ dodal Roger.

John stáhl řemeny batohu a pustil batoh na zem. Zuzana sundala svůj a chvíli se v něm přehrabovala, až našla baterku. Ještě štěstí, že ji tehdy ráno, než ztroskotali, v tom spěchu při nakládání zapomněla. Podala ji Johnovi.

„Tak jdi, Johne,“ řekla.

John se sehnul, posvítil si baterkou před sebe a zmizel v otvoru.

„Mohu taky dovnitř?“ ptal se Roger.

„Jenom chvilku počkej,“ zarazila ho Zuzana. „Poslyš, Johne, prohlédni si, jaký má strop. Není prasklý?“

„Je to samá pevná skála,“ hlásil John, „a je hodně vysoký. Skoro na něj ani nedosáhnu. Musím se postavit na špičky. Fuj, tady je ale prachu!“ Po léta se prach usazoval v jeskyni a teď, když se John pohnul, mu zavířil kolem nohou v celých oblacích.

„Vejde se nás tam víc?“ ptala se Zuzana.

„Spousty,“ volal John z hloubi jeskyně a hlas mu zněl, jako by volal ze dna nějakého hlubokého tunelu, kde se každý zvuk několikrát odrazí. „Ale až budete uvnitř, pozor na hlavy.“

Ostatní vlezli po čtyřech do jeskyně a jeden po druhém vstávali, tápali rukama ve tmě a dívali se, jak baterka vrhá sem tam úzký proužek světla po drsných stěnách a stropu v pevné skále.

„Moc velká opravdu není,“ řekl John.

„Ale pro Petra Kachnu úplně stačí,“ řekla Titty, „a kdyby nás přepadli divoši nebo piráti nebo něco takového, určitě by nás pustil dovnitř.“

„Ale proč tu má být zrovna Petr Kachna?“ ptala se Zuzana.

„Předně proto, že pro něho nemáme stan, a potom takovouhle jeskyni zrovna potřeboval.“

„A výborně by se tu daly uskladňovat zásoby,“ řekla Zuzana. „Je tu chladno jako v lednici. Lepší spíž bychom už ani mít nemohli.“

Roger se rozkašlal.

„Už ať jsi venku,“ řekla Zuzana. „Dokud tu bude tolik prachu, nemáš tady co dělat.“

Roger vyklopýtal ven do zářivého slunečního dne, rozmáchl se a zamžikal. Na chvilku byl totiž netopýrem, kterého někdo vyplašil za jasného poledne, ale hned se zase změnil v badatele a plavčíka a nikdo si ani nestačil všimnout, že byl chvíli netopýrem.

Titty a Zuzana vylezly za ním a kousek za nimi John. Prach z jeskyně je teď všechny dráždil v krku.

„Bydlet by se v ní nedalo,“ řekl John, „ale je tam dost místa pro všechny naše stany a ostatní věci.“

„A za hlídače by tam mohl zůstat Petr Kachna,“ řekla Titty. „Mohli bychom si bydlet ve stanech, a kdybychom viděli, že se k nám blíží nepřítel, schovali bychom všechno do jeskyně a nikdo by nepoznal, kde máme svou pevnost. Je to skvělé místo. “

„Škoda, že nemáme žádné nepřátele,“ zalitoval Roger.

„Těch ještě můžeme mít,“ utěšovala ho Titty.

„Na pevnině si člověk nikdy není jist,“ řekl John. „A Amazonky budou chtít určitě podniknout nějakou válku.“

„Jen si vzpomeňte, jak nás lodi přepadly,“ připomínala Titty, „a ještě tvrdily, že ostrov je jejich a ne náš. Ale že je to jejich údolí, to říct nemůžou. A o jeskyni neví živá duše. Tím je to tu ještě lepší než na ostrově Divokých koček. A nezůstalo tu žádné ohniště, abychom si mohli myslet, že už tu byl někdo před námi. Objevili jsme to docela sami.“

„Ale někdo určitě udělal tu jeskyni,“ řekl John.

„Ta tu může být odjakživa. A je to přece jeskyně Petra Kachny.“

„Vždyť Petr Kachna je jen ve vyprávění,“ namítla Zuzana. „Tak to nemůže být doopravdy jeho jeskyně.“

„To nevadí, Petr Kachna patří k nám. A když budeme tvrdit, že je to jeho jeskyně, je to naše věc. Copak je někoho jiného?“

John souhlasil. Hádat se s Titty o Petra Kachnu nemělo vůbec smysl. Vždyť i Johnovi se někdy skoro zdálo, jako by Petr Kachna doopravdy žil. Tolik se toho o něm o vánočních prázdninách navyprávěli, že jim připadal docela skutečný. A proč by pak nemohl mít pro sebe jeskyni?

„A potom,“ pokračoval John, „když jí budeme říkat jeskyně Petra Kachny a budeme o ní chtít mluvit před domorodci, můžeme jenom říct »Zajdi k Petru Kachnovi« nebo »Dones to od Petra Kachny«, nebo »Nechal jsem to u Petra Kachny« a nikoho ani nenapadne, že to znamená jeskyni. Jeskyně Petra Kachny je výborné jméno. Ale jak pojmenujeme údolí?“

„Mám už pro ně také jméno, ale jen jestli se vám bude líbit,“ řekla Titty. „Pojďme mu říkat údolí Vlaštovky. Víte, tolik míst se jmenuje po králích, princích a všelijakých takových lidech. A pojmenovat nějaké místo po lodi je přece mnohem zábavnější. Pojďme pojmenovat údolí po Vlaštovce. “

Proti tomu nemohl nikdo nic namítat. A teď když se mohli utábořit v takovémhle údolí a v duchu se obírat představami o jeskyni, už ani Johnovi nevadilo, když se každou chvilku mluvilo o lodi. Konec konců, za pár dní bude opravena, a než ji zase dostanou, mají tohle všechno…

„Souhlasíte s tím všichni?“

Všichni souhlasili.

„Dobrá,“ řekl John. „Nechť se tedy jmenuje údolí Vlaštovky.“ „Na věčné časy,“ dodala Titty.

„Tábor sem přestěhujeme zítra,“ řekl John.

„Údolí Vlaštovky má jen jednu vadu,“ řekla Zuzana (a Titty měla velkou radost, když slyšela z jejích úst své pojmenování). „Je tu spousta vody, ale žádné dříví. Se vším dřívím na topení se budeme muset nosit až z lesa pod vřesovištěm. “

„Vždycky když půjdeme pro mléko, přineseme tolik dříví, co uneseme,“ řekl John.

„Myslím, že to odtud shora není na statek o nic dál než z Podkoví zátoky,“ řekla Zuzana. „S mlékem se moc neproneseme, ale nosit dříví je o moc těžší než vozit je na loďce, jako jsme to dělali loni v létě.“

„Ale teď jsme trosečníci,“ řekla Titty, „nějaké strasti zažít musíme, jinak by to nebylo ono.“

„Tak čím vám tedy ty strasti začnou dřív a donesete trochu roští, tím dřív budeme mít rozdělaný oheň na oběd.“

„Tak to půjdeme hned,“ hlásil se Roger.

„Nejdříve musíme jít ještě trochu na výzkumy,“ řekl John. „Musíme najít dobrou pozorovatelnu. Musíme mít kam postavit stráže, aby viděly po celém okolí a mohly nás varovat, kdyby šli nějací domorodci dolů po vřesovišti nebo nahoru lesem.“

„Dobrá,“ souhlasila Zuzana. „A já zatím udělám ohniště. “

„Jak je budeš mít hotové, zaskočíme dolů do lesa pro dříví. A teď půjdeme na výzkumy.“ John dobře věděl, že první důstojník Zuzana si dělá ráda ohniště po svém a že nemá nikdy velký smysl jí pomáhat. „Tak, Titty a Rogere, pojďte. Batohy si tu můžete nechat, ale dalekohled si vezměte.“

První námořník a plavčík nechali batohy před jeskyní Petra Kachny a šli za kapitánem nahoru po severním svahu údolí.

Museli se vyhýbat volným přesypům, kde jim pod nohama klouzaly kameny, obcházet skaliska, přidržovat se trsů vřesu, až vylezli nahoře na širém vřesovišti, kde vřes, kapradí a tráva byly skoro celé okousané, jak se tu pásly horské ovce s černými hlavami, a do hněda sežehnuté horkým letním sluncem. Když vylezli ještě výš, viděli, jak se vřesovištěm vine potůček. A na sever a západ za vřesovištěm spatřili vysoké kopce.

„Ten, co má na jednom konci štít, je Kančenžanga,“ řekla Titty. „Teď na něm neleží sníh, ale v zimě ho tam je jistě spousta.“

„To je ten kopec nad údolím, odkud vytéká Amazonka,“ řekl John. „Viděl jsem ho na mapě. Jmenuje se…“

„Pojďme mu říkat Kančenžanga,“ naléhala Titty. „Aspoň budeme moct prozkoumat prameny Amazonky a zároveň vylézt na Kančenžangu. To bude pravá výzkumná výprava.“ „Kančenžanga je opravdu nádherné jméno,“ řekl John.

„Budeme na ni vystupovat po lánech. Kdyby tam tak byl sníh a led, museli bychom mít sekyrky.“

„Podívejte se, tamhle je Rio,“ zvolal Roger.

Pohled na vřesoviště a široké pásmo modrých a purpurových vrchů, táhnoucích se až někam do dáli, je tak zaujal, že se ani neohlédli dolů na jezero. A když se teď otočili, spatřili je hluboko pod sebou - stříbřitě modrý pás vody, s temně zelenými zalesněnými ostrovy, s parníky a s bílými plachtami jachet, s veslicemi domorodců, které vypadaly jak černé tečky a s šedivými střechami městečka Ria, rozloženého kolem zátoky. Jak se tak dívali z vřesoviště mezi průsmyky v lese, viděli to všechno jako na dlani, jen ostrov Divokých koček z místa, kde stáli, vidět nebyl, protože ležel těsně pod nimi a zakrývaly jej lesy, jimiž sem přišli.

„Kde je dalekohled?“ zeptal se John.

Titty mu jej podala.

„Je odtud vidět na Cesmínový háj. Však jsem si to myslel, že ho uvidíme.“

„Půjč, já se taky podívám,“ hlásil se Roger.

Půjčovali si dalekohled a dívali se dolů. A opravdu, v dálce se na druhém břehu jezera tyčil Darienský štít zarostlý borovicemi, za ním stoupala od malé zátoky zelená louka a nahoře na louce stálo mezi ovocnými stromy obílené hospodářství s šedivou střechou.

„Ten malý flíček, co se tam pohybuje, je jistě chůvina zástěra,“ řekla Titty, „nebo je to možná Bridget.“

„To je skvělé,“ liboval si John. „Kdybychom něco potřebovali, mohli bychom mamince signalizovat a ona by zase mohla signalizovat nám. A tamhle z té skály by byla výborná strážní věž, i když je to daleko od údolí.“

Asi sto kroků odtud vystupoval z vřesu vysoký hranatý, nahoře plochý balvan.

Ale tentokrát jim nebylo dopřáno pořádně si jej prohlédnout. Jak se tak dívali dolů k jezeru, spatřili potůček, který protékal údolím Vlaštovky, a tu viděli, kde vytéká z vřesoviště a vrhá se na

své pouti do Podkoví zátoky mezi stromy. Kolem potoka se cosi pohybovalo. Roger se tam zadíval dalekohledem.

„Co to tam Zuzana dělá?“ zeptal se najednou.

„Kde?“

„Tamhle. Zrovna zašla do lesa.“

„Ale k čertu už!“ řekl John. „Měla asi ohniště rychle hotové a teď jde na dříví. Asi si myslí, že jsme na to zapomněli. Pospěšte si. Musíme ji dohonit. Ten balvan se na strážní věž určitě výborně hodí. A teď si pospěšte. Běžte vřesem po ovčí stezce, a pokud to půjde, dívejte se, kam šlapete.“

„Proč?“ zeptal se Roger.

„Mohly by tu být zmije,“ řekl John.

„A to by tu běhaly takhle volně?“

„Ano,“ řekla Titty. „Samozřejmě že volně. A jsou hrozně jedovaté.“

„Není to nebezpečné?“ ptal se Roger.

„Když na ni nešlápneš, tak ne,“ řekl John, „a když ji necháš, tak před tebou uteče. Ale jak leží stočená na sluníčku a ty k ní přijdeš a dupneš na ni, tak se jí to nijak nelíbí. Ale teď už pojďte, než přijde Zuzana s dřívím, ukážeme jí, kolik ho nasbíráme.“

„Rozkaz, pane!“ řekla Titty.

„Rozkaz, pane!“ vyhrkl Roger. „Ale kdo půjde první?“

Na tuhle otázku už John odpověděl - sklonil se a dal se do běhu po úzké ovčí stezce, která se vinula dolů k lesu a podle všeho se křížila s potokem kousek pod vodopádem na dolním konci údolí Vlaštovky. Běžel a tu a tam přeskočil, co nejvýš mohl, trs vřesu. Titty pelášila za ním. Za ní utíkal Roger, ale už mnohem pomaleji. Takový had je docela zajímavé stvoření, když ho mají zavřeného v krabici od doutníků uhlíři a vědí, jak na něho, ale co by to mělo za smysl být neopatrný a nechat se uštknout zrovna na začátku výpravy. A tak Roger sice pospíchal, ale dával bedlivý pozor, aby na žádného hada nešlápl.

V lese našli všechno, co potřebovali. V dubovém a lískovém mlází objevili vyvrácené stromky, které na zemi uschly a snadno se lámaly. Pod ním v modřínovém lese bylo na tisíce starých uschlých větviček, které byly docela tenounké a měly po sobě malé hrbolky, ty se hodily výborně ná podpal. Až na samý kraj modřínového lesa slezla jen Zuzana. Ostatní sbírali větvičky při kraji vřesoviště. John a Roger měli v kapse provázky a svázali dříví do pěkných otepí, které se výborně nesly na zádech. Titty také nanosila pořádnou hromadu a zrovna uvažovala, jak ji ponese, když tu spatřila prvního důstojníka, jak vystupuje z modřínového lesa a klopýtá pod obrovským nákladem.

„Nechtěla bys kousek provázku?“ oddechovala Zuzana. „Mám ho v kapse, ale nemám ani jednu ruku volnou.“

Titty vytáhla z kapsy prvního důstojníka provázek a tak pevně jím ovázala otep, že se jí krásně nesla a neztratila cestou skoro žádné dříví.

„To jste přišli všichni?“ ptala se Zuzana.

„Ano,“ odpověděla Titty, „ale ostatní už jdou zpátky do údolí.“ První důstojník a první námořník vyšli z lesa a tu spatřili, jak se nahoru po potoce zvolna pohybují dvě obrovské otepi dříví -kapitánova a plavčíkova. Pustili se co nejrychleji za nimi. Než se vyšplhali po balvanech kolem vodopádu a byli zase v údolí Vlaštovky, pořádně se zahřáli, ale měli tolik dříví, že mohli několikrát uvařit vodu a nikdo nemusel znovu běžet do lesa.

První důstojník Zuzana postavili jako obvykle vynikající ohniště. Suché větvičky rychle chytly a za chvilku si už badatelé pochutnávali na prvním jídle v údolí Vlaštovky. Bylo už také dost pozdě. Než za ně potok umyl nádobí (naskládali totiž špinavé hrníčky, lžíce, nože a vidličky celé výpravy do malého víru mezi kameny), nanosili všechno dříví, které jim zbylo, do jeskyně.

„Alespoň nám určitě nezmokne,“ řekla Zuzana, která vždycky uvažovala jako první důstojník i kuchař výpravy.

„Co kdybychom byli obklíčeni v údolí Vlaštovky a nemohli pro dříví,“ řekla Titty, která zase myslila spíš jako psanec.

„Pojďme se teď podívat na ten balvan,“ navrhovala Titty.

Ale kapitán John již uvažoval, jak přestěhovat tábor, a chtěl být co nejdříve v lese a nařezat hole, na kterých by se dal odnést náklad.

V lískovém mlází našli zrovna takové hole, jaké potřebovali. John se Zuzanou je uřízli a pak je všichni pomáhali na konci zaoblovat. Ještě než naši badatelé vyjeli z jižní Anglie, dali si u nožíře nabrousit nože a teď měli výbornou příležitost vyzkoušet, jak jsou ostré. Jakmile byly obě tyče hotové, připjali na ně badatelé jen tak na zkoušku batohy. John a Zuzana nesli jednu tyč, Titty a Roger druhou a batohy se jim houpaly uprostřed. Celá výprava rychle sestupovala příkrým lesem, ale musela cestou zdolávat menší obtíže, protože jakmile nebyli nosiči stejně vysoko, začaly batohy klouzat dolů. Došli již skoro na konec modřínového lesa, odkud bylo vidět na silnici, když tu John, který šel před Zuzanou, se najednou vrhl na zem.

„Skryjte se,“ šeptal, „skryjte se, je-li vám život milý!“

„Ještě štěstí, že ty batohy jsou skoro prázdné,“ řekla Zuzana, jak pokládala na zem svůj konec hole.

„Pst! Pst!“ šeptal John.

Všichni čtyři badatelé se přikrčili k zemi a ani nehlesli. Dole na silnici se ozval dusot koňských kopyt.

„Jdou nebo klušou?“ šeptal Roger. Zase se to dalo těžko rozeznat.

„Jdou,“ šeptala Titty, ale hádala špatně.

Po silnici k nim důstojně klusal černý kůň a táhl dřevěný kočár. V kočáře seděly dvě ženy a dvě děvčata.

„Vždyť je to paní Blackettová,“ špitla Zuzana.

„A ta druhá je jistě prateta,“ řekla Titty. „Ale tohle přece nemohou být piráti Amazonky!“

Vedle paní Blackettové upjatě seděla přísně povznesená starší dáma a nad hlavou si držela černý slunečník. Proti nim seděly na malém úzkém sedátku za kočím dvě dívky ve volánových šatech se slaměnými klobouky na hlavě a s rukama v rukavičkách způsobně sepjatýma na klíně. Byl to příšerný pohled. Kočár zmizel a badatelé se na sebe zděšeně podívali.

„To je mnohem horší než ztroskotání,“ řekla po chvíli Titty.

„Tohle přece nemohl být kapitán Nancy,“ vydechl Roger užasle.

Ale všichni dobře věděli, že to Nancy byla.

KAPITOLA XIII

STĚHOVÁNÍ TÁBORA

Když se večer vrátili do Podkoví zátoky, měli ještě plnou hlavu malého tajného údolíčka Vlaštovky a ještě tajemnější jeskyně Petra Kachny, dělali si plány, jak vyrazí hned brzy ráno, a nemohli se dočkat, až budou mít konečně noc za sebou. Ráno se jen tak narychlo vykoupali a Titty skoro celou cestu pro mléko na Swainsonovic hospodářství utíkala. Snídani do sebe jen naházeli. A pořád ještě pospíchali, když strhávali stany a balili. Ale když přišel čas rozloučit se se zátokou a vydat se nahoru na vřesoviště, měli najednou všichni takový prázdný pocit kolem žaludku, ačkoliv to nebylo tak dlouho, co snídali. Pro námořníka je strašné, když se má obrátit zády k moři, a John, který se včera tolik těšil, že za sebou nechá všechno, co mu připomíná ztroskotání, začal mít najednou jako všichni ostatní pocit, že odchodem do vnitrozemí se vzdálí životu na ostrově Divokých koček ještě víc, než když se potopili s Vlaštovkou. Ani Titty a Roger, objevitelé údolí Vlaštovky, nijak s odchodem nepospíchali. A všichni byli ze srdce rádi, když Roger zahlédl veslici, která se k nim blížila po jezeře od

Darienského štítu, a když se Titty podívala dalekohledem a zjistila, že je v ní kapitán Flint.

Když viděli, že za nimi kapitán Flint vesluje až od Darienu, měli výbornou záminku, proč ještě chvilku počkat, a nemuseli se jeden druhému svěřovat, jaké je trápí pochybnosti. Všichni věděli, že by nejel až do Podkoví zátoky jen tak zbůhdarma.

V zátoce to málem vypadalo zase jako tehdy, když ztroskotali. Stany už byly stržené, svinuté a nacpané do batohů. Malé bambusové tyče už byly rozebrané a svázané. Každý badatel měl nést batoh a mimoto za jeden konec hůl, na níž byl zavěšen balík nebo nějaké zavazadlo, zabalené do přikrývky nebo podlahového dílce. Zuzana a John si vzali silnější hůl a zkoušeli, kolik spojenými silami unesou. Titty a Roger měli dostat mnohem menší náklad. Každý vzal, co nejvíc unesl, ale ještě tu zůstalo plno věcí, které se nestačily pobrat. Bylo jasné, že budou muset jít nadvakrát.

Tak je zastihl kapitán Flint, když dovesloval do zátoky. A již dlouho předtím, než se přiblížil ke břehu, viděli badatelé, že jim veze ještě hodně navíc k jejich nákladu.

„Ten má ale na zádi spoustu věcí,“ řekl kapitán John, když na něho přišla řada a dostal dalekohled. „Dva pytle a ještě nějaké balíky.“

„Doufám, že veze chleba,“ řekl první důstojník. „Snědli jsme už celý bochánek.“

„Aby nám ještě přibylo něco k tahání,“ poznamenal John, který si začal přát, aby měla výprava aspoň jednoho nebo dva velbloudy.

„Stejně bychom to tam museli odnosit,“ řekl první důstojník. „Vždyť jíme všichni jak nezavření!“

„Na co veze ten strom?“ podivil se Roger.

„Ale vždyť tam má i starý stožár Vlaštovky!“zvolal John.

A právě ten strom jim pozvedl náladu a už jim tak nevadilo, že mají tábořit nahoře na vřesovišti. Kapitán Flint jim hned všechno vysvětlil.

„Pomozte mi s tou jedlí, kapitáne,“ řekl, když přirazil se svou lodí ke břehu. „Řekl jsem si, že byste třeba chtěli opravu trochu popohnat a udělat nový stožár. Tohle je moc dobrý kus a v loděnici ho již přiřízli. Vy ho jenom upravíte podle starého stožáru.“

John vzal za jeden konec dlouhého oloupaného kmene, na němž byly znát stopy tesařské sekyrky. Kapitán Flint vzal kmen za druhý konec, vystoupil s ním na břeh a vyndal z lodi starý stožár, přeražený vedví. Bylo až k neuvěření, že z drsného kmene může být jednou tak rovný a hlaďounký stožár, jako mívala Vlaštovka.

„Ale my máme jenom nože,“ vzpomněl si John.

„To byste se divili, kolik trosečníků si už udělalo stěžně jenom nožem,“ řekl kapitán Flint. „Ale vy nemusíte. Přivezl jsem vám hoblík a dvoje obkročná kružidla. A až budete hotovi, seženeme někde lněný olej.“

Teď když si měli udělat stěžeň a ležel před nimi ve své drsné podobě, nabývali trosečníci jistoty, že se jim Vlaštovka brzy vrátí a že budou zase moci žít na svém krásném ostrově a plavit se podle libosti po jezeře.

„Zajdeme sem každý den a budeme opracovávat stožár,“ řekl kapitán John.

„Ale nestěhujete se snad někam dál na pobřeží?“ ptal se kapitán Flint a rozhlédl se po zavazadlech na břehu.

„Kdepak,“ odpověděli jedním dechem Titty s Rogerem. „Stěhujeme se do našeho údolí nahoru na vřesoviště.“

„Do toho údolí, co jsme vám o něm vyprávěli,“ pokračovala Titty, „víte, jak jste povídal, že je tam kousek výš jezírko a v něm pstruzi.“

„Ano,“ řekl kapitán Flint, „ale mimochodem, jestli je to údolí, které myslím, tak už vím, proč jste mě zarazili, když jsem povídal vaší mamince o tom jezírku. Nemohl jsem přijít na to, proč jste se tak lekli, ale teď to mám. Není tam snad po levé straně, když se jde nahoru, jeskyně?“

Tittin obličej všecek pohasl. Copak už všechno na světě je objeveno?

„Je to jeskyně Petra Kachny,“ řekla.

„Před třiceti lety jsem jí říkal Ali Babova jeskyně. Je tam opravdu výborné tábořiště.“

„Ví o ní Nancy a Peggy?“

„Pokud vím, jakživy na téhle straně vřesoviště nebyly.“

„Neříkejte jim o ní,“ prosila Titty.

„Dobrá, neřeknu,“ sliboval kapitán Flint. „Ale neuštvete se moc, když povlečete ten kmen až nahoru?“

„Budu chodit raději dolů a opracovávat ho tady,“ řekl John.

„Všichni sem budeme chodit,“ řekl Roger.

„A vy jste zrovna na odchodu, že? Zbytek mého nákladu,“ řekl kapitán Flint a pohlédl k veslici, „jsou lodní zásoby. Vaše maminka povídala, že je mám předat prvnímu důstojníkovi. Ty potřebovat na vřesovišti budete, ať už tu stožár necháte nebo ne. Když se to tak vezme, nebylo by nejlepší, kdybyste mě přijali za nosiče?“

„Mockrát vám děkujeme,“ řekl první důstojník.

„Vždycky s sebou má jít domorodý nosič,“ řekl Roger. „Mají je všechny výzkumné výpravy.“

„On přece není žádný domorodec,“ namítala Titty, „od loňské bitvy na houseboatu patří mezi nás.“

„Ale snad bych s vámi přece jen mohl jít na vřesoviště a odnést vám trochu nákladu. “

„Ano, pojďte, prosím vás,“ zvala ho Titty.

Kapitán Flint byl sice notně tlustý, ale měl široká záda a badatelé ho naložili, až se prohýbal. Měl na veslici dlouhé kotevní lano a to omotal kolem jednoho starého nepromokavého podlahového dílce a udělal obrovský balík ze všech objemnějších zásob - z větších masových konzerv, z plechových krabic na suchary a na chleba a ze dvou menších sáčků, které zrovna dovezl z Cesmínového háje.

„Copak toho vůbec může tolik zvednout!“ zapochybovala Zuzana.

„Jestli k tomu přidáte jedinou krabičku sirek, tak už ne.“

A tak převázali celý ten obrovský balík lanem. Potom se kapitán Flint sehnul, přehodil si volný konec lana přes rameno a naložil si ranec na záda. Až pod ním zavrávoral, ale přece jen mohl jakž takž jít a to, jak řekl Roger, bylo hlavní.

„Haló, co to vyvádíte?“ ozval se od vody veselý jasný hlas. „S čím vám to chce strýček utéct?“

Amazonka už byla v zátoce. Všichni se udiveně ohlíželi. Vlaštovkám připadalo k neuvěření, že kapitán Nancy Blackettová a první důstojník Peggy Blackettová v červených pletených pirátských čapkách, hnědých košilích a modrých pumpkách, které teď vytahují ploutev a spouštějí plachtu, jsou ty dvě dívenky, které ještě včera viděli, jak vedle sebe škrobeně sedí v bílých šatečkách a vezou se v kočáru na vyjížďku s pratetou.

„Jak se vám podařilo uniknout?“ ptal se kapitán Flint a pomalu se obracel s obrovským balíkem na zádech.

„Jak se prateta dověděla, že jsi odejel, rozhodla se, že je zrovna výborné počasí a že si zajede dolů na jezero. Prohlásila, že si promluví s vikářem, jak se to tu kdysi vedlo. Doneslo se jí, že zavádí nějaké novoty. Maminka musela samozřejmě s ní. Vrátí se až k obědu.“ ,

To ze sebe vychrlila Peggy.

„Dneska je skvělý východní vítr,“ řekla Nancy. „Opírá se z obou stran. Ani se nemusí křižovat. A tak jsme rychle využily příležitosti.“

„Ale k obědu se musíme vrátit,“ dodala Peggy.

„Odpoledne zase máme jet na odpornou projížďku,“ řekla Nancy. „Ale pusťme to teď z hlavy. Co to všichni děláte?“

„Stěhujeme tábor,“ řekl John.

„Do údolí, které jsem našla s Rogerem.“

„Do toho údolí, co je ta…“ spustil Roger, „ale ještě včas zahlédl, jak se na něho Titty zatvářila.“

„Ale nějak jste toho málo naložili strýčku Jimovi,“ řekla

Nancy. „Ještě by se mu leccos vešlo do kapes. Ten má skvělé kapsy, jaksepatří velké. “

„Kapitáne Johne,“ ozval se kapitán Flint, „přece nenecháte ty piráty jít jen tak na lehko, ať vezmou také svůj díl. Času mají spoustu a až poplují domů, zase vychladnou.“

„Tak pojď, Peggy,“ řekla Nancy. „Vezmeme si jedno veslo. Ukážeme jim, jak na to.“

A tak si oba piráti vzali veslo z Amazonky jako tyč na nošení nákladu a zavěsili na něj ranec z podlahového dílce, z kterého John s kapitánem Flintem vyřízli záplatu na Vlaštovku. Zbylo ještě pár maličkostí, ale jak řekla Nancy, kapitán Flint měl opravdu velké kapsy.

Výprava byla připravena na cestu.

„Ale co papoušek?“ vzpomněla si Zuzana. Všichni si už tak zvykli pokládat Lóru za člena posádky, ač si nikdo, ani Titty, neuvědomil, že si nemůže dost dobře nést sám klec, zvlášť když je uvnitř.

„My už jsme se s Lórou spolu nacestovali,“ řekl kapitán Flint. „Klidně ji vezmu.“

„Kdybyste jí chtěl vzít klec,“ napadlo Titty, „mohla by se Lóra posadit na naši tyč a nesli bychom ji s Rogerem.“

„Samé dukáty,“ zaskřehotal zelený papoušek, když se usadil Titty na ruce a pak na tyči a pohupoval se ze strany na stranu, aby neztratil rovnováhu, jak si ji Titty s Rogerem pokládali na ramena.

„Jestli myslíš můj ranec,“ obrátil se k němu kapitán Flint, „ten je těžší, než kdyby byl plný dukátů.“

„To snad ani není možné,“ řekl Roger nevěřícně.

„Mně to tak aspoň připadá,“ vzdychl kapitán Flint. „Ale raději už pojďme, snad to potom bude lepší.“

A tak výprava vyrazila, jen Titty ještě stačila připomenout Johnovi a Zuzaně, aby neříkali nic o jeskyni Petra Kachny. „Aspoň teď ne,“ řekla. „Člověk nikdy neví. Přece jen to jsou piráti.“

Vpředu šli kapitán John s prvním důstojníkem. Zuzana si navlékla na tyč bandasku, aby si ji mohla přidržet, kdyby jí mléko šplíchalo ven. Za ní šel kapitán Flint, sehnutý pod tou tíhou málem vejpůl, v jedné ruce nesl papouškovu klec a druhou si přidržoval na rameni obrovský balík. Pak šly Amazonky s balíkem zavěšeným na vesle. Docela naposled klusala Titty s Rogerem, mezi nimi si to na tyči trůnil papoušek a pod ní se klátil jejich ranec.

Kapitán Flint jen pohlédl na můstek a hned prohlásil, že se pod něj nevejde, natož ještě s takovým rancem, a že raději poleze otvorem ve zdi a přejde přes silnici. A i kdyby ho snad viděli nějací divoši, to by museli být řádní necitové, aby se nad ním neslitovali. Tu napadlo Johna, že i kdyby je někdo zahlédl přecházet přes silnici, mohl by se docela snadno splést a myslet si, že jsou domorodci a nesou něco na statek. A tak přešli John a Zuzana s celým nákladem, který se jim klimbal na tyči, přes silnici, jako by tu chtěli vyřídit nějakou domorodou záležitost, která nemá nic společného s badateli ani s trosečníky. I Amazonky chtěly nejdříve prolézt pod můstkem, ale v poslední chvíli si to rozmyslely. Pod můstkem bylo opravdu málo místa a těžko by se jim asi povedlo sklonit se a prolézt a nepromáčet přitom ranec, který jim visel z vesla. A tak třebaže nevypadaly moc domorodě, pustily se za kapitánem Flintem, Johnem a Zuzanou přes silnici.

Ale Titty a Rogerovi nemohlo nic na světě zabránit, aby neprolezli pod můstkem. Ranec měli menší než ostatní, ale i tak se Titty rozhodla, že pronese nejdříve papouška sama a nechá ho na druhé straně, aby jí ohlídal boty. Pak se vrátila pro Rogera a pro balík.

„To už se podruhé namočil,“ řekl Roger, když došli do poloviny cesty.

„Máš držet tyč hodně vysoko, až u stropu,“ poučovala ho Titty. „Takhle. “

„Vždyť ji držím vysoko,“ hájil se Roger. „Už jsem si zase odřel klouby. “

Na druhé straně můstku je uvítal veselými skřeky papoušek. Posadili se, že se obují, omyjí plavčíkovi odřené klouby a ováží mu je. Plavčík u sebe měl naštěstí kapesník, na kterém byl ještě velký kus úplně čistý. Když byli hotovi, dali se do klusu, a jak stoupali strmým modřínovým lesem kolem potoka, ranec se jim pod tyčí divoce házel a zelený papoušek mával křídly a pokoušel se na ní udržet rovnováhu. Snažili se jít stejným krokem, ale tyč se kymácela ještě víc.

„To nám přece nemůže vadit,“ řekl první námořník. „Drž se, Lóro. Musíme si co nejvíce pospíšit.“

Ostatní dohonili na konci lesa, kde se včera utábořili a udělali si snídani. Na chvilku si odpočinuli a každý dostal kousek čokolády. I na papouška trošku zbylo. První důstojník moudře uložil čokoládu do vnější kapsy batohu, aby ji měli cestou po ruce. Potom nazvedli spojenými silami kapitánu Flintoví na záda obrovský balík, hodili si znovu na ramena tyče a celá výprava se vydala dál přes vřesoviště po ovčí stezce, která mizela a zase se vynořovala mezi vřesem a vodou omletými balvany kolem potoka. Tentokrát šla první Titty s Rogerem a s papouškem a za nimi Nancy a Peggy. Docela naposled šla Zuzana s Johnem, protože první důstojník měl přece jen strach, že kapitán Flint má moc nacpané kapsy a mohl by z nich cestou něco vytrousit.

„Tohle není žádná cesta pro takového stařešinu, jako jsem já,“ oddechoval kapitán Flint, když se už pěknou chvíli točil mezi balvany a trsy vřesu, šplhal nahoru a slézal dolů.

„Je to výborná ovčí stezka,“ odbyl ho kapitán John. „A kdybyste šlapal, kam máte, měl byste místa až dost.“ Kapitán John už viděl v pěšince cestu do údolí Vlaštovky a nestrpěl, aby ji někdo haněl, zrovna tak, jako by nikdy nepřipustil, aby před ním někdo řekl, že už někdy viděl lepší loď, než je Vlaštovka.

Kapitán Flint se už neodvážil nic říci a klopýtal ze všech sil dál.

„Jak to, že jsme tu ještě nikdy nebyly?“ divila se Peggy. „Vždyť to není ani daleko. Podívejte, tamhle je…“

A řekla jméno onoho vysokého kopce se štítem. Ale první námořník Titty ji zaslechla a hned ji opravila.

„To je Kančenžanga,“ řekla. „Jestli myslíš tu nejvyšší.“

Nancy se najednou zarazila a trhnutím na druhém konci vesla zastavila i Peggy.

„Kančenžanga není špatné jméno,“ řekla. „Tisíc láteř, co kdybychom na ni vylezli?“

„Určitě na ni vylezeme,“ souhlasila nadšeně Titty. „Už jste na ní někdy byly?“

„Jednou nás tam vzali naši,“ vyprávěla Peggy, „ale to už je dávno. Tohle by bylo něco docela jiného. “

„To se nedá ani srovnávat,“ řekla Nancy.

„Víte co, vystoupíme na ni všichni společně,“ navrhovala Titty, „a vezmeme si lana.“

„Kdyby tu tak nebyla prateta,“ zatoužila Nancy.

„My vás včera viděli, jak jste jely v kočáře,“ prozrazoval Roger.

„Vážně?“ řekla Nancy mrzutě.

Klopýtali dál, ale chvíli nikdo nemluvil. Těžko se to povídá, když člověk nese zavazadla, uvázaná na tyčích nebo na vesle, po tak úzkých a klikatých cestičkách. A kapitánu Flintovi už nezbývalo mnoho dechu.

Hukot malého vodopádu se ozýval stále blíž a blíž a za chvíli se Titty s Rogerem, kteří vedli výpravu, zastavili přímo pod ním.

„To máme s tím nákladem lézt až takhle vysoko?“ ptala se Nancy.

„Já už nemůžu,“ prohlásil kapitán Flint. „Aspoň ne s takovýmhle rancem. Měli bychom vodopád raději obejít a sestoupit do údolí z boku.“

„Ale když půjdeme rovnou, bude to větší legrace,“ napadlo Nancy. „A zavazadla můžeme vytáhnout seshora. Naše lano na to krásně stačí, jen co rozvážeme tenhle ranec. “

„A pak nesmíme zapomínat,“ řekl první námořník, „že jakmile vyjdeme z koryta, kterým protéká potok, dostaneme se na otevřené vřesoviště a bude nás vidět na míle daleko. “

A tak složili celý náklad dole pod vodopádem a rozvázali dlouhé kotevní lano Amazonky, kterým si Nancy a Peggy přivázaly k veslu svůj ranec. John jej vzal za jeden konec a vylezl s ním nahoru nad vodopád. A když ostatní badatelé a oba piráti viděli, že provaz je opravdu dost dlouhý, šplhali za ním. Kapitán Flint zůstal dole a přivazoval na lano jeden ranec za druhým.

Když Vlaštovky viděly, jaký dojem udělalo jejich údolí na Nancy a Peggy, byly rády, že se z Podkoví zátoky přestěhovaly.

Nancy se jen vyšplhala nahoru kolem vodopádu a pohlédla do údolí a hned poznala, že je to skvělé tábořiště. „Takovouhle báječnou skrýš jsem ještě neviděla,“ řekla. „A když si pomyslím, jak už tu je dlouho a my ji ještě neznáme!“

„A to ještě ani nevíš, jaké má tajemství!“ řekla Titty, která byla tak pyšná, že jí Nancy údolí pochválila, až by jí byla málem prozradila ještě víc. Ale zezdola se ozvalo volání: „Táhnout!“

Nancy se hned chopila práce.

„Popadněte to lano!“ volala. „Co kdybychom si k tomu něco zazpívali?“

„Třeba hej rup!“ navrhovala Titty.

A sama začla:

Co sipočnem, s tím opilým námořníkem?

Co si počnem s tím opilým námořníkem?

Co si počnem s tím opilým námořníkem?

Takhle brzy ráno?

A ostatní se přidali:

Hej rup - už se zdvihá!

Hej rup - už se zdvihá!

Hej rup - už se zdvihá!

Takhle brzy ráno.

Vodopád nebyl nijak vysoký, a jak všichni spojenými silami táhli, vystoupil obrovský balík kapitána Flinta s rachotem nahoru, a zrovna když dozpívávali refrén, přehoupl se přes okraj do údolí. Ani byste nevěřili, jak ta písnička, zvláště když se zpívá sborem, snadno vytáhne nahoru sebetěžší náklad, střídají-li se rychle ruce a lana se chopí dva kapitáni, dva první důstojníci, první námořník a plavčík a vedle ze skály je povzbuzuje křikem papoušek. A když vytáhli všechny rance, pověsil se nakonec na lano kapitán Flint a vydrápal se nahoru po balvanech. Oba kapitáni, první důstojníci a posádka jen supěli a vyráželi své: „Hej rup, už se zdvihá!“

„Tohle mu přece zpívat nemůžeme,“ smál se Roger, když se kapitán Flint postavil na pevnou zem a mohli konečně pustit provaz z ruky. „Copak on je nějaká kotva?“

„To opravdu nejsem,“ řekl kapitán Flint. „Ale ty rance také ne a byly ještě těžší.“

Amazonky a kapitán Flint jim pomohli přenést všechny věci seshora od vodopádu až na místo, kde chtěla Zuzana postavit stany blízko ohniště a malého víru, v němž se tak pěkně mylo nádobí. První námořník Titty se od nich ani nehnula, protože měla strach, že si všimnou, jak je u otvoru jeskyně odhrnutý vřes. Roger Amazonkám nabízel, že jim ukáže pstruha v malé tůňce na potůčku. Udělali by jim pomyšlení, jen aby nezpozorovaly šedou kamennou hradbu s temným stínem na spodu a hustý vřes, který jako by se rozrůstal kolem skalní pukliny. Ale nejhorší bylo, že celou cestu od ohniště až po jeskyni vedla stopa z uschlých drobných větviček, které tu zřejmě poztráceli, když včera večer, než se vrátili do Podkoví zátoky, ukládali dříví do jeskyně. Titty si vyčítala, co jsou to za ňoumy, že je to nenapadlo, a zapřísahala se, že už nikdy, ať se děje co se děje, po sobě žádné stopy nezanechají. Vždyť by stačilo jen podívat se na ty větvičky a jít po nich až ke skále a bylo by po tajemství jeskyně Petra Kachny. Ale Amazonky si jich ani nevšimly. Kdyby nemusely tolik pospíchat, možná že by je zahlédly. Ale kapitán Flint jim pořád připomínal, že musí být na oběd doma, a tak se jen rozhlédly a už utíkaly dolů k Amazonce a chystaly plachty k odjezdu.

„Jen si vzpomeňte na ten poprask předevčírem,“ řekl jim kapitán Flint. „A to se už dneska nemůžeme vymlouvat na ztroskotání.“

„Ale ani to ztroskotání nám nebylo moc platné, vid‘?“ řekla Nancy. „Radši si pospíšíme, ať kvůli nám zase nedostaneš.“

„Snad vám prateta nevyhubovala jen proto, že jste s námi zůstali v Podkoví zátoce a pomohli nám?“ zarazil se John.

„Jestli nám nevyhubovala?“ zasmála se Nancy. „To ji ještě neznáš. A poslyšte, jak vypadá to vaše údolí zvenku?“

„Není vůbec vidět,“ řekla Titty, celá šťastná, že už konečně odvede Amazonky od jeskyně. „Pojďte se podívat.“

Vylezli společně po příkrém severním úbočí a rozhlédli se po vřesovišti.

„Na deset kroků od kraje byste ani neuhodly, že tu nějaké údolí je,“ řekl John.

„A co to je za veliký balvan?“ ptala se Nancy a ukázala k severu.

„To je strážní věž,“ vysvětloval jí John. „Vlastně teprve bude.“

„Hm,“ zamyslela se Nancy. „Z té je asi vidět pěkně daleko.“

„Proto je to tak dobrá strážní věž,“ řekla Titty.

„Aspoň najdeme lépe údolí, když k vám půjdeme přes vřesoviště,“ řekla Nancy. „A taky že přijdeme. Docela určitě. Podnikneme na vás překvapivý útok. A hned první den, jak se dostaneme z domu.“

„Budeme vás čekat,“ řekl kapitán John.

„Jestli se hned neseberete a nepoběžíte,“ pobízel je kapitán Flint, „jakživ se už z domu nedostanete. “

„Jen si pospěš sám,“ obrátila se k němu Peggy. „Nebo přijdeš taky pozdě. My to stihneme. Zvlášť když je takový vítr.“

„Kdepak, já mám službu až od svačiny. Ale proboha, jenom ať vy se zase neopozdíte. Opravdu bych už rád unikl aspoň na den na dva hromobití. “

„Bojí se pratety zrovna tak jako my,“ vysvětlovala Peggy Zuzaně.

„Ještě mnohem víc,“ řekla Nancy. „A maminka taky, chuděra.“

„On chodí dokonce oblečený po městsku,“ dodala Peggy.

„Jezuskote!“ vykřikla Nancy. „A co naše parádní šaty? Poběž! Máme nejvyšší čas. Vždyť já úplně zapomněla, že jsme vyklouzly z domu v kalhotách.“

Pelášily dolů do údolí, popadly veslo, stočily kotevní lano a rozběhly se k vodopádu. Vlaštovky a kapitán Flint se za nimi chvíli dívali, až jim červené čapky zmizely mezi stromy.

„Jeskyně si nevšimly,“ řekl Roger.

„Ne,“ oddechla si Titty.

„U sta hromů,“ řekl kapitán John, „jen počkejte, až na nás zaútočí. “

„Moc s tím nepočítejte,“ upozorňoval je kapitán Flint. „Teď se jen tak snadno z domu nedostanou.“

„Ta prateta musí být ale hrozná,“ mínila Titty.

Kapitán Flint na to neřekl ani ano, ani ne, ale připomněl jim, že pojede kolem Cesmínového háje, a jestli chtějí vypravit poštu,

že jim ji rád vezme. A tak nechali zavazadla kolem ohniště a stany na zemi, vylovili Tittino psací náčiní a sepsali zprávu. V záhlaví již uvedli údolí Vlaštovky a všichni dopis podepsali. Oznamovali v něm, že přesunuli tábor a nemusí se již obávat zimnice a záplav, a psali, jak se těší, že k nim maminka s lodním mazlíčkem co nejdříve přijedou na svačinu.

„Ale copak to tu najdou?“ starala se Zuzana.

„Stejně budu pracovat na tom stěžni,“ řekl John. „A tak může maminka klidně přijet do zátoky.“

Ještě to rychle připsali a pak zprávu složili, dali do obálky a napsali na ni maminčinu adresu v Cesmínovém háji. Roger napsal do horního levého rohu: „Pirátská pošta“.

Než dopsali zprávu, kapitán Flint seděl a klidně si bafal z dýmky. „Poslyšte,“ řekl, když skončili, jako by si najednou na něco vzpomněl, „jestli proti tomu nic nemáte, podíval bych se rád do vaší jeskyně. Teď to snad jde, když už jsou piráti pryč?“

Zuzana mu podala baterku a kapitán Flint se protáhl do jeskyně. Badatelé se tam natlačili za ním.

„Představoval jsem si ji větší,“ řekl kapitán Flint, když byli uvnitř a mohl se zase postavit. Obrátil se k pravé stěně za vchodem a tam našel nápis Ali Baba, vytesaný velkými neohrabanými písmeny nožem do skály.

„Připíšeme k tomu jméno Petra Kachny,“ navrhla Titty.

„Ali Baba se s ním jistě rád sejde,“ řekl kapitán Flint.

„To jste sem vytesal vy?“ ptal se John.

„Ano, ale už před třiceti lety,“ odpověděl kapitán Flint.

Za chvilku se s nimi rozloučil a vydal se dolů přes vřesoviště. Omlouval se, že by se s nimi ještě rád zdržel, ale že se tak pronesl s tím obrovským balíkem, až má strach, že jestli se trochu nerozhýbe, úplně mu ztuhnou záda. Ale ráno stejně přijede do zátoky a ukáže Johnovi, jak zacházet s hoblíkem a kružidly. Doprovodili ho až k vodopádu a pochválili ho, že se dobře osvědčil jako nosič, a když šťastně slezl dolů k potoku, rozloučili se s ním. Kapitán Flint došel skoro až k lesu a pak se otočil a zamával, kdyby se snad za ním některý badatel díval od vodopádu. Ale nebyl tam nikdo. Všichni již pilně stavěli stany v novém táboře.

KAPITOLA XIV ZAŘIZOVÁNÍ TÁBORA

Trosečníci měli práce až nad hlavu a v duchu byli rádi, že jsou sami a že se jim nikdo neplete pod nohy. Domorodce a piráty (i kapitána Flinta a Amazonky) moc rádi viděli, když je mohli potřebovat, výborně se třeba hodili na nošení nákladů, někdy jim leccos poradili a samozřejmě si bez nich nemohli představit žádné dobrodružství. Ale když měli stavět nový tábor na novém místě a rozhodnout na padesát věcí, vůbec o ně nestáli. Jednou se již málem rozhodli, že než bude Vlaštovka opravena, nebudou kapitán a posádka žít jako trosečníci, ale stanou se divošským kmenem, který žije v jeskyni, v noci křepčí kolem ohně, dělá si totemy na vysokých kůlech a předkládá jim za oběti vřesové věnce. Ale John si uvědomil, že musí udělat stožár, Zuzana protestovala, že se v jeskyni nedá bydlet, Roger nechápal, proč by měl spát v jeskyni, když má sám pro sebe nový stan, a Titty věděla, že divoši si nikdy nedělají mapy, a tak se rozhodli, že i když ztroskotali, budou žít dále jako badatelé a námořníci. Ale trvalo dlouho, než se domluvili, a pak byli rádi, že je neslyšel nikdo cizí. Sami na to zapomenou hned, ale kdyby je někdo poslouchal, nebylo by potom tak snadné žít dál trosečnickým životem a dělat, že nikdy ani nezapochybovali, čím vlastně mají být.

Titty vyslovila, na co všichni mysleli. „Dokud jsme badatelé,“ řekla, „můžeme podniknout, co nás napadne. Jen si vzpomeňte, co jsme dělali loni. Ale kdybychom byli divoši, nač bychom pak lezli na Kančenžangu. Jenom bychom seděli na bobku a jedli syrové maso.“

„A kromě toho máme přece prázdninové úkoly,“ řekla Zuzana. „A na badatele se dobře hodí, když čtou knihy.“

Titty hned napadlo, že by přece jen nebylo špatné dělat divochy, protože by si nemusila opakovat francouzská slovesa, ale nahlas to neřekla. Co se dá dělat, francouzským slovesům stejně neujde.

„Já se mám učit algebru a tu námořníci stejně musejí znát,“ řekl John.

„Ztroskotali jsme,“ začala Titty, „a abychom unikli z dosahu příboje, obrovitých krabů a všelijakých takových stvůr…“

„Taky aligátorů,“ přerušil ji Roger.

„Odstěhovali jsme se nahoru do kopců. Nic jiného nám nezbývalo. Dole na pobřeží nám ovšem hrozila zimnice.“

„Dobrá, dobrá,“ přerušila je Zuzana. „To už máme za sebou. Teď musíme dostavět stany.“

„To jsem strašně rád, že nám dal tatínek tyhle stany,“ řekl kapitán John. „Ty, co jsme museli napínat mezi stromy, by nám tu moc platné nebyly.“

„Protože tu žádné stromy nejsou,“ řekl Roger.

„A co zásobní stan?“ ptala se Titty.

„Zásoby budeme ukládat do jeskyně,“ rozhodla Zuzana.

„A Petr Kachna nám bude dělat skladníka,“ řekla Titty.

Na jižní straně údolíčka, mezi potokem a jeskyní, byla pěkná plošinka, na kterou se vešly všechny čtyři obytné stany. Badatelé si postavili všechny stany tak, že se otvíraly směrem k potoku.

Měli je výborně chráněné proti prudkému jižnímu větru příkrým úbočím, které se za nimi zvedalo, a nebylo na ně odnikud vidět, leda že by snad někdo došel tak blízko k údolí, že by se do něho podíval seshora z vřesoviště. Mezi stany a potokem bylo ohniště prvního důstojníka, jedno z nejlepších, jaké se kdy Zuzaně povedlo, a v potoce kousek pod ohništěm ona maličká zátočinka, jako stvořená na mytí nádobí.

„To je nejlepší tábor, jaký jsme kdy měli,“ řekla Zuzana, jak se rozhlížela po táboře, když dostavěli poslední stan.

„Ovšem až na ostrov Divokých koček,“ opravila ji Titty.

„Tady nejsme na ostrově,“ řekla Zuzana, „a tak to ani takový tábor být nemůže. Ze všech ostatních táborů je však tenhle nejlepší. Ale máme se tu ještě dost co otáčet.“

„Nejdřív bych chtěl přehradit tu vrchní tůňku,“ řekl John, „aby se tam dalo dobře koupat.“

„Tak pojďme rovnou na to,“ hrnul se Roger.

„Nejdříve musíme uklidit zásoby,“ zarazila je Zuzana, „a ty nemůžeme uložit, dokud nevymeteme trochu prach z jeskyně. “ „Petr Kachna nám to nebude mít za zlé,“ řekla Titty.

„Bodejť by měl,“ smála se Zuzana. „Potřebuje pořádný úklid jako každá domácnost. Zaskočte mně někdo nařezat pořádný chumáč vřesu. Tak třeba vy dva a ať jste zpátky, než udělám oběd.“ „Ale co zmije?“ ptal se Roger.

„Neměj strach, Rogere,“ uklidňovala ho Titty. „Já půjdu s tebou. Ještě štěstí, že jsme si na ně tuhle nevzpomněli, jinak bychom údolí Vlaštovky neobjevili.“

„Ať na žádnou nesáhneš nebo nešlápneš. Jinak ti neublíží,“ řekl první důstojník.

„Jestli Roger nadělá jen polovinu rámusu jako obvykle, nemohou na žádnou narazit. To by musely zmije tvrdě spát.“

„Tak už pojď,“ volala Titty. „Ukaž, kdo má ostřejší nůž. A poslyš, Rogere, víš, že máme udělat ještě něco.“

Když první námořník a plavčík vystupovali po severním svahu údolí, mluvili co nejhlasitěji a dupali jak všichni čerti, jen aby zmije mohly včas utéct. Pak začali řezat prvnímu důstojníkovi vřes na koště. Uřízli trošku tady, trošku o kousek dál, ale postupovali pořád jedním směrem k plochému balvanu, o němž říkal John, že by se hodil na pozorovatelnu. Vždyť spolu objevili údolí. Proč by nemohli také první vylézt na Strážní věž?

První důstojník vynesl z jeskyně Petra Kachny trochu dřeva, které si tam včera uložili, a rozdělal oheň, aby se mu brzy uvařil oběd pro celou výpravu. Kapitán se dal zatím do stavění. Nanosil si velké ploché balvany, jichž bylo po skalnatých úbočích dost a dost, větší postavil po kraji a menšími vyplňoval střed a tak postavil čtverhranný sloupek, nijak zvlášť vysoký ani široký.

„Na co to je?“ ptal se první důstojník.

„Pro papouška,“ vysvětloval kapitán. „Rád bych s tím byl hotov, než se vrátí Titty.“

Vzal jednu dlouhou tyč, na které nesli náklad, a přeřízl ji vejpůl. Z jedné půlky chtěl udělat Zuzaně násadu na koště. Druhou položil napříč na svůj sloupek, až trčela po obou stranách jako ramena polního strašáka. Zuzana mu pomohla nazvednout velký plochý kus vápence nebo břidlice a položili jej přes sloupek. Pak na něj John postavil klec s papouškem a otevřel dvířka. Vstrčil ruku do klece a papoušek se mu hned zaklesl nohama na prst. Ve chviličce ho John vyzvedl a papoušek seděl pevně na jednom konci tyče. Radostně roztáhl křídla a zamával jimi.

„Krásná Lóra!“ zvolal.

„Však taky krásně vypadá,“ chválil ho John. „Ale jsem zvědav, jestli se dostane zpátky do klece.“

„Zkus mu tam dát kostku cukru,“ radila Zuzana.

John ukázal papouškovi kostku cukru a dal mu ji do klece. Papoušek přešlapoval po tyči, až se dostal tak blízko ke kleci, že do ní dosáhl zobákem. Zachytil se bidýlka, vytáhl se a škrábal nohama, dokud se mu nepodařilo postavit. A pak šplhal zvenčí po kleci, až se dostal k dvířkům a vlezl dovnitř.

„Až bude chtít ven, dá mu to víc práce,“ řekl John.

Ale kdepak, Lóra nebyla jen tak pro nic za nic lodní papoušek. Dovedla výborně šplhat a brzy se naučila zachytit se zobákem a jedním pařátem klece a druhou nohu natáhnout po tyči.

Vřes je tuhý a špatně se řeže, a proto se první námořník s plavčíkem na svých výzkumech tak zdrželi. Tak se stalo, že než slezli po strmém úbočí zpátky do údolí, každý s náručí vřesu, papoušek už zase seděl na tyči, oheň vesele plápolal, v konvici se málem vařila voda a kapitán dostal od prvního důstojníka za úkol vyloupat hrášek.

„Že už jdete,“ vítal je první důstojník vesele. „Vy jste si ale dali na čas.“

„Byli jsme na Strážní věži. Jú! Co to má Lóra za krásný dům? Kdy jste jí ho postavili? Vždyť tady předtím nebyl.“

„Než jste nařezali ten vřes.“

„My jsme byli taky na té skále. Tamodtud je vidět na míle a míle na všechny strany.“

„Na sever, jih, východ i západ,“ dodal Roger.

„A nahoře v tom balvanu je malý dolík,“ vysvětlovala Titty, „a když se člověk položí, není ho vůbec vidět, leda dalekohledem až z vrcholků hor.“

„Pojďte se tam podívat,“ lákal je Roger.

„Nejdříve se naobědváme,“ rozhodl první důstojník. „Pojď sem, první námořníku, a ty také, plavčíku, a vyloupejte hrášek, ať může kapitán udělat koště. Po obědě se můžete jít všichni podívat na skálu a já zatím zametu ve spíži.“

„U Petra Kachny,“ opravila ji Titty.

První námořník a plavčík se pustili do zbylého hrášku. Papoušek dostal také jeden lusk a překrásně jej vyloupal - lusk roztrhal na kousíčky a rozházel je kolem sebe a hrášky mu spadaly na zem. Zuzana prohlásila, že jsou špinavé a že se nedají přidat k ostatním. Jakmile byl hrášek vyloupaný, měla Zuzana oběd rychle hotov. Byl to opravdu výtečný oběd, ohřáté maso z konzervy a hrášek bohatě politý máslem a navrch jako obvykle bochánek se zavařeninou, čokoláda a jablka. Než připravili oběd, vzal John druhou polovinu tyče, jak tam zbyla od Lóřina bidýlka, přivázal na ni pevným provazem velký chomáč vřesu a několikrát mu provaz omotal kolem černých tuhých stonků. Potom jej tak obratně zatočil, že vůbec nebylo znát, kde má provaz začátek, jako když se spojuje lodní lano. Opravdu se mu to povedlo, a jak Zuzana spatřila své nové koště, měla sto chutí dát se s ním hned do práce a divže se na to netěšila jako ostatní na svůj výlet ke Strážní věži. Ale mezitím se dovařil oběd a žádná kuchařka nenechá ráda jídlo stát, a tak opřeli koště o skálu, dokud se nenajedí a neuloží špinavé nádobí na dno malé tůňky, aby je omyla čistá voda potoka.

Prvnímu námořníkovi a plavčíkovi najednou napadlo, že by nebylo špatné pomoci trochu při úklidu jeskyně. Ale první důstojník Zuzana jim takové nápady zarazila.

„Bude to strašně prášit,“ řekla, „a když tam vlezeme všichni najednou, ani se tam nehneme. Víte co, zametu a uklidím jeskyni raději sama, a až to tam bude vypadat trochu k světu, může vás tam vlézt kolik bude chtít.“

„Pojďte už,“ pobízel je kapitán. „Žádný tábor se neobejde bez pořádné pozorovatelny. Musíme si najít místo, z kterého by bylo dobře vidět přes celé vřesoviště. Jen si vzpomeňte, co Amazonky říkaly o tom překvapivém útoku. A jistě ho podniknou, jenže překvapeny budou ony a ne my.“

„Lepší místo než tu skálu nenajdeme,“ řekla Titty.

„Tak už nechte prvního důstojníka, ať si dělá svoji práci, a pojďme se na tu vaši skálu podívat.“

Skála měla opravdu všechny výhody, jak je Titty s Rogerem vylíčili. A ještě víc, protože k ní nejlepší cestička, ať už dolů nebo nahoru, vedla po stráni hned nad údolím Vlaštovky.

„Není to tu špatné,“ řekl kapitán John, ale nejdříve si místo pořádně vyzkoušel - nechal Titty a Rogera nahoře na skále, sám zašel daleko do vřesoviště, zamával na ně, že mají vyrazit, a pak pozoroval skálu jako ostříž. Myslel si však, že se z ní ještě nehnuli, a tu viděl, že jsou už dávno dole a plíží se k němu po úzké ovčí stezičce ve vřesu.

„Vy se ale dovedete plížit,“ pochválil je. „Lepší pozorovatelnu bychom opravdu nenašli. Bude tam muset někdo každý den hlídkovat, a jak se objeví nepřítel, proklouznout do údolí Vlaštovky a varovat nás.“

Vraceli se rozradostněně do údolí Vlaštovky a tu viděli, že první důstojník stojí vedle stanů a prohlíží si stráň nad vchodem do jeskyně Petra Kachny.

„Co se stalo?“ zeptal se John a už běžel co nejrychleji po strmém svahu na protější straně a jediným skokem se přenesl přes potok.

„Podívej,“ řekl první důstojník.

„A na co?“

„Podívej.“ Zuzana ukázala zaoblený konec silné tyče, která vykukovala z chumáče vřesu kousek napravo od vchodu do jeskyně. „To je přece násada od našeho koštěte. Prostrčila jsem ji zevnitř. Měla jsem tam svíčkovou svítilničku, ale převrhla se mi, když jsem zametala. A tu jsem zahlédla vysoko ve stropě záblesk světla, šťouchla jsem tam koštětem a ono mi projelo skrz naskrz. Proto je v jeskyni až na ten prach docela dobrý vzduch. Asi tu kdysi žili lidé.“

„Ty jsi pašák, Zuzano,“ chválil ji John. „Kdyby na nás někdo zaútočil, můžeme se krásně ukrýt v jeskyni. To je přesně to, co jsme potřebovali. Měl jsem trochu strach, jestli tam nebude málo vzduchu. Vylezu nahoru a pročistím ten otvor.“

„To znamená, že tu papoušek může klidně přenocovat,“ řekla Zuzana. „Přece kvůli němu nebudeme stavět zásobní stan a k Titty se nevejde. A nemůžeme ho nechat udusit. “

„Tu lampičku ti asi převrhl Petr Kachna, aby sis všimla té díry,“ řekla Titty. „On věděl, že s ním bude papoušek bydlet.“

„Dost možná,“ přikývla Zuzana, která měla radost, že má tak vzdušnou spíž, a nic jí nevadilo, kdyby si tam Petr Kachna vyváděl co chtěl.

John vylezl po skalnatém srázu údolí, prostrčil násadu od koštěte zase zpátky, až koště spadlo dolů do jeskyně, a uřízl kousek vřesu, aby dovnitř proudilo otvorem víc vzduchu, ale zase ne moc, aby si ještě někdo otvoru nevšiml.

Potom vlezli všichni do jeskyně. Zuzana v ní udělala pravé divy. Nikde nebylo ani prášku. Doběhla si dokonce do potoka pro vodu, a než se dala do zametání, pokropila zem. „Příště to tu ještě posypu zbylým čajem,“ řekla, „ale dneska jsem na to nevzpomněla a vyhodila jsem ho.“ Krabice od sucharů a všechny balíky už stály pěkně narovnané kolem zdí. A Titty s Rogerem přišli hned na to, že na krabicích od sucharů by se dalo pěkně sedět. Po jedné straně jeskyně byl v kameni hluboký výklenek, který tvořil jakousi polici, sice ne moc rovnou, ale tak plochou, že se na ni dala postavit svíčková lampička a vůbec nikomu nepřekážela. „Lepší místo jsme už nemohli najít,“ řekl John. „Zvenčí odtud světlo svítilničky vůbec nebude vidět, leda za tmy.“ I když John trochu prořezal vřes, vnikalo větracím otvorem ve stropě dovnitř jen docela málo světla.

„Ale víte co,“ řekl první důstojník, když se dost naobdivovali jeskyni, „spotřebovali jsme na dnešní oběd všechno dříví. Tábor už máme hotový. Pojďme se dát do práce. Všechno mužstvo sbírat palivo! A co kdybychom se pak podívali na naše prázdninové úkoly?“

„Máme udělat bazén na koupání,“ vzpomněl si John.

„A postavit hráz,“ dodal Roger.

„To musíme, nebo bychom se zítra nemohli koupat,“ řekla Titty.

„A určitě se už všichni potřebujeme pořádně vykoupat,“ řekl první důstojník. „Ale nejdříve musíme nanosit zásobu dřeva.“

Než byl čas k svačině, stála v jeskyni hranice dřeva, velká jako ta hromada, kterou jim připravily Amazonky na ostrově Divokých koček. A když přišel čas k večeři, odpočívali badatelé po těžké práci, zmáčeni od hlavy až k patě, a dívali se, jak voda šplíchá přes okraje jejich hráze, pevně postavené z velkých balvanů. Mezi ně dali menší kameny a mezery vyplnili drobným kamením, nahrabaným na dně tůňky, ucpali to všechno drnem a upevnili ještě jednou vrstvou velkých balvanů, aby hráz dobře držela. Hráz pozvedla hladinu o pěkný kousek a vodopád vpředu v údolí padal teď s docela jiným hlukem do nádrže, která snad nebyla dost velká, aby se v ní dobře plavalo, ale mnohem lepší než dříve. Toho večera usínali badatelé ve svých stanech s vědomím, že dnes udělali opravdu kus poctivé práce. Život v údolí Vlaštovky započal.

KAPITOLA XV

ŽIVOT V ÚDOLÍ VLAŠTOVKY

Druhého dne ráno spali naši badatelé hodně dlouho. Jak se probudili, hned se však všichni rozběhli dopředu do údolí, podívat se, jestli jim voda nestrhla hráz. Nic takového se nestalo. V hrázi se nehnul ani kámen a všichni se trochu vykoupali v nové nádrži. Pak se vrátili do tábora a Zuzana jim zrovna připomínala, že na statek k Swainsonovům je daleko a že nemohou snídat, dokud někdo nezajde pro mléko, když tu zaslechli veselý hlas: „Podívejme se, jak jste se tu pěkně zařídili! A vyspali jste se dobře?“ a spatřili Márinku Swainsonovou, jak se na ně dívá seshora z úbočí nad jeskyní. V jedné ruce držela bandasku na mléko a v druhé velký košík.

„Nesu vám rýžový nákyp,“ řekla, „z Cesmínového háje. A paní Walkerová k vám zítra přijde na čaj a donese další, tak máte tenhle sníst ještě dneska.“

„Tudy radši nechoďte,“ varoval ji Roger. „Klouže to tu.“

Ale Márinka se zřejmě v údolí vyznala výborně. Šla ještě pár kroků po jeho kraji a pak sešla dolů po ovčí stezce, která končila nedaleko jejich koupaliště.

„Udělali jste si tu moc hezkou přehrádku,“ řekla, když jí John se Zuzanou přišli naproti a vzali si od ní bandasku a košík. „To máte pravdu, že to tu klouže ažaž. Však si tu mí bratři prošoupali pěkných pár kalhot, jak se klouzali odshora dolů po téhle skále. “

Rogera ještě nenapadlo, že by se dalo úbočí takto využít. Hned si to šel vyzkoušet, nejdříve jen z poloviny a pak až seshora. Byla to báječná klouzačka.

„Tamhle naproti to klouže ještě líp,“ řekla za chvilku Márinka a ukázala na druhou stranu údolí. „Není to tam tak prudké,“ dodala, „a nedře to tolik látku.“

„Kůži,“ podotkl Roger, který už cítil následky dvou nebo tří jízd ze strmé skály, v níž se skrývala jeskyně Petra Kachny.

„Pojď se mnou k nám,“ zvala ho Márinka, „a já ti to zašiju. Jistě se ti to nestalo poprvé ani naposled. A vy jste už našli vchod do jeskyně, že? Však já jsem si myslela, že ji najdete, hned jak se u nás včera zastavil pan Turner a řekl nám, kde jste. A už jste byli uvnitř?“

„Pojďte se podívat,“ zvala ji Zuzana. Na Márinku se nikdo nemohl zlobit a ani Titty nevadilo, že o jeskyni dávno ví. John jí řekl, že teď je to jejich tajemství, a Márinka slíbila, že o něm nepoví živé duši.

A od té doby připadala badatelům spíš jako spojenec než jako domorodá dívka, třebaže žila na hospodářství dole pod vřesovištěm a od rána do večera měla plné ruce práce. Na Márinku se dalo vždycky spolehnout. Popila s nimi onoho prvního rána trochu čaje a po snídani s ní Roger, Zuzana a Titty šli dolů na statek a John se vydal k zátoce, kde se měli setkat s kapitánem Flintem a pustit se do práce na stožáru. Ale druhý den už byl Roger zase u Swainsonů a potřeboval zašít. Márinka ho zašívala aspoň dvakrát denně, ale konečně ho ten „Trhač kalhot“, jak Titty nazvala klouzačku, přece jen omrzel.

Sotva sešel John z vozové cesty v lese u jezera a zamířil mlázím k Podkoví zátoce, zaslechl ruční pilu. Kapitán Flint už byl v zátoce a pilně se činil - opracovával spodek stožáru, aby měl přesně stejný tvar jako zlomený stěžeň a dobře zapadal do jamky ve vazném trámu. Ale to měli brzy hotové. John si přinesl z tábora v batohu hoblík a kapitán Flint mu ukázal, jak se s ním pracuje. Hoblík byl vyklenutý, aby se jím dal zaoblený povrch opracovávat stejně hladce, jako obyčejný truhlářský hoblík uhladí rovné prkno. Přinesl i obkročná kružidla, veliké kleště, které se rozvíraly a zavíraly a měly malý šroubek, jenž je udržoval rozevřené či zavřené, jak bylo zapotřebí. Kapitán Flint ukázal Johnovi, jak odměřit na obou stožárech stejné vzdálenosti a jak potom přesně seřídit kružidla, aby se při měření objemu starého stožáru dotkla oběma zahnutými konci dřeva. Pak začal nový stožár pravidelně kolem dokola ohoblovávat, až přesně zapadl mezi konce kružidla.

„Jedno si pamatuj,“ řekl. „Nikdy nezabírej moc hluboko. Když odřízneš málo, můžeš vždycky ještě kousek ubrat, ale jak odřízneš moc, už to zpátky nenalepíš. “

Celé dopoledne pilně opracovávali stožár a byl již málem čas k obědu, když přišli ostatní ze statku a vyprávěli, jak si zpívali s panem Swainsonem a přišili paní Swainsonové hadříček do nové klůckové přikrývky, a jak viděli prasátka, telátka a hříbě a největší mourovatou kočku, jaká kdy chodila po světě. „Pořád běhá za Márinkou, ale Márinka slíbila, že ji do údolí Vlaštovky nepustí. Ale prý se bojí papoušků, tak by snad ani nevadilo, kdyby s ní přišla.“ První důstojník Zuzana pozvala samozřejmě kapitána Flinta na oběd a ten jí poděkoval a milerád pozvání přijal. Prý už stejně přivezl z Ria pět porcí zapečeného vepřového a k tomu pět ovocných koláčů a doufá, že přijdou vhod. Balíček měl schovaný ve stínu pod keřem, aby byl pěkně v chládku, a z lodi zase vyndal rybářský prut, košík a síť na ryby. Balíček si dal do koše, aby se mu dobře nesl.

„Chtěl bych si zajít po obědě k Pstružímu jezírku,“ řekl. „Ukáži vám, jak se hází udice.“

„Pojďme všichni na ryby!“ navrhoval Roger.

„V jezírku toho moc nenachytáte, leda na mušky,“ řekl kapitán Flint, „ale kdybyste měli pěkné červíky, chytili byste za chvilku v potoce pstruha.“

„Máme přece rybářské pruty,“ řekl Roger.

„Dobrá, tak se pokusíme někde poohlédnout po červech.“

A když tak obědvali i v údolí Vlaštovky, zeptal se Roger kapitána Flinta na něco, co mu už od prvního dne na jezeře leželo v hlavě a pořád se nemohl dostat k tomu, aby se na to vyptal. „Kapitáne Flintě,“ začal.

„Copak chceš?“

„Proč jste si přikryl dělo černou plachtou?“

„Aby na ně nemohl prach a cizí lidé.“

„Dělo přece zažene lidi spíš než nějaká plachta.“

„A jestlipak vás zahnalo, když jste mi přepadli houseboat a donutili mě vrhnout se z prkna do vody? Vždyť mě ještě teď pomyšlení na ty žraloky budí ze spaní.“

„Víte, my jsme chtěli, abyste letos zase vypálil salvu z děla.“ „Jenže já teď přece nebydlím na houseboatu.“

„A proč ne?“

Kapitán Flint chvíli neodpovídal. Všichni napjatě poslouchali. Konečně řekl: „Podívej se, Rogere, jak to jen bude možné, v tu ránu jsem na houseboatu s celým sudem střelného prachu a můžeš přijít a vystřelit si z děla sám.“

„Tak tam pojďme hned.“

„On přece nemůže,“ řekla Titty. „Víš, že je to kvůli pratetě. Vždyť nám to Nancy říkala.“

„Však ona tu věčně nezůstane,“ řekl kapitán Flint.

Pstruží jezírko bylo asi na míli vzdáleno od údolí Vlaštovky, bylo docela malé a leželo v prohlubni mezi skálami a vřesem. Když je Vlaštovky spatřily, až zalitovaly, že si neudělaly tábor na jeho skalnatých březích. Ale Titty podotkla, že tam není žádná jeskyně, a Zuzana prohlásila, že už je to takhle až dost nosit se s dřívím do údolí Vlaštovky, natož to mít ještě o míli dál k Pstruzímu jezírku. „O dvě míle. Na každou cestu o jednu,“ opravil ji Roger. „A potom,“ pokračovala Zuzana, „měli bychom to o moc dál na statek k Swainsonům. Strávili bychom celý den, než bychom nanosili dříví a mléko.“ John a kapitán Flint rozmlouvali o něčem zcela jiném, o chytání pstruhů, a když se kapitán Flint usadil a začal si chystat to svoje rybářské nádobíčko, přestali ostatní mluvit a jen se dívali. Tohle bylo něco docela jiného než chytání okounů dole na velkém jezeře. Předně neměl kapitán Flint žádný splávek a ani jedinou střevli nebo červíka. Otevřel jen malou plechovou krabičku, vyndal z ní tři mušky a podal je Rogerovi, aby mu je podržel.

„Z čeho jsou ty mušky?“ ptal se John.

„Z peří a z hedvábí. Jsou to samé malé mušky,“ řekl kapitán Flint. „S velkými se tady nahoře nedá chytat. Tahleta je z peří sluky a z oranžového hedvábí. Ta druhá je z hejla a z rudého hedvábí a tohle je černý pavouk z hnědého hedvábí a z jednoho černého lesklého pírka z krku bažantího kohouta. Tady nahoře je to v takovém parném počasí nejlepší muška a nejrychleji se uvazuje. “

„To jste si je dělal sám?“ ptal se John.

„Samozřejmě,“ přisvědčil kapitán Flint.

„Mohli bychom také chytat na mušku?“ ptala se Titty. „Roger si s sebou vzal prut.“

„To by k ničemu nevedlo, první námořníku, s prutem na okouny se nedá muška daleko dohodit, a kdybyste si vzali na pstruhy velký červený splávek, jen byste je vyplašili. Jestli máte hodně červů, mohli byste chytit něco v potoce.“

„Červa máme jen jednoho,“ řekl Roger, „ale zato je to fešák.“

„Tak zkuste, co s ním pořídíte v potoce,“ řekl kapitán Flint, kterého samotného lákala zčeřená hladina jezírka a nemohl se dočkat, aby se už dal do rybaření. „Pojď, Johne. A vy jděte kousek dál, pane první důstojníku, a dejte pozor, ať se sem nikdo nepřiblíží. Nechceme chytit místo pstruha na udici nějakého badatele.“

Šel pomalu nahoru po jižním břehu jezera, odkud vál vítr, švihal prutem dozadu a dopředu, povoloval vlasec a spouštěl mušky na vodu, daleko za místa, kde byla hladina zčeřená. Chvilku vždycky počkal a potom pomalu, pomaličku, kousek po kousku nazvedával špičku prutu a znovu přitahoval mušky, až pozvolným pohybem vytáhl vlasec z vody. Potom jím švihl za sebe, chviličku počkal, až se zase narovná, a potom znovu mrskl prutem kupředu, až se mušky snesly dolů kousek nad jezírkem jedna za druhou jako prachové peří. Když už dopadly do vody potřetí nebo počtvrté, rozvířila se kolem návnady ze slučího peří a oranžového hedvábí voda, prut se prohnul a za chvilku už kapitán Flint vytahoval nad sítí, kterou mu docela tiše a pěkně pod hladinou držel John, malého tlustého pstroužka. Roger a Titty se už chtěli rozběhnout a podívat se na pstruha, ale Zuzana věděla, že chytání pstruhů je nadmíru vážná věc a že se ryby nijak nepohrnou k hladině, když po břehu bude pobíhat zástup badatelů. A tak je ještě včas zarazila a dívali se na rybaření jen z dálky. Potom dal kapitán Flint prut Johnovi a John se chvíli snažil švihnout vlascem vysoko za sebe a pak jím mrštit kupředu, až se pěkně rozvinul a znovu napjal, tentokrát přímo před ním a hezký kus nad vodou, a mušky se snášely dolů jak sněhové vločky. „Teď nahoru… chvilku počkat… zase dopředu,“ říkal kapitán Flint. „Miř asi dvě stopy nad vodu. Neskláněj prut tak dozadu. Nesmíš to dělat násilím. Jen ať to za tebe udělá špička prutu. Podívej se. Podržím ti ruku a ukáži ti, jak na to. Tak pozor.“ Moc dobře tentokrát nešvihli, protože na jednom prutu je vždycky lepší jedna ruka než dvě, zvláště když patří dvěma různým lidem. Konečně však přece jen mušky odlétly daleko na vodu a nespadly zase do rákosí kousek od břehu. Hladina se rozvířila, John trhl, mušky mu přeletěly nad hlavou a zachytily se někde za ním ve vřesu. Kapitán Flint dolezl tiše dozadu a mušky vyprostil.

„To byl ale panečku pstruh, co?“ řekl John.

„To bych řekl. Zkus to ještě jednou na stejném místě. A hezky klidně. Pamatuj si, že nikdy nemáš pospíchat, když máš vlasec za sebou. Půjde ti to lépe, když nebudeš zaklánět špičku prutu tak daleko. Podívejme se. Tak už ho máme. To se ti povedlo!“ Vzápětí už kapitán Flint držel síť, John do ní vytáhl svého prvního pstruha a kapitán Flint vyzvedl síť z vody.

Teď už neměl Roger stání. „Pojďme taky chytat,“ řekl a již otvíral krabičku, kde měl schovaného červa. „V jezírku je ryb spousta. Podívej se, jak je tahají jednu za druhou. Už mají dvě.“

„Vždyť nemáme mušky,“ namítala Titty.

„To ne, ale jakého máme červa!“ nedal se Roger. „Takového jsem ještě jakživ nechytil.“

„Kapitán Flint povídal, abychom to s ním raději zkusili v potoce,“ připomínala Titty.

„Ale v potoce je málo místa,“ namítal Roger.

Opustili Zuzanu a vrátili se k místu, kde potok vytékal z jezírka. Zuzana šla pomalu za Johnem a kapitánem Flintem. „Budeme chytat tady,“ řekl Roger. „Tady to půjde se splávkem skvěle.“ Lezli s Titty po čtyřech kolem malé zátočinky, kde skála spadala příkře do temné vody. Pak sestavili společně Rogerův prut na okouny. A spolu nasadili i obrovského červa na udici, na kterou se chytali okouni, ale dalo jim to strašnou práci. Vytáhli splávek vysoko po vlasci, aby měli červa hodně hluboko ve vodě. Pak hodil Roger červa i splávek ze skály a povolili z navijáku ještě velký kus vlasce. Červený splávek se vzdaloval od břehu, jak se do něho opíral větřík nebo jej unášel mírný proud, a zastavil se, teprve když už mu vlasec nestačil. Roger držel prut a Titty stála vedle a dívala se. Ale červený splávek se již ani nepohnul. Sedli si tedy na zem k prutu. Za chvilku podal Roger prut Titty. Pak jej Titty vrátila Rogerovi. A nakonec prostrčili prut vřesem a zaklesli jej silnějším koncem pod skálu. Teď už to bylo lepší. Chvilku se na něj dívali, ale pak se začali bavit o něčem jiném. Za chvíli se rozhodli, že prut tam klidně může zůstat sám, a vydali se na výzvědy přes skaliska, až viděli docela dozadu na jezírko. Stál tam John s kapitánem Flintem a se Zuzanou. Zahlédli, jak se rozvířila voda a John chytil rybu. Dívali se, jak ji ukládá do košíku kapitána Flinta. A pak spatřili, jak John podává Zuzaně prut a drží jí košík a Zuzana se učí házet udici. Dlouho je pozorovali, až nakonec viděli, jak Zuzana chytla rybu. „Možná že by nás také nechal chvíli chytat, kdybychom tam byli zůstali,“ řekl Roger. Vtom však pohlédli ke své zátočince.

„Nevidím nikde náš splávek,“ řekla Titty.

„Tamhle je!“ vykřikl Roger. „A hýbe se. Titty! Titty! Něco s ním strašně škube. Podívej se na náš prut!“

Divoce se rozběhli nazpátek k prutu, který sebou zlobně škubal sem a tam.

Ostatní zatím nachytali spojenými silami pěkný košík tlustých malých pstroužků. Bylo jich asi tucet, každý vážil něco kolem čtvrt libry a byli všichni skoro stejně velcí. „Málokdy se tady nahoře chytne větší kus,“ říkal kapitán Flint, když se společně vraceli dolů, „ale chuť mají výtečnou. Večer tu někdy uvidíte úplné obry, ale jakživ je nikdo nechytil… Taková půllibrová ryba už je velmi pěkná a čtvrtlibrové také stačí. Ty opravdu veliké se zřejmě nikdy neukáží.“

„Co se to děje s Rogerem?“ vykřikla najednou Zuzana.

Slyšeli, jak Titty pronikavě a zoufale volá: „Pomoc! Pomoc!“

„Nestalo se jim nic,“ řekl John. „Jsou tam oba. Ale co to proboha provádějí?“

„Pomoc! Pomoc!“ křičela Titty, jako když ji na nože bere.

„Chytli rybu!“ zvolal kapitán Flint. „Podrž mi prut, Johne. A podej mi síť.“ A už skákal přes kamení a přes vřes co mu nohy stačily a docela zapomněl, kolik váží a kolik let již uplynulo od té doby, kdy začal rybařit.

„Držte ji!“ volal.

„Roger spadl do vody!“ vykřikla Zuzana. „Ach, že já je tam pouštěla! “

Dole až na konci jezírka cosi strašlivě šplouchalo a cákalo. Teď už Titty držela prut, oběhla s ním skalní výstupek k zátočince, kde nechali splávek, a stála na pokraji mělčiny, přímo nad místem, kde potok vytékal z jezírka. Sem do mělčiny žuchl Roger, ale hned se zase s mohutným cákotem drápal na břeh a v náručí držel obrovského pstruha. Ale jak lezl z vody, najednou uklouzl. Pstruh mu vypadl z rukou, ale Roger se na něho vrhl, a než sem doběhl kapitán Flint se sítí, Roger, Titty i pstruh už byli v bezpečí dobrých pár yardů od vody.

„Ten má nejméně dvě libry,“ řekl kapitán Flint. „Vždyť vy jste ulovili úplného pstružího kmeta. Dali jste nám všem fleká i s našimi splávky a rybářským náčiním!“

Ryba, kterou chytili Roger a Titty, byla tak obrovská, že se ani nevešla do košíku. Museli ji nést v síti kapitána Flinta.

„Je to ale škoda, že maminka nepřijede na svačinu už dneska!“ vzpomněla si Titty.

„Tenhle kus by měla vidět,“ řekl kapitán Flint, a tak poslali nakonec rybu do Cesmínového háje. Kapitán Flint se s ní měl zastavit cestou na statku. Jak bylo po svačině, už se chystal k odchodu.

„Nerad bych se opozdil,“ vysvětloval. „Ty dvě pirátky přišly včera o dvacet minut pozdě k obědu. Uvízly v bezvětří. Nemohly za to, ale jejich maminka se o tom ještě něco naposlouchá, zvlášť když jsem ráno utekl.“

„Utekl?“ podivila se Titty.

„Chci říci, když jsem ve spěchu odešel,“ opravil se kapitán Flint. „Chtěl jsem tu být časně ráno, abychom s tím novým stožárem trochu hnuli.“

„Přijedou zítra Amazonky?“ ptala se Zuzana.

„Jestli na nás chtějí podniknout překvapivý útok, tak nám to neříkejte,“ zarazil ho John.

„Podle toho, co jsem slyšel, bych ani neřekl, že se dostanou z domu. Ne, zítra určitě nepřijedou. Ale pozítří udělám co budu moct, abych jim pomohl.“

„Možná že je to k něčemu přece jen dobré, že zítra nepřijedou,“ řekl John. „Máme ještě strašně práce se stožárem.“

„Ony si určitě nemyslí, že je to k něčemu dobré,“ poznamenal kapitán Flint.

„Vždyť je to hrozné, že nemohou přijet,“ litovala je Titty.

„To si myslím taky,“ řekl kapitán Flint, „ale nedá se nic dělat.“

Velkého pstruha zabalili do kapradí a dali k němu kousek papíru, na který Titty napsala: „Mamince! S nejsrdečnějším pozdravem od Titty a od Rogera,“ a Roger připsal: „To jsme chytli my!“ Najednou se mu dokonce zželelo, že se musí s rybou rozloučit a že vidí naposled její zaoblené kropenaté boky, ale maminka ji nejspíš udělá ještě k večeři a kapitán Flint nemůže čekat. Roger se na rybu ještě naposled podíval a pak přidržel listy kapradí a kapitán Flint je pečlivě ovázal provázkem, takže z velkého pstruha byl velice úhledný balíček.

Kapitán Flint nechal Johnovi a Zuzaně na starosti svůj prut a mušky, asi dvě udice, síť a košík a badatelé to vše pečlivě uložili do jeskyně Petra Kachny. „Když nebude pěkný jižní vítr jako dneska, ani se zbytečně nezdržujte a nechytejte v jezírku,“ poradil jim, když byl už na odchodu. „To chytíte daleko víc v potoce.“

Dobrou pohodu večera jim trochu pokazilo pomyšlení na nepříjemnosti Amazonek s domorodci, ale těžko se dalo myslet zároveň na ryby a na nepříjemnosti, a když se Zuzana dala do čištění pstroužků k večeři, měla víc pomocníků, než mohla potřebovat. Obdivovali každou rybu zvlášť, i když nikdo nevěděl jistě, která je prvním úlovkem Johna a která Zuzany. „Škoda, že jsme taky některou nechytili,“ zalitoval Roger, ale John se do něho pustil, že je malý chamtivec, protože chytili s Titty pstruha, který vážil skorém tolik jako všichni ostatní dohromady. Rozpuštěné máslo jen syčelo a prskalo, jak Zuzana postupně opékala pstruhy nad táborovým ohněm, a pojednou to všem připomnělo loňskou rybářskou výpravu na okouny.

Ještě dva dny neměl Roger na nic jiného pomyšlení než na pstruhy. Když se toho večera najedli, klouzal se celou dobu, než se šlo spat, na „Trhači kalhot“, nebo obracel volné kameny u břehu potoka a hledal červy - většinou však našel mravence. Ráno šel se Zuzanou pro mléko a poprosil zase Márinku, aby mu spravila kalhoty, ale jak se vrátil, hned utíkal nahoru k Pstružímu jezírku a pokoušel se zase přilákat nějakého obra. Ale neulovil nic, a když viděl, že Titty chytá v malých tůňkách na potoce pod jezírkem na docela nepatrné červy, jak jí to ukázal John, než odešel zase pracovat na stožáru, a ulovila už čtyři malé pstroužky, raději toho nechal. Po obědě začal také chytat v tůňkách bez splávku, a než se John vrátil po celodenní pilné práci na stožáru ze zátoky a přivedl maminku a malou Bridget, které doveslovaly do zátoky právě včas, aby přišly přesně k svačině do údolí Vlaštovky, měl už Roger dva pstruhy a rychle je začali čistit a opékat na másle, aby je maminka ještě mohla ochutnat.

Včerejšího velkého pstruha už v Cesmínovém háji uvařili, a měla z něho večeři maminka s chůvou, kus dostal pan Jackson s paní Jacksonovou a ještě zbylo na ráno pro Bridget, až po ovesné kaši. Maminka říkala, že takhle velkého pstruha v Anglii ještě neviděla, ale v Austrálii a na Novém Zélandě že byli ještě mnohem větší. Lodního mazlíčka okouzlilo soukromé sídlo lodního papouška a mamince se líbilo koupaliště. Prohlédla si celé údolí a pak jí teprve ukázali jeho tajemství - poodhrnuli vřes od vchodu do jeskyně, půjčili jí Zuzaninu baterku a pozvali ji, aby se podívala do jeskyně Petra Kachny. A to, co maminka o jeskyni řekla, všechny potěšilo.

„Každý badatel by byl šťastný, kdyby objevil takovou jeskyni.“ To potěšilo Titty a Rogera. „Je to velmi pěkná spíž a máte tu krásný pořádek.“ Z toho zase měla radost Zuzana. „Už tomu chybí jen kamenný stůl.“ (John se hned rozhodl, že jej udělá.) „A je to báječná skrýš.“ To potěšilo všechny. „Ale spát v ní nesmíte.“ Zuzana jí vysvětlila, že tam nikdo spát nebude leda papoušek. „A Petr Kachna,“ dodala Titty.

„Ovšem, ovšem,“ řekla maminka. „Ale podívejme se, co je tohle? Ali Baba?“

Zadívala se na kousek zdi, osvětlený Zuzaninou baterkou, právě tam, kde před tolika lety vyryl kapitán Flint jméno Ali Baba. Pod první jméno teď přibylo druhé a obě byla spojena svorkou.

„Víš, Ali Baba patří kapitánu Flintoví a Petr Kachna je náš,“ vysvětlovala jí Titty.

Ostatní se zadívali na stěnu jeskyně a četli:

ALI BABA SPOLEČNÍCI

PETR KACHNA

Písmena nebyla zdaleka všechna stejně velká. Nebyla ani moc rovná. Ale těžko by to někdo dokázal obyčejným nožem ve světle svíčkové lampičky lépe.

„Kdy jsi to udělala?“ ptala se Zuzana.

„Když jste šli dneska ráno s Rogerem pro mléko,“ řekla Titty, „a John byl nahoře na Strážní věži.“

„Na Strážní věži?“ řekla maminka. „Co to je?“ Hned ji tam tedy zavedli, maminka podala lodního mazlíčka nahoru Johnovi a pak sama vylezla na skálu a rozhlížela se daleko přes jezero až k Cesmínovému háji a potom nahoru přes vřesoviště k vysokým vrchům. Ukázali jí, který je Kančenžanga, a prozradili jí, že se chtějí jednou sejít s Amazonkami a společně tuto vysokou horu zlézt.

„Chudinky malé,“ vzdychla maminka, „podle toho, co jsem slyšela, mají teď asi zlé časy.“

„Strašné,“ řekl John. „Viděli jsme je, když jely kočárem.“

„V rukavičkách! “ dodala Titty.

„Jaká je vlastně ta jejich prateta?“ zeptala se Zuzana.

„Copak k nám tehdy, jak jsme odjeli na ostrov Divokých koček, nepřišla na čaj a nespřátelila se s tebou?“ ptala se Titty.

„Ani bych neřekla, že se se mnou chtěla spřátelit,“ podotkla maminka. „Přišla k nám spíš ze zvědavosti. Paní Blackettová ji k nám musela vzít, protože se chtěla podívat, co jsme vlastně zač.“ „Ale to se s tebou nespřátelila, ani když viděla, jaká jsi milá?“ Maminka se zasmála.

„Třeba jsem se jí dost nezdála.“ Víc se už o pratetě ani nezmínila a celé odpoledne pak strávili nahoře na Strážní věži, při čaji v údolí Vlaštovky, a když ji pak šli všichni badatelé doprovodit dolů do zátoky, aby se jí nic nestalo v džungli, vyprávěla jim o rybaření, o jeskyních a o táboření v australské divočině, kde jsou daleko horší hadi než zmije.

Ale Titty nic neušlo, a když se kvečeru šplhali lesem zpátky do tábora, řekla Johnovi: „Maminka ji taky moc v lásce nemá.“

„Kdepak,“ řekl John. „Určitě ne. Ale snad jí Amazonky přece jen zítra nějak utečou a zaútočí na údolí Vlaštovky.“

Jahn si byl skoro jist, že druhého dne dojde k útoku, a téměř celé dopoledne strávil v údolí nebo na Strážní věži. Titty a Rogera poslal pro mléko samotné a nařídil jim, aby se nezdrželi ani o chviličku déle, než bude nutné, protože se obával, že k útoku by mohlo dojít zajejich nepřítomnosti. Později prohlásila Zuzana, že potřebuje ještě trochu dříví, a tak tři badatelé sbírali chrastí a jeden vždycky čekal na Strážní věži a měl jim dát v případě nebezpečí znamení. Ostatní sbírali pořád při kraji lesa a co chvíli se dívali, nemává-li na ně hlídka na skále nad údolím Vlaštovky. Ale tak uplynulo celé dopoledne a odpoledne si John řekl, že teď by to už Amazonkám určitě nestálo za to, aby se pouštěly tak pozdě přes vřesoviště, a šel dolů do zátoky. A tu zjistil, že kapitán Flint tam byl už od rána a opracovával stožár. John pracoval pilně celé odpoledne, ale protože kapitán Flint nechal na stožáru připíchnutý lístek, že zítra nepřijede, řekl si, že by se měli pustit do prázdninových úkolů. Když se vrátil večer do údolí, promluvil o tom se Zuzanou. Zuzana s ním docela souhlasila, že teď, když už uplynul celý týden prázdnin a nikdo se ještě na prázdninové úlohy ani nepodíval, je nejvyšší čas, aby se do nich všichni dali.

„Nevěřím, že nás Amazonky doopravdy přepadnou,“ řekl John. „Aspoň teď určitě ne. To není jako loni, kdy si mohly dělat co chtěly.“

„Asi se nemohou dostat z domu,“ usoudila Zuzana.

„Vždyť se nemůže nikam hnout ani kapitán Flint,“ řekl John.

Ale čtvrtého dne po jejich příchodu do údolí Vlaštovky, právě když to nikdo neočekával, došlo přece jen k útoku.

KAPITOLA XVI PŘEKVAPIVÝ ÚTOK

Toho rána si vzala Titty nahoru na Strážní věž dalekohled a francouzskou mluvnici, aby aspoň o kousek pokročila se svým prázdninovým úkolem. Občas se rozhlédla dalekohledem po obzoru, ale protože se nikde nic nehnulo, jen občas nějaká ta ovce, zase jej položila a snažila se učit dál. J’ai, tu as, il a už jí šlo dobře, ale avais, aviez a avaient se jí pořád pletlo, a když došla k eus, eut, eůmes a eurent, bylo to už docela beznadějné. Roger si s žádným prázdninovým úkolem lámat hlavu nemusel, a když se mu nepodařilo přemluvit Titty, aby si s ním šla raději zarybařit, prohlížel pozorně vřesoviště, není-li tam někde zmije. Ale za chvilku ho to omrzelo, vylezl až nahoru na Strážní věž a lehl si vedle Titty. Vzal dalekohled a rozhlížel se přes vřesoviště k severu a pak přes lesy k severovýchodu a daleko za jezero k Riu a Cesmínovému háji. Dlouho se díval za parníkem, až mu docela zmizel z očí, a pak obrátil pomalu dalekohled a zahleděl se na samý okraj vřesoviště v místech, kde spadalo dolů k neviditelnému údolí Amazonky. „Koukni se, Titty!“ vydechl najednou.

„Buď tiše,“ okřikla ho Titty. „Vždyť tam nic není. feus, tu eus, il eut…“

„Ba ne, něco tam je,“ řekl Roger.

„Nous eůmes, vous… vous… vous… Dej mi už pokoj, Rogere, teď jsem ztratila, kde čtu.“

„Je tam červená čepice,“ nedal se odbýt Roger, „jako červený pavouček. a jak se rychle pohybuje. “

Titty popadla dalekohled, a jen se jím podívala, bylo po naději, že si dneska ještě kdy vzpomene na francouzská slovesa.

„To je přece Nancy,“ řekla, „nebo Peggy. Ano. A tamhle je vidět druhou. Dvě červené čapky. A jsou dost daleko od sebe. Asi se plíží. jsou celé skrčené v kapradí. Jsou to ale káče, že si nesundají čepice! Pojď, Rogere. Ale ne abys vstal. Dolez po břiše až na kraj a pak se spusť dolů. Já půjdu napřed. Určitě se budou rozhlížet. Nesmějí poznat, že jsme je zpozorovali. Ještě že nemáme červené čepice.“

„Půjč, já se ještě jednou podívám,“ řekl Roger.

Titty mu podala dalekohled, vzala si francouzskou mluvnici za okraj mezi zuby, aby měla obě ruce volné, a sesmekla se nohama přes okraj skály, po straně obrácené k údolí, kde měl kámen výstupky a dalo se na ně pohodlně postavit.

„Pospěš si, Rogere! Podej mi dolů dalekohled! A dávej pozor!“ Roger, který ležel na břiše na skále, podal Titty dalekohled a pomalu se plazil přes balvan. Přes okraj skály se mu nejdříve přehouply nohy a kopaly sem a tam. Pak se ukázala kolena. Roger ležel přehnutý v pase a šmátral nohou po horním stupínku. Titty ho bez ohledu na nebezpečí, že může dostat pořádný kopanec, popadla za jednu nohu a postavila mu ji na správné místo. A za chvilku už stál Roger bez nehody na zemi.

„A teď pozor, ať jsme před nimi pořád schovaní za tím balvanem,“ řekla Titty, „a rychle do tábora. Musíme zastihnout Johna, než odejde nahoru k jezírku učit se algebru. A Zuzana chtěla jít s ním.“

Kličkovali vřesem a za chvíli doběhli na konec vřesoviště a rychle se drápali a klouzali dolů do údolí Vlaštovky. Tam vstali a rozběhli se ke stanům. John měl položenou na zemi vedle sebe otevřenou algebru a zrovna si přivazoval na vlasec tři mušky.

Prut už měl připravený, opřený o skálu hned u vchodu do jeskyně Petra Kachny. Zuzana seděla nad sešitem a tužkou a učila se zeměpis, ale pořád jedním okem pokukovala po rendlíku. John jí navrhl, že by mohli vydat posádce příděl vajíček natvrdo, a voda v rendlíku pořád ne a ne se vařit.

„Rychle, rychle,“ volala Titty. „Amazonky jdou. Plíží se vřesovištěm.“

„Viděli jsme je,“ křičel Roger. „Obě dvě. Zahlédl jsem jejich červené čepice. Ale schovávají se ve vřesu.“

„Jak jsou daleko?“ John si rychle svinul vlasec kolem ruky a složil jej zpátky k ostatnímu rybářskému náčiní.

„Až dole na kraji vřesoviště.“

„Nevím, jestli máme dost času. Vypadalo by hloupě, kdyby nás zastihly s táborem napůl v údolí a napůl v jeskyni.“

„Jsou ještě daleko,“ naléhala Titty. „Určitě bychom to stačili.“

„Tak dobrá, vy dva začněte strhávat svoje stany a my s prvním důstojníkem půjdeme na výzvědy. A když bychom viděli, že to nestihneme, můžeme vaše dva stany klidně za chviličku zase postavit. “

„Tak pojď, Rogere, budeme závodit,“ řekla Titty. „Až budeš připraven, řekneš »Strhnout stany!« a začneme oba zároveň.“

John a Zuzana vylezli rychle po strmém úbočí údolí Vlaštovky a zmizeli. Roger s Titty se vrhli na svoje stany, odvázali lana, vytrhali kolíky, rozebrali na kusy bambusové tyče a složili světlou, smetanově žlutou plachtovinu. Potom svinuli spací pytle, přeložili nadvakrát podlahové dílce a zabalili do nich stany, spací pytle i tyče. Kolík od každého stanu uložili do zvláštního plátěného sáčku a každý sáček nacpali doprostřed balíku, ke kterému patřil.

Titty by byla hotová první, ale zapomněla na jeden kolíček a musela zase sáček vyhrabat a kolíček do něho uložit. Když se John se Zuzanou doplížili až ke kraji údolí a horempádem se rozběhli do tábora, Titty s Rogerem už seděli celí udýchaní na svých rancích.

„Stihneme to,“ volal kapitán John a rychle rozebíral na kusy svůj rybářský prut. „Ale máme to taktak. Poslyšte, pane první důstojníku, když uklidíte nádobí, strhnu zatím oba stany. Ale co si počneme s papouškem, první námořníku?“

„Ten se ani neozve,“ řekl první námořník. „Pro jistotu mu přikryjeme klec. Že se nebudeš zlobit, viď, Lóro?“

Za deset minut už to v údolí Vlaštovky vypadalo, jako by tu nikdy ani žádný tábor nestál, či přinejmenším, jako by byl již dávno a dávno opuštěn. Jen zčernalé kameny v Zuzanině ohništi prozrazovaly, že tu kdy rozdělávali lidé oheň. Poslední prohlídka tábořiště byla svěřena Zuzaně. Mohli se na ni spolehnout, že jí neujde sebemenší maličkost, kterou by zapomněli. Našla osušku, která se sušila rozestřená na vřesu. Sebrala ji, ale nic jiného už nikde neviděla.

Tu se za ní ozval hlasitý šepot.

„Pospěš si!“

První důstojník Zuzana se ještě jednou rozhlédla na všechny strany po opuštěném údolí a pak vlezla za ostatními do jeskyně Petra Kachny. Jakmile byla uvnitř, přitáhl John na své místo poslední velký trs vřesu, který zakrýval vchod.

V jeskyni hořela svíčková lampička a stála na úzkém nerovném výstupku, který se táhl podél jedné skalní stěny. Titty a Roger seděli ani nedutali na svých rancích hned pod lampičkou.

Plechové krabice se zásobami měli pěkně srovnané vedle hranice dříví a na hranici stála klec s papouškem, přikrytá tmavěmodrým přehozem. Když první důstojník Zuzana přivykla mdlému mihotavému světlu svíčkové lampičky, viděla, že Titty srovnala pěkně do řady nádobí a že rybářské pruty, které, než odešla, stály opřené o hranici dříví, jsou teď uklizeny v koutě, aby nikomu nepřekážely.

„Petr Kachna je úplně nadšený,“ říkala Titty. „Prý je jeskyně k něčemu takovému jako stvořená.“

„Pane první důstojníku,“ pravil kapitán John a otočil se od nízké úzké štěrbiny, kterou se lezlo do jeskyně. „To byl opravdu skvělý výkon. Máte velmi schopnou posádku. Vydejte každému příděl čokolády.“

„Jen klidně seď, Rogere,“ řekl první důstojník. „A nehýbej se. Ať ani nesáhneš na lampičku! Čokoládu jsem už vyndala. Je nahoře na plechovkách.“

Hlasy jim zněly v jeskyni nějak dutě. Jak čokoláda putovala kolem dokola, každý šeptem poděkoval, ale i tomu, kdo to „děkuji“ vyslovil, připadalo, jako by to byl šepot někoho jiného. A když u stěny sklouzla poloprázdná plechovka od sucharů a dopadla na kamennou podlahu jeskyně, všichni se lekli, jako by se rozlehl výbuch.

„Pst! Pst!“ napomínal je John. „Už jsou možná docela blízko. Sice se v tom kapradí a vřesu krčily, jak jen mohly, ale stejně šly dost rychle. A nevěděly, že jsme je zahlédli.“

„Poslouchejte,“ šeptla Zuzana.

Uvnitř v jeskyni měli dojem, že venku není vůbec nic slyšet, jen bublání potůčku. John si lehl na zem s hlavou položenou na práh jeskyně a schoval se za vřes, který zakrýval vchod. Ostatní viděli, že jim dává rukou znamení, aby byli tiše. Chvilku se neozval sebemenší šelest, jen jednou si papoušek otřel zobák o bidýlko.

A tu se venku najednou rozlehlo dlouhé ostré hvízdnutí, které slyšel nejenom John, ale všichni v jeskyni. Znělo to, jako by jim někdo hvízdl rovnou nad hlavou. Pak k nim proniklo další zahvízdnutí, tentokrát z druhé strany údolí. A potom se ozval ze dvou stran ryk: „Ať žijí Amazonky!“, bylo slyšet, jak se sesouvají kameny a kdosi se škrábe nahoru po svahu a pak zase nastalo dlouhé ticho, které konečně přerušil hlas kapitána Nancy docela blízko vchodu do jeskyně.

„Tisíc láteř, kam se poděli?“

„Museli někam odejít,“ ozvala se Peggy.

Z obou hlasů zazníval údiv a nedůvěra.

„Říkala jsi přece, že jsi někoho zahlédla za jejich Strážní věží.“ „Měla jsem aspoň takový dojem.“

„Ale vždyť je celý tábor pryč. Přestěhovali se.“

„Možná že taky doma dostali.“

V jeskyni nikdo ani nedýchal, jen papoušek.

Tu se ozvala zase Nancy a bylo slyšet, jak nějaký kámen dopadá do kamení.

„Ty, Peggy! Nemohou být dlouho pryč. Tyhle kameny jsou ještě horké. Zuzana tu měla rozdělaný oheň a rychle ho odklidila. Tamhle v potoce je ohořelý klacek. V ohništi není ani trochu popela, ale kameny jsou tak horké, že se na ně nedá sáhnout. Naházeli všechny uhlíky do potoka. Ano. Tady je zase kus ohořelého dřeva. Určitě nás viděli, uhasili oheň a ztratili se.“

„Ale kdyby se chtěli dostat k Podkoví zátoce, nemohli by mi proklouznout. Určitě bych je byla viděla, protože celou tu dobu, co jsem hlídala údolí, jsem viděla na místo, kde potok vtéká do lesa. To by už museli odejít dávno.“

„Šli jistě nahoru k Pstružímu jezírku, jak říkal strýček Jim, že tam chytili tu velikou rybu,“ ozvala se zase Nancy. „Jestli se plížili kolem potoka, mohli nám proklouznout. Ale se stany a všemi ostatními věcmi! To je mi vážně záhada. Tisíc láter, jestli tohle není divné. “

John něco naškrábal na kousek papíru. Ležel dál u vchodu do jeskyně a ani se nehnul z místa, jenom natáhl ruku s papírkem a zamával jím. Zuzana jej klidně vzala a přečetla si ve světle svíčky:

„Nemohla bys to zařídit, aby papoušek něco řekl?“

Zuzana ukázala lístek Titty a Titty šla po špičkách k hranici dřeva, vzala klec s papouškem a donesla ji ke vchodu do jeskyně. Poklepala Johnovi na rameno, John se otočil, uviděl klec a kousek se odtáhl, aby se vedle něho vešla. Titty postavila klec až ke vchodu a všechno světlo pronikající do jeskyně dopadalo teď na modrý přehoz, který zatím papouška umlčel.

Venku bylo slyšet Peggy: „Už zase přijdeme pozdě.“

„Tak si pospíšíme,“ ozvala se Nancy. „Pěkně klusem. Dál než k jezírku dojít nemohli.“

Slyšeli, jak se vzhůru po potoce až k jejich koupališti vzdalují spěšné kroky.

„Teď,“ zašeptal John.

Titty strhla s papouškovy klece modrý přehoz.

„Samé dukáty!“ vykřikl vyděšený papoušek, a když ho Titty zase rychle přikryla přehozem, dlouze a zlostně zaskřehotal, spíš jako když se rozzuří nějaký divoký papoušek v džungli než jako krotký a vzdělaný pták, který dovede mluvit a dokonce ovládá i trochu násobilku.

„Kde jsou?“ slyšeli venku Nancy, jak se vrací dolů údolím.

„Papouška bylo slyšet docela blízko,“ zaslechli Peggin hlas.

„To vím taky, ty trdlo domácí. Samozřejmě, že docela blízko. Ale kde? Schovali asi papouška někde ve vřesu. Každý přece vidí, že tu sami nikde být nemohou.“

„Víš co, vylezeme na Strážní věž a rozhlédneme se odtud.“

„To je první kloudný nápad, na který jsi přišla. Vypátráme je, ať jsou kde jsou.“

Ozvalo se zašplouchnutí, jak se někdo brodil přes potok, a pak rachot sesutého kamení, jak Amazonky běžely nahoru po druhé straně údolí.

John čekal už jen chviličku. Pak opatrně odhrnul vřes a vykoukl ven.

„Vzduch je čistý,“ řekl. „Pojďte ven. Rychle.“

A vzápětí už byli všichni venku a mžourali ve slunečním světle.

„Ještě chviličku,“ řekla Zuzana. „Zapomněla jsem si dříví.“

Zmizela znovu v jeskyni a vrátila se s náručí chrastí a s hrstkou suchého listí, které měla na podpal. Jak vylezla, John zase shrnul vřes na své místo. „Sirky mám,“ řekl jí.

Zuzana se rozběhla k ohništi a za chvíli už měla všechno na oheň připravené, jen jej podpálit.

Ostatní se uvelebili kolem ohniště, jako by si tam leželi po celý den. Zuzana zapálila suché listí. Z ohně vyrazil kouř. Titty sundala zase papouškovi s klece přehoz a papoušek, jako by si chtěl vynahradit, co zameškal, se dal do skřehotání a vykřikoval všechna slova, na která si vzpomněl: „Krásná Lóra, krásná Lóra. Samé dukáty. Dvě. Dvakrát. Lóra. Dvě. Dvě. Dvě,“ a pak zase zaskřehotal.

A tu se nad okrajem srázu vynořily udivené tváře Amazonek a dívaly se do údolí Vlaštovky.

KAPITOLA XVII

A POTOM A JEŠTĚ POTOM A JEŠTĚ POTOM

„U všech čertů,“ vykřikla Nancy, „ale jak jste tohle dokázali?“ „Kde jste byli?“ ptala se Peggy.

„To jste nás doběhli,“ řekla Nancy, „jedna nula pro vás. Ale kde jste měli všechny věci? A co jste udělali se stany?“

„Víte co, řekneme jim to!“ navrhoval Roger.

Zuzana pohlédla na Johna.

„Tak jim to povíme,“ souhlasil John.

„Byli jsme v jeskyni Petra Kachny,“ začala Titty.

„Petra Kachny?“

„Ano, v jeho jeskyni.“

„Ale ne v opravdové?“

„To se rozumí, že v opravdové,“ řekl Roger.

„Objevila ji Titty s Rogerem,“ vysvětloval John.

„A kde je?“

„Tady,“ zvolaly všechny Vlaštovky najednou.

Amazonky se celé udivené rozhlížely kolem sebe. John odhrnul volné trsy vřesu, které ukrývaly zčásti vchod.

„Pojďte dovnitř a podívejte se,“ pozval je.

„Ale není to lest? Nechcete nás zajmout?“ ptala se Nancy. „Musíme být brzy doma.“

„Kdepak, kdepak, nic takového. Je mír,“ ujišťoval ji John. „Jen pojďte dovnitř a podívejte se. Uvnitř je světlo.“

Nancy se sehnula a první prolezla otvorem ve skále a Peggy lezla za ní. Potom se tam vtěsnali ostatní. Když Amazonky viděly, jak na skalním výstupku hoří svíčková lampička a v jejím žlutém mihotavém světle spatřily drsné stěny jeskyně, hranici dříví, narovnané krabice, rance, rybářské pruty a nádobí, zůstaly stát v takovém úžasu, že ani Titty si nemohla přát lepší dojem. Pak přitáhl John kus vřesu zase na své místo a ukázal Amazonkám, jak tu leželi a číhali a slyšeli všechno, co se venku dělo. Za chvilku vylezli zase z jeskyně a sluneční světlo je úplně oslnilo. John zakryl vchod hustými trsy vřesu, takže by opravdu nikdo, kdo by to tu neznal, neuhodl, že tu je vchod do jeskyně.

„To se vám nedivím, že jste nechtěli zůstat dole u jezera a raději jste se přestěhovali sem,“ řekla Nancy. „Vždyť kromě ostrova Divokých koček je to nejlepší místo daleko v okolí. “

„V takové jeskyni by se skoro dalo bydlet.“

„Nikdo by vás tu jakživ nenašel,“ řekla Nancy.

„Vždyť jste viděly samy, jak to dopadlo, když piráti z Amazonky přepadli náš tábor,“ řekl John.

Nancy se zasmála.

„Kdybyste byli nevylezli a nezaslechli jsme papouška, určitě bychom se vrátily domů a řekly strýčkovi Jimovi, že jste pryč.“

Vlezli ještě jednou do jeskyně.

„Víš co, nastěhujeme se sem a schováme se tu před pratetou,“ napadlo Peggy.

„To nejde,“ řekla Nancy, „to bychom nemohly udělat mamince.“

„Kdybychom tak měli takovou jeskyni na ostrově,“ zatoužila Titty.

„Pojďme si ji udělat, až se tam zase nastěhujeme.“

„A proč ne?“

„Kdybychom tak mohli dostat do takovéhle jeskyně pratetu a zatarasit ji tam,“ řekla Nancy. „Napsali bychom nad vchod: »Zanech všech nadějí, vstrčili ji dovnitř a pak ji pořádně zazdili. “

„A teď, námořníci,“ zavolal první důstojník na prvního námořníka a plavčíka, „ukažte nám, jak rychle umíte ty stany zase postavit.“

„My vám pomůžeme,“ nabídla Nancy.

„A pak se dáme do vaření oběda,“ řekla Zuzana.

„Moc jsme toho nepřinesly,“ omlouvala se Peggy, „měly jsme se do oběda vrátit.“

„Jenom železnou zásobu,“ řekla Nancy. „Pár věcí, které se dají sníst na pochodu.“

„Nedělejte si starosti,“ řekla Zuzana. „My máme jídla spoustu. Brambory jsou v pytli až vzadu v rohu. A nevíme, jak vy, ale my masové konzervy ještě pořád sneseme.“

„My? My se na ně třeseme!“ zvolala Nancy. „Vždyť musíme pořád slušně sedět a říkat samé prosím a děkuji, až nás úplně přešla chuť k jídlu.“

Za chvíli bylo v údolí Vlaštovky rušno. Zuzana rychle rozdělala oheň, uvařila zároveň vodu v konvici i v rendlíku a otevřela velkou masovou konzervu. Peggy škrabala brambory. John, Nancy a Titty stavěli stany, vynášeli věci z jeskyně a rozdělovali je podle toho, do kterého stanu patřily. Chtěli pomoci i Rogerovi, ale Roger za žádnou cenu nechtěl. Pracoval pomalu, ale bez chyby a poprvé v životě si sám postavil stan. Bylo to o moc těžší než jej strhnout.

Když byl tábor zase v pořádku, stany stály na svém místě a klec s papouškem opět na kamenném podstavci („aha, tak na tohle to je,“ řekla Nancy, „a my na to nemohly přijít,“) a dívali se, jak Roger pečlivě zavazuje stanová lana, zeptala se Titty kapitána Nancy: „Copak je to s pratetou ještě horší? A proto ji chcete zazdít? Ale na to by se víc hodil nějaký nový most nebo hrad nebo něco takového. Jeskyně by pro ni bylo škoda.“

„Pro tu by bylo škoda všeho,“ řekla Nancy. „Kdyby soužila aspoň jenom nás. My už něco sneseme. Ale ona se pouští i do maminky. Jak jsme vám tuhle pomáhaly stěhovat tábor, byl zase strašný rámus jen proto, že jsme vjely do bezvětří. Copak to člověk dokáže, aby nepřišel v létě ani jednou pozdě? Ale ona se koukne na hodinky, a jak si myslí, že je čas k jídlu, ne aby slušně počkala, až se párkrát uhodí do gongu v domě a pak se vynese na zahradu a ještě se do něho pořádně zabouchá, kdybychom náhodou byly někde na stráni. Ne, ona si jde rovnou do jídelny a čeká. Kuchařka nemá samozřejmě ještě uvařeno. A dokud není oběd na stole, starý gong se ani neozve. A maminka neví, kudy kam mezi pratetou a chudinkou starou kuchařkou. A i když jí podstrčí jídlo pod nos, ne a ne začít, dokud nesedíme všichni kolem stolu. A jak u toho není strýček Jim, je ještě horší. Včera večer maminku rozplakala.“

Titty se na ni dívala s otevřenou pusou. Ani si nedovedla představit, co by asi dělala, kdyby chtěl někdo rozplakat nejlepší domorodou ženu na světě.

„Samozřejmě, že to bylo zase kvůli nám. Zatáhla do toho tatínka. Dověděly jsme se to, protože než jsme šly spat, jsme slyšely, jak strýček Jim mluví pod naším oknem s maminkou a říká: »Bobovi by se líbily takové, jaké jsou.« A říkal mamince »Střapounku« a to jí říká málokdy. Pak jsme něčím zarachotily a maminka řekla: »Jděte už spat, vy moje kočky«, a dělala, že se směje, ale nemohla.“

Nancy najednou poodešla kousek stranou, ale za chvilku se vrátila celá zrudlá v obličeji.

„Kdybychom jen mohly tu pratetu nějak vyštvat,“ řekla. „Napadlo mi, že bychom jí mohly dát do postele mezi žíněnku a prostěradlo malé kamínky. A Peggy zase přišla na to, že bychom jí mohly kapat ráno do čaje rybí tuk. Ale to by nebylo k ničemu. Uškodily bychom jenom mamince.“

„V některých zemích,“ řekla Titty, „dělají takovéhle věci domorodci, když mají nějakého nepřítele. Našla jsem to v jedné knížce. Udělají si loutku a pojmenují ji po tom člověku. Pak do ní píchají špendlíky a každý špendlík, který píchnou do loutky, jako by bodl toho člověka. A když ji propíchají skrz naskrz, ten člověk umře. Co kdybyste to také zkusily a aspoň trošku každý večer píchaly do nějaké loutky, až by se jí u vás přestalo líbit a sama od sebe by odjela?“

Nancy se trpce zasmála. „To bychom mohly napěchovat špendlíky celou loutku. Mohly bychom si do ní třeba píchat jak do polštářku na jehly a pratety by se to ani netklo. Ta má hroší kůži. A špendlíky by se o ni otupily. “

„Možná že by měly být stříbrné,“ napadlo Titty. „Stálo to tak v té knížce, když se tam psalo o střílení čarodějnic a vlkodlaků. Na ty se vždycky muselo střílet stříbrnými kulemi.“

„Zuzaniny špendlíky vypadají jako stříbrné,“ ozval se Roger, který měl stan již řádně postavený a teď poslouchal.

„Třeba by stačily,“ řekla Titty. „Copak by prateta poznala, že nejsou stříbrné? Vždyť by vás neviděla, jak ty špendlíky zapichujete.“

„To jsou samé hlouposti,“ řekla Zuzana. „Dneska tomu už nikdo nevěří.“

„Přece to muselo účinkovat, jinak by to tak dlouho lidé nedělali,“ nedala se Titty.

„Každopádně jsou to zlá kouzla,“ řekla Zuzana.

„Ale kdyby se jim povedlo vyhnat pratetu, aby už netrápila paní Blackettovou, tak by to byla dobrá kouzla, ne?“

„To je možné, ale zkoušet to nikdo nebude,“ upozorňovala Zuzana.

„Věčně tu stejně nezůstane,“ řekla Nancy. „Obyčejně se nezdrží víc než týden. Teď určitě nechce odjet jen proto, že nebýt jí, dovolila by nám maminka s vámi tábořit, a ona to dobře ví.“

Brambory byly dnes naneštěstí ve špatné náladě. Peggy a Zuzana do nich ustavičně píchaly, skoro jako by každý brambor byl zázračnou loutkou a píchalo se do něho, jen aby se pratetě ublížilo, ale brambory pořád ne a ne změknout. A oba první důstojníci se rozhodli, že udělají opravdu dobrý oběd a ohřáté konzervované maso budou podávat zároveň s brambory, a ne aby se brambory zase kdovíjak dlouho loudaly a přikolébaly se až po mase - to by jim zkazily chuť čokolády nebo jablek, která se měla dávat jako zákusek.

A tak se stalo, že oběd začal velice pozdě a dlouho se protahoval. Všichni si maso šetřili, protože pořád doufali, že brambory budou hotové, než zmizí poslední kousek masa. Zasedli k jídlu tak pozdě a trvalo jim tak dlouho, že než byli konečně najedeni a kapitán Nancy zahodila do táborového ohně ohryzek a poprosila kapitána Johna, aby se podíval na časoměr, osmé zvonění už dávno uplynulo, a bylo nabíledni, že i kdyby Nancy a Peggy celou cestu domů utíkaly, nemají sebemenší naději, že přijdou včas k svačině.

Zděšeně na sebe pohlédly a užuž chtěly tryskem vyrazit přes vřesoviště domů, když tu si Nancy vzpomněla, že s odpoledním čajem se nikdy nečeká a že teď, když už je po něm, by nemělo žádný smysl letět domů a oblékat se do svátečních šatů. „Ať se děje co se děje, k svačině to už nestihneme,“ řekla. „Nedá se nic dělat.

A kdybychom teď běžely domů, stejně už k svačině nic nedostaneme.“

„Ale večeři zmeškat nesmíme,“ řekla Peggy.

„To ne, to by z nás třísky jen lítaly,“ dodala Nancy.

A tak ještě zůstaly, a aby se neztrácel čas, udržovala Zuzana pořád prudký oheň a voda na čaj se vařila, jen domyli po obědě nádobí. Oběd byl pozdě a čaj zase moc brzy, ale za horkého srpnového dne jim přišel vhod. Piráti a badatelé právě dopíjeli druhý hrníček, když zaslechli, jak mezi balvany u horního vodopádu dopadl velký kámen.

Rychle vzhlédli. Do údolí právě sestupoval jakýsi domorodec. Byl celý uřícený, unavený a těžce oddechoval. Běžel dolů po potoce přímo k nim a táhl za sebou na provaze zaprášený pytel. U břehu klopýtl, a než si vůbec stačil všimnout, co to tam je, octl se uprostřed tábora. Rychle se zastavil.

„Poběhnou vám tudy psi, ale nebojte se jich.“

„Vážně?!“ vyskočila Nancy. „Snad tu nebudou psí závody?“

„Tak, tak,“ řekl muž. „Zatím jen tak na zkoušku. Možná že tu budeme mít celou smečku psů tady z Dolního konce a z okolí.“

„Co je to za psí závody?“ ptal se John.

„To uvidíš,“ řekla Nancy. „A kdy je vypustí?“

„Možná, že ještě než dojdu k dolnímu konci.“

„Neměl byste chuť na trochu čaje?“ zeptala se Zuzana a rychle vypláchla svůj hrníček.

„To bych měl. Děkuju mockrát,“ řekl domorodec. „Však je dneska pořádné vedro.“ Vypil jedním douškem celý hrníček a klusal dál.

„Psů si nevšímejte a oni si nevšimnou vás,“ volal ještě, jak mizel dole u potoka.

„Co se děje?“ ptal se Roger. „Snad ho někdo nepronásleduje?“

„Snad ne slídiví psi?“ ptala se Titty.

„Kdepak, kdepak. To je báječný sport,“ vysvětlovala jim Nancy. „Ten pytel, co za sebou táhne, je plný všelijakých páchnoucích odpadků. Psi se vypustí všichni najednou, a docela sami se ženou po stopě, kterou za sebou nechává pytel, rovnou přes vřesoviště a zase zpátky, odkud vyběhli. A když se vrací, to už uslyšíte, jak všichni křičí na svého psa, každý člověk volá jinak a každý pes už pozná, který povel patří jemu. Poslouchejte! Poslouchejte! Teď je slyšet psy u dolního konce, dole u přístavního můstku parníku, chtějí už vyrazit.“

Zaposlouchali se a slyšeli hluboko dole v údolí na samém konci jezera štěkot loveckých psů.

„Neroztrhají nám stany?“ bála se Zuzana.

„Kdepak,“ uklidňovala ji Nancy. „Ti proletí rovnou táborem. Nic na světě je nezastaví. Vylezeme nahoru na vaši Strážní věž a zdaleka je uvidíme, až poběhnou, a potom se sem vrátíme a podíváme se, jak budou skákat z vodopádu.“

Vyprávěla Vlaštovkám o velkých psích dostizích, které se pořádají v kraji, o závodech horských průvodců, kdy mladí muži veslují na loďkách přes jezero, běží o závod nahoru na vysoký kopec a pak dolů, každý ke svému člunu a na loďkách zase zpátky. Povídala jim o závodech v přetahování a ve skoku o tyči.

Vyprávěla jim, jak soupeří ovčáčtí psi, kteří dokáží nejrychleji sehnat dohromady všechny ovce, zatlačit je na pastvinu a odehnat jednu od ostatních, a to vše na jediný pastýřův pokyn nebo na jeho hvízdnutí. A pak se zase rozpovídala o psích závodech, vyprávěla, jak vřesem uhánějí bílé skvrny, spouštějí se dolů kapradím po strmých úbočích a jsou pořád větší a větší, až se nakonec celý kraj až do ochraptění naplní strašným štěkotem, na hřiště se přiřítí vítězní psi a je po honu. Dočista zapomněli na zmeškanou svačinu v Jezerce, na pratetu a všechno ostatní.

Nancy byla v největším zápalu vyprávění, když se dole v údolí náhle hlasitě a naléhavě sborem rozlehl psí štěkot a pak najednou utichl.

„Už je vypustili!“ vykřikla. „Pospěšme si.“

„A co dalekohled?“ ptala se Titty.

„Vezmi ho. Určitě ho vezmi,“ volala Nancy, a už se škrábala nahoru po úbočí údolí Vlaštovky.

Všichni vylezli na Strážní věž, ale chvíli nebylo vůbec nic vidět. A tu Nancy, která si půjčila dalekohled a pátrala po kopcích, najednou vykřikla: „Tamhle jsou!“

„Kde? Kde?“

„Zrovna vybíhají z Longfellského lesa. Podívejte se! Hrnou se všichni z lesa rovnou do vřesoviště.“

„A běží pohromadě,“ řekla Peggy.

„Ba ne, tamhle jich je ještě spousta.“

„Kde? Kde?“ ptal se Roger. »Longfellský les« mu nic neříkal, protože nevěděl, kde to je. Nancy mu podala dalekohled, aby se podíval, kde jsou, ale hned mu jej zase vzala, nakoukla jím a potom mu jej vrátila. Dalekohled putoval z ruky do ruky. Každý se jím podíval.

„Teď se rozběhli na všechny strany,“ hlásil John. Když věděl, kde je hledat, viděl ty bílé skvrnky i bez dalekohledu. „Jeden bílý flíček je daleko před ostatními.“

„Teď běží nahoru přes Jezevčí kameny,“ řekla Nancy. „Ty první už není ani vidět… A už jsou tu zase. Letí jako blesk!“

Bílé skvrnky se objevovaly v dálce, mizely mezi kamennou sutí a vřesem, ztrácely se v prohlubních a zase se vynořovaly na svazích vřesoviště, teď již o mnoho blíž, až najednou zmizely úplně. Kus dál bylo vidět ještě asi dva flíčky, to byli psi, kteří ztratili stopu a nemohli ji najít. Pak i ty zmizely a všichni psi jako by se najednou zřítili do propasti, nebo je pohltila nějaká skrytá průrva ve vřesovišti. „Už je neuvidíme,“ řekla Titty. Ale Nancy se v takových věcech vyznala lépe.

„Za chviličku budou zase vidět,“ řekla. „Musí tudy proběhnout, protože tu prošel ten člověk s pytlem. Asi se prodírají lesem na druhé straně vřesoviště. Ale ještě je uvidíme. Někde tam na druhé straně. A určitě tudy poběží.“

„Tamhle je jeden,“ zvolala Zuzana. „A úplně sám. U Pstružího jezírka. Ba ne. Tamhle je další.“

Nancy popadla dalekohled. „Ano. Tamhle jsou. A pořád se ještě drží pohromadě. Rychle! Rychle! Za chvilku jsou tady. Pojďme dolů, podíváme se, jak budou skákat přes vodopád.“

„A papouška musíme někam uklidit,“ starala se Titty. „Neměl by pro ně velké pochopení.“

Rychle slezli se skály, rozběhli se nazpátek do tábora a lodní papoušek byl dnes již podruhé vypovězen do jeskyně Petra Kachny. Stihli to všechno taktak.

„Podívejte se, podívejte!“ volala Nancy.

Nad vodopádem se proti obloze objevil štíhlý bílý pes se žlutými a černými skvrnami a seskakoval dolů po balvanech.

„Ten to umí! Výborně!“ křičela Peggy.

„Budeš zticha! Tiše!“ okřikla ji Nancy. „Nemluvte na něho.“

Pes se zastavil u koupaliště, rozhlédl se a pak začal chlemtat studenou vodu.

„Tohle by neměl dělat,“ řekla Nancy.

Sotva se dal pes zase do běhu, už tu bylo asi šest dalších a hrnuli se dolů po balvanech jako bílá pěna na potoce, když se rozvodní po dešti. První pes byl sotva dvanáct yardů před ostatními. „To napití ho určitě stálo čtyřicet nebo padesát yardů,“ řekla Peggy.

Žádný z těchto psů si stanů ani nevšiml, prolétli rovnou táborem, řítili se dolů údolím Vlaštovky a seskákali na jeho dolním konci z vodopádu. Jenom ti, kteří dobíhali poslední, se zastavili a rozhlíželi se a vůbec se zdálo, že neberou závod moc vážně.

„Vy jste ale loudové,“ vyčítala jim Nancy. „Utíkejte přece!“

„Ostatní jsou už míle před vámi,“ domlouvala jim Titty. „Jestli si nepospíšíte, jakživ je nedohoníte.“

A tak se i tito psi pustili za ostatními a zmizeli jim z očí.

A tu zaslechli náhle z velké dálky odněkud z konce jezera pod vřesovištěm něco docela nového - křik, rámus, pronikavé hvízdání, volání a houkání.

„Vždyť je to, jako když spustí najednou hejno papoušků a stádo opic!“ vyděsila se Titty.

„Ještě horší,“ řekl Roger.

„To jsou majitelé psů,“ vysvětlovala Nancy. „Určitě zahlédli v dálce prvního psa. Slyšíte? Ach, kdybychom je tak viděli, jak dobíhají do cíle!“

Hluk se stále stupňoval. Pak se rozlehl obrovský jásot a za chvíli již křik utichl.

„Tak už je po všem. Teď hladí majitelé svoje psy, dávají jim kostky cukru a chválí je, že se tak činili. “

Tu se Nancin veselý hlas najednou změnil. „Ale nás prateta nepochválí, jestli přijdeme jen o minutu pozdě k večeři. Dělej, Peggy. Kolik je hodin, Johne?“

John pohlédl na hodinky, ale tentokrát nehlásil čas podle lodních hlídek. Na to byla situace příliš vážná.

„Tak to jsme dneska zmeškaly oběd, svačinu i večeři,“ řekla Peggy.

„To jsme si to nadrobily,“ vzdychla Nancy. „Pospěš si. Půjdeme po silnici. Je to přece jen rychlejší. A třeba nás někdo sveze. Ale ať děláme, co děláme, je nám to už málo platné. “

Vlaštovky na sebe pohlédly. „To na tom musí být Amazonky moc zle, když kapitán Nancy Blackettová navrhne, aby se šlo po silnici a dokonce doufá, že je sveze nějaký domorodec. “

„Třeba vám to odpustí, když jí povíte o těch závodech,“ řekl John. „Přece pochopí, že jste si to nemohly nechat ujít.“

„Vykládat naší pratetě o nějakých závodech nemá vůbec smysl,“ řekla Nancy. „Vždyť na ni ani nezapůsobilo, když jsme jí řekly, že jste ztroskotali.“

„A my jsme opravdu tolik chtěly přijít včas k večeři!“ řekla Peggy.

„Tak jí to vysvětlete,“ radila Titty.

„Ta nám ani neodpoví, jen zpraží pohledem maminku,“ řekla Nancy.

„Půjdeme s nimi až na silnici,“ navrhla Zuzana a hned vyskočila.

„Jistě,“ souhlasil John. „Pojď taky, Rogere.“

„To není nutné,“ volala Peggy a ještě jednou se ohlédla. „Nezdržujte se s námi.“

„Stejně musíme na statek pro mléko,“ řekla Zuzana.

„A já chci ještě trochu uhladit stožár,“ dodal John.

Ve skutečnosti však chtěli být co nejdéle se svými spojenci. Nejraději by s nimi šli až do Jezerky a postavili se sami tváří v tvář pratetě.

„Ty nejdeš, Titty?“ ptal se John.

„Jestli neuhasíme oheň, musí tu přece někdo zůstat a dohlédnout na něj,“ řekla Zuzana, jak brala bandasku.

„Já tu zůstanu,“ nabídla se Titty. „A docela ráda. Dobrou noc, kapitáne Nancy. Dobrou noc, Peggy.“

Nancy a Peggy už utíkaly dolů údolím Vlaštovky, aby proběhly co nejrychleji lesem a užuž byly na silnici, která je povede podél břehu jezera až do Jezerky a tím i ke všem tamním nepříjemnostem. Uháněly tak rychle, že ostatní měli co dělat, aby jim stačili.

Jakmile zůstala Titty v údolí Vlaštovky sama, šla rovnou do jeskyně Petra Kachny. Ale tam bylo tma. Svíčka již dohořela. Vzala si ze stanu krabičku zápalek a vrátila se do jeskyně. Ne, nemýlila se. Lampička se prudce rozpálila a svíčka uvnitř se rychle roztekla, takže kolem dokola byla na skalním výstupku, kterého užívali jako police, vrstva hustého bílého loje ze svíčky.

Vosk to sice není, řekla si Titty, ale pro pratetu je to až moc dobré. Tak jako tak to musí stačit.

KAPITOLA XVm LOJOVÁ SVÍČKA

První námořník Titty toho o mamince Amazonek moc nevěděla. Viděla ji jen dvakrát, jednou loni po té velké bouřce na ostrově Divokých koček, když byla samé povídání a smích, a jednou letos, když smutně jela v kočáru vedle pratety a Nancy a Peggy seděly naproti nim na druhém sedátku a nevypadaly ani trochu jako piráti. A vlastně nemyslela ani tak na paní Blackettovou. Myslela na svoji maminku. Když jim Nancy vyprávěla, jak prateta paní Blackettovou rozplakala, přemýšlela Titty, jak by jí asi bylo, kdyby tohle někdo udělal její mamince, a tak se do toho vžila, až měla dojem, že prateta maminku opravdu rozplakala. Byla teď ochotna udělat pratetě všechno na světě, jen aby maminku ochránila. Nebyla si jista, jestli tu vosková loutka pomůže, ale nic jiného jí nezbývalo, a tak to stálo za pokus třeba jen s obyčejnou lojovou svíčkou.

Vzala z kamenné poličky lampičku i s tukem, který se rozpustil a tak ztuhl, že se dal zvednout jako silná bělavá destička přilepená ke dnu svítilničky. Sirka jí dohořela, ale vchodem sem vnikalo trochu světla a Titty nejdříve chviličku počkala, než se trochu rozkouká ve tmě, a potom se sehnula, opatrně chránila lampičku, aby s ní někde nenarazila, a tak se jí podařilo vynést destičku celou.

Ale když seděla venku v údolí Vlaštovky u ohně, suché větévky vesele praskaly, k večerní obloze stoupal čistý modrý kouř a papoušek si před klecí čechral zobákem peří na hrudi, málem si všechno rozmyslela. Dívala se na hladkou, tvrdou, mastnou destičku loje ze svíčky, který odloupla z lampičky, a zmocňovaly se jí pochybnosti, že to dokáže. Jak ta prateta vlastně vypadá? Vzpomněla si na upjatou postavu, strnule sedící v kočáře, ale ať se snažila, jak chtěla, obličej si vybavit nemohla. A tu si vzpomněla na sošky domorodců, které viděla v muzeu. Ty vlastně také neměly žádnou zvláštní podobu.

„Hlavně záleží na jméně,“ řekla si, „a na zaříkání.“

Se jménem to bude snadné. Pojmenuje prostě loutku „prateta“. Ale se zaříkáním to už bude těžší. Určitě nebude stačit, když si jenom udělá loutku a bude jí říkat „prateta“ Musí mít nějakou zaklinači formuli. Ale ano, vždyť přece ví, jak se to dělá. Rozpomněla se na africké a jamajské pohádky, které jí někdy večer vyprávěla maminka, jak za velkého vedra králi zemřela manželka a král, zkrušený žalem, poslal pro ženu Obeah, která byla čarodějnice a měla v hnědém obličeji vrásky hluboké jako rýhy v zemi, a nařídil jí, že musí vymyslet takové zaklínadlo, aby se již nikdo nemohl jmenovat jako jeho manželka, protože jeho královna byla velmi krásná. „A žena Obeah, mocná čarodějnice, obešla kolem dokola místnosti, ještě jednou kolem dokola a ještě jednou a zaklínala každého, kdo by se opovážil přijmout znovu toto jméno, aby klesl na místě mrtev.“

„Kolem dokola, ještě jednou kolem dokola a ještě jednou,“ říkala si Titty a počítala přitom na prstech. „Třikrát kolem dokola. To není nic těžkého. A místo místnosti by mi jeskyně mohla stačit.“

S loutkou se pořádně nalopotila, i když se ani nepokoušela udělat ji kdovíjak krásnou. Lůj na svíčky není vosk a první námořník Titty brzy poznala, že dokud nebude teplý a skoro tekutý, nedá se s ním nic dělat. Ale neměla kde jej ohřát, leda v Zuzanině pánvi na smažení. Moc se jí nechtělo vypůjčovat si na něco takového pánev, ale řekla si, že zachrání-li komukoliv maminku před tak strašnou pratetou, má právo půjčit si všechno na světě. Vždyť za chvíli bude stejně po všem a může klidně pánev (která jí připadala na rozpouštění tuku nejšikovnější) vyčistit a vyleštit, ještě než se Zuzana vrátí od Swainsonů.

Vzpomněla si, že když Zuzana smaží, dá vždycky na pánev kousek másla, aby se nic nepřichytilo. Byla ráda, že na to nezapomněla, a když dala na pánev máslo a rozpouštěla je nad ohněm, připadalo jí, že takhle už vaří celý život. Jakmile bylo máslo pořádně rozpuštěné a syčelo na dně pánve, rozlámala lojovou destičku, naházela ji po kouscích do pánve a naklonila ji jednou sem a jednou tam, až se všechny úlomky rozpustily a zase se slily. Připadalo jí, že loje je nějak málo a že na loutku nestačí. Přinesla si proto ze stanů ostatní tři svítilničky. V každé byl už stejně jen malý zbyteček a v plechové krabici měli ještě spoustu nových svíček. A tak hodila tři malé špalíčky na pánev k loji, který už měla rozpuštěný, přidala ještě trochu másla a znovu to všechno ohřívala, a když pánev naklonila, přeléval se lůj jako hustá omáčka. Potom byl však zase moc horký. Musela počkat, až vystydne. Ale jak byl už dost vychladlý, začala jej seškrabávat lžící a za chvilku měla pěkný kousek loje, který byl sice ještě teplý, ale dal se už udržet v ruce, a začala jej hníst a přendávat si jej z ruky do ruky, jako by to byl horký brambor.

Rychle z něho začala modelovat pratetu. Udělala malou kuličku jako hlavu („Ani nebudu zkoušet udělat jí hady místo vlasů.“), nasadila ji na dlouhé rovné tělo, které uválela v dlaních, zprudka je posadila na kámen a narovnala, aby pěkně stálo, a ještě je trochu uprostřed přimáčkla. Pak udělala obě ruce, každou zvlášť, a připojila je k tělu. Seškrábala ještě trochu tuku z kraje pánve a zkoušela z něho udělat dvě nohy. Ale nepovedly se jí, a tak je smáčkla dohromady, udělala raději klobouk a narazila jej na kuličku, která měla představovat hlavu. Na nějaké velké modelování už neměla čas. Lůj ze svíčky rychle chladl a přitom hned tuhl. Na dotek byl přímo odporný, ale to snad trochu zavinilo to máslo. Přidělala tomu oči zuhelnatělou zčernalou větvičkou, kterou našla na kraji ohniště, a někde pod místem, kde by byla ráda udělala nos, kdyby jí tuk vydržel trochu měkčí, vyrýpla teď štěrbinu místo úst.

Pánev zapáchala stejně odporně, jak vypadala. Jestli ji chce mít vyčištěnou a naleštěnou, než se vrátí ostatní, nesmí už ztrácet ani minutu. A tak si Titty vypůjčila ze stanu Zuzaninu baterku a utíkala do jeskyně, aby vyřkla své zaklínadlo. Teď na ni nemyslela jako na příbytek Petra Kachny. Ani ji nenapadlo, že by mohla Petra Kachnu požádat o pomoc. Při něčem takovém jí Petr Kachna nemůže být nic platný.

Postavila baterku na zem uprostřed jeskyně, žárovkou vzhůru, aby jí osvětlovala strop, a pak obešla třikrát za sebou jeskyni, držela loutku z loje před sebou, a jak šla, promlouvala k ní:

„Budiž pratetou! Budiž pratetou! Budiž pra tetou!“

Pak vyběhla, sotva dechu popadajíc, rychle do slunečního světla. Jak se jí ulevilo, když po tom všem viděla, že papoušek se vrátil do klece a pochutnává si na kostce cukru, jako by se nedělo nic zvláštního.

Prateta strašně zapáchala a připadala jí teď v ruce tak nějak proměněná. Že by se jí opravdu podařilo najít správné zaklínadlo? Div že si nepřála, aby se ostatní vrátili, ještě než se něco stane. Pak si vzpomněla, jak Nancy vyprávěla, že paní Blackettová plakala, a zaťala zuby. Ne, teď už nepřestane.

Ale co by měla vlastně udělat? Nač by píchala pratetě špendlíky do rukou a do nohou, nebo do těla, vždyť kdyby se pratetě něco stalo s rukou nebo s nohou, nebo kdyby se vážně roznemohla, určitě by zůstala v Jezerce, a než by se uzdravila, všechny by tam notně potrápila. A pak, možná že by opravdu pomohl jen špendlík z pravého stříbra. A ona přece jenom chce, aby se jí u Blackettových znelíbilo a rozhodla se sama odjet. Titty se v pochybnostech zahleděla na loutku. Kdyby ji teď vyválela v prachu, znamená to, že se i prateta najednou vrhne v Jezerce na zem a začne se válet? To by ale paní Blackettovou jenom vyděsilo.

A tu si vzpomněla, jak kdysi četla v jedné knize, že když domorodí kouzelníci udělají z vosku vyobrazení svého nepřítele, rozpouštějí je pomalu nad ohněm a věří, že jak se loutka rozpouští, ubývá nepříteli sil, až nakonec, když se rozpustí celá, nepřítel zemře.

Musela by samozřejmě rozehřát loutku jen docela maličko, ne tak, aby se prateta rozstonala, ale jen aby se necítila ve své kůži a řekla si, že by jí posloužil zdravější vzduch. Pak by sebrala svých pět švestek, někam odjela a všem by bylo úplně blaze.

Natáhla ruku a podržela loutku nad ohněm. Nestalo se však nic, jen ruka, ve které loutku držela, ji strašně pálila, ale na loutku ještě horko nepůsobilo. Vzala ji tedy do druhé ruky, ale za chvilku ji pálila i ta. A tak si zase ruce vystřídala, ale tentokrát snad proto, že vzala loutku za konec, který byl nejblíže ohni nebo že se pohnul kousek dřeva, až vyšlehl malý plamének a popálil jí prsty, anebo možná jen proto, že se již lůj rozpouštěl a klouzal jí v ruce (sama si nikdy nedovedla vysvětlit, jak k tomu došlo) - byla loutka najednou tatam, prsty se jí sevřely naprázdno, v ohni to strašně zapraskalo, vyšlehly žluté čadivé plameny a vzápětí už nebylo po nějaké pratetě ani stopy, třebaže Titty rozházela větvičky na všechny strany a snažila se ji zachránit.

První Tittinou myšlenkou bylo, že teď už nestačí udělat novou. Ale vtom ji napadlo něco jiného, a to už nebyla prvním námořníkem ani černou čarodějnicí, a dala se do zoufalého pláče.

„Já ji nechtěla zabít,“ bědovala, „doopravdy nechtěla.“

Viděla v duchu, jak prateta klesá náhle v Jezerce mrtvá k zemi a marně lapá po dechu. Viděla Nancy a Peggy, jak běží po silnici podél jezera a netuší, že je doma čekají stažené žaluzie v oknech. Napadne je hned, co učinila? A co si pomyslí? I Nancy si jistě řekne, že tohle už je moc. Když na pirátské lodi přetékají palubní kanály krví, není to nic divného. To je přece něco jiného. Ale zemře-li prateta a zvlášť takovou smrtí, je to mnohem horší než mít doma pratetu živou, i když se tolik natrápila paní Blackettovou a zkazila Amazonkám prázdniny. A tím je vinna ona! Připadalo jí, jako by chtěla tiše zazvonit na zvonek u dveří nějakého velikého domu a zvonek se rozdrnčel a drnčel, jako by nikdy nechtěl zmlknout.

„Že mě něco takového vůbec napadlo! Ale zabít jsem ji nechtěla. Ne, opravdu ne. Chtěla jsem jenom, aby se rozhodla odjet někam k moři.“

„Krásná Lóra! Krásná Lóra!“ ozval se lodní papoušek, který zrovna dojedl kostku cukru a zkoušel, jestli by nedostal další.

Titty se na něj podívala uplakanýma očima a tu ji napadlo, jestli vlastně opravdu něco udělala. Nevymýšlela si jenom, jak si udělá pratetu a bude ji zaklínat…? Často si tak dlouho něco vymýšlela, až jí to připadalo docela skutečné. Ale když si otřela obličej rukama, ucítila čadivý zápach přepáleného loje. A pak viděla pánev, kterou má vyčistit… prázdné svítilničky. Ne, je to docela jasné. Stalo se to doopravdy.

V tu chvíli zahlédla ostatní, jak lezou do údolí Vlaštovky. „Svezly se na voze,“ volal plavčík.

„Ale stejně přijdou strašně pozdě,“ řekl John ustaraně. „Neměly radši čekat na ty závody. Proboha Titty, co se ti stalo?“

„Cos to udělala s ohněm?“ ptala se Zuzana, „a s pánví? A nač máš ty lampičky? A co to máš po obličeji?“

„Rogere, zaskoč do jeskyně a dones trochu dříví,“ řekl kapitán John. „Je zrovna za vchodem.“

Jakmile zmizel plavčík v jeskyni, vychrlila ze sebe Titty strašlivou pravdu.

„Udělala jsem to,“ přiznávala se, „ale nechtěla jsem ji zabít. Vyklouzla mi z ruky a pak se rozpustila a shořela. “

„Kdo prosím tě?“ nechápal John.

„Prateta,“ vysvětlovala Titty. „Udělala jsem ji z lojové svíčky a chtěla jsem ji jenom trošičku rozpustit, ale vyklouzla mi.“

„To nic není, uděláš si jinou,“ utěšoval ji John.

„Ale vždyť je mrtvá,“ bědovala Titty. „Až dojdou Nancy a Peggy do Jezerky, dovědí se, ,že zemřela, a budou vědět, že je to moje vina.“

„Hlouposti, Titty,“ zarazila ji Zuzana. „Určitě jí nic není a hubuje na ně, kudy chodí. Ale strašně jsi mi zmazala úplně čistou pánev. Jdi si umýt obličej a vydrhni ji a já zatím roztluču vajíčka do hrníčku. Slíbila jsem Rogerovi, že je udělám míchaná.“

„Víš Titty,“ řekl John, „něco jiného by bylo, kdybys měla opravdový vosk, a i kdybys ho měla, musela bys jej spálit schválně a pak by to teprve platilo. Když ti spadne náhodou do ohně, tak to

Ol r a

vůbec nic neznamená.

Roger vyšel z jeskyně s náručí chrastí a se Zuzaninou baterkou.

„Našel jsem ji uprostřed jeskyně,“ řekl. „Už jenom bliká.“

„Nezlobte se na mne, prosím vás,“ omlouvala se Titty zkroušeně. „Zapomněla jsem ji při tom zaklínání.“

„Při jakém zaklínání?“ ptal se John.

„Jak jsem chodila třikrát kolem dokola,“ vysvětlovala Titty.

„Jdi už vydrhnout tu pánev,“ řekla jí Zuzana, „ať můžeme večeřet.“

Zuzana shrnula rozházené větvičky a za chvilku tu už plápolal veselý oheň. Titty se dala do drhnutí pánve a hned se jí trochu ulevilo. A třebaže míchaná vajíčka chutnala při večeři po loji, připadalo jí, jak tak seděla s ostatními kolem ohně, že ta temná kouzla jsou něco docela neskutečného.

Ale pozdě v noci zaslechla Zuzana, jak se Titty neklidně převrací ve stanu. Zuzana vystrčila ruku pod plachtovinou a natáhla ji do Tittina stanu, který stál hned vedle. Titty jí ruku nahmatala a pevně se jí chytila.

„Nechtěla jsem ji zabít,“ zašeptala.

„Samozřejmě, že jsi nechtěla, a také jsi ji nezabila,“ uklidňovala ji Zuzana.

„To se dovíme až ráno.“

„Víme to už teď,“ řekla Zuzana. „Můžeš klidně spát.“

KAPITOLA XIX

ŽÁDNÉ ZPRÁVY

Titty se ráno probudila ze zmateného snu - zdálo se jí, jak se snaží zachránit pratetu, za kterou se jako po stopě ženou všichni lovečtí psi a pobízí je Petr Kachna. Měla jen říci Petrovi, že to všechno je omyl a aby zavolal psy zpátky. Stačilo jen zavolat „Petře!“ nebo „Pane Kachno!“, ale marně otvírala ústa - nemohla vůbec vykřiknout. Nevydala ze sebe ani hlásky. A prateta si pomalu vykračovala, netušíc, že psi jsou jí na stopě, a Petr Kachna je poháněl hlasitými výkřiky, jaké slyšeli včera z dálky až do údolí Vlaštovky, když končily psí závody a každý majitel volal na svého psa. Kdyby jen mohla aspoň trochu vykřiknout, aby se na ni podíval, bylo by všechno zachráněno. Hned by poznal, že chce, aby prateta psům unikla. Ale ze rtů se jí nevydralo ani sebemenší zašeptání. Div se nezalkla, ale tu se probudila a byla velmi ráda, že neslyší nic než bublání potůčku a vidí jen čisté, světlé stěny svého malého stanu.

Vylezla ze spacího pytle, šla nahoru k malému koupališti, skočila do studené vody a strčila si hlavu pod vodopád. Byla to ale včera osel! Vždyť se ani nemohlo nic stát, zkazila jen tři pěkné zbytky svíček a vysvítila baterii z poslední baterky. Zuzana a John měli úplně pravdu. Mají vždycky pravdu, zvláště Zuzana. Ale přece si jen strašně přála, aby se o tom mohla přesvědčit. Rychle se chystala na statek k Swainsonovům pro mléko k snídani. Roger šel s ní a moc se divil, že ho Titty nežene domů a vyčkává, až starý pan Swainson přezpívá jednu písničku za druhou. Stará paní Swainsonová se s ní radila, jaký barevný hadříček teď přišít na sešívanou přikrývku. Márinka vyběhla s bandaskou a hned se zase vrátila a prozradila jim, jak se jmenuje pes, který včera vyhrál závody. Jmenoval se Melodie. U Swainsonů tedy zřejmě nikdo neslyšel, že by se prateta v Jezerce náhle roznemohla.

Ale než došli s mlékem do údolí Vlaštovky, uvědomila si Titty, že je ještě moc brzy a že i kdyby se v Jezerce včera v noci něco stalo, nemusí se o tom ještě tady na konci jezera vědět. Nabídla se tedy Johnovi, že půjde-li zase opracovávat stožár, ráda by s ním šla do zátoky, a moc ho tím potěšila.

„Přijede také kapitán Flint?“ ptala se.

„Říkal, že ano, jak se mu jen povede vyklouznout z domu.“

Roger šel na ryby. Zuzana šla s ním a vzala si s sebou učebnici zeměpisu, ale každou chvíli se přistihla, že už zase čte jeden odstavec po několikáté.

Naneštěstí kapitán Flint nepřijel. Práce na stožáru jim šla dobře od ruky a kapitána Flinta tedy k ničemu nepotřebovali, ale i tak Titty strávila většinu dopoledne ve skálách na severním břehu zátoky, rozhlížela se po jezeře, a jak se někde v dálce objevila veslice, již doufala, že na ní přijíždí Vysloužilý pirát se zprávami z Jezerky. Samozřejmě, že je všechno v pořádku, ale nebude mít jistotu, dokud nepřijdou zprávy.

Když se kapitán s prvním námořníkem vrátili nahoru do údolí k obědu, první důstojník se hned zeptal: „Přijel?“ a John odpověděl: „Ne,“ a podle toho, jak to oba řekli, poznala Titty, že i oni čekají na zprávy z Jezerky. Kapitán a první důstojník se cítili trochu spoluvinni, že Amazonky přišly tak pozdě, i když za to vlastně mohly ty psí závody, a chtěli vědět, jestli Nancy a Peggy nečekalo doma ještě horší uvítání, než se obávaly. Jen Roger si takové starosti nepřipouštěl. Ten byl docela jiný. Ryby ne a ne mu brát a říkal si, že to asi bude červy. Vzpomínal na jasně červené červy se žlutými kroužky, které donesl loni, když se chystali na okouny, John od Dixonů, a chtěl se zeptat Márinky, jestli by se takoví pěkní červíci nenašli na jejich dvoře.

Odpoledne se vydali všichni kromě papouška dolů do Podkoví zátoky. Udělali hodně práce na stožáru - ten byl teď skoro všude stejně silný jako starý stěžeň, podle něhož jej John dělal, ale nebyl ještě tak hladký. Roger si zašel ke Swainsonovům a Márinka mu půjčila vidličku a nechala ho samotného na dvoře. A když už měl plechovku plnou nejrůznějších skvělých červů, prý „nejpěknějších, jaké kdy viděl“, pořádně ho umyla. Pobyl si na statku pěkně dlouho, protože tentokrát ho nikdo nehonil domů, a využili toho se starým panem Swainsonem jaksepatří a zazpívali si spoustu písniček.

„Neříkali nic o Jezerce?“ ptala se Titty, když se Roger vrátil se svými červy.

„Ne,“ řekl Roger, „ale pan Swainson povídal, že není divu, že jsem nic nechytil, protože bude pršet a ryby to hned poznají.“

John, Zuzana a Titty se zadívali starostlivě k obloze. Byla opravdu samý mrak a vzduch byl těžký a dusný. Až dosud si všichni mysleli, že se jim to jen zdá. Ale snad to jenom znamená, že bude pršet. Hned se zase rozveselili.

„Budeme muset nanosit víc dříví do jeskyně,“ řekla Zuzana, „abychom se s ním nemuseli sušit.“

„Nové stany nemáme ještě vyzkoušené v dešti,“ vzpomněl si John. „Rychle na dříví, ať vše zařídíme, než přijde bouřka.“

John uložil hoblík a kružidla do batohu a už všichni sbírali, co jim jen ruce stačily, při kraji lesa suché větvičky. A když se plahočili domů kolem potoka, viděli už, jak za vřesovištěm nad vrcholky kopců rudne obloha do nachova.

V noci lilo jako z konve. První kapky spadly, zrovna když sklízeli po večeři, ale to byla jen malá přeprška. Teprve chvilku po tom, co John zavolal „Zhasnout světla“, se spustil opravdový liják. Vítr byl docela nepatrný, jen hustě a vytrvale lilo.

„Dejte pozor, ať se nedotknete stanových stěn,“ volal John.

„Já na ně ani nesáhnu,“ sliboval Roger.

„Mně kape po tyči rovnou u hlavy!“ volala Titty.

„Tak pozor, ať ti nenateče do spacího pytle,“ radil jí první důstojník.

„A co je s tvým stanem, Zuzano?“

„Ještě mi sem ani nekáplo.“

Naši čtyři badatelé ještě chvíli leželi a poslouchali, jak kousek nad nimi bubnuje déšť na tenké stěny stanů. Pak si John vzpomněl na stanová lana, vylezl ze spacího pytle, shodil se sebe pyžamo a vyklouzl jako nahý divoch do deště.

„Co to děláš?“ ptala se Zuzana.

„Povoluji stanová lana,“ odpověděl divoch, „a zakopávám o ně ve tmě,“ dodal, když najednou upadl s žuchnutím na zem.

„Zamáčíš si pyžamo. “

„Ale kdepak,“ volal John. „Ještě že jsem si na to vzpomněl. Lana už jsou napjatá jak dráty. “

Déšť zabubnoval na uvolněné stany docela jinak než předtím. John zalezl do svého stanu, utřel se, jak to nejlépe šlo, a pokoušel se znovu usnout.

„Poslechněte si ten potok!“ řekla Titty.

Potok teď spustil docela novou melodii, uspěchanou, netrpělivou, před ničím se nezastavující, docela jinou, než byla ta tichá hudba drobných vodopádů, na kterou si badatelé v údolí Vlaštovky zvykli.

„Jestli bude zítra takhle pršet, Amazonky určitě nepřijedou,“ řekla Zuzana.

„As prací na stožáru se zase nehneme,“ dodal John.

Titty se zachvěla. To by znamenalo, že by zůstali další den bez zpráv, co se stalo v Jezerce. Na sluníčku s ostatními byla téměř přesvědčena, že prateta hubuje a souží dál celý dům a že jí nijak neuškodilo, když shořela její vosková podoba. Ale v noci, když ležela za tmy sama ve stanu, si vzpomněla, jak zaklínala pratetu a jak cítila v ruce loutku, když vybíhala z jeskyně. Něco se určitě stalo.

„Pan Swainson povídal, že po dešti berou jak diví,“ ozval se Roger. Pořád ještě myslel na pstruhy.

Dlouho ještě leželi badatelé s očima otevřenýma a naslouchali, jak jim déšť bubnuje o stany a jak se kolem řítí potok a vodopády hučí tak jako nikdy předtím. Ale déšť se již zmírňoval. Už jen tiše vytrvale šuměl a Titty konečně usnula. Když vylezli ráno ze stanů, všechno kolem bylo promáčené skrz naskrz. Nepršelo již, ale každý kámen se jen leskl. Bledé sluneční světlo se odráželo v tisíci krůpějích zachycených na každičké vřesové větvičce. Mokré kapradí se sklánělo k zemi. Bílá pěna vodopádu se zkalila do hněda a potůček, který protékal údolím Vlaštovky, byl temný a rezavý jak měď a stoupl tak vysoko, že již olizoval kameny u Zuzanina ohniště a stačil by jen krok dva, a dosáhl by až ke stanům.

„Ještě že už netáboříme v Podkoví zátoce,“ řekla Zuzana.

„Protrhlo to hráz,“ volal John, který se šel nahoru podívat, jestli se něco nestalo. „Ale jen na jedné straně.“

„Nemohla bych zaskočit pro mléko?“ zeptala se Titty, ale vtom se objevila Márinka ze statku a s bandaskou v ruce se šplhala do údolí.

„Já už myslela, že vás odnesla voda,“ řekla. „Ale vidím, že ne. To paní Walkerová jistě ráda uslyší. Máte nějaké suché dříví?“

„Máme ho spoustu v jeskyni,“ sdělovala jí Zuzana.

„Tak je to dobré. Dědeček říká, že se už vypršelo a bude zase hezky.“

Zuzana si přinesla z jeskyně bandasku. Márinka do ní přelila mléko a hned se chystala na zpáteční cestu dolů údolím.

„Poseďte u nás chvilku a vypijte si trochu čaje jako posledně,“ zvala ji Titty, ale Márinka pospíchala. Měla ještě zajet na loďce naproti do vesnice a pak se chtěla stavit v Cesmínovém háji a ohlásit, že je všechno v pořádku.

Titty se rozběhla za ní a šla s ní až k dolnímu vodopádu.

„Z Jezerky žádné zprávy nemáte?“ zeptala se jí neklidně.

„Zprávy? Kdepak! Jaképak zprávy?“

„Třeba, že se tam někdo rozstonal nebo tak něco?“

„Nic takového,“ ujišťovala ji Márinka.

„Ani o slečně Turnérové?“

„Kdepak. A kdyby se mezi lidmi vědělo, že tam někdo stůně, jistě bych se o tom doslechla. Viděla jsem se včera večer s Jackem. Vozí odtamtud klády a dělá dlouho do noci. Domů chodí právě kolem Jezerky. Určitě nic takového neslyšel, jinak by mi to řekl.“

A s tím se Titty musela spokojit.

Kapitán Flint zase nepřijel do Podkoví zátoky. A tak byli opět bez sebemenších zpráv o Amazonkách. Ale odpoledne, zrovna když John odkládal nářadí a Titty se šla ještě naposled podívat za skaliska, nespatří-li přece jen kapitána Flinta, přiveslovala do zátoky maminka.

Šla s nimi nahoru do údolí Vlaštovky, sáhla si na jejich spací pytle, přesvědčila se, zda jsou všechny suché, a pochválila Zuzanu, že rozdělala tak pěkný oheň a všechno, co jí připadalo jen trochu vlhké, pořádně vyvětrala a usušila na sluníčku.

Ale ani maminka neměla žádné zprávy z Jezerky.

„Asi dostaly strašně vyhubováno,“ řekla Zuzana a vyprávěla mamince, co se všechno spiklo proti Nancy a Peggy, a jak přišly pozdě, třebaže utíkaly domů po silnici.

„Slyšela jsem, že měly velkou nepříjemnost, když jste tehdy ztroskotali,“ řekla maminka. „Přišly chudinky pozdě, ale to by se asi stalo každému. “

„Kdybychom se to mohli nějak dovědět,“ řekla Zuzana.

„Asi jsou zavřené o chlebu a o vodě,“ mínil John.

„Spíš musí být doma s dospělými a sedět celé odpoledne u svačiny,“ řekla maminka. „Ale Titty, copak je s tebou?“

Tity šla s maminkou nahoru do údolí podívat se, jak se průrvou po jedné straně hráze hrne voda. Roger by byl šel nejraději s nimi, ale John ho v poslední chvíli zadržel a musel zůstat v táboře. Titty vypověděla mamince celý ten strašlivý příběh s lojovou svíčkou, jak prateta rozplakala paní Blackettovou a jak Titty chtěla, aby jí najednou přišlo slabo, cítila se unavená a rozhodla se odjet někam k moři a nechala Blackettovy na pokoji, ale pak jí, sama neví jak, loutka z lojové svíčky vyklouzla, rozpustila se a shořela v ohni. A co myslí maminka, stalo se něco pratetě? Vždyť Titty nechtěla, aby ta loutka shořela, chtěla ji jen trošičku rozpustit!

Maminka si vůbec nemyslela, že je chvályhodné dělat z lojových svíček loutky, i když jsou to třeba loutky pratet, a pak s nimi provozovat nějaké čáry, ale když se vracely s Titty do tábora, kde se už Zuzaně vařila voda na čaj a na zemi ležel rozestřený podlahový dílec, aby se mohli nasvačit, vypadala Titty mnohem spokojeněji než celé poslední dva dny.

A když šli kvečeru doprovodit maminku dolů do zátoky a nesli jí asi šest pstroužků, které nachytal přes den Roger v potoce, řekl najednou John: „Poslyš, mami, kdyby ses náhodou doslechla, jak to dopadlo tuhle večer Amazonkám, mohla bys nám to napsat v dopise a poslat ho domorodou poštou?“

Titty navrhla: „A co kdybychom tam všichni rovnou zašli a řekli, že s nimi chceme mluvit. Aspoň bychom se to dozvěděli. “

Ale maminka jim to vymluvila, udělali by tím paní Blackettové jenom další nepříjemnosti.

Ani třetího dne po překvapivém útoku neměli ještě žádné zprávy. Kapitán Flint nepřijel. Potok teď už zase po dešti opadl, a tak spravovali celé dopoledne hráz. Odpoledne a večer strávili v zátoce. Zuzana rozdělala oheň a vypili si tam čaj a nahoru do údolí Vlaštovky se vrátili až k večeři. Seshora se pořád ještě valily spousty vody, takže se pod můstkem nedalo projít. Smutný osud Amazonek jim stejně tak zkalil náladu, že docela lhostejně přešli přes silnici. Vždyť Nancy a Peggy po ní šly dokonce až domů! A zrovna když přecházeli silnici, zahlédli, jak Márinčin drvoštěp odjíždí s třemi koni a s nákladem mohutných stromů, a stačili ještě zavolat na Márinku, která si s ním povídala, a teď ji viděli, jak utíká po vozové cestě k hospodářství. Hned se vrátila.

„Mluvila jsem dneska ráno s Jackem,“ spustila. „Jel náhodou kolem, a tak jsem mu řekla, aby se poptal, jestli se v Jezerce něco nestalo. Zrovna mi to pověděl, ale nemůžu pochopit, jak jste to mohli vědět.“

Titty strnula. Ale bylo to něco jiného, než čeho se obávala.

„Mluvil s jejich kuchařkou, to je vzdálená sestřenice Tomovy ženy, víte Tom je Jackův bratr, a ta je na slečnu Turnérovou celá rozzuřená. To je prý pěkná semetrika, povídal Jack, a nezavděčíš se jí, kdybys jí dělal pomyšlení. Kdyby aspoň ty Blackettovic žabky nebyly tak milé, vždyť takové se hned nenajdou. Ale ona kvůli nim pořád reje do jejich maminky. To vám byla tuhle mela, když přišly asi před dvěma dny pozdě, a už nikdy nesmějí na celý den z domu. Jestli slečna Turnerová co nejdříve neodjede, přijde paní Blackettová o kuchařku. Jack povídal, jak byla vzteky bez sebe, protože jí stará slečna Turnerová vytkla, že neohřívá před obědem a před večeří talíře. “

Pro Titty byla i takováhle zpráva útěchou. Když slečna Turnerová hubuje, že má studené talíře, nemůže být mrtvá. Ale ostatním to jen dosvědčilo, že měli pravdu. Tentokrát si to Nancy a Peggy zkazily nadobro.

„Nějak nám letos nic nevychází,“ vzdychl si John. „Nejdříve ztroskotám s Vlaštovkou a teď to takhle dopadne Amazonkám.“ „Kdyby aspoň přijel kapitán Flint,“ řekla Zuzana. „Třeba by po něm poslaly zprávu.“

Druhého dne jim zpráva opravdu došla, ale nepřivezl ji kapitán Flint.

KAPITOLA XX

VÍTANÝ ŠÍP

Den začal špatně. Snídali dost pozdě a pak se vydali na dříví, a když se John konečně dostal dolů do zátoky a chtěl se pustit do stožáru, zjistil, že kapitán Flint tu už byl a zase odejel. Ale s prací na stožáru pohnul důkladně. Dodělal dvě věci, ale zrovna ty by John rád viděl, jak na ně. Ke konci stožáru byla pěkně připevněna kulatá hlavice z tvrdého dřeva s očkem na vlajkové lanko a pod ní už byla připojena kladka na hlavní zvedací lano - byl to kousek čisté práce s dlátem. Osička, na níž se kladka pohybuje, byla pěkně zasazena do stožáru, který byl na tomto místě uhlazen smirkovým papírem. John přejel rukou po stěžni.

„To bych rád viděl, jak tohle dělal,“ řekl si.

Ale to nebylo ještě všechno. Kousek od stěžně jim kapitán Flint nechal spoustu všelijakých potravin, řádnou roli drsného smirkového papíru a velkou baňku lněného oleje. K roli smirkového papíru přivázal stránku ze zápisníku a na ni napsal: „Pospěšte si. Pěkně jej uhlaďte a pořádně napusťte olejem.“

John zabalil zásoby do batohu, ve kterém měl naštěstí jen hoblík, protože si myslil, že jej bude možná potřebovat. Pak vzal smirkový papír a dal se pilně do práce, aby měl celý stožár tak pěkně uhlazený, jako to načal u vrcholku kapitán Flint.

Při práci brzy zapomněl na všechny starosti, co se asi stalo s Amazonkami. Tak se zabral do uhlazování, že neměl na nic jiného ani pomyšlení. Dřevo mu pod pohyby drsného papíru měnilo barvu a bledlo, takže bylo jasně znát, kam až došel s posledním uhlazováním. A každý bledší kousek jako by přibližoval chvíli, kdy se jim navrátí Vlaštovka. John byl asi v polovině, když tu si náhle uvědomil, že už bude pozdě, pohlédl na časoměr, hodil si nacpaný batoh na záda a dal se rychle vzhůru po potoce do údolí Vlaštovky.

Zuzanu, Titty a Rogera zpráva, že stožár už je málem hotov, nijak zvlášť nepotěšila, daleko víc je zklamalo, že John nezastihl kapitána Flinta.

„Proč nepřišel nahoru do údolí Vlaštovky?“ podivila se Zuzana.

„Možná, že už je z něho taky domorodec,“ napadlo Rogera.

„Ne, ne, tak by se nezměnil,“ zastávala se ho Titty. „Letos určitě ne. Leda že by opravdu musel. “

„Ale ten stožár udělal skvěle,“ řekl John. „Kdyby z něj byl domorodec, tak by si s ním takovou práci nedal.“

Na tom něco bylo, ale přece jen ne dost, aby to zlepšilo badatelům náladu. Po obědě prohlásil Roger, že by šel rád na ryby, a Titty hned, že půjde s ním. Zuzana řekla, že má moc práce, protože musí uložit do jeskyně Petra Kachny všechno dříví. Roger a Titty se jí nabídli, že jí trochu pomohou. Ale Zuzana je odmítla, jen ať se nezdržují. John řekl, že zajde dolů do zátoky a bude ještě trochu uhlazovat stožár.

Dole v zátoce si ani nevzpomněl na svačinu a smirkovým papírem uhlazoval dřevo, až byl celý stožár hlaďounký jako nejměkčí samet. Zkoušel jej rukou, prohlížel ze všech stran, nenajde-li ještě někde jen trochu drsnější místečko, a nakonec si řekl, že už je to dobré. Připadalo mu skoro škoda pomazat jej olejem. Ale brzy viděl, že když jej napustí, vypadá stožár ještě krásněji. Olej vtíral chomáčkem z bavlněných vláken, který našel zastrčený do držadla nádržky, a stožár se pod olejem leskl jak zářící oblázek z jezera, ještě než stačí oschnout. Čisťounký jedlový stěžeň žíznivě vpíjel olej a John jej pečlivě vtíral a co chvíli obrátil stožár o čtvrtinu na dřevěných špalíčcích, kde jej měl položený.

„Tak bych řekl, že je to lepší stožár než ten starý,“ mluvil sám k sobě. „Jakpak by se asi líbil kapitánu Nancy?“

To mu připomnělo, že kromě Márinčiných klípků nemají pořád ještě od řeky Amazonky žádné zprávy.

A zrovna když odpočíval a prohlížel si lesklý žlutý stožár, zaslechl hukot motorového člunu. Přijížděl seshora z jezera a zdálo se, že jede mnohem blíže břehu než většina motorových člunů a parníků, které dnes slyšel. A nebo to bylo možná tím, že v zápalu práce ostatní tak neposlouchal. Teď má celý stožár hotový a napuštěný olejem a musí jej chvilku nechat, aby se první nátěr vsákl. A tak už poslouchal mnohem pozorněji a tohle vrčení mu připadalo tak blízko břehu, že vylezl rychle na skály na severním břehu zátoky, podívat se, co to je.

Ano, byl to motorový člun a opravdu jel blízko břehu.

Než sem dojedou, budou muset uhnout kousek do jezera, řekl si kapitán John, nebo najedou na Skalní hrot jako my.

Díval se, jak člun mění směr, a tu ho napadlo, že je mu nějak povědomý. A náhle si vzpomněl. Vždyť je to přece Blackettovic motorový člun z Jezerky, který prvně viděl ve světle baterky v loděnici na řece Amazonce, a pak ještě jednou, když v něm přijela, už skoro před rokem ráno po oné strašné bouřce, paní Blackettová.

Hurá! zajásal, tak je to dobré. Doma jim odpustili a teď jedou k nám. Vyskočil a už na ně chtěl zamávat, ale tu si řekl, že by to třeba byla neopatrnost. Na otevřené přídi motorového člunu bylo několik lidí a co když přece jen nehádá správně. Raději počká, až bude mít jistotu. Na mávání bude mít ještě dost času. A tak se skrčil, aby ho nebylo vidět, a plížil se jako had k ústí zátoky. Hukot motorového člunu se ozýval stále blíž a blíž. A když John konečně opatrně zvedl hlavu mezi vřesem a balvany na severním ostrohu, byl už člun na deset yardů od zátoky.

John se nemýlil. Byl to motorový člun z loděnice na Amazonce. Ale byl rád, že nezamával.

Na otevřené přídi člunu byla sedátka a tam seděla paní Blackettová s onou zachmuřenou starší dámou, kterou viděly Vlaštovky, když se tehdy odpoledne dívaly z lesa na silnici, na projížďce kočárem. Seděly obě zády k Podkoví zátoce a Peggy Blackettová, která vůbec nevypadala jako první důstojník pirátské lodi, ale spíš jako docela obyčejná dívenka při slavnosti na ukončení školního roku nebo na zahradním dýchánku, jim ukazovala ostrov Divokých koček a lesy na druhém břehu jezera, takže se všichni dívali tím směrem.

Nancy Blackettovou nebylo nikde vidět a John už přemýšlel, jestli snad neupadla do takové nemilosti, že ji ani nevzali s sebou. Napadlo ho, že by možná sama zůstala nejraději doma, ale vtom ji spatřil.

Člun projížděl těsně kolem ústí zátoky. John rozeznával i zbytky svačiny prostřené na stolku v malé kajutě uprostřed lodi. Za kajutou bylo otevřené prostranství a tam seděl kapitán Flint, strašně elegantně oblečený, a kormidloval člun. A tam spatřil John i Nancy Blackettovou. Byla skrčená skoro až k zemi, aby nikdo na přídi člunu neviděl, co dělá. Kapitán Flint byl zřejmě tak zaujat řízením, že si jí ani nevšiml. Byla ve svátečních šatech, které na ní vypadaly stejně nepřirozeně jako na Peggy. Ale jak se tak krčila, postřehl John, že drží v ruce luk. Viděl, jak pohlédla zaskleným okénkem kajuty k přídi. Tam se všichni dívali na něco, co jim Peggy ukazovala daleko na druhém břehu jezera. Přesně v okamžiku, kdy člun projížděl kolem ústí zátoky, vystřelila Nancy šíp. John měl dojem, že zaslechl brnknutí tětivy i v rámusu, jaký dělal motor, ale snad se mu to jen zdálo. Šíp letěl nad vodou a zapíchl se do keříčku vřesu mezi balvany na jižním ostrohu, tam, kde přistáli v den ztroskotání.

John chtěl zase vyskočit a zamávat, tentokrát, aby dal Nancy znamení, že ji viděl. Ale kapitán Nancy jen vystřelila šíp a už ke břehu ani nepohlédla. Bleskurychle schovala luk pod sedadlo u kormidla, aby ho nebylo vidět, proklouzla kajutou a hned vypadala docela spořádaně jako Peggy a povídala si s domorodci na přídi člunu. Dokonce ani kapitán Flint nepohlédl k Podkoví zátoce. V příštím okamžiku se člun skryl za jižní ostroh zátoky a John jej již neviděl, jen slyšel, jak si pobrukuje cestou k druhému konci jezera.

Vtom se mezi stromy, tam, kde se potok vléval do zátoky, ozvalo veselé volání: „Nazdar!“

„Nazdar!“ zavolal John v odpověď a běžel přes balvany kolem zátoky, aby se podíval po šípu.

Z lesa vyšel Roger a čichal si k ruce, protože si sáhl na čerstvě napuštěný stožár.

„Titty běží hned za mnou,“ řekl, „a Zuzana povídala, abychom ti vyřídili, že jsi se ani nenasvačil a že bude mít brzy hotovou večeři. Zrovna ji vaří. A povídala, že nemáš přijít pozdě. A to taky nesmíš. Chytili jsme s Titty každý dva pstruhy, takové tlusté, pro každého jednoho, a Zuzana je zrovna chystá a…“

„Viděl jsi ten motorový člun?“ přerušil ho John.

„Zrovna nějaký slyším,“ řekl Roger a v tu chvíli k nim právě doběhla na břeh Titty.

„Byl to člun Amazonek z řeky Amazonky. Ten, co jsme ho loni viděli v; loděnici. A byla tam Nancy a vystřelila z něho šíp. Je na jižním ostrohu. Jela tam také paní Blackettová a Peggy a kapitán Flint a.“

„Nebylo pratetě nic?“ přerušila ho Titty.

„Ne, seděla tam taky,“ odpověděl John. „Pojďte, zaběhneme pro šíp. Zůstal trčet tamhle ve vřesu.“

„A to na tebe Nancy vážně vystřelila?“ ptal se Roger. „Znamená to válku?“

„Asi mě neviděla,“ řekl John. „Ale určitě věděla, že budu dole dodělávat stožár. Pojďme si pro ten šíp.“

Titty se už šplhala po skálách. Když si prateta jezdí na výlety v motorovém člunu, nemohla jí lojová svíčka nijak moc ublížit. John a Roger běželi za ní.

Šíp našla docela snadno, byl zapíchnutý ve vřesu opeřeným koncem vzhůru.

„Je to nějaký nový šíp,“ řekl John. „Ale není tak pěkný jako ty, co měly loni. Zdaleka není tak dobře udělaný.“

Titty se dívala na zelená peříčka.

„Ten si určitě udělaly teď,“ řekla. „Tohle je jedno z těch peříček, co jsem jim letos dovezla. Poznám ho, protože jsem si ho náhodou přistřihla nůžkami, když jsem stříhala něco jiného.“

„Lodnímu papouškovi by se jistě nelíbilo, kdyby věděl, že po nás střílí šípy s jeho peřím!“ poznamenal Roger.

„Ani to nevypadalo, že by po mně střílela,“ řekl John. „Dělala to tajně, aby ji nikdo neviděl. “

Prohlédl si pozorně šíp. U zelených peříček na něm byl omotán podivný široký pruh a pečlivě ovázán červeným provázkem. V mžiku vyndal John nůž, přeřízl na konci uzlík a začal provázek odmotávat.

„Nezkaž jim šíp,“ upozorňovala ho Titty.

„Když po nás vystřelili,“ zlobil se ještě Roger.

John odmotal červený provázek a tu spatřili konec úzkého složeného papírku, který byl obtočen kolem šípu a skrýval se pod provázkem, jímž byl zároveň k šípu i přivázaný.

„Vždyť je to nějaká zpráva,“ řekla Titty. „Rychle. Teď se konečně něco dovíme.“

Proužek papíru, který byl namotaný kolem šípu a schovaný pod závity červeného provázku, se pevně svinul, jakmile jej John sundal z šípu. John jej zase roztáhl. Všichni tři se na něj společně zadívali.

Na papírku bylo velkými písmeny obvyklou červenou tužkou pirátů Amazonek napsáno:

UKAŽTE PAPOUŠKOVI JEHO PEŘÍČKA

Podpis tam nebyl žádný, jen lebka a zkřížené hnáty, namalované černým inkoustem.

„To je ale hloupá zpráva,“ ušklíbl se Roger.

„Vůbec nechápu, co to má znamenat,“ divila se Titty.

„Vždyť to nemá hlavu ani patu,“ řekl John. „Není to ani vypovězení války.“

Pomalu se vraceli do zátoky k starému tábořišti. John napustil stožár druhou dávkou oleje a ostatní mu jej pomáhali vtírat.

„Tamhle jsou,“ řekl náhle John a ukázal na jezero mezi stromy a oběma ostrohy. V dálce, až na druhé straně jezera, projížděl podél břehu motorový člun z Jezerky. Vlaštovky vyběhly z lesa, vylezly nahoru mezi balvany a dívaly se, jak motorový člun mizí za ostrovem Divokých koček.

„Ještě tam bez nás přistanou,“ řekla Titty trpce.

Ale nepřistáli. Za chvilku se motorový člun vynořil za ostrovem a sledovali jej, jak pluje rychle po jezeře, nezastavuje se ani u Cesmínového háje a konečně mizí za Darienským štítem.

„Nejdivnější na tom je,“ řekl John zamyšleně, „že to Nancy dělala, jako by na tom opravdu záleželo.“

„Třeba na tom záleží,“ řekla Titty, „a my nevíme proč. Kdyby aspoň kapitán Nancy nebyla tak chytrá.“

„Chytřejší než John není,“ řekl Roger.

Ale John mlčel. „Ukažte papouškovi jeho peříčka.“ Nedávalo mu to žádný smysl.

Konečně jim Roger připomněl, že Zuzana říkala, aby přišli brzy k večeři. Přetřeli ještě jednou stožár a pak se kapitán, první námořník a plavčík vydali na zpáteční cestu do údolí Vlaštovky. Musí přece pamatovat nejen na Zuzanu, ale i na ty čtyři pstruhy. John a Titty by na ně ještě možná zapomněli, ale Roger nikdy. Rychle stoupali nahoru kolem potoka, ani nepodlezli pod můstkem, ale přešli rovnou přes silnici, a i se šípem se šplhali strmým lesem k vřesovišti.

KAPITOLA XXI

PAPOUŠEK POZNÁVÁ SVÁ PEŘÍČKA

Prvního důstojníka zastihli ve velmi domorodé náladě, kterou zřejmě zavinilo čištění a vaření oněch čtyř pstruhů. Opečení pstruzi se mají jíst hned, jak se dodělají. Nedají se donekonečna ohřívat. Jak se pečou moc dlouho, vysuší se a můžete je rovnou vyhodit. A kdo by nedostal domorodou náladu, když by je vykuchal a nasolil, rozdělal oheň přesně tak, jak má být, měl by už máslo rozpuštěné na pánvi a v něm by hlasitě syčeli čtyři pstruzi, jako by se už nemohli dočkat, až se do nich někdo pustí, a po vší té námaze pořád po posádce ani stopy. Zuzana protahovala pečení, jak se jen dalo, a i na ni to bylo opravdu trochu moc, když ostatní přišli do údolí Vlaštovky aspoň dvacet minut po tom, co byli pstruzi nejlepší, a Roger, jen ucítil jejich libou vůni, blaženě řekl:

„Tak jdeme právě včas.“

„To tedy nejdete,“ podotkla Zuzana. „Měli jste tu být už před půlhodinou. Povídala jsem vám, že máte přijít hned zpátky. Příště si dělejte ryby sami a já si půjdu někam po zábavě a přijdu si taky »právě včas«!“

Roger jí chtěl zrovna říci, že to by na ni třeba žádná ryba ani nezbyla, ale tu zachytil Johnův pohled a poznal, že kapitán by nechtěl prvního důstojníka moc dráždit.

„Viděl jsem Amazonky,“ řekl John.

„Snad nepřijdou taky k večeři?“ zeptala se Zuzana namračeně. „Máme jen ty čtyři ryby.“

„Nemluvil jsem s nimi,“ řekl John. „Jely v motorovém člunu. Nancy vystřelila šíp k ostrohu u Skalního hrotu. K šípu byla připevněna zpráva.“

„A pratetě nic není,“ dodala Titty. „John ji viděl.“

„Tak ať už jste u večeře,“ řekl první důstojník.

„A my ten šíp donesli,“ pokračoval Roger. „Tady je.“

„Tady máš chleba a máslo,“ řekl první důstojník.

„To jsou ale výborné ryby,“ chválil John. „Lépe by ani opečené být nemohly. Jsou ještě lepší než ty, co jsme měli tenkrát, jak jsme byli na rybách s kapitánem Flintem.“

Pak už mluvili drahnou dobu jen o pstruzích a o večeři. Titty a Roger vyprávěli, jak chytli pstruhy, jednoho v koupališti nad hrází a ostatní tři v tůňkách mezi horním koncem údolí Vlaštovky a Pstružím jezírkem. Roger vykládal, oč větší ještě mohli ulovit, jen kdyby jim v poslední chvíli neucukli. Každý si liboval, jak výborně chutnají. A když vyhodili do ohně kůstky posledního pstruha, dokázala jim Zuzana, jaké mají štěstí, že mají ve výpravě tak výtečného kuchaře, jako je jejich první důstojník. Upekla čtyři jablka k rýžovému nákypu a zahrabala je v plechovce od sucharů do horkého popela. Tak si na večeři pochutnali, že když se najedli, začala Zuzana sama o šípu. Sotva se o něm zmínila, už jí jej Roger podával a začali mluvit jeden přes druhého o motorovém člunu a o tom, jak Nancy vystřelila šíp, třebaže to viděl jen John.

„Byl k němu připevněn lístek,“ řekl John, „ale nějak nám to nedává žádný smysl… »Ukažte papouškovi jeho peříčka«…

Podívej se na to.“ Podal prvnímu důstojníkovi malý stočený proužek papíru.

Zuzana jej rozvinula a pohlédla na něj.

„Vůbec to nevypadá, že by to mělo něco znamenat,“ řekla.

„Ale když kapitán Nancy střílela ten šíp z luku, schovávala se za kajutou a tvářila se, jako by na tom opravdu moc záleželo.“

„Tohle je docela jiný šíp, než měly loni,“ poznamenal Roger. „Vůbec se neleskne.“

A opravdu. Šíp, který si teď v táboře prohlíželi, byl velmi hrubý a jakoby narychlo udělaný. Na konci byl tupý a dřevo nebylo ani trochu napuštěné.

„Řekla bych, že jsou to opravdu peříčka našeho papouška,“ poznamenala Zuzana.

„Určitě jsou,“ řekla Titty. „Tohleto mu první vypadlo, když jsme se vrátili loni domů. Schovávala jsem jim je celou zimu. Vím to, protože jsem je omylem přistřihla nůžkami. A to druhé mu vypadlo těsně před tím, než jsme sem jeli. Obě jsem dala Nancy, jak za námi tehdy přijely na ostrov, než jsme objevili s Rogerem údolí Vlaštovky.“

„Tak to musí být nový šíp.“

„Vypadá, jako by ho zrovna dodělaly,“ řekl John. „A jako by jim nikdo nepomáhal.“

„Tak pojďme udělat, co na nás chtějí v dopise,“ navrhla Titty.

„Ale co?“

„Ukázat peříčka Lóře. Je úžasně chytrá.“

„Tak chytrá zase není,“ řekl John. „Když my nevíme, co to všechno znamená, tak to Lóra taky nebude vědět. “

„Ale stejně bychom měli udělat, co Nancy píše. Bude se nás asi ptát, jestli jsme to udělali nebo ne.“

Titty vzala šíp se zelenými peříčky a šla s ním přes tábořiště k lodnímu papouškovi, který seděl na bidýlku a vyhříval se na večerním sluníčku.

Jak papoušek uviděl šíp, hlasitě vykřikl a popadl jej do zobáku a jednoho pařátu.

„Dej na něho pozor,“ volal John. „Vezmi mu ho. Vytrhá z něho všechno peří. A šíp drží pohromadě z každé strany jen za úzké vlákénko. Co nám řekne Nancy, jestli ho zničí?“

Ale bylo již pozdě.

Ozval se praskot zlomeného dřeva a za chvilku papoušek nejen že vytrhl z šípu svá stará peříčka, ale přelomil šíp zrovna pod místem, kde byla péra zastrčena.

„Hej! Hej! Vezmi mu ho! Podívej se!“ vykřikl John a vyskočil.

„Ne, Lóro, ne,“ domlouvala papouškovi Titty. „Dej mi to. Ty to přece nepotřebuješ.“

Papoušek vytrhl z rozštěpeného šípu nejen peříčka, ale ještě něco jiného. Titty to v poslední chvíli zachránila.

„Jsi pašák, Lóro,“ chválila papouška. „Samozřejmě, Nancy věděla, že to uděláš, protože tě při něčem takovém už viděla.“

Ale lodní papoušek si jí ani nevšiml. O proužek drobně složeného papíru, který držela Titty v ruce, neměl nejmenší zájem.

„Krásná Lóra, krásná Lóra,“ volal spokojeně, trhal z šípu třísky a rozhazoval je kolem sebe pod bidýlko.

Ale teď už šíp nikoho nezajímal. Titty rozbalila rozechvělýma rukama papír. Spatřila nahoře lebku se zkříženými hnáty a pod ní dlouhatánské psaní červenou tužkou a podala papír kapitánu Johnovi.

„Čti to nahlas,“ požádala ho.

„Je to pro nás pro všechny,“ řekl John a pustil se do čtení.

Kapitánu a posádce lodi Vlaštovka.

Zdraví vás kamarádi námořníci, kteří upadli do velkého neštěstí. Nesmíme se ani hnout od domorodců. Prateta nás chce mít pořád na očích. Tehdy, jak jsme věděly, že přijdeme pozdě, jsme opravdu pozdě přišly a teď za to pykáme. Ale všechno zlé se

k dobrému obrátí. I za mraky září slunce (to je citát). A každá učebnice má poslední stránku. Už to budeme mít brzy za sebou. Ale teď něco důležitého. Vydejte se zítra časně ráno cestou, kterou jsme k vám přišly. Držte se pořád horního kraje vřesoviště a jděte k severu, až uvidíte čtyři jedle, tam, kde dříve býval les. Dejte se směrem, kterým ukazují, a jděte pořád kolem kamenné hradby, až dorazíte k silnici. Za dvěma lány polí na druhé straně silnice je řeka. Dívejte se po kamenné stodole. Asi na uzel za stodolou stojí nedaleko břehu řeky dub. Tam najdete domorodou válečnou kánoi. Vzadu na příčním trámci má jméno Jezerka…

„Tak to nemůže být kánoe,“ řekl John a přestal na chvíli číst. „Bude to asi veslice. Kánoe přece nemají vzadu žádný příčný trámec. Jsou po obou stranách špičaté.“

„Třeba mají jejich domorodci docela zvláštní kánoi,“ mínila Titty. „Copak mají všichni domorodci stejné lodi?“

John četl dále:

Bez obav se naloďte a pusťte se dolů po řece až do laguny. Znáte ji přece. Jak si Roger myslil, že jsou tam chobotnice.

„Vždyť jsem potom poznal, že jsou to kytky,“ řekl Roger. „Lekníny. “

„Nepřerušuj kapitána,“ napomenula ho Titty. „Jenom čti dál.“ John pokračoval:

Přejeďte přes lagunu. Zahněte válečnou kánoí do rákosí na pravém břehu řeky. Vyloďte jednoho zvěda do lesa. Ať se plíží mezi stromy, zahouká jako sova a vyčká. Cestujte na lehko, ale vezměte si jídlo na dva dny a spací pytle na noc. Kančenžanga volá! Lano máme. Schováme vám válečnou kánoi ještě dneska večer. U dubu. Určitě ji najdete. Dejte pozor, ať vás nezpozorují domorodci. Papoušek je pašák. Vždycky rozkouše šípy, když na nich vidí svoje peříčka. Nezklamte nás.

Kapitán Nancy Blackettová

První důstojník Peggy Blackettová

Váleční zajatci. Ale již ne na dlouho.

Ať žijí Vlaštovky a Amazonky!

„A tím to končí?“ ptal se Roger.

„To je všechno,“ řekl John.

Badatelé na sebe pohlédli.

„Myslíte, že bychom to měli udělat?“ zeptala se po chvíli Zuzana.

„A co je na tom špatného?“ řekl John. „Vždyť je to všechno na souši. Nebudeme plachtit nikde ve tmě. Když půjde první námořník a plavčík brzy spat, je to přece docela jedno, kde přenocujeme.“ Hned věděl, co asi Zuzana myslí.

První námořník a plavčík poslouchali ani nedutali.

„A jak to uděláme s mlékem?“ vzpomněla si ještě Zuzana. „Přece s sebou neponeseme mléko na dva dny, zvlášť jestli bude takové horko jako dneska.“

„V údolí Amazonky je jistě spousta statků,“ řekl John, „a Nancy s Peggy je budou určitě znát. Mléko seženeme všude, jen si musíme vzít bandasku.“

„A to necháme tábor celou noc opuštěný?“

„Kdepak,“ řekla Titty. „Ohlídá nám ho přece Petr Kachna. Uložíme všechno do jeskyně. A tam to bude dobře schované!“

„A co papoušek?“

,„Ten zůstane s Petrem Kachnou. Nechám mu tady obrovskou zásobu jídla a vody a dám ho taky do jeskyně. Však ono mu to půjde jen k duhu, když se jednou trochu víc prospí. A nebo může hlídkovat s Petrem Kachnou. Určitě už žil ve spoustě jeskyní, v opravdických pirátských jeskyních. “

„A víte, že jsme ještě nikdy nezkoušeli spát ve spacích pytlích jen tak bez stanu. Co když bude pršet?“

„Dokud nebude pršet, máme to dobré. A když to bude vypadat na déšť, nepůjdeme nikam.“ John se ponořil do svého stanu a hned zase vylezl. „Barometr stojí pořád na jednom místě. A pak je tu ještě něco. Kapitán Flint by nedodělával stožár a nenechával mi vzkaz, abych si pospíšil s leštěním a napouštěním, kdyby už Vlaštovka nebyla skoro hotová. Myslím, kdyby už nebyla natřená. A v takovémhle vedru bude rychle schnout. Asi ji už co nevidět dostaneme. A nemůžeme zároveň lézt po horách a plachtit. Jestli tedy máme vůbec vystoupit na Kančenžangu, měli bychom se tam vydat, dokud táboříme tady nahoře.“

„Maminka říkala, že nemá nic proti tomu, abychom na ni vylezli, jestli chceme,“ řekla Zuzana a ostatní už viděli, že s nimi začíná souhlasit.

Než se uložili ke spánku, zašli si ještě nahoru na Strážní věž, vylezli, jen tak aby se pocvičili, po její nejstrmější straně a všichni čtyři stanuli na vrcholu a rozhlíželi se přes vřesoviště ke vzdáleným kopcům. Slunce jim zapadalo za zády. Štít Kančenžangy již začal vypadat jako vyříznutý z temně rudé lepenky. Napravo a nalevo od ní byly jiné kopce a badatelé věděli, že někde tam, kde končí vřesoviště, leží údolí řeky Amazonky. O kus dále napravo viděli okraje lesa a daleko za nimi světélkovalo jezero a tyčily se kopce za Riem.

„Tamhle za tou skálou jsme zahlédli Amazonky, když k nám šly tehdy přes vřesoviště,“ řekla Titty a ukázala jim rozeklané skalisko, posazené asi na míli odtud ve vřesu.

„Ale ne tak blízko,“ namítal Roger.

„Tudy také půjdeme,“ řekl John. „Je to zrovna na cestě mezi Strážní věží a severním úbočím Kančenžangy.“ Položil kompas na skálu a čekal, až se uklidní střelka. „Je to asi na severoseverozápad. Půjdeme ke skále a potom odbočíme k severu.“

Vysoko nad hlavou se jim ozval skřípavý zvuk, jako když někdo rychle zavře velké dveře, které by potřebovaly v závěsech namazat. Pohlédli rychle vzhůru.

„Labutě,“ řekl hned John.

Bylo jich pět, velikých bílých ptáků s dlouhými nataženými krky, a rychle letěly pravidelnými mohutnými rozmachy křídel k zapadajícímu slunci.

„Kam to letí?“ ptal se Roger.

„Někde za kopci je ještě jedno jezero,“ vysvětloval mu John.

Tam kdesi daleko na západě, kde končilo vřesoviště, se tyčily zamžené vrchy a za nimi už nebylo vidět nic, jako za obzorem na moři. Za vřesovištěm se již rozprostíraly neznámé kraje.

„Možná, že labutě vidí vodu, když letí tak vysoko,“ řekla Titty.

„Asi ano,“ řekl John.

Labutě jako by spadly do dálky, a když už je vůbec nebylo vidět, slezli badatelé ze Strážní věže, vážně kráčeli k táboru a uvažovali, co je čeká.

Dnes seděli a povídali si kolem ohně mnohem déle než obvykle. Zuzana poznamenala, že takhle to dopadá vždycky, když se má časně ráno někam vyrazit. Každý má plnou hlavu myšlenek a stejně by se marně pokoušel usnout. Než se dostali na lůžka, na obloze již jasně zářily hvězdy.

Dlouho po tom, co ve všech stanech sfoukli lampičky, se John posadil, sebral svůj batoh a vylezl ven. Táhl za sebou i spací pytel. Chvilku se přehraboval pod šatstvem v batohu a konečně našel tenký nepromokavý povlak na spací pytel, kterého ve stanu nepoužíval. Navlékl jej na spací pytel, takže už nepotřeboval podlahový dílec. Pak si vlezl do pytle, chvilku se vrtěl, než si našel pohodlné místečko pro svoje kosti, a zase se uložil. Batoh, který měl pořád ještě řádně nacpaný, si dal pod hlavu jako polštářek.

„Co to tam děláš?“ ozvala se Zuzana ze tmy.

„Zkouším, jak se bude spát bez stanů.“

„Pojďme to vyzkoušet všichni,“ žadonil Roger.

„Cože, ty ještě nespíš?“ zlobila se Zuzana.

„Vidíte ty hvězdy?“ ptala se Titty.

„Ano,“ odpověděl John.

„Jestlipak je taky vidí váleční zajatci ze svých cel?“

„Vždyť přece nejsou v žádných celách,“ řekl John.

„Ale když nemohou z domu, kdy chtějí, určitě jim je jako ve vězení.“

„Dobrou noc,“ řekl John.

„Dobrou noc, dobrou noc, dobrou noc,“ ozvalo se ze tří stanů, v nichž dosud leželi badatelé. Čtvrtý stan byl prázdný a John si ležel pohodlně natažen ve spacím pytli, s hlavou na batohu, díval se nahoru na hvězdy a vůbec se mu nechtělo spát. Aspoň si myslel, že se mu nechce spát.

Za chvilku začal uvažovat, jestli by třeba neusnul, kdyby začal počítat hvězdy. Takhle ho vždycky uspalo, když přepočítával ovečky, jak prolézají jedna za druhou dírou v plotě. Radívala mu to maminka, když byl ještě malý. Stulil se do spacího pytle, až mu z něho koukal jen nos, a začal počítat hvězdy v Mléčné dráze. Ale nestačil ani přepočítat ty větší na trošku širším kousku. Možná že mu zavřelo oči to počítání, ale možná že ho tak rychle uspala celodenní práce na novém stožáru se smirkovým papírem a lněným olejem.

KAPITOLA XXII

PŘED POCHODEM

V táboře byl od časného rána čilý shon. Zuzana začala hned chystat všechno na pochod. Titty se probudila s novým nápadem, hned jej prozradila Rogerovi a oba popadli batohy, slíbili, že se hned vrátí, a rozběhli se dolů do lesa. Tam kolem nich přešel John, když se výborně vyspal pod širým nebem a pospíchal s bandaskou dolů k Swainsonovům, a viděl je, jak si sbírají do batohu malé šištičky. Do údolí Vlaštovky se vrátili dávno před ním, protože musel nejdříve zajít do Podkoví zátoky a přetřít naposled olejem stožár a pak teprve oklikou na statek vyzvednout mléko k snídani a říct Márince, že až do zítra do večera mléko potřebovat nebudou, protože dnes nepřespí v táboře.

„Jedu právě na loďce do městečka,“ řekla Márinka a pojmenovala Rio domorodým jménem. „Nepotřebujete tam něco?“ „Nestavíte se náhodou také v Cesmínovém háji?“ zeptal se John. „Vzkázal bych rád mamince, aby sem dneska a zítra nechodila, protože budeme pryč.“

„Ale jistě, mileráda,“ řekla Márinka. „Počkejte chvilku, půjčím vám kousek papíru a tužku a můžete jí napsat, co chcete.“

Ale to už volal z kuchyně starý pan Swainson a zval Johna dál.

„Márinko,“ volal, „co že ho necháš stát takhle venku? Jen pojďte dál, mládenče, a posaďte se ke stolu. Jestli si chcete něco napsat, místa tu máme dost.“

John šel dál a popřál oběma starouškům dobré jitro. Márinka vyndala ze zásuvky tužku a kus papíru a posadila ho ke kuchyňskému stolu.

Pak odklapala pro mléko, stará paní Swainsonová šila dál svou klůckovou přikrývku a stařeček se díval na Johna, jak píše, a napůl si pobrukoval a napůl prozpěvoval písničku, jak nějaký mládenec dává „Jen tobě sbohem“ někomu, koho opouští.

John psal:

Nechoď dnes ani zítra do údolí Vlaštovky, protože se vydáváme na řeku Amazonku a chceme vystoupit na Kančenžangu. Bereme si s sebou spací pytle. Posádka si půjde včas lehnout. Vrátíme se zítra. Všechno je v naprostém pořádku. Stožár už máme hotový. Dostaneme brzy Vlaštovku, a tak musíme vystoupit na Kančenžangu co nejdříve. Moc tě všichni pozdravujeme.

John

Složil lístek a napsal na něj: „Paní Walkerová, Cesmínový háj. “

Starý pan Swainson se na něho díval celou dobu, co psal.

„Že se ale dovedete tou tužkou ohánět,“ řekl mu. „To za mých mladých let nás takhle rychle psát neučili. Ale na zpívání tak nejste jako ten váš menší bratříček. To je pane zpěváček, ten ano. Ale možná že to zas nedokáže tak rychle s tužkou. A jen se podívejte na mne. Já nedovedu psát vůbec. Za posledních padesát let jsem nenapsal ani jediný dopis. Ale zpívat, to ano. Jak přijde na zpívání…“

John nevěděl, co si počít. Celá výprava čeká na mléko do snídaně, musí strhnout tábor a vydat se na cestu, a jestli se starý pan Swainson pustí do zpěvu, kdovíkdy se odsud dostane. Ale naštěstí přiběhla zrovna Márinka, vzala si od něho lístek, a dala mu mléko, vystrčila ho za dveře a to všechno tak rychle, jako by ho vymetla ze dveří statku koštětem. Sám nevěděl, jak se dostal ven, ale moc jí poděkoval a utíkal lesem zkratkou, která vedla do údolí Vlaštovky. A ještě když běžel pryč, dlouho slyšel, jak si stařeček prozpěvuje ve stavení.

Když se vyšplhal nahoru kolem vodopádu a pohlédl do údolí Vlaštovky, ani nemohl uvěřit, že to je jejich tábořiště, odkud tak nedávno odešel. Čtyři malé krémové stany byly pryč. Zuzana, Titty a Roger strhli své stany a jeho také. Bez stanů vypadalo údolí úplně jinak. Byla to zase ta divoká skalnatá roklina jako tehdy, když sem poprvé přišli. Vůbec nevypadala, jako by tu někdo kdy bydlel, a John věděl, že až se jednou vrátí na ostrov Divokých koček, nebude na údolí Vlaštovky vůbec znát, že tu kdy byli. Přijde první velká voda a navždy strhne hráz i jejich koupaliště. Všechno bude tak jako kdysi a jejich údolí Vlaštovky s čistými upravenými stany a veselým ohýnkem mu zůstane jen vzpomínkou nebo čímsi, o čem jako by jen četl v knížce. Bylo to divné pomyšlení a ne zrovna moc příjemné. Ale teď tu ještě hořel veselý ohýnek a všechno nasvědčovalo tomu, že se čeká jen na mléko a snídaně je hotová.

„Tady je mléko,“ řekl John, „a poslal jsem do Cesmínového háje zprávu, aby maminka věděla, kam jdeme. “

„To jsi dobře udělal,“ řekla Zuzana.

„A napsal jsi jí, aby o tom neříkala jiným domorodcům?“ ptala se Titty.

„Na to jsem zapomněl. “

„Stejně o tom asi nikomu neřekne,“ uvažovala Titty. „Aspoň určitě ne, dokud nebude vědět, že by nám to nevadilo.“

„Zazpíval ti něco pan Swainson?“ ptal se Roger.

„Ano, ale litoval, že jsi nepřišel ty, zazpíval by si rád s tebou.“

„Až se vrátíme, určitě tam zajdu,“ řekl plavčík.

„Dneska máme ovesnou kaši,“ hlásila Zuzana. „Čeká nás dlouhá cesta. Nadělala jsem jí dost, aby si každý mohl přidat. S mlékem nemusíme šetřit. Spotřebujeme je do poslední kapky.“

„Všechno je už uloženo?“ ptal se John.

„U Petra Kachny,“ řekla Titty.

„Nejdříve se nasnídáme,“ napomínal je první důstojník. „Do jeskyně se můžeš podívat až potom. Všechno se tam krásně vešlo. Vypadá to ještě lépe, než když přišly Amazonky.“

„Je to tam skoro jako v nějakém krámě,“ řekla Titty.

„Jenže je tam všechno naše,“ dodal Roger.

Udělali si obrovskou snídani, takovou, jakou se mají posílit badatelé, když se vydávají do neznámých krajů. Jakživ jim ještě Zuzana neuvařila tolik ovesné kaše a slanina byla upečená, až chroupala, a bylo jí také hodně, a pak přišel jako obvykle bochánek se zavařeninou a pořádné hrníčky čaje. A než spořádali bochánek se zavařeninou, uvařila Zuzana v rendlíku osm vajec na tvrdo, aby si je mohli vzít na cestu.

„Já nebudu moct sníst do pozítřka ani sousto,“ bránil se

Roger, když byli po snídani a Zuzana jim všem dávala po dvou vejcích, aby si je uložili do vnější kapsy batohu.

„Jen si ty vajíčka vezmi,“ naléhala Zuzana…

„Ale já je nebudu moct,“ bránil se Roger.

„Tak to abys tu nechal i čokoládu,“ řekla Zuzana, ale to se Rogerovi nechtělo a uložil si proto vajíčka do batohu jako všichni ostatní.

Pak uklidili do jeskyně ještě posledních pár věcí, které tu chtěli nechat. Vzali si s sebou opravdu co nejméně, jen spací pytel s nepromokavým povlakem do každého batohu, pro všechny dohromady jeden hrníček, jedno společné mýdlo a pro každého kartáček na zuby. Jídlo rozdělili a každý nesl něco. Vzali si čtyři bochánky, dvě masové konzervy, vajíčka natvrdo, pořádnou zásobu čokolády a pár jablek. První důstojník Zuzana vydrhla chomáčkem vřesu konvici, až na ní nezbylo ani trochu sazí a nemohlo se nic umazat. Víčko si dala do vnější kapsy batohu, batoh stáhla šňůrou a konvici připjala chlopní, která visela seshora. John měl zase nést takto připevněnou bandasku a teď ji na rozkaz prvního důstojníka vyplachoval v potoce. Titty a Rogerovi nenaložili nic a ti byli moc rádi, protože si chtěli napěchovat batohy šiškami. „Na značky,“ vysvětlovala Titty.

„Ale značky se dělají proto, aby někdo jiný věděl, kudy za námi má jít.“

„Tyhlety máme, abychom našli zpáteční cestu,“ vysvětlovala Titty. „Na vřesovišti přece nejsou žádné stromy, do kterých bychom si mohli udělat zářezy, a papírky za sebou nechávat nemůžeme. Ale borové šišky na vřesovišti nejsou, a když si jimi označíme, kudy jsme šli, nemůžeme zabloudit, až budeme hledat cestu domů z Kančenžangy.“

Zuzana s Johnem dobře věděli, že nemá žádný smysl Titty něco vymlouvat, a protože už měli spací pytle uložené, dovolili jim, aby si naplnili batohy až po okraj šiškami, které si donesli z lesa.

Pak se natlačili všichni do jeskyně Petra Kachny a ve světle svíčkové lampičky, kterou rozsvítila Zuzana a postavila vedle tří nerozsvícených na staré místo na skalním výklenku, se ještě naposled porozhlédli. Zuzana uložila všechno výborně. Po jedné straně byla široká hranice dříví, které už bylo rozštípané a nalámané na správnou délku. Na něm ležely ve čtyřech rolích jeden vedle druhého všechny čtyři obytné stany, každý se svým svazkem stanových tyčí a sáčkem kolíčků. Tady se jim opravdu nemohlo nic stát. Na zem proti hranici dřeva rozprostřela Zuzana staré podlahové dílce z loňského tábora a na ně položila svinutý zásobní stan, plechové krabice s nejdůležitějšími zásobami, rezervní oblečení a ještě tři plechovky, jednu s rybářským náčiním, jednu s Tittinými psacími potřebami a jednu s knihami, lodními listinami Vlaštovky a s tlakoměrem.

„Poslyšte, pane první důstojníku,“ řekl kapitán John, když si všiml poslední krabice, „tohle se mi tu moc nechávat nechce.“

„Přece to s sebou nebudeme brát,“ řekla Zuzana. „Kdybychom jeli na plachetnici, bylo by to něco jiného. Stačí, že se musíš nést s kompasem a dalekohledem. A je to stejně jenom na jednu noc.“

„Petr Kachna ti to ohlídá,“ řekla Titty. „On ví, co je to za důležité věci. Bude tu držet stráž a hlídkovat s lodním papouškem.“

„Měla bys už raději donést papouška dovnitř,“ řekla Zuzana.

Udělali opravdu všechno, co se dalo, aby se papouškovi v jeskyni líbilo. Dali mu krásný kus slaniny, aby měl co trhat, semena asi na tři dny a spoustu čerstvé vody. Pak mu Titty důkladně vysvětlila, jakou v něj mají důvěru, a že musí také hlídat, aby si Petr Kachna mohl tu a tam odpočinout. Ráda by toho ještě spoustu řekla Petru Kachnovi, ale náhodou byl zrovna někde pryč. A tak vysvětlila všechno docela jasně papouškovi. Papoušek nadělal dnes po táboře víc rámusu než kdy jindy, pořád volal „Dvakrát dvě, dvě, dvě, krásná Lóra, samé dukáty,“ a několikrát divoce zaskřehotal, z čehož bylo patrné, že dobře ví, jak jsou všichni ostatní celí nedočkaví. Ale třebaže byla jeho klec na moc pěkném místě, nahoře na narovnaných plechových krabicích, jakmile ho dali dovnitř, už ani nehlesl, a bylo vidět, že si myslí, jak s ním špatně zacházejí.

„Vždyť se zítra vrátíme,“ domlouvala mu Titty, „a víš přece, že by se ti v horách nelíbilo.“

Ale papoušek neřekl ani slovo a v očích měl výraz, který byl mnohem děsivější než všechno, co mohl vyslovit.

„Nemůžeme ho za žádnou cenu vzít s sebou,“ řekla Zuzana.

Titty prožila strašlivou chvíli - užuž si říkala, že by měla zůstat v táboře a starat se o Petra Kachnu a o Lóru, ale pak si to rozmyslela.

„Vždyť v džungli je mnohem větší tma,“ říkala papouškovi, „i v poledne. Tak měj přece rozum.“ Dala mu tři kostky cukru, které si pro něj do poslední chvíle schovávala, a pak vyběhla ven do slunečného dne. Hodila si batoh na záda, nacpala si ještě kapsu drobnými borovými šiškami, které se už do batohu nevešly, a byla připravena na cestu.

Zuzana sfoukla svítilničku a vyšla za ní. Urovnala u vchodu jeskyně velké trsy vřesu, aby nikdo, kdo o ní neví, nepoznal, že tam je. Na kamenité půdě nebyly vidět žádné stopy z jeskyně a do jeskyně, které by určitě v měkké trávě byly znát, a John s Rogerem už dohlédli, aby se uklidily všechny drobné ulámané větvičky, které by ji mohly prozradit. A když naši čtyři badatelé vylezli po severním úbočí a pohlédli nazpět do prázdného údolí Vlaštovky, nic než začernalé kameny kolem ohniště a bledší místa, kde stávaly stany, již nenasvědčovalo, že tu kdy býval tábor.

KAPITOLA XXIII

PO PEVNINÉ AŽ K ŘECE AMAZONCE

Kapitán John si ještě jednou pozorně pročetl zprávu Amazonek. „Píší k severu, ale než se dostaneme tamhle k té skále, jdeme vlastně k severoseverozápadu.“ Pohlédl na kompas. „Včera jsem si určil severoseverozápad, ale podíváme se raději ještě jednou ze Strážní věže.“

Z Pozorovatelny se všichni podívali dalekohledem k Riu a k Cesmínovému háji, ale dnes nebyl zřejmě nikdo venku. Pak se zadívali opačným směrem ke štítu Kančenžangy, která se tyčila vysoko v ranním slunci. Připadalo jim neuvěřitelné, že se vydávají na výstup až na její vrchol.

„Je to opravdu severoseverozápad,“ řekl John, jak si na kompasu určoval směr rozeklaného skaliska, kolem něhož šly Amazonky do překvapivého útoku na tábor.

„Ale nemusíme přece jít rovnou přes vřesoviště,“ řekla Zuzana.

„Když najdeme ovčí stezku, tak ne,“ odvětil kapitán.

Dvě nebo tři stezky jim připadaly, že by mohly vést správným směrem. John si vybral tu, která se mu zdála nejlepší, a za chvilku již výprava opustila Strážní věž a byla daleko na cestě, putujíc indiánským zástupem po úzké ovčí stezičce ve vřesovišti - první John, za ním Roger, pak Titty a poslední Zuzana.

Ale dlouho se jim toto pořadí neudrželo.

„Šetři trochu těmi šiškami,“ řekl první námořník. „Copak to má za cenu, když jsme ještě tak blízko Strážní věže. Budeme potřebovat všechny, co máme, až se dostaneme do opravdu neznámých krajin tamhle za tou skálou.“

Ale Roger měl kapsy tak nacpané šiškami, že mu div nepraskly, a každých deset kroků se zastavoval a položil doprostřed ovčí stezky tři borové šišky, jednu na dlouho a dvě do špičky ve směru stezky. Pak samozřejmě zase musel stát a dávat pozor, aby na ně Titty nebo Zuzana omylem nešláply. První důstojník Zuzana se musila chvíli co chvíli zastavit, protože uprostřed stezky klečel Roger a dělal značku a nad ním stála Titty a hubovala, že tak plýtvá šiškami, ale přece jen hlídala, aby do nich první důstojník, až půjde kolem, nekopl. A tak první důstojník Zuzana nechala prvního námořníka a plavčíka, ať si dělají na stezce co chtějí, a šla vpředu, hned za kapitánem.

Ještě však dávno nebyli u rozeklané skály a Roger už měl kapsy prázdné a chtěl si vzít novou dávku z batohu. Ale to Titty nepřipustila.

„Teď to vidíš,“ řekla mu, „jestli je budeš takhle rozhazovat, tak nám nevydrží, a až potom přijdeme na nejtěžší úsek cesty, kde je budeme potřebovat nejvíc, nebudeme si moct udělat jedinou značku.“

Když plavčík viděl, že má prázdné kapsy, umoudřil se a dohodli se s Titty, že položí tu a tam jen jednu šišku, protože teď již vědí, kterým směrem jít, a že je budou dávat hodně daleko od sebe.

„Vždyť nemusí dělat nějakou pravidelnou šňůru,“ řekla Titty. „Docela nám postačí, když tu a tam jednu najdeme a budeme vědět, že jdeme správně.“

U rozeklané skály dohonili ostatní a ohlédli se.

„Až sem jsme nemuseli udělat jedinou značku,“ řekla Titty.

„Je odtud ještě vidět na Strážní věž. Značky budeme potřebovat teprve tam, kde bychom bez nich vůbec cestu nenašli.“

Teď se již před nimi otvíraly neznámé kraje.

Od skály, ke které zprvu mířili, se nyní vydali, pokud to šlo přímo k severu. Kapitán pohlédl co chvíli na kompas, vybral si vždycky ve směru na sever skalisko nebo kapradí či trs vřesu, pustil se rovnou k němu a pak si stejným způsobem zvolil další cestu.

Byli teď na hřebeni zvlněného vřesoviště a často neviděli před sebe na víc než dvě stě tři sta kroků a někdy ani to ne. Když se však někdy octli na samém vrcholu některé z vln, které jako by brázdily napříč vřesoviště, viděli, jak se hřeben svažuje dolů doprava, a tam zahlédli v dálce zelené koruny modřínů a borovic. Někde pod těmi lesy je jistě jezero. Tu a tam zahlédli, jak i na druhé straně hřebene spadá vřesoviště dolů a i tam jsou za vřesem vidět koruny stromů. Jednou spatřili, jak se na této straně kdesi ve velké dálce zableskla voda, ale ani dalekohledem na ní nevypátrali nějakou loďku.

„Třeba to tam ještě nikdo neobjevil,“ řekla Titty.

„Tam letěly včera ty labutě,“ vzpomněl si John.

Vrchy nebyly celé porostlé vřesem. Rozprostíraly se tu velké porosty vysokého zeleného kapradí a krátce spasené trávy, sežehnuté do hněda sluncem. Z trávy i vřesu vystupovala šedivá skaliska. Vypadalo to, jako by někdo přehodil přes kostru země starou rozedranou temně rudou přikrývku, vyspravovanou záplatami z vybledlých zelených a rezavě hnědých hadříků, a na nejprošoupanějších místech z ní vyčuhovaly kosti. Vysoko ve vzduchu kroužily čejky a snášely se střemhlav k našim badatelům, v letu se zase obrátily a vylétly hned nahoru a hned dolů a pokřikovaly na ně, jako by jim chtěly říci, že tu nemají co pohledávat. Dvakrát nad nimi přeletěla z jednoho údolí do druhého koliha s dlouhým zakřiveným tenkým krkem, nataženým před sebe a pronikavě vykřikla. Z vřesu proti nim najednou vyrazili tetřívci, zamávali křídly a zavolali: „Zpátky! Zpátky!“

„Ani nás nenapadne,“ řekl Roger.

„Však oni by nás nezaháněli, kdyby věděli, kam se chystáme,“ řekla Titty. „Myslí si, že jim chceme něco udělat. Proto na nás tak křičí. “

Stále před nimi, na západ, ale nijak moc od směru, kterým šli, „na levoboku“, jak by řekli, kdyby se plavili na Vlaštovce, se tyčil mohutný masív hory, kterou nazvali společně Kančenžanga. Jak šli stále k severu, vypadala hora trochu jinak. Již to nebyl osamělý štít a viděli i, jak se do něho těsně nad lesem, který se rozrůstal dole na svazích, vrývá hluboká rokle.

Když byla vyhlášena první zastávka, měl již Roger všechny šišky z batohu pryč a ani Tittin batoh nebyl tak plný, jako když vyšli. Dávno již ztratili z dohledu Strážní věž. Na východ od sebe viděli jen zvlněné vlny vřesu. K západu vřesu ubývalo a vřesoviště jako by pojednou končilo. Měli dojem, jako by svah před nimi stále stoupal, ale věděli, že nakonec musí klesnout do údolí řeky Amazonky. Ani konec hřebene už nemohl být daleko. Jak šli stále k severu přes vřesoviště, mohli si to namířit mnohem příměji, než kdyby pluli k Amazonce z ostrova Divokých koček, kde se museli vyhýbat zátoce Ria a ostrovům, nemluvě již o větru. Jejich cesta vřesovištěm byla díky tomu, jak pečlivě se kapitán řídil kompasem, přímá jako let vran.

John to vysvětlil Rogerovi.

„Vrány to mají lepší,“ řekl Roger. „I když přestanou mávat křídly, letí dál a nezastaví se. Ale co kdybychom my přestali na chvíli hýbat nohama. Zůstali bychom na jednom místě. “

„Nejlepší by bylo zůstat rovnou tady,“ řekla Zuzana. „Máme tu plochý balvan, ten se dobře hodí za stůl. A určitě jsme už za polovinou cesty. Shodit batohy. Každý dostane jedno jablko.“

„Správně,“ řekl kapitán. „Nemá smysl, abychom tam došli unaveni. Nevíme ještě, co všechno budeme muset udělat, až dorazíme k řece.“

A tak bouchli svými batohy o plochý balvan. Vyndali jablka a za chvíli by jen ty čejky, které jim kroužily nad hlavou, poznaly, že jsou tu někde badatelé. Všichni čtyři si leželi jak dlouzí tak širocí na zádech v suché trávě vedle skaliska (první důstojník si na ně nejdříve opatrně sáhl a pak teprve uznal, že není vlhké), pojídali jablka, zacláněli si oči a mezi prsty se dívali k modré obloze.

Pak se vydali zase na cestu, a když šli ještě půl hodiny, dorazili na samý kraj vysokého hřebene. Zadívali se dolů do údolí Amazonky. Výběžek hřebene, po němž sem došli, vyčníval vpřed a zakrýval místo, kde se řeka vlévala do jezera, přesto však zahlédli tu a tam v zelených lučinách hluboko pod sebou záblesk vody a daleko vpravo, pod úpatím zalesněného hřebene, viděli dlouhý pás světlého rákosí, které se pojednou rozšiřovalo po obou stranách malého třpytivého jezírka.

„To je určitě ta laguna,“ řekl John. „A Jezerka musí být hned v ohybu za těmihle lesy.“

Neviděli sice, kde se řeka vlévá do jezera, ale viděli jezero, široké prostory při jeho severním konci, kde nikdy nebyli a který si na mapě označili slovem Arktida, a nad ním vysoké kopce.

„Rád bych věděl, jestli je některý z těch kopců vysoký jak Kančenžanga,“ uvažoval John.

„Takový štít ale nemá žádný,“ řekla Titty.

„Jsou mnohem homolovitější,“ tvrdil John, který si už Kančenžangu zamiloval jako Vlaštovku, údolí Vlaštovky a ostrov Divokých koček.

Když se podívali na druhou stranu, tam, kde se tyčila sama Kančenžanga, viděli, jak se pod vrchem, na nějž vystoupili, vine údolí Amazonky a hora je vlastně až za ním, na druhé straně. A pod nimi se k loukám dole v údolí prudce svažovaly lesy.

„Víte co, pojďme rovnou k laguně,“ navrhoval Roger. „Vždyť víme, že Amazonky bydlí hned vedle ní.“

„Jsi ty ale ňouma,“ řekl John. „Kdybychom šli tudy dolů a přecházeli přes pole, bylo by nás vidět na míle daleko. A potom, kdyby to byla nejlepší cesta, tak by nám o ní napsaly.“

„Třeba by se nikdo nedíval,“ řekl Roger.

„Domorodci mají určitě všude kolem rozestavené hlídky,“ ozvala se Titty, „a musíme přece pro tu kánoi.“

Kapitán John otevřel znovu dopis, který dostali ukrytý v šípu Nancy Blackettové. Celý si jej tiše přečetl a pak pohlédl dolů do údolí k lesům, které pokrývaly svahy mezi vřesovištěm a loukami.

„Čtyři jedle, tam, kde dříve býval les,“ četl nahlas.

Titty měla u sebe dalekohled a podala mu jej.

„Tamhle naproti to vypadá, jako by tam kdysi byl les,“ řekla a ukázala trochu nalevo, kde kousek pod širým vřesovištěm byla vidět nízká tupá křoviska, malé vršíčky z balvanů a kapradí a tu a tam osamělý dub či jasan.

„Tamhle jsou jedle,“ zvolal John. „Pojďme. Myslil jsem si, že jsou jenom dvě, protože stojí všechny za sebou. Pojďme honem.“

Titty už zbývaly jenom tři šišky. Dala je jednu po druhé Rogerovi a plavčík je pečlivě pokládal na zem, vždycky někam na volné prostranství, kde nic nerostlo, aby byly dobře vidět.

„Najdeme je podle stromů,“ řekla Titty. „Všechny čtyři jedle jsou v jedné přímce se značkami a tak je najít musíme.“

První námořník s plavčíkem položili poslední šišku a pádili s kopce za kapitánem a prvním důstojníkem, až jim batohy nadskakovaly na zádech.

Trochu pomaleji prošli širokým pásem vřesu a pak se pustili mezi zakrslými nízkými keříčky, svěžími mladými stromečky, skalisky pokrytými kapradím a mechem a mohutnými starými pařezy, které zůstaly ještě v zemi.

„Neutíkejte tak,“ oddechoval Roger.

John a Zuzana byli již daleko před nimi.

Kapitán se však zastavil u čtyř jedlí, které viděli z vřesoviště. Vytáhl znovu zprávu.

„Jsou to určitě ty jedle,“ řekl Rogerovi a Titty, jak k němu pádili dolů. „Tady stojí: »Dejte se směrem, který ukazují«, a ony ukazují dolů s kopce. »Jděte pořád kolem kamenné hradby…« Tamhle je ta hradba. Jedle ukazují rovnou k ní.“

Byla to stará rozvalená hradba, stavěná jako všechny zdi tady v kraji z hrubých neopracovaných kamenů a bez malty. Zely v ní velké díry, jak je prorazily ovce, které za čas zničí každou zeď, ale i tam, kde z ní už nezbylo nic než hromada kamení rozházeného po zemi, každý viděl, že se tu kdysi táhla zdola z údolí vzhůru vřesovištěm kamenná hradba.

„Pospěšte si,“ řekl John, „ale pojďte tiše. Někde před námi je silnice. “

Šli kolem staré hradby dolů mýtinou, kde tu a tam ještě stály stromy, do hustého lesa s křovinatým podrostem, který se podobal lesům kolem Podkoví zátoky.

„Tak proto vybraly tuhle cestu,“ řekl John. „Tady nás nikdo neuvidí. Pozor! Poslouchejte! Stát!“

Jen kousíček před nimi se ozvala automobilová houkačka. Badatelé strnuli jak vylekaní zajíci. Houkání zaniklo v dálce a na Johnovo znamení se plížili dále, prodírali se lískovým křovím a rozvaliny staré hradby měli pořád po pravici.

„Stůjte, první důstojníku,“ zašeptal John. „Podíváme se, není-li někdo na pobřeží.“

„Stůjte, první námořníku,“ zašeptala Zuzana a sama se hned zastavila.

„Stůj, plavčíku,“ zašeptala Titty.

„Stůj, Rogere!“ poručil Roger sám sobě.

„Pst!“ špitla Titty.

Těsně před sebou spatřil John další zeď. Byla v daleko lepším stavu než stará hradba a také vyšší a rázem uhodl, že za ní určitě leží silnice. Na místě, kde přes silnici rozprostíral své větve mohutný buk, vylezl John opatrně nahoru, natáhl se na vršku hradby a celý se schoval v temném bukovém listí. Silnice byla docela prázdná. Za ní ležely nedávno posekané louky. Ty však končily jen několik kroků odtud nalevo, kde začínal další les.

„Ano, to uděláme,“ řekl si John. „Přeběhneme silnici, schováme se v lese a půjdeme jím po kraji polí až k řece. Psaly, že je to za dvěma lány polí.“

Tiše zahvízdal a vzápětí se už někdo dotkl jeho nohy. První důstojník už tu tedy byl.

„Přiveď ostatní,“ šeptal John. „Musíme přejít silnici.“

Zaslechl jen, jak zapraskala větvička, a Roger dost hlasitě řekl: „Tak dobrá.“ A zase ho někdo chytl za nohu. Zapraskala další větvička. První důstojník a posádka stáli těsně u zdi a čekali na rozkazy.

Vtom zaslechli rychlý dusot koňských kopyt a rachocení těžkých kol a vším tím rámusem pronikalo hlasité a veselé pohvizdování.

Teď jim připadalo zbytečné šeptat.

„Co to je?“ ptal se první důstojník.

Po silnici těžce klusali tři koně a vezli dva páry kol, na jakých se vozí z lesa velké klády, a Márinčin dřevorubec seděl ze strany na voji, hvízdal si jak nejhlučnější kos a dělal takový rámus, že

mohli docela klidně mluvit. Tentokrát nevezl žádnou velkou kládu a silnice se tu trochu svažovala, a tak tři urostlí koně, zapřažení jeden za druhým, klusali jak veliká hříbata, a těžká červeně natřená kola za nimi jen drkotala a rachotila. Přejeli kolem s obrovským rámusem a za okamžik jim zmizeli z očí za dalším ohybem silnice. Ještě dlouho však slyšeli badatelé jejich kopyta a kola a někdy i dřevorubce, když pronikavěji zahvízdal.

„Já je viděl,“ volal Roger, „dírou ve zdi. Ta je tu určitě pro zajíce. Je jí krásně vidět. Byl to Márinčin dřevorubec. “

„Já jsem si to hned myslela, když jsem ho slyšela hvízdat,“ řekla Titty. „Tohle je přece určitě ta silnice, kterou přecházíme, když jdeme do Podkoví zátoky. Márinka povídala, že vozí kolem Jezerky klády z vedlejšího údolí. Že já je taky neviděla!

Byli to zase ti tři koně jako posledně?“

„Buďte už chvilku zticha, vy dva,“ okřikla je Zuzana. „Neslyšeli jste Johna, že máme být potichu a poslouchat? Musíme se dostat nenápadně přes silnici.“

Ozvalo se tiché žuchnutí, jak se John svalil za zdí do trávy. Teď vylezla na zeď, kde před chvilkou ležel John, Zuzana. John už byl za silnicí a hledal vhodné místo, kde by se dala přelézt zeď. Všiml si, že ze zdi vyčnívá kámen a rázem byl nahoře.

„Tady to jde,“ volal tiše. „Dobře se tu leze. Pojďte jeden po druhém. Napřed pošlete plavčíka.“

„Sbohem,“ řekl Roger Zuzaně, když k ní vylezl mezi listí.

„My jdeme také,“ řekla Titty.

Ale Roger už běžel přes silnici. Byl u samé zdi, když se za zatáčkou silnice ozvala automobilová houkačka.

„Rychle,“ vykřikl John a podal mu ruku, že mu pomůže nahoru. Po zdi se ozvalo strašlivé škrábání. Mech létal na všechny strany, ale John táhl Rogera, co mohl, ten také lezl, jak se dalo, a tak se přece jen nakonec dostal nahoru, převalil se a spadl dolů, do lesa na druhou stranu.

„Titty, teď ty,“ řekla Zuzana, jakmile auto zmizelo. „Teď je řada na tobě. Honem, než zase něco pojede.“

Titty sklouzla dolů z temného bukového listí.

„Ještě okamžik,“ řekla. „Musím udělat poslední značku. Abychom věděli, až se budeme vracet, kde přelézt zeď. Takovýchhle stromů tu může být kolem spousta.“

Vytrhla trs trávy a pevně ji zastrčila mezi dva kameny asi v polovině hradby.

„Když tudy polezeme zpátky,“ řekla, „najdeme na druhé straně pěkný stupínek.“

„Rychle, Titty,“ zavolal John a první námořník už utíkal přes silnici, v mžiku se přehoupl přes zeď a octl se v lese u plavčíka, kterému se ještě trochu klepala kolena, a byl celý udýchaný.

„Jestlipak neměli v tom autu zvědy?“ napadlo Rogera.

„Stejně by nic neviděli,“ ozval se rovnou nad ním na zdi John. „Hej, Zuzano, tady se leze nejlépe.“

Teď už jim nic nestálo v cestě a rozběhli se k řece. Když pohlédli z lesa přes louky, hned viděli, kde je. „Za dvěma lány polí,“ řekl John, „a někde tu má být kamenná stodola a potom dub.“

„Tamhle je kamenná stodola,“ zvolala Zuzana. „Rovnou před námi, v cípu pole, až na kraji lesa.“

Stromy již nerostly tak hustě, a když došli ke stodole, dělil již les od rákosí na břehu řeky jen proužek zelené trávy.

„A tamhle je ten dub,“ řekl John. „Počkejte tu chvilku, půjdu na výzvědy. “

Ostražitě se plížil lesem a rozhlížel se na všechny strany.

„Vzduch je čistý,“ řekl a všichni čtyři badatelé se střemhlav rozběhli k velkému stromu s rozložitými větvemi, který rostl na samém kraji řeky.

„Amazonka,“ pravila Titty slavnostně. „Měli bychom se k ní vrhnout a pít vodu z dlaní, abychom si zchladili vyprahlá hrdla.“

„Ale proč,“ divila se Zuzana, „vždyť jsi měla zrovna před chvílí jablko. “

Ale Titty si přece jen nabrala vody a nalila si ji do úst.

„Ta je ale studená,“ řekla Rogerovi. „Je to opravdu nejmohutnější řeka na pevnině. “

„Vážně?“ řekl Roger. „Ale kde je loďka?“

John a Zuzana již hledali válečnou kánoi v rákosí po obou stranách velkého stromu.

„Třeba se nedostaly ven a nemohly ji převézt,“ řekl John.

„Už ji vidím,“ vykřikl Roger.

Zalezl dolů pod větve dubu, až si mohl sáhnout na jeho mohutný kmen. Na druhé straně se větve skláněly daleko nad řeku a jejich konečky se lehce dotýkaly hladiny. A tam pod větvemi, přivázána ke stromu a tak schovaná, že ji nebylo skoro vidět ani z řeky, ani ze břehu, byla dlouhá a úzká domorodá veslice.

„V takových věcech jsou Amazonky nepřekonatelné,“ řekl John.

„Vždyť to není žádná válečná kánoe,“ řekl Roger. „Je to úplně stejná loďka, jako má kapitán Flint, nebo jaká je v Cesmínovém háji.“

„Bude to asi ta veslice, kterou jsme loni viděli v loděnici,“ řekl John. „Ale schovaná je výborně.“

Vyšplhal se nahoru po větvi dubu, odvázal lano veslice, slezl zase dolů a vytáhl loďku na břeh.

„Je to určitě jejich loď,“ řekl. „Na zádi je nápis »Jezerka«. Rychle dovnitř. Vy si vlezte na záď, první důstojníku. Necháme se unášet proudem. Já si sednu k veslům na přídi.“

Vzápětí se už naši čtyři badatelé krčili v loďce, zachytávali se dubových větviček, které je hladily šelestícím listím po hlavě, a tak vyváželi loďku na řeku.

„Ještě že nenosíme nic na hlavě,“ řekl Roger.

Kousek po kousku vyprošťovali veslici ze zajetí větví. Jakmile byli na řece, vyndal John zase vesla. Tu a tam trochu zabral, aby loď ujížděla po proudu, a tak pluli tiše dolů po řece mezi dvěma vlnícími se stěnami světle zeleného rákosí.

KAPITOLA XXIV

JAK V PRAVÉ POLEDNE HOUKALA SOVA

První námořník Titty plula po řece Amazonce poprvé v životě. Ostatní tři ji poznali již loni, když veslovali za temné noci vzhůru do laguny a Nancy a Peggy se zatím plavily na ostrov Divokých koček, kde zůstala sama na hlídce Titty. Ale ve tmě si člověk moc řeku prohlédnout nemůže a byli rádi, že ji vidí za bílého dne. A jakou měli radost, že jsou zase na lodi, i když to není žádná plachetnice, ale pouhá válečná kánoe, která vypadá docela jako obyčejná veslice domorodců. Brzy je omrzelo nechat se jen tak unášet proudem a John otočil loďku, přesedl si na střední sedačku a dal se rázně do veslování. Roger se usadil na svém místě na přídi a Zuzana volala: „Zaber doprava!“ nebo „Zaber doleva!“, takže John mohl veslovat a nemusel se ohlížet, a přece nenajel špičkou válečné kánoe do rákosí.

„Přes to vřesoviště jsme nešli ani tak dlouho,“ řekl John.

„Přes pusté horské pláně,“ opravila ho Titty tiše. Seděla na zádi vedle prvního důstojníka, dívala se ke hřebenům vřesoviště, po nichž sem putovali z údolí Vlaštovky, a pátrala očima po kousíčkách luk, které bylo vidět mezi rákosím.

„Opravdu nám to netrvalo dlouho,“ řekl John. „Ale Nancy a Peggy chtějí, abychom si co nejvíce pospíšili.“

„Už jsme v laguně,“ hlásila Zuzana a opravdu, loďka vjela do malého jezírka, které bylo skoro celé porostlé širokolistými lekníny. I ve dne bylo těžké uhlídat vesla, aby se o ně nezachytávala.

„Měli jsme ale štěstí, že jsme se odtud tehdy v noci dostali,“ řekl John.

Projížděli stále tokem řeky, která tvořila průliv mezi lekníny, a tak přejeli lagunu. Tu se před nimi zase rákosí z obou stran sevřelo a octli se opět na úzké řece. Na pravém břehu spadaly až k samému okraji vody stromy.

„Pomalu,“ řekl první důstojník. „Ještě chvilku a mohli by nás zahlédnout z domu. Už vidím střechu. To je určitě ten les, o kterém psaly.“

John se ohlédl, uložil pravé veslo do lodi a jemně zabral levým nazad. Válečná kánoe se rychle stočila, s tichým zasvištěním vjela do rákosí a pronikala jím pořád dál a dál, až Zuzana a Titty, které seděly na zádi, měly všude kolem sebe rákosí, a pak se již pohybovala docela pomalu. John se postavil a začal odrážet loď veslem jako tyčí. Popojeli kousek rákosím, pak ještě kousek a tu se John zeptal: „Doskočil bys až na břeh, Rogere?“

Plavčík skočil a loď sebou na zádi jen škubla. Ještě jedno škubnutí a přitáhl poutači lano a pak již povytáhl špičku lodi na mírně svažitý břeh.

Naposled si ještě kapitán John pozorně pročetl zprávu od Amazonek. Pak ji podal prvnímu důstojníkovi.

„Co kdybych upadl do zajetí,“ řekl, „bylo by škoda, kdybych to musel spolknout.“ Vystoupil na břeh.

„Buďte stále připraveni, ať můžete kdykoliv odrazit od břehu,“ řekl. „A kdyby vás někdo napadl, jeďte rychle na druhou stranu řeky. Loď za žádnou cenu neopouštějte. Zůstaňte uvnitř nebo těsně vedle ní. Patrně uslyšíte, jak bude houkat sova. Ale ať slyšíte, co chcete, nechoďte za mnou. Správně, Rogere, nepřivazuj poutači lano. Buď pořád připraven rychle loď odrazit a skočit do ní.“

A s těmi slovy zmizel.

První důstojník Zuzana si připravili vesla, ale položila si je do loďky, aby se nezachytla v rákosí, kdyby museli v rychlosti odrazit. Pak se zašla podívat na břeh, jestli plavčík sedí v suchu a nemá-li namočené nohy, protože rákosí bylo tak husté, že na něj z loďky nebylo vidět. Naslouchala, nezapraská-li někde větvička nebo nezašustí-li loňské listí, aby poznala, kde až je kapitán. Ale neozvalo se vůbec nic. Stromy v lese rostly těsně jeden na druhém a byly velmi husté. Snadno by se jimi mohli připlížit domorodci a dostat se tak blízko ke břehu, že by najednou mohli vyrazit a zmocnit se loďky. První důstojník proto pokládal za nejrozumnější, aby zůstali všichni na palubě. Roger zjistil, že lano mu vystačí kolem trsu trávy a ještě na příd a že tedy může zůstat sedět v loďce, držet lano za konec a kdyby bylo třeba, rázem je pustit. Zatím dostali všichni příděl čokolády.

„Už je nejméně deset minut pryč,“ řekl první důstojník.

„Skoro hodinu,“ ozval se Roger.

Vtom zaslechli soví zahoukání. „Hú, hú, hú. Hú, hú, hú.“ Ozývalo se z velké dálky od řeky.

„Ten ale houkal krásně,“ řekla Zuzana. „Ještě nikdy jsem ho takhle houkat neslyšela. “

„Každý by řekl, že to houká opravdová sova,“ dodala Titty.

„Některé sovy ani tak krásně nehoukají,“ řekl Roger.

Chvilku bylo ticho. Pak slyšeli opět soví zahoukání, někde hodně daleko a jakoby trochu jiným směrem. A pak se zase dlouho neozvalo nic.

„Co jestli upadl do léčky,“ napadlo Titty. „Neměli bychom mu jít raději na pomoc?“

„Vždyť říkal, že máme zůstat u člunu. Třeba se bude muset vrátit oklikou.“

Seděli tiše, poslouchali a báli se i vydechnout. Dlouho bylo úplné ticho. Pak zaslechli, jak zapraskala větvička, a na břehu se ozvaly kroky, vzápětí se rozhrnulo rákosí a před nimi stál John.

„Tak co?“ ptal se. „Už jsou tady?“

„Ne,“ řekl Roger.

„Ale už jdou. Aspoň si myslím, že jdou.“

„Viděl jsi je?“ ptala se Zuzana.

„Nebyly za mřížemi?“ chtěla vědět Titty. „Nebo už unikly z vězení? A nebyly v přestrojení? A Johne, prosím tě, neviděl jsi ještě někoho?“

„Pst,“ zarazil ji John. „Poslouchejte!“

Chvilku poslouchali, ale neslyšeli nic.

„Bylo to strašné. První, koho jsem viděl na trávníku před domem, zrovna naproti lesu, byl kapitán Flint a paní Blackettová a prateta.“

„Nebylo jí nic?“ vyzvídala Titty.

„Samozřejmě, že ne. Chodila po trávě a pořád na něco ukazovala hůlkou. Na co to ukazuje, to jsem neviděl. Tak jsem se plížil dál lesem, až jsem se přikradl až za dům. A potom jsem zahoukal.“

„To jsme slyšeli,“ řekl Roger.

„V tu ránu vykoukla nahoře z okna Nancy Blackettová. Položila si ruku na ústa, jako by mi chtěla dát znamení, že mám být zticha. Potom jsem zahlédl, jak se Nancy a Peggy plíží zadním vchodem z domu a běží na opačnou stranu. Tak jsem musel znovu zahoukat, čistě aby věděly, kde jsem. Ale jak mne zaslechly, upalovaly, jako by za nimi hořelo.“

„Jestli tě viděly a slyšely tě houkat, tak se už nemusíme o nic starat,“ řekl první důstojník. „Kde jsme, vědí, protože jsme udělali všechno přesně tak, jak nám psaly.“

„Doufám, že se ještě nic nestane,“ řekl John. „To soví houkání slyšeli určitě i všichni ostatní. “

„Houkal jsi báječně,“ řekl Roger.

„Co to?“ zarazil se John.

Lesem se blížily kroky.

„Vždyť jsou to ony!“

Náhle uslyšeli ještě jiné kroky, mnohem těžší. Kdosi sem rychle běžel a tu pojednou zaslechli za stěnou světlého rákosí a temně zeleného listí vykviknutí, které rázem umlklo.

„Pst! Ty káčo jedna!“ To byla nepochybně Nancy a pak se ozvala již docela jiným tónem: „Přicházíš jako přítel či nepřítel, strýčku Jime?“

„Něco mezi tím,“ odpověděl kapitán Flint.

„Skryjte se! Skryjte se!“ zašeptal John a všichni čtyři badatelé se skrčili ve člunu. Hlasy zaznívaly docela zblízka, tak na krok od nich.

„Něco mezi tím,“ opakoval kapitán Flint. „Nevím, co máte za lubem, a ani se vás na to nebudu ptát. Ale něco určitě v plánu máte a chci vám jen připomenout, že jestli nebudete do půl šesté doma, bude to od vás moc ošklivé vůči mamince a mně. Pamatujte si, že už je tu poslední den. Do té doby vás budu krýt a budu ji vozit po vyjížďkách. Ale jestli nebudete doma, než se vrátíme, tak to určitě nezvládnu.“

„Čestné pirátské slovo! Přijdeme včas.“

„Tak dobrá,“ řekl kapitán Flint. „A ještě něco, vaše spojence jsem neviděl a raději je ani vidět nechci, ale kdybyste s nimi docela náhodou mluvili, vyřiďte jim ode mne, že když už chtějí někomu dávat v pravé poledne znamení, usnadnili by svým přátelům vysvětlování, kdyby si místo sovy vybrali kosa nebo sojku. Vaše tetinka Marie už o tom chce psát Přírodovědeckému muzeu. Prý ještě jakživa neslyšela v poledne sovu. Domluvte se s nimi, aby to příště raději pro změnu byla sojka. Bude to pak pro mne mnohem lehčí. “

„Pojď se na ně aspoň podívat,“ to zase promluvila Nancy. „Určitě jsou docela blízko.“

„Mně je to úplně jedno, kde jsou. Neviděl jsem se s nimi a raději o nich nechci ani vědět. Mám takhle dost špatné svědomí kvůli tomu polednímu sovímu houkání, nemluvě už o Casablance.“

Zaslechli, jak se Nancy zasmála, na sebe ještě dost tiše, a pak vzdalující se kroky kapitána Flinta.

John vyskočil zase rákosím na břeh. Větve se rozhrnuly a z lesa se sem prodírala Nancy s velkým rybářským košíkem přehozeným přes rameno a první důstojník Peggy s velikým bílým porcelánovým džbánem.

„Výborně, kapitáne,“ zvolala Nancy, jak spatřila Johna. „Dorazil jste přesně na správné místo. Ostatní jsou tu všichni také? Ahoj, první důstojníku. Slyšeli jste, jak můj první důstojník zrovna vyjekl? Je to ale káča, co? Úplná káča! Vždyť ji mohl kdekdo slyšet. Ahoj, Rogere. A jak se vám daří, první námořníku? Ale teď všichni rychle na loď! Nesmíme ztratit ani minutu. Slyšeli jste, co říkal kapitán Flint?“

„Co to povídal o té Casablance?“ ptala se Titty.

„O tom nemluvím. Myslím, jak říkal, že máme být v půl šesté doma. A opravdu musíme, a tak máme sotva čas, abychom vám ukázaly, kudy máte jít. Pojď, Peggy. A opatrně s tím grogem.“

„Tak se s ním nes sama,“ řekla Peggy. „Je hrozně těžký. A nemusíš pořád mluvit o tom, že jsem vyjekla. To by byl vyjekl každý. Už jsem si myslela, že je s námi konec.“

„Tím spíš jsi neměla křičet,“ řekla Nancy. „S tebou už je ta potíž, že nikdy nevíš, kdy máš mít zavřený zobák.“

„Ale vím.“

„Ne, nevíš. Málem jsi už vyjekla při té Casablance, a to bys to byla pěkně zavařila strýčkovi Jimovi a mamince. “

„A kdo dělá teď plno rámusu?“

„To máš pravdu zase ty,“ řekla Nancy přidušeně. „Abychom už raději šli, kapitáne Johne. Nechtěla bych vidět tu hrůzu, kdyby se prateta domákla, že tady jste.“

„Tak všichni nasedněte,“ řekl klidně John.

Zuzana, Titty, Roger, Nancy a Peggy se rozsadili na zádi a uprostřed lodi, kde zrovna kdo stál. John odrazil z přídě veslem. Válečná kánoe, která teď byla řádně přetížena a vypadala víc než kdy jindy jako obyčejná veslice, prorazila rákosím, * jakmile z něho vyjela, pustila se po proudu. Teď zase vykřikla Nancy.

„Tisíc láteř!“ řekla. „Vyndejte vesla. Ale rychle! Rychle! Ještě kousek a budeme pod lesem a tam na nás bude vidět z trávníku.“

Zoufale se snažili vyndat rychle vesla a jedno z nich pláclo do vody, až to nahlas zacákalo. Vtom však zakvákala Peggy jako kachna, a opravdu tak věrně kachnu napodobila, že se Roger rozhlédl a už myslel, že někde z rákosí vyletí kačena.

„Výborně!“ pochválila ji Nancy. „Na kachny je naše Peggy moc dobrá. A často se nám to hodí.“

To už měl John vesla zasazená do vidlic a několikrát ostře zabral. Válečná kánoe se rozjela kolem lesnatého břehu zase zpátky proti proudu.

„Teď jsme ale vyvázli jen o vlásek,“ řekla Nancy. „Určitě by nás byli z trávníku zahlédli. “

„Co to tam dělají na té trávě,“ ptal se John. „Prateta pořád do něčeho píchala a ukazovala to paní Blackettová.“

„To byly asi sedmikrásky,“ mínila Nancy. „Pořád kvůli nim maminku komanduje. Dřív prý na trávníku žádné nebyly a teď je jich tam plno, a jak si jen vyjde s maminkou do zahrady, nepřestane jí kvůli nim dělat kázání. “

„Kvůli sedmikráskám?“ ptal se Roger a jen kulil oči.

„Nenechá toho jediný den,“ řekla Peggy. „A vždycky je to to samé. Jako by za to maminka mohla.“

„Přímo proti proudu, kapitáne Johne,“ řekla Nancy. „A co nejrychlej i.“

„Ale co to povídal kapitán Flint o té Casablance?“ ptala se Titty znovu.

„To se tedy zachoval moc slušně,“ řekla Nancy. „Nebýt jeho, vůbec bychom se sem nedostaly, vy byste za námi šli nadarmo a bylo by po všem. Ani si nedovedete představit, co jsme zažily za těch posledních pár dní…“

„Bylo to moc zlé, když jste se vrátily domů tehdy večer, jak jsme se dívali na ty psy?“ ptala se Zuzana.

„Strašné,“ řekla Nancy. „Všechny vycházky zaraženy. Přístup k loděnici zakázán…“

„Chtěly jsme vylít vodu z Amazonky a musely jsme vylézt z postele, vykrást se tajně z domu a udělat to v noci,“ řekla Peggy.

„Už nikdy jsme se s vámi nesměly sejít a mluvit s vámi,“ řekla Nancy. „Proto jsme musely poslat tu zprávu tak tajně.“

„A když jsme se tehdy vracely z loděnice, stalo se nám něco strašného,“ vyprávěla Peggy. „Dělaly jsme, že prateta je pohanská bohyně, a ona se podívala z okna, zrovna když jsme si myslely, že spí, a viděla nás, jak se klaníme až k zemi ve světle měsíce pod okny její ložnice.“

Teď je Titty obě přerušila.

„Nebylo pratetě špatně, když jste se tehdy večer vrátily z údolí Vlaštovky?“

„Špatně?“ zvolala Nancy. „Špatně? V životě jí nebylo líp. Udělala ten večer největší skandál od té doby, co sem přijela. Ale proč se tváříte tak spokojeně, první námořníku?“

„Ale, to nic,“ řekla Titty. „Jen vyprávějte dál o té Casablance.“

„Už budu u toho,“ řekla Nancy. „Buď už, prosím tě, Peggy, chvilku zticha. Víte, nejdůležitější je, že prateta zítra odjíždí.“ „Vážně?“ vykřikl John a v tu ránu přestal veslovat.

„Ano. Ale vesluj dál. Musíme ujet ještě pěkný kus, než budeme v bezpečí. Odjíždí zítra. A uvidíme ji až napřesrok. A možná že ani to ne, protože třeba přijede, až budeme ve škole.“

„Hurá!“ jásal Roger.

„Pst!“ napomínala ho Zuzana.

„Chtěla, abychom s ní dneska odpoledne jezdily po jejích návštěvách na rozloučenou. Zrovna když všechno tak klapalo. Už jsme vám poslaly v šípu tu zprávu, včera v noci jsme se dostaly z domu a schovaly jsme loď pod dubem, řekly jsme kuchařce, že přijedete, a ona nám udělala tolik grogu, že by se v něm utopil admirál, napěchovala nám tuhle košík jídlem a schovala ho za zadními dveřmi, abychom ho mohly sebrat a ona o tom nemusela vědět. Ale prateta se dovtípila, že se někam chystáme. Proto chtěla, abychom s ní dneska odpoledne jely. Ale my čekaly, že už každou chvíli zahoukáte. To jsme jí samozřejmě povídat nemohly, a tak jsme musely prostě říct, že se nám nechce, a ona se hrozně nafoukla a že prý neslyšela za celou dobu, co u nás je, abychom přednášely nějakou básničku, a protože je u nás poslední den, že bychom se snad mohly něco za odpoledne naučit a večer, až se vrátí z vyjížďky a rozdá všem známým svoje vizitky a oznámí jim tu dobrou novinu, že už hodlá zmizet, že jí máme tu básničku přednést.“

„Vypadalo to s námi úplně zoufale a beznadějně,“ řekla Peggy.

„Povídala, že maminka a strýček Jim se učili každý týden jednu báseň, a to my už věděly, protože nám vyprávěli, co to bylo za hrůzu, a potom se naštěstí zeptala strýčka Jima, co bychom tak měly nejspíš přednést. A on nás vysvobodil a řekl, že Casablancu, a maminka musela rychle vyběhnout z pokoje.“

„Ale jak to, že vás tím vysvobodil?“ divila se Titty. „Vždyť je to strašně dlouhá báseň.“

„Protože my už ji uměly a strýček Jim věděl, že ji umíme. Musely jsme se ji učit ve škole.“

„Nahořícípaluběplavčíkstálzlodisvénaživuzůstalsám,“ drmolila

Peggy.

„A tak všechny její temné pikle propadly zmaru,“ řekla Nancy, „a my jsme tady.“

VZHŮRU PO ŘECE

Nad lagunou byl proud již prudší a John si začal přát, aby válečná kánoe nebyla tak hluboko ponořená ve vodě. Všiml si, jak se Nancy dívá na rákosí na břehu řeky, a věděl, že si asi v duchu říká, jak pomalu plují. Ale to už se Nancy ozvala: „Víš, ještě nejsme v bezpečí. Vezmeme raději další vesla a trochu to proženeme. Prateta tudy pojede na druhý konec jezera a přejede přes řeku po Panském můstku. Měli bychom od něj co nejrychleji zmizet, aby nás neviděla, nebo jestli nás s vámi uvidí, až si to tudy pofrčí, tak to odneseme nejenom my, ale i maminka a strýček Jim.“ Potom se opřela do vesel Nancy s Johnem, Peggy jim říkala, na které straně víc zabrat, a jeli proti proudu tak rychle, jako by tu ani žádný proud nebyl.

„Co budeme dělat teď?“ zeptal se Roger. Peggy mu chtěla odpovědět, ale Nancy ji zarazila.

„Počkej, až budeme u prvního vodopádu,“ oddechovala. „Když se vesluje, tak se nemá mluvit o dalších plánech. Jak k tomu my přijdeme?“

Válečná kánoe rychle ujížděla proti proudu a projela kolem mohutného dubu.

„Kdybych byl nevlezl pod větve, tak jsme tu loď vůbec nenašli,“ kasal se Roger.

„Je to nejlepší skrýš na řece,“ řekla Peggy. „Jednou, když jsme byly ještě malé a hledala nás chůva, tak jsme si pod něj vlezly do vody a seděly jsme tam jako hroši, jen hlava nám koukala ven, a ona přeběhla těsně kolem stromu a vůbec nás neviděla. Ale nedovedete si představit, co to bylo za práci dostat sem včera v noci tu loď a přivázat ji ve tmě pod strom.“

„A vy jste to dělaly v noci?“ ptal se Roger.

„Samozřejmě,“ řekla Peggy. „Zabrat doprava, zabrat doprava.“

Nad dubem se řeka zatáčela a potom již tekla rovně. Při břehu nerostlo žádné rákosí, jen nízké keříčky a na konci stál široký klenutý kamenný most, po němž vedla silnice k hornímu konci jezera.

„To projedeme pod tím mostem?!“ ptala se Titty.

„S lodí?“ divil se Roger.

Nancy se rychle ohlédla, a aniž přestala rázně veslovat, vysvětlila všechno Johnovi.

„Proti proudu moc rychle pod mostem projet nemůžeme,“ řekla mu, celá udýchaná. „Musíme se k němu co nejprudčeji rozjet, pak zvednout vesla do loďky a odstrkovat se rukama. A jak bude zase dost místa, vyndáš svoje vesla a budeš veslovat, co nejrychleji dokážeš. Jak se budou mít dát vesla zase do loďky, Peggy vykřikne. Už ví, co a jak. Projely jsme tu už kolikrát samy. Ale když někdo dává pozor, je to mnohem lehčí. A teď se do toho pořádně opřete! “

Až dosud veslovala Nancy rázně a rychle, ale teď zabírala ještě ostřeji. Pro Johna nebylo naštěstí takové tempo nic nového, a tak jí stačil. Cákali vesly požehnaně, ale na tom nezáleželo. Teď záleželo jedině na rychlosti.

Roger vzrušeně vstával, ale při dalším zabrání obou kapitánů sebou loďka tak trhla kupředu, že zase prudce dopadl na dno a první důstojník Zuzana ho ani nemusela napomínat, aby klidně seděl.

„Napravo! Napravo!… Rovně… Nalevo… Ještě kousek. Teď jedeme rovnou pod něj…“ Peggy vykřikovala nahlas své rozkazy: „Ještě dvakrát zabrat. Vesla do loďky!“

Poslední slovo zaslechl John již ve stínu mostu. S velkým rachocením a praskáním vyzvedli všechna vesla z vidlic a uložili v loďce.

„Rychle! Rychle!“ křičela Nancy. „Ať se nezastaví!“ Stála trochu sehnutá v loďce a zachytávala se v klenutém mostním oblouku jednoho kamene po druhém.

John dělal také, co mohl.

„Odrážejte ji,“ volala Nancy. „Ať nám zase nepopojede nazpátek.“ Příď lodi vyjížděla kousek po kousku nad most. John už byl venku.

„Jak to bude možné, rychle vesla ven,“ křičela Nancy. „Honem! Otočí se nám. Zastav ji. Nevadí. (List jednoho vesla narazil do kamenné stěny.) Zaber! Dobře! Výborně! Už jsme za mostem. “ Nancy nasadila střelhbitě vesla, podívala se, jak se pohybují listy vesel Johnových, vyrovnala si s nimi svoje a při příštím tempu už zabírala stejně rázně jako on. „Jak je takhle velká voda, jde to strašně těžko. To je všechno tím, že včera v noci tolik pršelo.“

„Máš strašně zakrvácenou ruku,“ řekla jí Zuzana.

„To mám,“ opáčila Nancy. „Stává se mi to tu často. Některé ty kameny jsou hrozně ostré. Ale už jsme skoro na místě a pak si to vyčistím. Dokud nejsme za tímhle ohybem, nemůžeme zastavit.“

Řeka se opět zatáčela. Most se ukryl za stromy. Zaslechli hukot stříkající vody. Kus před nimi končila klidná hladina, na balvanech se bíle pěnila voda a začínala tu řada malých

vodopádků, které označovaly předěl, kde se horská bystřina měnila v tichou říčku a vinula se lučinami k jezeru.

„První vodopád,“ hlásila Peggy.

„Tudy se přece nedá veslovat,“ řekl Roger.

„Také to nikdo nebude zkoušet. Přistaneme tu. Tady u peřejí. Na téhle straně je vír.“

Nancy se ohlédla.

„Teď to už máme dobré,“ řekla. „Uložte si vesla do loďky, kapitáne Johne. Tady to dobře znám. Zajedu s ní ke břehu sama.“

John uložil vesla do loďky a kapitán Nancy veslovala dál, pořád blíž a blíž k několika zpěněným vodopádkům nad nimi. Najednou dvakrát prudce zabrala, co jí jen síly stačily, nazvedla vesla vysoko z vody a loďka rychle projela mezi dvěma balvany. Nancy zase dvakrát zabrala a za chvilku, když byli již tak blízko vodopádům, že John na přídi cítil, jak mu vane do tváře studená sprška, přeplula loďka přes malou tišinu a pomalu přistála u skloněné skály na levém břehu řeky.

„Vyskočte, kapitáne,“ vykřikla Nancy nahlas, aby ji John slyšel i v tom hukotu zpěněných vod. „Vyskočte. Přivažte loďku tamhle k tomu malému jasanu. A vy na zádi, chytněte se někdo skály, nebo nám ještě loďka vletí pod vodopád. Jednou se nám to už stalo a to si pěkně nabrala. “

John už byl na břehu s poutacím lanem. Zuzana se ještě včas chytila skály a držela se jí, dokud Nancy nevyskočila za Johnem na břeh, a Peggy jí hodila provaz a přivázala jej ke kroužku na zádi. Za chvilku už byla válečná kánoe z Jezerky přivázaná u skály, poutači lano měla obtočené kolem malého jasanu a dlouhé vlečné lano uvázané ze zádi kolem velkého kamene.

„A teď se dáme do nákladu,“ volala Nancy vesele a Zuzana, Roger, Titty a Peggy udělali řetěz a podávali na břeh batohy Vlaštovek a velký proutěný rybářský koš a porcelánový džbán, který patřil Amazonkám.

John a Zuzana byli rádi, že mají tuto část výpravy šťastně za sebou. Něco jim bylo na těch Amazonkách těžko pochopitelné. Vždyť mají přece zakázáno stýkat se s Vlaštovkami a nesmějí se ani dotknout svých lodí, protože mají zaražen přístup do loděnice, a kromě toho by zrovna v tuto chvíli měly někde vážně sedět a učit se nahlas nějakou básničku. A ony se přece s Vlaštovkami domluví a pošlou jim šíp se zprávou ze člunu, na němž se veze jejich nepřítel na výlet, za nejčernější noci se odkradou do loděnice, jednou jen, aby vylily vodu z loďky, a jednou z vážnějších důvodů, aby vyvezly veslici nahoru po řece a schovaly ji pod dubem. A teď si tu sedí a dělají zrovna to, o čem se prateta pevně rozhodla, že jim nebude trpět. Nesmí se ovšem zapomínat, že kapitán Flint a paní Blackettová jsou zřejmě v hloubi duše při Nancy a Peggy. Ale stejně je moc dobře, že projeli pod mostem a zmizeli z dohledu za ohybem řeky, ještě než pojede kolem prateta - co kdyby viděla spojence, jak svorně veslují vzhůru po řece! Těžko by to všechno vysvětlovali, a ať už by si o tom paní Blackettová myslela, co by chtěla, byly by z toho jen nepříjemnosti a maminka tam daleko v Cesmínovém háji by si určitě nepřála, aby se do něčeho takového zapletli. Zuzana si už skoro říkala, že měli raději zůstat v táboře. Copak nemohla Nancy den počkat, když už prateta odjíždí? John samozřejmě věděl, že kdyby počkala, ani by to Nancy nebyla. Titty si takové starosti nedělala. Jedno teď bylo jasné, že její čarování s lojovou svíčkou pratetě nikterak vážně neublížilo a že maminka a Zuzana měly pravdu. Ale zároveň se prateta rozhodla, že odjede. Co jestli s tím má přece jen lojová svíčka co dělat? Hrozně ráda by se byla zeptala, chystá-li se prateta k moři nebo do nějakého obyčejného místa. A Roger si po celé té vzrušující cestě dolů do Jezerky, po únosu Amazonek a po plavbě pod mostem a přistávání u vodopádu začal uvědomovat, že by se už asi mělo obědvat. A také to řekl.

„My už obědvaly,“ řekla Peggy.

„Ale my ne,“ nedal se Roger.

„My toho také moc nesnědly,“ řekla Peggy, „A chceme se ještě do něčeho pustit. “

Když Nancy vytahovala velký rybářský košík, moc toho nenamluvili. Badatelé z Vlaštovky dnes snídali hodně brzy. Šli pěšky z údolí Vlaštovky až k řece Amazonce a cestou snědli každý jen jedno jablíčko a kousek čokolády. U velkého dubu se ani nezastavili a nenajedli, ale hned zase odrazili a jeli dolů k Jezerce, protože je hnal strach, že by se ještě mohlo něco stát. Ale jen pomysleli na jídlo a viděli, jak je Nancy vyndává z košíku, dostali na ně strašnou chuť a chvilku neměli na nic jiného ani pomyšlení.

První důstojník Zuzana chtěla otevřít jednu z jejich dvou masových konzerv, ale Nancy o tom nechtěla ani slyšet.

„Však vám přijde dneska k chuti tam, kde budete spát,“ řekla. „A druhou budete potřebovat, až vylezete na Kančenžangu.“

„A pak se nám vůbec nevyplácí, když doneseme kuchařce něco zpátky,“ řekla Peggy. „Nemá to ráda a příště nám pak dá o to méně a tentokrát nám ten košík nacpala pěkně. “

To bylo tedy pravda. John a Zuzana hned viděli, že v Jezerce je přinejmenším ještě jeden člověk, který nemá nic proti výpadům kapitána Nancy a jejího prvního důstojníka. Kuchařka jim dala pěknou hovězí roládu, která vypadala jako větší a lepší salám, a dost jablkových knedlíků, že stačily pro všechny. V malé plechové krabici měly salát a ředkvičky se solí. Pak dostaly spoustu nakrájeného chleba a másla. A potom tam byl velikánský kus nejčernějšího, nejšťavnatějšího a nejsladšího ovocného chlebíčka, opravdu pořádný kus, který byl až dost velký pro dvanáct obyčejných smrtelníků a pro šest námořníků stačil taktak. A na zalití všech těch dobrot jim dala kuchařka porcelánový džbán, který byl plný pirátského grogu, ačkoliv někdo by si mohl i myslet, že je to limonáda. Ale ať už to byla limonáda nebo grog, měli žízeň a chutnala jim výborně. A byl to opravdu mezi těmi balvany pod valící se zpěněnou vodou prvního vodopádu takový výborný oběd, po jakém je každému trochu do spaní, ale když ho ospalost přejde, hned má zase do všeho chuť.

„Kde jsi říkala, že budeme spát?“ zeptala se po chvíli Zuzana.

„Na poloviční cestě nahoru na vrchol,“ řekla Nancy a převrátila do sebe poslední kapky limonády (Pily s Peggy z jedné ze dvou skleniček, které jim kuchařka zabalila do košíku. John a Zuzana pili společně z druhé, Titty a Roger měli dohromady hrníček, který si výprava přinesla z údolí Vlaštovky.)

„Na poloviční cestě?“ zeptala se Titty a pohlédla vzhůru k lesům, které zakrývaly horu.

„Na poloviční cestě,“ řekla Nancy znovu. „Je tam krásné místečko na táboření, zrovna tam, kde končí lesy. Podívejte se, jde o tohle: Prateta zítra odjíždí, a tak za vámi budeme moct přijít a utábořit se s vámi v údolí Vlaštovky. “

„Výborně,“ zvolal John.

„Ještě počkej,“ zarazila ho Nancy. „To není zdaleka všechno. Vlaštovka už je skoro hotova. Strýček Jim povídal, že potřebuje už jen jeden nátěr.“

„Vážně?“ zvolala Titty a vyskočila.

„Tak proto mi nechal ten lístek, abych si pospíšil se stožárem,“ řekl John.

„A jak dostanete zase Vlaštovku, přestěhujete se asi hned na ostrov Divokých koček.“

„To asi ano,“ řekl John.

„A vy pojedete s námi a uděláme si tam jeskyni, jako je jeskyně Petra Kachny,“ řekla Titty.

„Každopádně se budeme chtít všichni pustit na vodu,“ řekla Nancy. „A vy nemůžete plachtit a zároveň lézt na Kančenžangu. A my zase nemůžeme tábořit najednou v údolí Vlaštovky a na ostrově Divokých koček. A tak za vámi přijdeme zítra večer do údolí Vlaštovky. Ale nejdříve vystoupíme na Kančenžangu. Proto

na tom tak záleželo, abyste dostali naši zprávu. Ušetřili jsme si celý den.“

„Ale teď přece nemůžete lézt na Kančenžangu,“ řekla Zuzana. „Musíte se do půl šesté vrátit. “

„Proto přespíte na poloviční cestě nahoru na vrchol. Stejně se má při každém výstupu tábořit na půl cestě. Víte, prateta odjíždí zítra v osm ráno.“

„Za pět minut osm,“ opravila ji Peggy. „Slyšela jsem, že se dohadovali, jak dlouho se jede do Ria a pak nahoru na nádraží, a říkali, že musí vyrazit za pět minut osm, aby nebyl na poslední chvíli shon.“

„Nechtějí, aby ještě třeba zmeškala vlak,“ vysvětlovala Nancy. „Prostě dvě minuty po tom, co odjedou (za ty dvě minuty se oblékneme do pirátského) už budeme veslovat jako blesk vzhůru po řece, necháme tu loďku, polezeme nahoru cestou, kterou vám ještě ukážeme, a dohoníme vás v táboře na poloviční cestě. V devět jsme u vás i s lany a potom všichni společně vyrazíme vzhůru ke štítu. “

„Ale vždyť se zase budete muset vrátit do Jezerky pro stany a vaše věci.“

„Naložíme si stan a všechna zavazadla zítra brzy ráno do Amazonky. A až dobudeme Kančenžangu, můžeme plachtit všichni společně do Podkoví zátoky.“

„Nezapomeň na ty závody,“ připomněla jí Peggy.

„Ach ano. Strýček Jim povídal, že Vlaštovka teď bude ještě lepší než dřív, a chce, abychom závodili, jestli ji naše Amazonka předhoní. A maminka nám už dovolila, abychom se odstěhovali do údolí Vlaštovky a říkala, abyste přišli do Jezerky. Chtěla vás už pozvat dřív, ale nemohla kvůli pratetě. A paní Walkerová přijde taky a Vičky…“

„Bridget,“ opravila ji Titty.

„A to všechno, jak jen dostanete zpátky Vlaštovku. Budeme závodit po jezeře. Strýček Jim včera povídal, že nám to odstartuje.“

„Dobrá,“ souhlasil John. „Ale bude se jen plachtit, žádné veslování. “

„Máme vám nechat náskok?“ ptal se Roger.

„Pchá!“ vykřikla Nancy. „Kdybys byl z mé posádky…“

„Máš štěstí, že nejsi,“ smála se Peggy.

„Ale poslyšte,“ řekla Nancy, „máme opravdu málo času. A musíme vám ukázat cestu. O džbán a o košík se nestarejte. Vezmeme si je, až se budeme vracet. Půjčte mi svůj batoh, první námořníku, a můj první důstojník ho zase vezme plavčíkovi. Máte už za sebou pořádný kus cesty.“

„Když jsme vyšli, měli jsme batohy mnohem těžší,“ řekl Roger. „Plné borových šišek. “

„A na co, prosím vás?“ ptala se Peggy.

„Na značky,“ vysvětlovala Titty. „To je moc dobrá věc. Vyznačili jsme si jimi cestu přes celé vřesoviště, abychom věděli kudy zpátky.“

„Zítra už je potřebovat nebudete,“ řekla Nancy. „Až se vrátíme z Kančenžangy, poplujeme všichni na Amazonce a nikdo nebude muset pěšky.“

„Ale my s Rogerem půjdeme po svých značkách,“ řekla Titty. „Proto jsme za sebou borové šišky nechávali.“

„Ano,“ řekl Roger trochu nejistě a pak dodal již pevněji: „V Amazonce se stejně nikdo nevejde před stožár. Zkoušel jsem to už loni a letos jsem ještě větší.“

„Neměli bychom si koupit trochu mléka, než vyrazíme?“ ptala se Zuzana.

„Mléko dostaneme na statku u soutoku. To je tam, odkud se musíme s Peggy vrátit.“

Vydali se co nejrychleji po skalnatém břehu mezi lesy a bystřinou, malou říčkou, která se teď řítila s takovým hukotem, až

bylo k nevíře, že je to tatáž řeka, která tak klidně plyne pod velkým dubem a mezi loukami dole v údolí. Větší loď by se sem vůbec nevešla a i menší kánoe by se mezi kamením rozbila na padrť. Po obou březích rostly lesy, ale tu a tam zahlédli badatelé mezi stromy zelená pastviště a pasoucí se dobytek. A někdy, když přišli k ohybu řeky, zahlédli letmo horu, kterou se právě chystali zlézt.

„Opravdu jsou nahoře divoké kozy?“ ptal se Roger.

„Není jich moc,“ řekla Peggy, „ale jsou tam.“

Nancy je vedla tak rychle, že všichni sotva dechu popadali. Teď se konečně zastavila u břehu. Tady byla řeka tak široká, že když ji chtěli přejít, museli se brodit vodou, valila se z lesa dolů, slévala se s malou bystřinou, která, jak teď Vlaštovky viděly, tekla dolů údolím mezi Kančenžangou a vysokým hřebenem vřesoviště, po němž sem šli z údolí Vlaštovky.

„Usedlost je hned tady za těmi stromy,“ řekla Nancy a hodila batoh prvního námořníka na zem. „Dejte sem bandasku, kapitáne Johne. A jestli chcete, pojďte se mnou.“

Popadli bandasku, rozběhli se s Johnem k lesu a zmizeli mezi stromy. Za chvilku se vrátili, ale v bandasce měli mléka jen po čtvrtinu.

„Ještě neměli podojeno,“ vysvětlovala Nancy. „Jsem to ale káča, že jsem na to nevzpomněla. Ale do čaje to stačí, a jak se krávy vrátí z pastvy, dají nám plnou bandasku. Budete tu muset počkat. My už vás nestihneme zavést až na místo, kde máte spát. Ale určitě to najdete. Jděte pořád nahoru po potoce, až vyjdete z lesa a dostanete se k rokli asi v polovině cesty nahoru na vrchol. A tam to je. Vede tam pěšinka, ale po té samozřejmě nahoru nepůjdete. Dostanete se tam kolem potoka. Zítra v devět jsme u vás i s lanem. Pojď, Peggy. Čelem vzad. Musíme pořádně hodit kostrou a pak veslovat až budou vesla praskat. Jdeme! Zase do parádních šatů a ke Casablance! Ale zítra vstříc střeše světa zvané Kančenžanga!“

„To si ani nevypijete trochu čaje?“ ptala se Zuzana.

„Nemáme čas.“ Peggy se už vymotávala z řemenů plavčíkova batohu. „Sbohem, Vlaštovky,“ řekla a rozběhla se za Nancy, která už utíkala dolů údolím k místu, kde zanechali válečnou kánoi z Jezerky. Ještě chvilku se Vlaštovky dívaly za dvěma červenými pletenými čapkami, které se vynořily hned zde a hned o kus dál v lese na skalnatém břehu, až zmizely za ohybem řeky.

„Kolik je?“ ptala se Zuzana.

John jí ukázal hodinky.

„Moc času nazbyt nemají,“ řekla.

„Vždyť veslují celou cestu po proudu,“ řekl John. „Mohly by to stihnout.“

Badatelé zůstali sedět na svém místě. Amazonky, hlavně Nancy, je vždycky trochu uhonily. Pokud byla Nancy nablízku, všechno se jen točilo. A když teď odešla, trvalo pěknou chvilku, než se to zase uklidnilo. A ještě pár minut jim připadalo, že všechno víří jako prach a kousky papíru na nádraží, když se jím s hukotem prožene rychlík.

Ale za chvilku přelezl Roger dolů po kamení, až viděl dobře do malé tůňky čisté vody v malé říčce, která se řítila mezi stromy odněkud seshora z Kančenžangy. Byl by rád věděl, jestli se ještě ukáže ten pstruh, kterého vyplašil pod kamenem.

„Nehýbej se, Rogere,“ šeptala mu Titty. „Tamhle je skorec a uklání se… tamhle… kousek výš… na druhé straně. “ John pohlédl na hodinky a pak se šel podívat po místu, kde by mu nepřekážely v rozhledu stromy a odkud by bylo vidět vrchol hory. „Jsem docela rád, že musíme čekat na mléko,“ řekl. „Nemůžeme už být daleko od tábořiště a věčná škoda, kdybychom tam přišli moc brzy.“

„Hej,“ volala Zuzana, „ne abys spadl do vody, Rogere. Pojďme, najdeme si místo na ohniště a pak celá posádka hajdy na dříví! “

KAPITOLA XXVI

TÁBOR NA POLOVIČNÍ CESTĚ

Čaj už měli dávno v sobě. Pak se vykoupali. A nakonec se vydali lesem na výzvědy, podívat se, jak vypadá statek, kam šli John s Nancy pro mléko. Shodli se, že to tam je spíš jako u Dixonů než jak u Swainsonů, jen Roger si hned všiml, že tu nemají husy. A nakonec se vrátili na místo, kde se slévaly obě říčky a kde si nechali batohy, a zrovna si říkali, že už je určitě na čase dojít pro mléko, když tu vyšel z lesa malý chlapec, velký asi jako Roger, a nesl obrovskou bandasku na mléko.

„Kde máte bandasku?“ zeptal se. „Maminka říkala, že vám ji mám nalít plnou.“

Zuzana vymyla bandičku a podala ji klučíkovi. Ten ji postavil na zem, nalil do ní až po samý krajíček mléka z velké bandasky, přejel prstem po okraji, protože se trochu ulilo, olízl si prst a už chtěl odejít, ale tu si to zřejmě rozmyslel. Postavil si bandasku na zem, otočil se a zastrčil si obě ruce do kapes.

„Kampak se chystáte?“ zeptal se. „Nahoru po potoce?“

„Ano,“ odpověděla Zuzana.

„Jsou tam lišky,“ strašil je klučík. „A pokoušou vás. Já se jich nebojím. “

„My taky ne,“ řekl Roger.

„Už odnesly osm jehňat a osmnáct tlustých kuřat. Můžete se zeptat tatínka.“

Tu se ozvalo z lesa hlasité volání: „Jacky!“ a pak ještě hlasitěji: „JACKY!“

Klučík jen zamrkal, sebral bandasku a řekl: „Tak abych už snad radši šel,“ a pomalu odcházel zpátky do lesa.

„Hrome,“ zlobil se Roger, jak chlapec odešel. „Vždyť jsem se ho zapomněl zeptat na ty kozy.“

„O kozy se teď nestarej,“ řekl mu John. „Všichni batohy na záda! Můžeme vyrazit. Dobrá, Zuzano, mléko vezmu já.“

A za chvilku už byli naši badatelé zase na pochodu.

Skoro od samého počátku začali stoupat. Bystřina z Kančenžangy se řítila dolů mnohem prudčeji než malý potůček, který pomohl prvnímu námořníkovi a plavčíkovi objevit údolí Vlaštovky. Místy spadala i do hloubky deseti dvaceti stop do malých zátočin, odkud jí stříkala vysoko vstříc bílá pěna. Badatelé byli rádi, že s sebou nemají hole, vždyť by jim tu jen překážely. Mohli se aspoň zachytávat rukama balvanů a stromů a tak postupovat nahoru. John si dával pozor, ale přece jen rozlil trochu mléka, sice jen pár kapek, ale bylo vidět, že každý druhý by ho rozlil spoustu. Tu a tam zahlédli o kousíček dál pěšinka, ale vzpomněli si, co na nich chtěla Nancy Blackettová, a ani si jí nevšimli.

Korunami stromů nad nimi pronikalo večerní slunce. Nebude dlouho trvat a skryje se za ohbí hory. Když však pohlédli z lesa hluboko dolů, spatřili ještě v dálce mezi vrcholky borovic a temných jedlí, jak širý kraj zalévá sluneční jas. Za vřesovištěm nad údolím Vlaštovky se teď rýsovaly kopce nad Riem a za nimi bylo

vidět vrchy, bledé a modré jako ta oblaka, která si vypůjčila barvu od oblohy.

Šplhali se stále výš a výš, až náhle vyšli z lesa do rokliny, kde nebylo nic než holé kamení a vřes. A tu zůstali stát jako očarovaní. Slunce nad nimi zapadalo právě za horský štít, ale ještě ozařovalo vršíčky borového lesa, z něhož vyšli. I ty však zapadly brzo do stínu, třebaže badatelé, když se ohlédli, ještě dlouho viděli na vzdálených kopcích jasné slunce. Vlevo od nich se tyčil mezi nižšími útesy, které rámovaly vrchol rokliny, štít Kančenžangy. Vysoko mezi těmito útesy zahlédli bílé pruhy, to potůčky sváděly i v takové výšce vodu z vrcholů hory. Napravo a nalevo od nich byly strže a zdálo se, jako by si ta bystřina u jejich nohou pro sebe vyhloubila koryto, do něhož by se vešla řeka tisíckrát mohutnější.

„Není překrásná?“ zvolala Titty.

„Kdo?“ ptal se Roger.

„Samozřejmě že Kančenžanga. Je to nejkrásnější hora na světě. Poslyš, Zuzano, co kdybychom si tu položili věci, vyběhli si jenom tady ten kousek, a rozhlédli se přes stromy?“

„Tak utíkejte,“ svolila Zuzana. „Tohle už asi bude to místo, kde se máme utábořit, že?“

„Určitě,“ řekl John, postavil bandasku s mlékem, položil batoh a už lezl s ostatními po úbočí rokle. Tam potom chvíli poseděli a ještě jednou se zadívali z hory ponořené do stínu do dáli přes sluncem ozářenou krajinu.

„Rio není vidět,“ řekla Titty. „Myslila jsem, že je třeba uvidíme. Ale seshora snad ještě vidět bude!“

„Ty, poslyš, Titty,“ řekl John, „půjč mi dalekohled.“ Titty vzala dalekohled s sebou nahoru, protože doufala, že uvidí Cesmínový háj. Podala jej Johnovi, a ten se jím hned zadíval, ale ne někam do dálky, jen na vřesoviště kolem údolí Vlaštovky. I bez dalekohledu viděl šedivý hrbolek, jejich Strážní věž. Jeden po druhém se na ni podívali. Spatřili skálu a temnou skvrnu vody uprostřed vřesoviště

a poznali, že je to Pstruží jezírko. Tam hned za tou skálou je jistě samotné údolí Vlaštovky. Titty si vzpomněla, jak asi papoušek a Petr Kachna hlídají jeskyni. „Doufám, že se mají dobře,“ řekla. „Kdo?“ zeptal se John.

„Přece papoušek a Petr Kachna. Tráví tam spolu celou tu dobu zrovna jako maminka a Bridget. Bridget už je jistě v posteli. Škoda, že nejsme trochu výš, aby maminka viděla náš oheň.“

„Měli bychom jej už raději rozdělat,“ vzpomněla si Zuzana, „a připravit si, než se setmí, kapradí a vřes.“

Nasbírali na kraji lesa spadané větvičky a nařezali si spoustu kapradí, aby si lehli se spacími pytli pěkně do měkkého. A než se Zuzaně uvařila nad táborovým ohněm voda, otevřel John masovou konzervu a badatelé se pustili do prosté, ale poctivě zasloužené večeře - dostali každý plátek masa z konzervy, potom krajíček bochánku a kousek čokolády a nalévali do jediného hrníčku celé výpravy znovu a znovu mléko a trochu čaje a posílali jej kolem dokola, jako když koluje pohár přátelství.

Chvilku po večeři zapískala Zuzana na píšťalku, dvakrát krátce a jednou dlouze, což znamenalo: „Hrozí nebezpečí, dávej pozor!“ Titty a Roger, kteří si vyšli ve tmě trochu na výzkumy, hned věděli, co to znamená, a přiběhli rychle do tábora.

„Jaké je nebezpečí?“ ptal se Roger dychtivě.

„Že dostanete vyhubováno, když půjdete pozdě spát,“ řekla Zuzana. „Rychle lehnout a spát!“

Titty byla ve spacím pytli než bys řekl švec. Poprvé v životě spala na poloviční cestě na vrcholek hory a nechtěla přijít ani o chviličku.

„Je mi bez toho stanu, jako kdybych byl nahý,“ řekl Roger. „Ale spí se krásně,“ řekl John. „Zkusil jsem to včera v noci.“

„A to tam mám vlézt v šatech a ve všem?“

„V šatech a ve všem,“ řekl první důstojník, „a už si pospěš!“

„A kde budeš spát ty? A kde John?“

„Hned vedle vás.“

„Že na vás dosáhneme?“

„Ano‘. Ale ne abyste nás budili, až usneme. “

„I kdyby tu čmuchaly lišky, jak o nich vyprávěl ten kluk?“

„Ne, leda že by přišli medvědi,“ řekl John, „a žádní medvědi tu nejsou. Pamatujte si, že zítra máme vystoupit až na štít.“

„A na co mám myslet, abych rychle usnul?“

„Počítej peříčka lodního papouška,“ poradila mu Titty. „Ten je na tom, chudáček malý, v jeskyni hůř. Vždyť je to, jako by měl celý den přikrytou klec.“

Roger se zavrtal hluboko do spacího pytle. Vatovaná vložka v pytlích byla lepší než nic, a když měl pod sebou ještě kapradí, leželo se mu docela dobře.

„Kdo bude držet hlídku?“ ptala se Titty v nadějném očekávání. „Ty ne,“ odbyla ji Zuzana. „Hezky se zavrtej a koukej usnout dřív než Roger… Kdyby chtěl někdo něco pro zahřátí,“ dodala za chvilku, „mohla bych mu dát do nohou spacího pytle horký kámen z ohniště. “

„Mně je horko až dost,“ řekla Titty.

Ale Roger se již ani neozval.

„Ještě štěstí, že není vítr,“ řekl první důstojník.

„Je trochu až moc dusno,“ odpověděl John.

Kapitán s prvním důstojníkem poseděli ještě chvilku u ohně. „Když jim je teplo, tak se snad nic nestane,“ řekla Zuzana. „Samozřejmě že ne,“ ujišťoval ji kapitán.

Vrcholky stromů bylo na temnoucí západní obloze čím dál tím méně vidět. Jen vysoko nad nimi bylo za horským štítem ještě jasno. První důstojník Zuzana pečlivě přikryla oheň kusy drnu, které vyrýpla ze země a přidržela rukama. Takhle jí až do rána nevyhasne.

„Už tu stejně jsme,“ řekla. „Tak se nedá nic dělat, i jestli to není moc správné. “

„Není na tom nic špatného,“ odpověděl John.

Za deset minut ležely již v přítmí vedle sebe čtyři rance. Ty dva prostřední se dlouho již ani nehnuly, jako by v nich nebylo nic než staré šatstvo. Zato dva krajní se pořád ještě vrtěly a zkoušely, jak se položit, aby na sebe kosti a kameny tak ne tlačily.

Bylo úplné ticho, jen v strmých lesích pod táborem hučela řeka a vodopády.

Jeden ten krajní ranec zašeptal přes dva uprostřed: „Leží se ti dobře, Zuzano?“

„Ano.“

„Dobrou noc.“

„Dobrou noc.“

Někde hluboko v údolí zahoukala sova.

John ji zaslechl, vzpomněl si na sovu, co byla vzhůru v pravé poledne, a musel se zasmát. A pak již blaženě usnul.

Ani jeden ze všech čtyř badatelů neprospal celou noc bez probuzení. Ale probudili se každý jindy. Roger byl asi dvě minuty dočista vzhůru, zdálo se mu, že slyší divoké kozy. Napínal uši, ale neslyšel nic než oddechování ostatních a pak ovšem říčku a vodopády v lese. Natáhl ruku po Zuzanině spacím pytli. Byl pořád ještě na svém místě a Zuzana v něm. Přesvědčil se, ale nevzbudil ji, a když se Zuzana vzbudila za chvíli sama, zase již spal.

Zuzana se probudila, posadila se a ucítila, že z jejího přikrytého ohně vychází kouř. Potichoučku vylezla ze spacího pytle a zakryla místečko, kde se oheň pokoušel prorazit z hliněného příkrovu. Hlínu navlhčila trochou vody z konvice. Jedna kapka vody zasyčela na žhavém uhlíku a zaznělo to tak hlasitě, až si Zuzana řekla, že se všichni ostatní určitě probudí. Byl to divný pocit stát tady nahoře, na poloviční cestě k vrcholku hory, který se skrývá ve tmě, a vědět, že ty tři temné rance u jejích nohou jsou kapitán a posádka. Ale bylo jí teplo a ostatní spali, jak když je do vody hodí a

ve spacích pytlech jim je určitě ještě tepleji. Zavrtala se zase do spacího pytle, nikoho ani neprobudila a znovu usnula, tentokrát mnohem spokojeněji.

John se probudil a trvalo mu chvíli, než si uvědomil, že není v údolí Vlaštovky. Pak sáhl po svém časoměru, protože chtěl vědět, kolik je hodin, ale zapomněl, že nemá baterku… Kdyby si posvítil zápalkou, vzbudí určitě všechny ostatní. Pokoušel se tedy uhodnout, jak asi může být pozdě - díval se na oblohu a uvažoval, nejsou-li již na ní náznaky blížícího se svítání. Připadalo mu, že není zdaleka tolik hvězd, jako viděl včera, když se díval z údolí Vlaštovky. Ale nebude se pokoušet je spočítat. Plavčík a první námořník si šli lehnout včas, jak slíbil. A brzy už dostanou Vlaštovku. A prateta odjíždí. Budou závodit s Amazonkami. Přitáhnout plachtu! Ale ať je pěkně napnutá. A ať rychle ujíždí. Pozor, obrat. obrat. Proti větru. A to již zase spal.

Titty se probudila s pocitem, že ji studí špička nosu. Vytáhla si ze spacího pytle zahřátou ruku a chvilku si nos mnula. Tu si uvědomila, že jsou v polovině cesty k vrcholu Kančenžangy. Tohleto je přece opravdovská výprava. A připadala jí ještě opravdovější, když ucítila vůni kouře. Nebyla už taková tma, a když se podívala na východ, opačným směrem, než ležela Kančenžanga, viděla již, jak se koruny borovic černají proti bledší obloze. Napadlo jí, že teď by se už nikdo nezlobil, kdyby zůstala vzhůru a držela hlídku v táboře. Nic se však přece nestane, když si ještě na chviličku schová nos do spacího pytle a zahřeje si trochu tu studenou špičku. Ale když zase vykoukla, byl již jasný bílý den.

Slunce nasadilo zlatou čepici na temeno Kančenžangy a ranní záře se kradla stále níž a níž a ukazovala rýhy a vrásky v jeho staré tváři téměř tak jasně, jako když v zimě vysvitne sluníčko a každá puklina a rokle vypadá jak modrý stín v zářivém sněhu. Slunce klouzalo stále níž po horských úbočích a ozařovalo vršíčky borovic v lese pod táborem. Stíny stromů, které zpočátku sahaly daleko za čtyři rance výpravy, byly čím dál tím kratší. Roger se najednou jediným zlobným pohybem obrátil i se spacím pytlem a se vším, jako by si myslel, že mu slunce svítí naschvál do obličeje. John zívl, posadil se a podíval se rovnou do očí Titty.

„Držela jsem hlídku,“ promluvila Titty.

„Ještě je na vstávání moc brzy,“ řekl John.

„Vždyť také můžeme ještě ležet. Zuzana spí jako kámen. A Rogerovi se něco zdá. Zrovna nahlas řekl: »Proč bych nemohl!.“

Chvilku ještě leželi, opřeni o loket, ale moc dlouho je to nebavilo. Sluníčko stoupalo pořád výš a čím dál tím víc hřálo a za chvilku se první námořník zeptal: „Co kdybychom nanosili Zuzaně trochu dříví?“

„Bude se jí hodit,“ souhlasil kapitán a pohlédl nejdříve na doutnající oheň, kopeček hlíny, z něhož stoupal k obloze tenounký pramének bledého kouře a mizel vysoko ve vzduchu, a potom na prvního důstojníka, pohrouženého do spánku. „Bude se jí hodit. Opravdu bychom ho mohli trochu přinést. Ale ne abys vzbudila Rogera, až polezeš ze spacího pytle.“

Asi za půl hodiny natáhl Roger ruku k Tittinu spacímu pytli, a když zjistil, že je prázdný, prudce se posadil a rozhlédl se. Šťouchl do Zuzany, která ještě spala.

„Co je?“ řekl první důstojník přidušeně.

„Titty s Johnem jsou pryč.“

„Cože?“

„Jsou pryč,“ opakoval Roger a dodal pln naděje: „Třeba je sežrali v noci medvědi, protože John vykládal, že tu žádní nejsou.“

„Hlouposti,“ zavrčela Zuzana.

„Tak třeba vlci nebo nějaká liška.“

Zuzana si sedla a viděla, jak tu spací pytle leží smutně splácnuté a prázdné jako balónky, které někdo přefoukl a praskly.

„Budou tu někde blízko,“ řekla. „Poslouchej.“

Uslyšeli docela zblízka z lesa smích, šplouchání a prskání.

„Vždyť se myjí,“ řekla Zuzana. „Běž a vezmi jim mýdlo a také se umyj. Přijdu za vámi, jak trochu ještě rozdělám oheň.“

Kapitán s prvním námořníkem nasbírali dvě pořádné otepi chrastí a tu začali mít dojem, že se jim oči ještě neprobudily jako ostatek těla. A tak šli a ponořili se hlavou do vody - byla studená jako led, mnohem studenější než v potůčku v údolí Vlaštovky. John se vysvlékl z košile a strčil si hlavu pod malý vodopád, ale div že se mu dech nezarazil. Když jim Roger donesl mýdlo, už se jim do mytí moc nechtělo, leda snad, že by si umyli ruce, jak s; i je umazali při sbírání chrastí, ale to už vlastně nestojí za to, protože budou muset znovu popadnout dříví a odnést je do tábora. Ale zrovna když se rozhodli, že nebudou mýdlo zbytečně máčet, dokud nebude snídaně, přišel dolů první důstojník. Třebaže byli tak vysoko na horském úbočí a přespali pod širým nebem, dokonce bez stanu, byl první důstojník v domorodé náladě a za chviličku už se kapitán s prvním námořníkem znovu myli, mydlili se jak diví a říkali jeden druhému, že se do toho stejně chtěli pustit.

Umyli se a odnesli z lesa otepi chrastí k táborovému ohni, který už Zuzana vzkřísila k životu, a za chvilku již poskakovaly kolem konvice plaménky. V tomhle nebylo nad Zuzanu. Nikdy nepřipustila, aby jakákoliv vzrušující událost, jako třeba spaní pod širým nebem v polovině cesty k vrcholu hory, námořní bitva či nebezpečná výprava, zasáhla do skutečně důležitých věcí, například, aby se voda opravdu vařila, než se z ní udělá čaj, aby se včas snídalo, všichni se pořádně umyli a aby se všechno, co jenom trochu provlhlo, dalo usušit. A skutečně, nebýt Zuzany, polovina dobrodružství Vlaštovek by byla nemyslitelná. Ale když měli tak dobrého prvního důstojníka, který vždycky dohlédl, aby šlo všechno jaksepatří, nemusel si žádný domorodec dělat starosti, že se jim něco stane. Dnes například obrátila naruby všechny čtyři

spací pytle a rozložila je po vřesu, aby na sluníčku vyvětraly. A i tak vysoko na úbočí Kančenžangy posnídali sice prostě, ale důkladně - horký čaj, kterého bylo, kolik si jen kdo přál, kusy masa z konzervy, zlepšené ještě tím, že je opekla trochu nad ohněm (maso tím dostane příchuť kouře z táborového ohně a hned je o moc lepší), bochánek a jablka. Co víc si jen může badatel přát? A jakmile byli po snídani, poslala kapitána a posádku, aby všechno uklidili, jako by byli v údolí Vlaštovky a ne v poloviční cestě na horský štít, a nečekali jen na Amazonky a jejich lano, aby podnikli poslední část výstupu na vrchol. V potoce umyli jediný hrníček výpravy. Pak obrátili spací pytle zase nalíc a svinuli je do nepromokavých povlaků.

„Ne, konvici nevylévej,“ zvolala Zuzana. „Je v ní ještě dost čaje pro Amazonky. A možná že na něj budou mít chuť.“

„Na takovémhle pochodu je nejlepší,“ řekl Roger, „že místo čtyř příborů máme na mytí jen jeden. “

„A na ztracení o tři méně,“ dodal první důstojník. „Podej mi ten nůž a vidličku a nestrkej je do vřesu, nebo je určitě nenajdeme. “

„Ale vždyť se tu mají usušit,“ namítal Roger.

„Jen mi je podej,“ řekl první důstojník. „Než přijdou ostatní, budeme mít zabaleno všechno až na hrneček. Ale co se to děje?“

V lese pod táborem se ozvaly podivné zvuky, trochu jako soví houkání a trochu jako kukačka a potom klokotavý smích, který se žádnému ptačímu hlasu nepodobal.

„Už jsou tady,“ zvolal John.

„Ale proč zkoušejí houkat jako sovy,“ ušklíbl se Roger. „Vždyť jim to vůbec nejde.“

„Dovedou zase výborně napodobit kachny,“ zastal se Amazonek John. „Jakživ jsem neslyšel nikoho tak dobře kvákat jako Peggy -“

„Každému nemůže jít všechno,“ řekla Titty.

KAPITOLA XXVII

VRCHOL KANČENŽANGY

Amazonky nemohly pořádně zahoukat hlavně proto, že se jim už nedostávalo dechu. Celou cestu po řece veslovaly ze všech sil a pak musely stoupat strmým průsmykem až nahoru na konec lesa. Ani horští vůdci nedokáží vyběhnout do kopce a zároveň houkat jako sova a Amazonky byly přece jen spíš piráti než horští vůdci a vyznaly se lépe v plachtění než v horolezectví. Teď však byly horskými vůdci a kapitán Nancy vlekla kromě batohu ještě velký kotouč lana, přehozený přes rameno, aby se jí dobře nesl. Jak došly do tábora, hned jej sundala a udýchaná se vrhla na zem.

„Kde je Peggy?“ ptala se Zuzana.

„Ta už jde. Až zezdola jsme závodily.“

„Nechtěly byste trochu čaje?“ zeptala se Zuzana.

„Aby ne!“ zvolala Nancy a svalila se do trávy. „Snídaly jsme dneska strašně brzy, protože jsme se musely rozloučit s pratetou. Ale stálo to za to. Všichni byli celí šťastní. Viděli jsme, jak panská tancuje po kuchyni. A kuchařka řekla: »Teď už si můžeme zase

vydechnout.« A maminka se strýčkem Jimem se marně tvářili, jak je to mrzí. Všichni věděli, co si asi v duchu myslí, jen prateta ne.“ „Poběž, Peggy,“ volala Titty na prvního důstojníka Amazonky, který se už drápal nahoru lesem.

„Rychleji to nešlo,“ omlouvala se Peggy. „Pořád jsem slyšela, jak mi v láhvi v batohu šplouchá nektar a naráží zevnitř na zátku, a myslela jsem, že ji užuž vyrazí. A je to pěkná tíha.“

„Co to je proti lanu,“ řekla Nancy. „A ještě k tomu mi kuchařka nacpala plný batoh koblih. “

„Já teď vezmu láhev,“ nabídl se John.

„Nebo že bychom tu všechno nechali?“ uvažovala Zuzana.

„A jen se zoufale vrhli do výstupu na samý vrchol?“ dodala Titty.

„Ale bylo by mnohem lepší vypít si nektar až na vrcholu,“ mínila Nancy.

Než si tedy Peggy s Nancy vypily společně z jediného hrníčku celé výpravy čaj, který jim schovala Zuzana, přendal John velkou láhev nektaru z Peggina batohu do svého.

„My to také kus cesty poneseme,“ řekla Nancy.

„Co se přiváže na to lano?“ ptal se Roger.

„Nech je vypít trochu v klidu ten čaj,“ napomínala ho Zuzana. „Nevadí,“ řekla Nancy, „obě najednou pít stejně nemůžeme.“

„A opravdu prateta odjela?“ zeptala se Titty.

„Taky že ano,“ radovala se Nancy. „Jestli si pospíšíme, mohli bychom ještě zahlédnout kouř vlaku, který ji odváží. Čím rychleji, tím lépe. Ať žijí Vlaštovky a Amazonky! Třikrát hurá ostrovu Divokých koček a španělským vodám! A Vlaštovka je skoro hotová. A strýček Jim už toho má po krk dělat pořád synovečka, tak bude zase pro změnu báječným strýčkem.“

„Ještě v noci jsme si sbalily stan a naložily jej do Amazonky? řekla Nancy.

Nancy obrátila hrníček a vylila poslední kapky čaje, až zasyčely na uhlících v ohništi. „Co kdybychom šli dál?“ navrhla a už chtěla strčit hrníček, tak jak byl, do jednoho batohu, ale Zuzana jej rychle popadla a ještě včas jí v tom zabránila. Pěkně jej umyla v potoce a utřela, aby rozpuštěný cukr neukápl někam, kde by mohl něco umazat. Čtyři pečlivě svinuté spací pytle schovali se vším ostatním, s čím se nechtěli nést nahoru, mezi dvě skaliska. Vzali si s sebou jen jídlo a pak samozřejmě dalekohled, kompas, velkou láhev limonády či nektaru nebo grogu, který nesla Peggy až zezdola z údolí.

„Co se přiváže na to lano?“ zeptal se Roger znovu.

„Přivážeme se k němu my všichni,“ vysvětlovala mu Nancy.

„Tak to nesmíme táhnout každý na jinou stranu,“ řekl Roger.

„Vždyť za ně nikdo ani tahat nemá,“ řekla Nancy. „Bere se proto, aby někdo nespadl do propasti. Je nás šest. Když jeden spadne, musí se všech ostatních pět pevně držet, aby se nezřítil moc hluboko.“

„A jsou tam nějaké propasti?“ ptal se Roger.

„Spousty,“ odpověděla Titty, „a jestli ne, můžeme si je snadno domyslet.“

„Opravdu je jich tam hodně,“ řekla Peggy.

„Po pěšince nepůjdeme,“ rozhodla se Nancy. „Až narazíme na skálu, tak ji přelezeme.“

„Pojďme už,“ nemohl se dočkat Roger. „Kdo půjde první? Mohu jít já?“

„Ne,“ řekl John. „Tohle je horolezecké lano a ne provaz Vlaštovky, abys s ním skákal na břeh. Vpředu musíme mít někoho silného. Měla by to být Nancy. A já půjdu zase na konci. “

„Musíme na něm uvázat smyčky,“ řekla Nancy. „Šest smyček, kterými prostrčíme hlavu a ramena.“

A tak to také udělali. Smyčky byly asi na pět yardů od sebe. Nancy si přehodila první, první důstojník Zuzana druhou a pak

přišel první námořník Titty, plavčík Roger, první důstojník Peggy a kapitán John.

„A teď pojďme,“ řekla Nancy, „všichni připraveni?“

„Vlastně bychom měli mít sekyrky,“ řekla Titty.

Nancy ji zaslechla. „Také jsem na to myslela,“ řekla, „ale strašně by se nám pletly. Ještě hůř než lano. To jsou lepší ruce a nohy, hlavně na skálách.“

Dlouhý průvod se konečně vydal na cestu. Zpočátku jim lano bránilo v rozhovoru. Jakmile chtěl někdo promluvit na toho, kdo šel před ním, trochu popoběhl, zakopl o volné lano a potom lano za sebou tak napjal, že úplně škubl tím, kdo šel za ním. A než si zvykli rozprávět a nepopobíhat přitom dopředu ani se nezdržovat vzadu, lezli už po tak strmých svazích, že nikomu do řeči nebylo. Tu a tam museli vykřiknout něco jako „Nechytej se toho kamene, je uvolněný,“ ale většinou jen lezli vážně přímo kupředu a mlčeli.

Nejprve stoupali kolem uzounkého horského potůčku, který jim teď jediný připomínal řeku hluboko dole v údolí. Ale jakmile dorazili k místu, odkud bylo dobře vidět na vrchol hory, zamířila Nancy, vůdce výpravy, rovnou nahoru, a tu všichni brzy poznali, jaká je to v horách výhoda nemít dvě, ale čtyři nohy. Tu a tam Nancy odbočila nalevo nebo napravo, aby se vyhnula volným přesypům, ale jak došla ke skále, na kterou se dalo vylézt, už byla nahoře a všichni badatelé šplhali za ní.

„To nejtěžší nás teprve čeká,“ volala vesele.

To nejtěžší přišlo, zrovna když to nikdo nečekal, a badatelé byli moc rádi, že mají s sebou lano, i když si kvůli němu tak málo popovídali. Došli k strmé skalní stěně, po níž nebyl sice nijak obtížný výstup, protože napříč se táhly pukliny, na které se dobře stoupalo i zachytávalo rukama, ale každý pád by tu byl nebezpečný. Nebylo totiž oč se zarazit a dole ležela spousta drobného kamení. Nancy vylezla nahoru poměrně snadno a Zuzana za ní. Titty zrovna lezla přes okraj stěny a Peggy s Johnem čekali dole, až se budou moci také pustit nahoru, když tu Roger, který byl asi v polovině, najednou vykřikl: „Koukněte se! Koukněte se! Divoké kozy!“

Kdyby byl jenom vykřikl, mohlo všechno ještě dobře dopadnout, ale on na ně chtěl zároveň i ukázat. A tu mu druhá ruka uklouzla. Roger se obrátil. Nohy se mu sesmekly z úzkého skalního výstupku a slovo „kozy“ již zaniklo v pronikavém výkřiku. Lano se s trhnutím napjalo a stáhlo Titty zase zpátky přes okraj. Zuzanu a dokonce i Nancy to málem strhlo na zem a div že se nesvalily na travnatý svah nad stěnou. Ještě štěstí, že už byly dál od skály a že měly lano mezi sebou skoro napjaté.

Roger se houpal před skalní stěnou asi čtyři stopy nad zemi a házel sebou jako pavouk na konci hedvábného vlákénka. Titty se rychle chytila chomáče vřesu a nespadla jen díky Zuzaně a Nancy, které držely ze všech sil provaz a nohama se zaryly do svahu.

„Táhněte, táhněte,“ volala Titty.

„Neměj strach, Rogere,“ řekl John. „Chytnu tě za nohy a postavím ti je, kde už se udržíš. Ale nekopej tolik.“

Roger sebou přestal mrskat, cítil již, jak mu John zezdola pomáhá na nohy.

„A teď už lez, nebo ještě strhneš Titty a spadne ti rovnou na záda.“

Jakmile začal Roger lézt nahoru, lanu se rázem ulehčilo a Nancy a Zuzana, které je držely, hned ucítily úlevu. A to už se vynořila nad okrajem skály Tittina hlava a za chvíli stála Titty na trávě.

„Držte to lano,“ oddechovala, „nebo nám Roger zase sletí. Ale moc je netáhněte.“ Lezla dál, co jí nohy stačily. Doplatila na to nejvíc - jak sklouzla přes okraj skály, poškrabala si lokte a kolena.

Zezdola se vesele ozval Roger:

„Viděli jste ty kozy?“

„Přestaň už s těmi kozami,“ okřikla ho Zuzana seshora. „Nestalo se ti něco?“

„Jenom jsem se zase trochu škrábl,“ odpovídal Roger. „Ale viděli jste ty kozy? Už jsou tam zase.“

„Neukazuj!“ vykřikl na něj John právě včas.

„Musím,“ řekl Roger. Ale raději už neukázal. „Tamhle! Tamhle! Za chvilku je uvidíte zase. Tamhle utíkají. Docela nahoře kolem vrcholu. “

Nejvyšší štít Kančenžangy se vypínal přímo nad badateli. Ale jak vzhlédli, spatřili, že se napravo od něho sklání k severu mohutný převislý svah hory, který je nižší než samotný štít, ale tyčí se nad nimi vysoko k obloze. A právě tam spatřil Roger, když se ohlédl, jak se téměř za zády badatelů cosi pohybuje po šedém kamenitém svahu pod poslední skalní trhlinou. Stoupalo to stále výš a výš a teď to již bylo téměř na obzoru. Ve chvilce, kdy John s Peggy kozy zahlédli, překročily právě obzor a vypadaly jak droboučké tmavé hračky, jako kozičky vystřižené z černé lepenky proti bledé modři ranní oblohy.

„Už je vidím,“ zvolala Titty.

„Je jich pět,“ řekl John.

„A ještě jedna,“ křičel Roger.

Ale vzápětí kozy zmizely.

„To jsem rád, že jsme je viděli,“ řekl Roger.

„Už ať jsi nahoře na té skále,“ zarazil ho John. „A ne aby ses ještě po nějakých díval. Nebýt toho, že Titty a ostatní tak drželi lano, mohl sis zlomit nohu.“

„A nemáte ani nosítka, abyste mě odnesli.“

Teď už Roger šplhal co nejrychleji a ve chvilce byl na travnatém svahu nad srázem a musel se podrobit Zuzanině prohlídce. Zuzana ani Nancy divoké kozy neviděly, a tak pochopitelně myslely víc na Rogerovu nehodu.

„Tisíc láteř!“ zvolala Nancy, „že jsme z toho ale vyvázli o vlásek. Měly jsme vlastně čekat se Zuzanou nahoře a vytahovat lano střídavě oběma rukama, aby nám nevyklouzlo. Ale člověk na všechno nevzpomene. Koho by také napadlo, že zrovna zahlédne kozy. Jestli to vůbec byly kozy. Nejspíš to byly ovce.“

„Kdepak, byly to kozy,“ řekla Peggy, jak lezla přes sráz. „Viděli jsme je všichni.“

„Dobrá, dobrá,“ řekla Nancy, „tak to byly kozy. Ale dávno ne takové jako někdo, koho znám. A co vy, první námořníku? Nestalo se vám také něco?“

Titty si zkoušela slíznout krev s pravého lokte, ale zjistila, že na něj nedosáhne, a stejně nekrvácel tolik, aby si z toho moc dělala.

„Ještě štěstí, že spadl Roger a ne John,“ řekla Nancy. „Za prvé není tak těžký a potom, co by se pak stalo s naším grogem, kdyby byl spadl John?“

Pak již dávali větší pozor a nikomu se nic nestalo. Posledních pár yardů k vrcholku štítu zlezli snadno. Tady narazili badatelé na nerovnou stezku, po které klidně mohli jít až zezdola, a přešli přes ni. Tu před sebou spatřili kamennou mohylu, která označovala vrchol, vyvlékli se ze smyček v lanu a o závod se k ní rozběhli. John a Nancy dorazili k mohyle skoro současně. Roger a Titty doběhli za nimi. První důstojník Zuzana se zastavila a svinula provaz a první důstojník Peggy na ni počkala a pomohla jí jej nést.

Až dosud stoupali badatelé po severním úbočí štítu Kančenžangy. Mohutné ohbí hory jim zakrývalo vše, co leželo na západ od nich. A jak stoupali, jako by s nimi stoupaly i ostatní pahorky v dálce, a když pohlédli dolů do údolí, odkud vyšli, připadalo jim tak nepatrné, až nemohli ani uvěřit, že tou zářivou stužkou uprostřed luk, o níž věděli, že je to řeka, se může veslovat s lodí. Teprve pak, když se naposled rozběhli k vrcholu a konečně stanuli u kamenné mohyly, která označovala nejvyšší bod Kančenžangy, však spatřili, co vše se rozkládá za touto horou.

Tehdy skutečně pochopili, že stojí na střeše světa.

Daleko, předaleko odtud, za mnoha a mnoha řetězy nízkých pahorků, končila země a začínalo moře, skutečné moře, modré vodní prostory, které se rozlévaly dál a dál, až se setkávaly s oblohou. Tu a tam na něm byly bělostné skvrnky plachetnic, pravděpodobně pobřežních škunerů, a drobné černé chomáčky kouře, které prozrazovaly, kudy jedou parníky do Irska nebo zpátky nebo se plaví dolů a nahoru mezi Liverpoolem a Clydou. A asi čtyřicet nebo i více mil odtud byla na širém modrém moři vidět krátká temná čárka. „Přesně na západ odtud,“ řekl John a díval se na kompas. „To je ostrov Man.“

„Podívejte se na druhou stranu,“ šeptla Peggy.

„Tam je vidět až do Skotska,“ řekla Nancy. „Tamhle ty kopce stojí na druhém břehu zálivu Solway Firth.“

„A tamhle je Scawfell a Skiddaw a tamhle Helvellyn a ta špičatá je 111 Bell a tamhle je Náhorní cesta, kudy vedla silnice starých Britů přes horské hřebeny. “

„A kde je Carlisle?“ ptala se Titty. „To musí být někde tamhle naproti. “

„Jak to víš?“ ptala se Nancy.

„A rudá zář ze Skiddaw probudila měšťany carlislské. Tak je to aspoň v té básni. Tehdy ještě asi neměli v oknech od ložnice rolety. “

„Tu umíme taky,“ řekla Peggy. „Ale ne celou. Je ještě horší než Casablanca.“

„Mně se líbí, jak je to tam o tom majáku,“ řekla Titty.

John a Roger však neměli pro hory vůbec oči, vždyť viděli, byť tak daleko, modrou vodu a lodi.

„Kam bychom dojeli, kdybychom pluli pořád dál a dál až za ostrov Man?“ ptal se Roger.

„Myslím, že do Irska,“ řekl John, „a pak pravděpodobně do Ameriky.“

„A kdybychom pluli ještě dál?“

„Pak by přišel Tichý oceán a Čína.“

„A potom?“

John se na chvíli zamyslel. „Pak by přišla celá Asie a potom celá Evropa a pak Severní moře a potom bychom lezli zase sem nahoru, jenže z druhé strany kopců.“ Pohlédl nazpět ke kopcům za Riem a k vrchům nad nimi, a ještě k dalším vrchům, jak se táhly, jedno pásmo za druhým, k východu.

„To bychom vlastně objeli celý svět.“

„Samozřejmě.“

„Pojďme to udělat. “

„Jednou to uděláme. Tatínek jej také objel.“

„A strýček Jim také,“ řekla Peggy.

„Ale ať bychom stáli sebevýš, kolem světa bychom neviděli.“

„Ani bys o to nestál,“ řekla Titty. „Když nevíš, co přijde dál, je to mnohem zajímavější. “

„Ale tady jste opravdu na střeše světa.“ A Nancy se vrhla na prohřátou zem. „A co bude s naším nektarem? Jezuskote, vždyť já na něj dočista zapomněla a nechám tě s ním táhnout celou cestu až nahoru.“

„To nic.“ John vytáhl velkou láhev z batohu, a než Zuzana s Peggy nakrájely bochánek a otevřely poslední masovou konzervu a Nancy vysypala koblihy, začal pohárek s limonádou, po té cestě trochu teplou, putovat od jednoho k druhému.

„Jestlipak už někdo obědval na vrcholu Kančenžangy?“ zamyslela se Titty, když dojedla svůj díl masa a zajídala jej koblihou.

„Jistě tady obědvali, když stavěli tu mohylu,“ řekla Peggy. „Jen si představ, jak jim to muselo dlouho trvat, než nastavěli všechno to kamení. “

„Možná že jim to vůbec netrvalo dlouho,“ řekla Titty. „Co když nějaký kmen zvítězil v bitvě a každý sem donesl jeden kámen a položil ho tu.“

„Ale potom by určitě měli hody,“ řekl Roger. „Mohl bych vylézt na tu mohylu?“

„Ne,“ řekla Zuzana. „Už jsi jednou spadl a není nás tu tisíc, abychom mohylu znovu postavili, kdybys ji pobořil.“

„Ale vždyť je dobře stavěná. “

„Z toho je jenom vidět, že ti, kteří ji stavěli, nechtěli, aby jim ji nějaký plavčík zbořil.“

„Ale já budu dávat velký pozor.“

„Vezmi si jablko.“

„A mohl bych se o tu mohylu opřít?“

„Co chceš, jen když na ni nepolezeš.“

Roger si sedl a opřel se zády o mohylu, aby ho tak nelákala. Říkal si, jaká je to škoda, že na ni nesmí vylézt a dostat se tak ještě kus nad vrchol Kančenžangy. Však on si na ni vyleze, říkal si, napřesrok, nebo ještě za rok. A zatím… Pohlédl dolů k údolí Vlaštovky, kdesi tam hluboko ke vřesovišti, pokoušel se najít ostrov Divokých koček, ale nevěděl jistě, zda to je on, díval se, jak k dolnímu konci jezera pluje parník, rozhlédl se až k moři, a když už měl jablko snědené, obrátil se a začal zkoušet kameny na úpatí mohyly. Je opravdu tak dobře stavěná?

Ostatní zatím uvažovali, co všechno podniknou, když už je prateta pryč, Amazonky mohou zase žít po pirátsku a snad i Vlaštovku brzy dostanou zpátky, když tu je zarazil Rogerův křik: „Podívejte se! Podívejte! Co to je?“

Roger držel v ruce malou kulatou mosaznou krabičku, která měla na víčku vyraženou hlavu nějaké staré paní. Hlavu staré dámy rámoval nápis: „Diamantové výročí královny anglické a císařovny indické 1897.“ Roger vyhmatal na úpatí mohyly volný kámen, vyndal jej a uviděl za ním schovanou mosaznou krabičku.

„To je určitě královna Viktorie,“ řekl John. „Vládla před Edwardem Sedmým.“

„Je opravdu strašně podobná naší Bridget, když byla ještě menší,“ řekla Titty.

Roger zaklepal krabičkou. „Uvnitř něco je,“ řekl.

„Pojďme to otevřít,“ navrhla Nancy.

„Já ji otevřu,“ nabídl se Roger a už měl krabičku otevřenou. Uvnitř byl složený kousek papíru a maličká mince s hlavou královny Viktorie.

„Dávej pozor,“ nabádala ho Titty. „Co jestli to je pirátská mapa a najdeme podle ní poklad. Třeba je to něco strašlivě tajného. A jak se toho dotkneš, může se to rozpadnout. To se často stává.“

Ale papír byl dost silný. Roger jej půjčil Nancy, aby jej rozevřela. Rozevřela jej, začala nahlas číst a tu náhle zmlkla. Peggy jí lístek vzala a hlasitě jej přečetla. Všichni se jí dívali přes rameno. Bylo tam černou tužkou, která se hluboce vrývala do papíru, napsáno:

2. SRPNA 1901

VYSTOUPILI JSME NA MATTERHORN MOLLY TURNEROVÁ

J. TURNER BOB BLACKETT

„To je maminka a strýček Jim,“ řekla zastřeným hlasem Peggy.

„A kdo je ten Bob Blackett?“ zeptala se Zuzana.

„To byl tatínek,“ hlesla Nancy.

Chvíli všichni mlčeli a pak se Titty podívala na papírek a řekla: „Tak oni jí říkali Matterhorn. Nu, teď je to Kančenžanga. Když už jsme sem vylezli, nemůžeme to měnit.“

„Bylo to před třiceti lety,“ řekl John.

„Jak asi maminka a strýček Jim tehdy utekli pratetě a dostali se až sem?“ zamyslela se Peggy. „Ona je vychovávala, víte.“

„Asi je vysvobodil tatínek,“ řekla Nancy.

„Proč tam dali ten penízek?“ uvažoval Roger.

„Pojďme to tam zase všechno uložit,“ řekla Titty spěšně.

„Chtěli, aby to tam zůstalo na tisíce let.“

„Nemáte někdo kousek papíru?“ zeptala se pojednou Nancy.

Papír neměl nikdo, ale Titty našla kousíček tužky. Nancy ji vzala a pevně napsala na rub papíru, na němž její otec, matka a strýc před třiceti lety zaznamenali své vítězství:

11. SRPNA 1931

VYSTOUPILI JSME NA KANČENŽANGU

„A teď se tu všichni podepíšeme,“ řekla a napsala své jméno. „Teď vy, kapitáne Johne. Pak oba první důstojníci, potom první námořník a nakonec plavčík. “

Všichni se podepsali. Nancy opět složila papír, dala jej zpátky i s penízkem do krabičky a podala ji Rogerovi.

„Tys ji našel,“ řekla. „Ulož ji zase zpátky a možná, že za dalších třicet let…“ Odmlčela se, ale hned se dala do smíchu. „Tisíc láteř,“ řekla, „škoda, že s sebou nemáme taky nějaký penízek.“

„Já mám novou půlpenci,“ ozval se Roger.

„A mohl bys ji postrádat?“

„Jestli ne, dám ti jinou, až se vrátíme do tábora,“ řekl John.

Roger vylovil svou půlpenci. Krabičku zavřeli a zastrčili do otvoru při úpatí mohyly. Roger pevně zasadil volný kámen na své místo.

„Nikdo by nepoznal, že tam něco je,“ řekl. „Taky bych to nebyl našel, kdyby mi kámen sám nepovolil. “

„A teď se to možná najde, až uplynou celé věky a lidé budou chodit docela jinak oblečeni,“ řekla Titty. „A možná, že to zase

najdou takoví badatelé, jako jsme my. Kolik bylo tehdy asi kapitánu Flintoví?“

„A jestlipak jim hezky svítilo slunce,“ řekla Peggy.

„A jestlipak viděli ostrov Man,“ napadlo Rogera.

Pohlédli k moři.

„Podívejte se,“ zvolal John. „Vždyť ho už není vidět.“

„A já ho před chvilkou ještě viděla,“ řekla Titty.

„Na moři je jistě mlha,“ řekl John. „Ještě, že jsme sem vystoupili tak brzy, dokud bylo ještě jasno.“

„Pojďme už,“ navrhla náhle Nancy. „Pamatujte, že musíme sejít dolů k soutoku, potom do Jezerky, pak odplout do Podkoví zátoky a donést náš stan až do údolí Vlaštovky. Měli bychom již vyrazit.“

„A kde je lano?“ zeptal se Roger.

„To ponesu já,“ řekla Nancy. „Už jsme po něm poctivě vystoupili nahoru. Nevím, proč bychom se nemohli vrátit dolů pěšinou. Je to mnohem rychlejší.“

Šest badatelů, kteří zlezli Kančenžangu tak, jak se Kančenžanga zlézat má, se ještě jednou rozhlédlo ze samého vrcholku světa a za chvíli již běželi pravidelným drobným klusem dolů po horském úbočí.

KAPITOLA XXVIII

MLHA NA VŘESOVIŠTI

Bylo nedlouho po poledni a válečná kánoe či vlastně veslice z Jezerky proplula pod mostem na dolní tok Amazonky. Oba kapitáni veslovali, Roger seděl na přídi a ostatní badatelé se namačkali na záď i s lanem, s batohy, se spacími pytli, konvicí a bandaskou, které si zase vzali v táboře na poloviční cestě, když slézali s vrcholu hory.

„Tamhle je náš strom!“ zvolal Roger, když loď vjela do ohybu řeky a Roger spatřil mohutný dub, jehož větve se rozkládaly daleko na vodu.

„Zpomalit,“ volala Peggy.

„A to chcete jít do tábora vážně přes vřesoviště? Nesvezli byste se s námi raději na Amazonce?“ptala se Zuzana.

„Samozřejmě, že chceme,“ řekla Titty. „Vždyť jsme si kvůli tomu značkovali cestu. “

„A potom, není skoro žádný vítr,“ dodal Roger.

„Nu, tak poslyš, Titty, “ řekla Zuzana. „Opravdu není velký vítr, a jestli se tedy dostanete do tábora dřív než my, můžete rozdělat oheň a dát vařit trochu vody. Rendlík najdete ve špižírně.“

„Ale Zuzano!“ zvolala Titty rozhořčeně.

„Chci říct v jeskyni Petra Kachny,“ opravila se Zuzana. „Nemá smysl, abyste se nesli s konvicí. Čím méně toho ponesete, tím lépe.“

„Nepotřebujeme nic než čokoládu,“ řekl Roger.

„A kompas,“ dodala Titty. „Dáme na něj opravdu pozor. Víte, kompas bychom s sebou mít měli.“

„My jej potřebovat nebudeme,“ řekla Zuzana.

„Tak si jej vezměte,“ svolil John.

„Zabrat levými vesly dozadu,“ křičela Peggy. „Vesla do loďky!“ Dubové listí hlasitě zašumělo, jak veslice hladce přirazila ke břehu u velikého stromu. Roger byl v mžiku na břehu a pevně držel poutači lano, aby jim loďka ještě nepopojela, než si sebere Titty dva batohy, protáhne se mezi veslaři a vyskočí za ním na břeh. John jí půjčil kompas. Zuzana jí dala pro každého dvojitý příděl čokolády. V batohu sice neměli nic než čokoládu a kompas, ale protože se vydávali na výzkumnou výpravu, vzali si raději prázdné batohy než žádné. Spací pytle potřebovat nebudou a Nancy řekla, že se naloží s ostatním nákladem na Amazonku. „Vždycky je jistější posílat náklad po moři než na soumarech.“

„Na oslech,“ řekla Zuzana. „Vždyť by to měli mnohem lepší, kdyby se s námi svezli na Amazonce.“

První námořník už dostával strach, že si to Zuzana ještě rozmyslí a nakonec je nepustí, ale vtom Peggy zavolala: „Odraz nás!“ Roger hodil poutači lano do loďky, opřeli se do ní a odstrčili ji daleko na řeku.

„Vyndat vesla!“ zvolala Peggy, které se hrozně líbilo, že může poroučet dvěma kapitánům. „Pravými dozadu. Zabrat levými.

Levými. Zabírat oběma. Trochu zpomalit. A zase levými. Teď je to dobré. “

Válečná kánoe s oběma kapitány a prvními důstojníky plula rychle po proudu a za chvíli zmizela.

Roger se za ní díval.

„Co jestli ji už nikdy neuvidíme,“ řekl.

Ale takové rozhovory nechtěla Titty připustit.

„A teď, plavčíku,“ řekla, „batoh na záda. Nesmíme se dlouho zdržovat. Jak by k tomu přišel náš lodní papoušek. Vždyť na nás čeká v jeskyni.“

„Ten tam má Petra Kachnu,“ řekl plavčík.

„Ne, nemá. Aspoň teď už ne. Petr Kachna půjde s námi. Čekal na nás pod tím dubem. Tohleto je něco pro něj, jít po značkách přes vřesoviště. A potom, mohl by nám hodně pomoct, kdybychom narazili na domorodce.“

„Na nepřátelské?“ ptal se Roger, jak si lopotně navlékal řemeny splasklého prázdného batohu.

„Na divochy,“ řekl první námořník. „Na tebe nebo na mne by se odvážili, kdybychom šli sami. Ale jak se na ně Petr Kachna podívá, raději zmizí.“

Ale když tiše proklouzli okrajem lesa až k silnici, lehli si nahoru na kamennou hradbu a chvilku přece jen pozorně naslouchali, neblíží-li se z té či oné strany nějací domorodci.

„Jsi připraven?“ ptala se Titty.

„Rozkaz, pane,“ vyhrkl plavčík.

„Petr Kachna říká, že teď je nejvhodnější chvíle. Seskoč a utíkej, co můžeš.“

Seskočili a pelášili přes silnici.

„Tady je chomáč trávy, co jsem sem dala. To je první značka. Na druhé straně je pěkný stupínek. Pospěš si. Podržím ti jednu nohu. Ale nekopej tou druhou. Snaž se vytáhnout rukama. A rychle dělej! “

První námořník vysadil plavčíka, ten se vyškrábal přes zeď a zmizel, jen ruce mu bylo vidět, jak se ještě chvilku držel kamenů porostlých mechem.

„Snažím se našlapat ten stupínek,“ šeptal, jako by se bál, že ho někdo zaslechne. „Už ho mám!“

Ruce mu zmizely a Titty ho slyšela, jak dopadává do suchého listí na druhé straně hradby. Samotné se jí přes zeď nijak snadno nelezlo a moc by uvítala, kdyby byl Petr Kachna aspoň natolik skutečný, aby ji vysadil jako ona Rogera. Samozřejmě, že by to udělal, jen kdyby tu byl. A tak musela předstírat, že už přelezl zeď. Přenesl se přes ni jediným skokem, řekla si. Co je to na něj, když se celý život šplhá po lanoví. Za chvilku našlapala také stupínek na druhé straně hradby a seskočila z něho do lesa. Roger už hledal borové šišky.

„Ale kdepak,“ řekl první námořník, „tady jsme přece žádné nenechávali. Nebylo to zapotřebí. Půjdeme pořád kolem zdi, až uvidíme čtyři jedle, a ty nás zavedou k naší první značce. Teď nemůžeme zabloudit. Musíme jenom pořád jít kolem zdi a lézt co nejrychleji do kopce.“

Když šli prve s Johnem a Zuzanou za Amazonkami, přešli silnici přesně na místě, kde spadala dolů z vřesoviště stará hradba, a teď, když seskočili do lesa, měli ji téměř na dosah ruky. Nic je tu již nepoutalo a hned počali stoupat nahoru lesem, drželi se stále těsně u hradby a odhrnovali lískové větve. Byl to těžký výstup a oddechli si, když došli konečně na kraj hustého lesa, kde byly stromy pokácené a zbyly po nich jen staré pařezy, náprstníky a kapradí, a kde bylo dobře vidět, jak jít dál i jak rozvaliny staré hradby vedou přímo ke čtyřem tmavým jedlím, postaveným v řadě na strmém svahu.

„A co čokoláda?“ zeptal se Roger spíš proto, že si chtěl odpočinout, než že by měl na čokoládu chuť.

„Jen pojď,“ řekla Titty: „První kousek čokolády si sníme pod těmi čtyřmi jedlemi. To bude první zastávka. Pak se budeme muset podívat po značkách, abychom věděli, kudy dál.“

Pospíchali dále, pořád ještě do kopce, po nerovné zbrázděné stráni, kde prozrazovaly jen staré pařezy a tu a tam pár mladých stromků, že tu kdysi býval les. Pod čtyřmi vysokými jedlemi, které tu ještě zbyly ze starého lesa, jenž se tu rozkládal před čtyřiceti padesáti lety, snědli první námořník s plavčíkem polovinu čokolády a zadívali se dolů do údolí Amazonky.

„Škoda, že jsem neviděl pratetu zblízka,“ napadlo Rogera. „Ještě dobře, že jsme ji nikdo neviděl,“ řekla Titty. „Jen si vzpomeň, co se stalo lidem, když se podívali zblízka na Gorgonu. Možná že bychom byli všichni zkameněli a zůstali stát na zahradě v Jezerce s miskami s vodou nebo slunečními hodinami na hlavě. “

„Ale Amazonkám se nic takového nestalo,“ namítl Roger. „Třeba se jí nikdy nepodívaly rovnou do tváře,“ řekla Titty. „Ale stejně byly skoro jako zkamenělé. Vždyť víš, jak musely zůstat doma a nemohly dělat nic, do čeho měly chuť. A jen si vzpomeň, jak strnule seděly, když jsme je viděli v kočáře. To proto, že seděly přímo proti ní. A myslím, že i kapitán Flint byl celý ztuhlý, jak byla někde nablízku.“

„Kdepak je teď asi kapitán Flint?“

„Nejspíš hraje na houseboatu na harmoniku. Aspoň bych řekla, že bude teď něco takového dělat. Vždyť víš, že ji byl ráno vyprovodit. Ale pospěš si už, plavčíku. Pojďme, ať už jsme v údolí Vlaštovky. Nezapomeň, že Amazonky přijdou večer do tábora. Tak honem. Musíme mít čtyři jedle pořád za sebou a hledat značky.“ „Rozkaz, pane,“ řekl plavčík a už uháněl k vřesovišti, díval se upřeně na zem a pobíhal doleva, doprava a zase zpátky jako pes, když chce zachytit stopu.

První námořník Titty šla šikmo jako krab a trochu pomaleji než Roger a každou chvilku se ohlédla, vypadají-li čtyři jedle co nejvíc jako jediná.

Přešli široký pruh vřesu a čtyři jedle již měli daleko za sebou a tu našel Roger první borovou šišku.

„Výborně,“ řekla Titty. „Už jsem si málem myslela, že jsme ji přešli.“ Ještě jednou pohlédla k jedlím a hned pospíchala dál. A než plavčík zahlédl druhou šišku, už ji zvedala se země.

„Hurá,“ jásal plavčík. „Tohleto jsou nejlepší značky na světě. Teď už zabloudit nemůžeme.“ Rozběhl se dál po vřesovišti a za chviličku našel třetí.

„Necháme si je tu na příště?“ ptal se.

„Ne. Raději je zahodíme. Přece nechceme ukazovat cizím lidem cestu do údolí Vlaštovky. “

„Kdo z nás dohodí dál?“ řekl najednou plavčík, podal Titty šišku a utíkal si pro druhou.

První námořník Titty věděla, že v házení nad ní Roger určitě vyhraje, ale stejně šišku hodila. Roger hodil zase svou, ale trochu jiným směrem, a tak museli přeměřit vzdálenost kroky a pak teprve věděli určitě, že dopadla o krok dva dál než její.

„Tohle je škoda času,“ řekl první námořník. „A Petr Kachna by dohodil stejně o moc dál než my, kdyby chtěl. “

A tak šli zase rychle dál, cestou sbírali jednu šišku po druhé, jak je jen našli, a jakmile viděli další, hned je zase zahazovali.

Byli teď vysoko na hřebeni širého vřesoviště a dávno již neviděli své čtyři jedle, když tu se Roger najednou zastavil a zaraženě řekl: „Co se to stalo s těmi kopci?“

Titty se ohlédla na Kančenžangu. Ta stála jasně ozářena sluncem a i ostatní vysoké vrchy za ní směrem k severu byly vidět, avšak nižší kopce táhnoucí se k jihu, zmizely úplně. Vypadalo to, jako by za vřesovištěm nebylo nic než obloha.

„Už není ani tak horko,“ řekl Roger.

Opravdu, najednou jako by se ochladilo. Ani sluníčko nesvítilo tak jasně jako předtím.

Titty se opět ohlédla na Kančenžangu. Přes její nižší svahy plul věchýtek bílého kouře a vrchol se počínal ztrácet v mlze. Štít s mohylou, na který dnes dopoledne vystoupili, už nebyl vidět vůbec. Zadívala se přes vřesoviště k údolí Vlaštovky. Něco se dělo. Teď už se o tom nedalo pochybovat. Vřesoviště se scvrkávalo. Zdaleka už nebylo tak rozlehlé jako před chvilkou. Stromy nalevo zmizely. Zmizely i kopce na pravé straně. Vřesoviště již nekončilo zřetelně na místě, kde spadalo do dalšího údolí, ale mizelo v hradbě měkké bílé mlhy.

„Vždyť se to valí jak příliv,“ řekla Titty.

„Stojíme na skalním výběžku a moře se na nás žene ze všech stran,“ řekl Roger.

Vysoká hradba mlhy se k nim teď valila od jihu po samém vrcholu hřebene. Připadalo jim, že není žádný vítr. Mlha se však přesto sunula vpřed a tu a tam ji předběhly malé obláčky, jako když se malé vlnky přiženou před obrovskými vlnami příboje na pobřežní písek.

„To je zima,“ otřásl se plavčík.

„Musíme si pospíšit,“ řekl první námořník.

A tu se mlha převalila přes ně a viděli před sebe sotva na pár kroků.

„Nebyla to žádná skála,“ řekl Roger. „Jen písčitý břeh. A teď se přes něj převalilo moře.“

Titty se nadechla a rozkašlala se.

„Je to mořská mlha,“ řekla. „Ta ale štípe. Radši ji moc nevdechuj.“

„Musí tu být někde šiška,“ řekl Roger. „Vždyť jsem ji ještě před chvilkou viděl. “

Popoběhl o kousek a zmizel v bílé mlze.

„Rogere!“

„Ano!“

„Kde jsi?“

„Tady.“

„Nehýbej se. Kde jsi teď?“

„Tady. A ty?“

„Zůstaň stát. Hned jsem u tebe. To jsem si oddechla. Už tě vidím. Tak je to dobré.“

„Když já nemohu najít tu šišku.“

„Ne abys mi zase utekl,“ řekla Titty. „Musíme se držet pohromadě, nebo se ztratíme. Mlha se zase přežene.“

„Vždyť máš celé vlhké vlasy.“

„Jestlipak mají na jezeře taky takovou mlhu?“

„Nemám udělat mlhový signál?“ zeptal se plavčík. „Já ho udělám.“

„Vždyť tě nikdo neuslyší.“

„Ale stejně ho udělám,“ řekl plavčík a několik provlhlých ovcí nahoře na vřesovišti se k smrti vyděsilo, když slyšely jakýsi podivný zvuk, a ani netušily, že je to táhlé houkání atlantické parolodi, která si hledá v mlze Lamanšského průplavu cestu do Plymouthu.

„Buď už zticha,“ okřikla ho za chvilku Titty. „Musím si něco promyslet.“

Roger ještě jednou dlouze a táhle zahoukal do mlhy a zmlknul. „Teď do nás chvilku stejně nikdo nevrazí,“ řekl.

„Měli bychom najít další šišku. Pojď pořád vedle mne a budeme ji hledat. Když půjdeme těsně vedle sebe, moc velký kus neprohledáme, ale kdybychom šli daleko od sebe, ještě by se jeden z nás mohl ztratit. “

„Když se ztratí jeden, ztratíme se oba,“ řekl Roger. „Protože když ten, co se ztratí, vidí toho, kdo se neztratil, tak se neztratil nikdo, ale když ten, co se ztratí, nevidí toho, co se neztratil, tak ten druhý je zrovna tak ztracený, jako ten, co ho nevidí. “

„Buď už chvilku zticha, Rogere. Prosím tě. Aspoň chvilku. “

„Rozkaz, pane!“ vyhrkl plavčík, ale za chvíli se zase ozval:

„Směl bych něco říct?“

„A co zase?“

„Našel jsem šišku.“

„Výborně,“ pochválil ho první námořník. „Teď vidíš, k čemu jsou značky. Najdeme podle nich cestu do údolí Vlaštovky i v mlze.“

„Ale jak najdou cestu na jezeře?“

„Podle kompasu. Ach bože, vždyť ho máme my. Ale třeba má kapitán Nancy svůj.“

Titty vyndala kompas z batohu a otevřela jej.

„Černá špička ukazuje na sever,“ řekla, „tak to bílá ukazuje jistě na jih. A když chceme najít další značku, musíme jít k jihu.“

Držela kompas před sebou, dívala se na něj a pomalu kráčela vpřed.

Roger šel pořád vedle ní, očima pátral po zemi a za chviličku zatáhl Titty za rukáv.

„Asi jsme ji přešli,“ řekl.

Titty si to bohužel myslela také, ale s určitostí se to dovědět nemohli. Kompas jim zřejmě nebyl k ničemu dobrý. Vrchovina kolem nich byla porostlá krátkou trávou s ostrůvky kapradí, skal a volného kamení, i kamení, které neleželo volně na zemi, ale bylo pevně zasazené do země, a když je nazvedli, objevilo se mraveniště. Tu a tam rostly tenké trsy temně zeleného sítí, které je po oloupání bílé a dají se z něho dělat prstýnky, copánky a někdy i košíčky. A nikde ani pěšinka, která by byla vidět i nebýt mlhy. Tu a tam byly stezičky, vyšlapané ovcemi, ale ty vedly sem a tam, většinou z jedné strany vřesoviště na druhou a ne po hřebeni. Opravdu bylo těžké se tu vyznat.

„Ty zůstaň na místě,“ řekla Titty, „a já budu chodit kolem dokola, abych tě měla pořád na očích, a rozhlédnu se po další značce.“

Tak prohledala všechno v okruhu asi deseti kroků, ale když to tak obešla kolem dokola, byla na tom zase stejně. „Teď zůstaň zase stát ty a já půjdu hledat,“ řekl plavčík, ale nedopadl o nic lépe.

„Nedá se nic dělat, budeme muset jít dál,“ rozhodla Titty po chvíli. „Domů se dostat musíme, už kvůli Lóře. A Zuzana říkala, abychom rozdělali oheň.“

Držela kompas těsně před sebou a šla dál s očima těsně upřenýma na střelku. Ale a ť jej držela sebelépe, střelka mu pořád poskakovala sem a tam a pak se stalo něco ještě horšího. Titty se zachytila nohou o chomáč řídké trávy a upadla rovnou na obličej. Kompas o zem ani nezavadil. Uchránila jej, protože sama se při pádu ani nesnažila natáhnout ruce. Vždyť na kompasu záleží nejvíce, a tak jej Titty držela ve vzduchu a při pádu se uhodila mnohem víc, než čekala.

„Rozbil se?“ ptal se Roger.

První námořník Titty pomalu vstávala se země.

„Ne, nestalo se mu nic,“ řekla. „Ale kdybych s ním aspoň dovedla zacházet! John se na něj pořád nedívá. Pozorovala jsem ho, jak to dělá! Podívá se na kompas, aby věděl, kterým směrem je sever, a pak pohlédne k severu a vybere si nějakou skalku nebo něco takového. A pak si dá kompas do kapsy a jde až k té skalce. Ale nač my bychom se teď dívali k jihu, stejně tam není nic vidět.“

„Jako by to všechno bylo přikryté jedinou bílou pokrývkou,“ řekl Roger.

Titty se podívala ještě jednou na kompas.

„Jih je tamhle,“ řekla a ukázala do mlhy. „Když půjdeme přímo kupředu, nemůžeme zabloudit a stejně se vždycky musíme dostat k potoku. A jak už jednou potok najdeme, najdeme snadno i tábor.“

Pohlédla ještě jednou na kompas, zastrčila si jej do kapsy, vykročila odhodlaně do mlhy a s očima upřenýma přímo před sebe se snažila seč byla dělat přesně stejné kroky pravou i levou nohou.

„Pospěš si, plavčíku,“ řekla.

„Rozkaz, pane!“ odpověděl plavčík, šel jí těsně v patách a tu a tam se odplížil kousíček nalevo či napravo v naději, že snad přece jen najde jednu borovou šišku a tak poznají, že jdou správně.

Pomalu postupovali po vřesovišti bílým, takřka prázdným světem, v němž to, co jim připadalo jak zatoulaná kráva, se náhle měnilo v balvan, a balvany se měnily v polekané ovce s černými hlavami, které zabečely a prchaly před nimi do bílé mlhy všude kolem nich.

„To jsme se načisto ztratili?“ zeptal se Roger konečně.

„Ale kdepak, neztratili,“ vymlouval mu to první námořník. „A potom, nejsme sami. Petr Kachna povídal, že se nám nic nestane, ale musíme jít pořád rovně.“

„Vždyť už tam skoro musíme být.“

„Asi ano. Každou chvilku můžeme zaslechnout papouška.“

„Je tu nějak mokro. Nateklo mi do jedné boty.“

„To je jenom malý močálek. Budeme ho muset obejít.“

Chvilku tápali od jednoho trsu zelené sítiny k druhému. Prvního námořníka to trochu znepokojovalo, protože takových sítin sice viděli cestou k Amazonce až dost, ale nikde nepřecházeli žádnou opravdovou bažinu. Nahoře na vřesovišti bylo ovšem takových malých bažin spousta, a když půjdou rovnou kupředu, tak snad nevadí, zajdou-li si malý kousek doleva nebo doprava. Náhle se zastavila a zaposlouchala se.

„Co je?“ šeptal Roger.

„Poslouchej!“

Opravdu, nepříliš daleko před nimi se docela jasně ozývalo tiché bublání vody.

„To je potok! Tak teď už budeme doma.“

Rozběhli se k němu a div nespadli do malého potůčku, který zurčel dolů po vřesovišti od jedné tůňky k druhé.

„Zašli jsme si moc doprava,“ řekla Titty. „Jsme jistě ještě hodně daleko od Pstružího jezírka, když je tu potok tak uzoučký. Ale zabloudit teď už nemůžeme. “

Vesele utíkali kolem potoka, který je vedl mlhou.

„Až přijdeme k Pstružímu jezírku, dojíme čokoládu,“ řekl Roger. Ale šli ještě dlouho, a třebaže potok byl teď o mnoho širší, stále k jezírku nepřicházeli, a tu uznal i první námořník, že by si měli na chvilku odpočinout.

Shodili batohy a usadili se na nich, ale nejdříve z nich vyndali čokoládu. Titty vytáhla z kapsy kompas, a jak jedla čokoládu, měla jej otevřený na zemi vedle sebe.

„S tím kompasem něco je,“ řekla najednou. „Potok podle něj teče na západ a on zatím teče celou cestu od Pstružího jezírka až do údolí Vlaštovky a dolů do Podkoví zátoky na východ.“

„Nestalo se mu něco, když jsi upadla?“

„Podle mne se mu nic stát nemohlo. Vždyť ani nezavadil o zem. Možná že jsme ho moc vyklepali při tom výstupu na Kančenžangu. Dolů jsme to přece pěkně natírali. “

„Co se dá dělat,“ řekl Roger, „ještě štěstí, že jsme se dostali k potoku.“

KAPITOLA XXIX

RANĚNÝ

„Nepřestaneš se už konečně cpát?“ ptal se po chvíli první námořník.

„Vždyť už máme jediný kousíček čokolády,“ řekl plavčík, „a už je taky pryč. Raději půjdeme. Ale ty jsi říkala, že se zvedne mlha a ona se vůbec nezvedla.“

„Když jsme teď našli potok, tak nám to přece nemůže vadit,“ řekl první námořník. „A pojď už.“

Navlékli si řemeny prázdných batohů a vydali se znovu na pochod, teď již v mnohem lepší náladě, když si tak pochutnali na čokoládě a cestu jim ukazoval malý potůček, tekoucí od tůňky k tůňce.

Titty samozřejmě leželo v hlavě, co se stalo s kompasem, ale říkala si, že když jej nebude umět spravit John, určitě to dokáže kapitán Flint. A pořád je lepší, když jim špatně ukazuje kompas, než kdyby zabloudili cestou do tábora, zrovna když jí svěřili plavčíka. Byť jen na chviličku si prodělala starosti, z jakých dostávala Zuzana tak často domorodou náladu. A teď se zase může

radovat, že lojová svíčka pratetě neublížila a že je prateta pryč, ať už k tomu svíčka napomohla nebo ne. Za chvilku bude hotová i Vlaštovka a ještě navrch ke všem těm šťastným myšlenkám ji napadlo něco, že kdyby nebyla tak hustá mlha a kdyby se nebála, že někde mezi těmi vysokými kameny na břehu potoka upadne, radostí by se dala do klusu.

„Plavčíku,“ řekla, „koncem týdne jsme na ostrově Divokých koček a pak si můžou třeba trakaře padat.“

„A já budu smět řídit Vlaštovku, “ dodal plavčík. „Docela sám. Ne jako loni. John mi slíbil, že na kormidlo ani nesáhne.“

„A přijedou Amazonky. Když počítám i náš zásobní stan, budeme mít šest stanů. A co kdybychom postavili ještě ten druhý loňský stan pro hosty.“

„Nebo jako věznici, kdybychom měli nějaké zajatce,“ řekl Roger.

„A přijede k nám Bridget a maminka.“

„A proč ne kapitán Flint?“

„Toho pozveme také. A pak pozveme Márinku. Pozveme každého. Pojď už. Petr Kachna mi zrovna připomněl, že lodní papoušek je tam sám. A musíme rozdělat oheň. Pospěš si.“

Co nejrychleji běželi po břehu malého potůčku.

„Teď už nemůžeme mít k jezírku daleko,“ poznamenal plavčík po chvíli.

„Ne,“ řekl první námořník. „A tamodtud je do tábora kousek.“

Šli dál a dál, chvilku po jedné straně potůčku, pak zase po druhé, ale drželi se pořád těsně u něho a co nejblíže jeden druhého. V mlze neviděli dál než na krok na dva před sebe a žádný z nich nechtěl ztratit z očí potok nebo vidět, jak jeho druh vyhlíží jako rozmazaný šedý stín a ne jako skutečný plavčík nebo první námořník. Potok byl teď samý kámen a hlasitě hučel, málo se již podobal té uzounké stružce, která odváděla vodu z bažiny nahoře na vřesovišti. I když se dal snadno přeskočit, byla to teď již

skutečná bystřina. Bylo ji mnohem víc slyšet a také měla víc naspěch. Ale jezírko pořád nikde.

„Určitě jsme zašli strašně doprava,“ řekl plavčík.

„Teď už to o moc dál být nemůže,“ tvrdil první námořník.

A tu je náhle všechna dobrá nálada přešla.

„Podívej,“ řekl Roger, který šel o dva o tři kroky napřed, „tamhle je strom! Na druhém břehu. Přeskočím potok.“

„Tady přece žádné stromy nejsou,“ řekla Titty.

„Ale já ho vidím. A jaký je vysoký,“ řekl Roger a skočil.

Na druhý břeh dopadl s bolestným výkřikem. Levá noha mu sklouzla mezi dva kameny a vzpříčila se mezi nimi. Upadl na obličej, snažil se postavit, ale znovu vykřikl a klesl na zem.

„Stalo se ti něco?“ ptala se Titty a přeskočila potok.

„Asi ano,“ odpověděl plavčík.

„A moc tě to bolí?“

„Moc. Nemohu vstát. Ale s tím stromem jsem měl pravdu. Podívej se na něj.“

Jak si Roger vzal jednou něco do hlavy, nemohlo mu už nic zabránit, aby o tom nemluvil. Myslel na ten strom, ještě než skočil. A nepřestal na něj myslet, i když ležel u potoka. Titty pohlédla vzhůru.

Těsně nad nimi se jako šedý duch v bílé mlze tyčila Obrovská borovice. Titty přivedl ten strom z rovnováhy stejně jako Rogerovo zranění.

„Ale vždyť nahoře na vřesovišti nejsou žádné stromy,“ řekla. „Jsou až dole na druhé straně údolí Vlaštovky, v lese nad Swainsonovic hospodářstvím.“

„Ale tady ho máš před sebou,“ řekl Roger. „Au!“

„Co tě bolí?“

„Levá noha. Asi ji mám zlomenou.“

„Ach Rogere.“

„A už nemáme ani kousek čokolády.“

„Ale tohle přece nemůže být náš les, vždyť potok v údolí Vlaštovky je tam, co vytéká ze Pstružího jezírka, dvakrát tak velký, a v lese ještě širší. Určitě to náš potok vůbec není. A my už po něm jdeme celé míle.“

„Já nemůžu ani hnout nohou,“ naříkal Roger.

„Ach Rogere,“ vzdychla zase Titty a poklekla k němu, „zuji ti botu. Ale zkus to a nekřič. “

Roger tiše seděl a celý se vypjal, jak čekal, až to zabolí. Ale nezabolelo nic. Bota mu v rukou prvního námořníka sklouzla s nohy, skoro ještě než si uvědomil, že mu Titty rozvázala tkaničky.

„Myslím, že ji zlomenou nemáš,“ řekla Titty. „Zkus s ní trošičku zavrtět.“

Ale jak s ní Roger jen trochu pohnul, už ho to zase zabolelo. Jako by mu někdo vrazil do kotníku rozžhavený hák. „Au!“ vykřikl. „Už s ní ani nepohnu.“

„Zkus si ji dát na chvilku do vody. Kdyby tu aspoň byla Zuzana. Ta by si věděla rady. A měl bys vlastně sedět na batohu.“

Plavčík si poposedával na kamenech a opatrně strčil nohu do malé tůňky v potůčku.

„Studí to,“ řekl, „ale už to tak nebolí.“

„Kdybych věděla, kde to jsme,“ bědovala Titty, rozvázala plavčíkovi batoh a rozložila mu jej, aby se na něj mohl posadit. Věděla, že Zuzanu by něco takového napadlo hned.

„Kdo za to může,“ řekl plavčík. „To všechno ta zatracená mlha. Titty! Podívej se na ten strom. On úplně dýchá.“

A opravdu. Svislé větve velké borovice se v mlze pomalounku zdvihaly a klesaly, jen kmen se ani nepohnul.

„Poslouchej! Poslouchej!“ volala Titty. „Konečně se zdvihá

/. (c

vítr.

Kdesi za bílou přikrývkou, která je ze všech stran obklopovala, se ozývalo v korunách stromů slabé šumění větru.

„Ještě je slyšet něco jiného,“ řekl Roger.

Titty naslouchala. Ano. „Bum, bum, bum.“ To se odněkud ozývala sekyra. „Dřevorubci,“ řekla.

„Au!“ vykřikl plavčík. „Nezlob se. Už je to zase dobré. To jenom jak jsem se tak rychle obrátil. Mlha už mizí. Je vidět víc stromů. Úplný les. Kde to jsme?“

Titty si olízla hřbet ruky a nastavila ji do vzduchu, aby zjistila, odkud vane vítr.

„Vane tam někde z druhé strany lesa. Podívej, mlha se zvedá. Vždyť jsem ti to říkala. Škoda, že jsme raději nepočkali.“

První námořník a plavčík teď viděli, že se octli na místě, kde nikdy předtím nebyli. Dostali se na samý kraj vřesoviště, které se za nimi rozkládalo až do dáli, kde řidla mlha. Před nimi spadalo tak prudce dolů, že viděli přes koruny stromů, které rostly pouhých pár kroků před nimi. Potůček, který je sem zavedl, se vrhal dolů do lesa. Hluboko pod sebou viděli pastviště a za nimi lesy, stoupající po druhém svahu údolí.

„Kam se podělo jezero?“ vykřikl Roger.

„Žádné jezero tu není,“ řekla Titty. „Tohle není naše údolí.“

„Ale někde jezero být musí.“

„Prostě tu není. A tyhle kopce nejsou kopce za Riem ani za Žraločí zátokou.“

Mlha se zdvihala stále výš a výš, až se pod ní objevily nejdříve nižší pahorky, pak vyšší kopce nad nimi a nakonec i kousky oblohy. Avšak na jednom místě, v mnohem větší výšce, než ležely okolní kopce, nebylo vidět nic než temné skály a kapradí, přestože se mlha stále ještě zvedala. Mlha stoupala a stoupala, ale oblohu pořád ještě vidět nebylo.

„Tamhle je nějaká hora,“ řekl Roger. „Určitě je to hora, ale nad Dixonovými přece žádné vysoké hory nejsou.“

Mlha stále stoupala, až konečně zahlédli po obou stranách hory dva velké kusy oblohy. Vrchol však stále ještě vidět nebyl. Oba kusy oblohy se však rozrůstaly a přibližovaly a po horském úbočí mezi nimi plul jen malý pramének kouře. Konečně se oba kusy spojily. Vrchol hory se vynořil z mlhy a plavčík s prvním námořníkem zvolali jedním dechem: „To je přece Kančenžanga!“

„Tak kompasu se přece jen nic nestalo,“ řekla Titty. „To si spletl cestu potůček.“

„A my,“ dodal Roger.

„Zřejmě jsme se v mlze úplně obrátili a šli zase zpátky.“ Položila otevřený kompas na zem.

„Ale jak se dostaneme do tábora?“

Nejprve Titty napadlo, že by se mohli vrátit a jít proti proudu až nahoru na vřesoviště. Tam by snad nyní, když se již mlha rozptyluje, poznala, kde sešli z cesty, a snad by tam našli i svoje borové šišky a nepřišli do údolí Vlaštovky tak pozdě.

Vzápětí si však uvědomila, že to není možné. Vždyť Roger nemůže ani hnout nohou. A sama ho přece neunese. A i kdyby ho unesla, neví přece určitě, najdou-li šišky, a ještě by se mohla přes ně převalit znovu mlha a už by vůbec nemuseli cestu najít. Co by asi dělala na jejím místě Zuzana? To je přece docela jasné. První námořník Titty sice nemohla přenést přes srdce, že se má vzdát, ale věděla, že může udělat jen jedno. Musí požádat o pomoc domorodce. A kdoví, s jakými domorodci se tu asi sejde?

„Bum, bum, bum.“ Slyšela někde dole V lesích sekyry. Pevně rozhodnuta obrátila se teď k Rogerovi.

„Půjdu dolů,“ řekla mu.

„Ale já se nemohu ani hnout.“

„Musíš tu počkat, než přivedu pomoc.“

„Sám?“

„Podívej se, Rogere, nechám ti tu Petra Kachnu. Než se vrátím, budeš tady s ním. Musím slézt dolů a vyhledat dřevorubce. Petr Kachna to také říká.“

„Tak tady zůstaň a ať najde dřevorubce Petr Kachna.“

„Třeba nezná jejich řeč. Ne! Nedá se nic dělat. Musím tam dojít! “

„Ale já tu nechci zůstat sám.“

„Rogere,“ řekla Titty přísně, „pamatuj si, že jsi lodní plavčík. A nejsi už nejmladší z posádky. “

„Samozřejmě že nejsem,“ řekl Roger. „Ještě máme lodního mazlíčka.“

„To ti právě povídám. A nesmíme ztrácet čas. Měli jsme být dávno doma. Za chvilku bude večer. A papoušek už má od včerejška od rána noc.“

Roger se vzchopil.

„Teď když už není mlha, tak tu klidně sám zůstanu,“ řekl.

„A nebudeš se tu bát? Vrátím se co nejrychleji.“

„Rozkaz, pane,“ řekl Roger.

„V kapse od batohu mám ještě kousek čokolády,“ řekla Titty a sundala si řemeny s ramen.

„Sním ji, jenom když budu mít velký hlad,“ řekl Roger.

Titty položila batoh vedle něho a vydala se dolů do lesa.

Jakmile mu Titty zmizela mezi stromy, plavčíka najednou opustila odvaha. Málem již na ni zavolal, ale včas se zarazil. Napadlo ho totiž, že by mohl zahoukat jako sova, aby jí ukázal, že je pořád ještě lodní plavčík a ničeho se nebojí. Tu si však uvědomil, že by Titty třeba nepochopila, co má to houkání znamenat. Ještě by si mohla myslet, že na ní chce, aby se vrátila. A pak by přišla a nebylo by to k ničemu, protože by musela jít nanovo. Ne, nezbývá mu nic než tiše sedět a připravit se na nejhorší. Třeba na medvědy. Tenhle les vypadá, že by tu mohli být medvědi. Nebo vlci. Ale medvědi a vlci zmeškali svou příležitost. Mlha se již zvedla. Předtím by se byl mohl medvěd nebo vlk klidně přiblížit k prvnímu námořníkovi a plavčíkovi, jak se prodírali mlhou, a bez varování se na ně vrhnout. „Ani by byli

nemuseli zabručet nebo zavrčet. Neměli bychom o nich ani tušení, dokud by nesklapli čelisti.“ Moc příjemná myšlenka to nebyla, a třebaže už se mlha zvedla a žádné takové překvapení se nedalo čekat, sebral si Roger tři nebo čtyři pořádné kameny a položil si je na hromádku blízko sebe, aby je mohl v případě nebezpečí včas popadnout. Pak si prohlédl ještě jednou zraněnou nohu a zjistil, že teď, když je sám, už ho při pohybu tak nebolí, jako když je nablízku někdo, kdo trne, aby moc nezkoušel. Ale přece jen ho noha notně bolela. Každičký pohyb mu připomínal mořskou pannu, která musela chodit po ostrých nožích. Ale pak přišel na to, že kdyby byl mořskou pannou, obešel by se docela dobře i na souši bez nohou. Nazvedl se vždycky na rukou a poposedl. Moc daleko by se takhle nedostal, ale naštěstí to nepotřeboval. Udělal si pohodlný pelíšek, rozložil si v něm oba batohy a pak k nim popolezl a sedl si na ně, aby měl pořád po ruce kameny a potůček tak blízko, že se z něho mohl napít z dlaně. Teprve teď ho napadlo, že sedací části jeho kalhot takovéhle lezení moc neprospěje, ale proti tomu, co vytrpěly na trhači kalhot v údolí Vlaštovky, to ještě nic nebylo. A když je Márinka posledně zašívala, vzala na ně pořádnou silnou záplatu a řekla mu: „Tohleto za jednou nebo za dvakrát neprošoupeš.“ A tu mu napadlo něco mnohem smutnějšího. Teď když má bolavou nohu, nebude se už moci vozit na trhači kalhot, i kdyby měl katě vzadu z kůže a ne samé Márinčino zašívání.

Podíval se ještě jednou na pohmožděnou nohu, a když viděl, že mu na jednom místě trochu modrá a zelená, měl dojem, že ho to musí strašně bolet. Ale zavrtěl jí a v noze ho to až bodlo, takže zjistil, že předtím to opravdu nebylo tak zlé. Vzpomněl si, jak slyšel několikrát o raněných, kteří omdleli bolestí. Ale nevěděl, jak si přitom počínají. Položil se na záda, ale šimrala ho za krkem snítka vřesu. Bude si muset na to omdlení najít pohodlnější místo. Vrtěl se tak dlouho, až se mohl pohodlně natáhnout, a pak se chystal velkolepě omdlít, ale zrovna když si pomyslel, že už konečně poznal jak na to, a pomaloučku oddechoval se zavřenýma očima, stalo se něco, co vůbec nečekal. Včera, než se vydali na řeku Amazonku, vstával brzy ráno. A dnes se v táboře na poloviční cestě na vrchol hory také vzbudil brzy. A od té doby zažil mnoho dojmů, a tak ani nevěděl, jak a najednou tvrdě usnul.

KAPITOLA XXX

DOMORODÝ LÉKAŘ

Údery sekyry „bum, bum, bum“, se již ozývaly docela blízko. Titty zvolnila krok. Až dosud sbíhala rychle strmým lesem a tu a tam se zachytla stromu, aby neupadla. Teď však, když slyšela údery tak blízko, začala postupovat spíš jako badatel v neznámé krajině než někdo, kdo utíká pro lékaře. Roger leží raněn na kraji vřesoviště a jde teď o každou minutu, ale Titty nechtěla vpadnout mezi domorodce, dokud se nepřesvědčí, co jsou zač. Snažila se našlapovat v suchém listí a spadaných větvičkách co nejtišeji. Ale šlo to těžko, protože tenhle les byl zrovna na zvuky bohatý. Rostly tu duby, buky, jasany a hlavně lísky a jejich větvičky jako by se naschvál lámaly a praskaly. Tu a tam se tyčil starý velikán, ale většinou tu rostly nízké mladé stromky, které vypadaly spíš jako keře a stály tak hustě na sobě, že ani drobná opatrná Titty se jimi neprodrala, aby ji nebylo slyšet. Kousek před ní však byly stromy před nedávnem vykáceny. Zelená clona listí již nebyla tak hustá a za chvilku uvidí, kdo to tak vytrvale štípe dříví a sotva si mezi údery odpočine. Titty slyšela úder sekyry, pak další a potom hlasité zapraskání, jak ulétlo odseknuté dřevo. Ať již to pracuje v

lese, kdo chce, nekácí velký strom, ale seká drobné dříví. Snad si dělá velké naděje, ale podle toho zvuku měla dojem, že by to mohli být uhlíři. Přikradla se tiše až na kraj mýtiny a pohlédla ven.

Kolem potůčku se tu rozkládalo volné prostranství jako nějaká plošina na úbočí vrchu. Na něm ležela v kruhu narovnaná polínka, připravená k pálení. Kulatá hranice už byla asi tři čtyři stopy vysoká a byla složena z polínek asi yard dlouhých, která směřovala všechna do středu. Mezi hranicí a potůčkem ležela velká hromada vyřezaných drnů. Titty věděla, nač jsou, protože loni viděla jeden milíř již zapálený a celý pokrytý drnem, aby se oheň moc prudce nerozhořel. Viděla, jak uhlíři drží oheň uvnitř, a jak jim jen kouř nebo plamének prozradí, že se oheň prodírá ven, ucpávají každičkou malou dírku kouskem drnu. Za rozestavěným milířem stála tak blízko stromů, že kdyby se po ní Titty nedívala, ani by ji neviděla, uhlířská chatrč, vigvam, zbudovaný z velkých kůlů, jejichž silnější konce byly při zemi tenčí a nahoře se sbíhaly. Před ní visela na třínožce nad malým ohýnkem velká černá konvice. Za planinkou se les zase prudce svažoval dolů do údolí. Slunce, které za mlhy dočista zmizelo, stálo teď nízko nad ohbím Kančenžangy, a jak Titty vyhlížela z lesa, svítilo jí přímo do očí. Nejprve uhlíře ani neviděla, jen ho slyšela. Ale tu štípání ustalo a za hranicí dřeva se vynořil shrbený snědý stařík s náručí polínek a přiložil je do ohně pod konvicí.

Titty vyběhla radostně z lesa. Nevěděla, je-li to starší nebo mladší Billy, ale hned poznala, že to je jeden z uhlířů, kteří jim ukázali loni zmiji, když pálili nahoře v lesích na druhém břehu jezera dřevěné uhlí.

„I vida, děvenko,“ vítal ji stařík, „však jsme si říkali, jestlipak vás zase uvidíme. A kdepak jsou ostatní?“

„Jsem tady sama,“ řekla Titty. „Ale Roger je nahoře na vřesovišti, hned na kraji lesa a má něco s nohou a já ho musím dostat nějak domů.“

Stařík pohlédl na Titty. Napadlo ji, že jí možná neporozuměl.

„Ztratili jsme se v mlze.“

„Tak, tak,“ řekl stařík. „Však jsem si to hned myslel. Ta se ale přihnala rychle, co? A hustá, že by se dala krájet. Jak spadne takhle hustá mlha, zabloudí na vřesovišti i starší lidé než vy. Sám jsem se tam jednou ztratil, když jsem šel jednou pozdě na podzim po hřebenech na lišku. Ale to je už padesát let. Roger, to je ten malý klučík, že? Kdepak jsi ho nechala? Na kraji lesa? U potoka? Budeme se za ním muset jít hnedka podívat.“

Přešel až na kraj malé planinky, přiložil si ruku k ústům a zavolal dolů do lesa.

„Konvice je na ohni,“ křičel mnohem hlasitěji, než od něho Titty čekala. „Konvice je na ohni. Pojďte někdo nahoru a ohlídejte ji. Já musím někam pryč.“

„Dobrá, Billy,“ zavolal někdo hluboko z údolí a tu teprve Titty zaslechla zezdola řinčení řetězu na rumpálu, dusot koní a vrzání těžkých klád.

„Co se tam děje?“

„Nakládají tam klády,“ vysvětloval stařík. „Ještě musí odvézt pár pořádných kusů. Jistě jste je už viděli, jak je vozí dolů na druhý konec jezera. Chtěla by sis zaběhnout dolů a podívat se na ně?“

„Vždyť já se musím vrátit k Rogerovi,“ řekla Titty.

„Tak se mi zdá, že nějak začínám stárnout,“ řekl uhlíř. „Už jsem na mládence málem zapomněl. Tak pojď, děvenko, hnedle uvidíme, co se dá dělat.“

Stařík a první námořník se pustili strmým lesem nahoru k vřesovišti.

„Tak, tak,“ říkal stařík, „však jsme slyšeli, že jste už zase tady a že táboříte nahoře na vřesovišti nad Swainsonovic. Co se toho o vás loni napovídalo, jak jste našli panu Turnérovi ty ukradené věci. A letos prý jste měli smůlu a stalo se vám něco s lodí.“

„John za to nemohl,“ řekla hned Titty. „To se mohlo stát každému. A Vlaštovkauž je skoro spravená, a až ji zase dostaneme, bude jako nová. Nový stožár je také už skoro hotový. A jak zase budeme mít Vlaštovku, hned se vrátíme na ostrov.“

„A co ta Blackettovic děvčata?“ ptal se uhlíř. „Prý mají v Jezerce na návštěvě slečnu Turnérovou. To se s nimi teď asi moc nevidíte.“

„Už odjela,“ sdělovala mu Titty. „A Nancy a Peggy s námi budou ode dneška tábořit. Jely k nám loďkou po jezeře, ještě s Johnem a se Zuzanou. A my měli rozdělat oheň, než dorazí do tábora. Ale přišla ta mlha. A teď zase Roger.“

„Nesmíš si to, děvenko, tak brát,“ utěšoval ji stařík. „Třeba je ta mlha taky trošku na vodě zdržela.“

To je pravda, pomyslela si Titty. Třeba výprava, která se plaví přes jezero, ještě ani nedorazila do údolí Vlaštovky. Možná že se tam dostanou před nimi. Titty pohlédla na staříka a odhodlala se, že se ho na něco zeptá.

„Doufám, že se neurazíte,“ řekla, „ale jste, prosím vás, mladý Billy nebo starý Billy? Tu zmiji měl mladý Billy, že?“

Stařík se rozesmál.

„Tak se na to pamatuješ? Tak, tak, to jste viděli tehdy mou zmiji. Já jsem mladý Billy, ba, ba. Starý Billy je můj táta.“

„A kde je?“ ptala se Titty. „To on byl tam dole, jak jste říkal, že tam nakládají klády?“

„I co tě nemá,“ řekl mladý Billy. „To je totiž tak. Nahoře v Biglandu jsou dneska psí závody a po nich tam bude ještě nějaká zábava a tatík se doslechl, že tam přijde taky starý Jim Postlethwaite a že o sobě vykládá, jak by byl nejstarší z celého okolí. A Jimovi Postlethwaitovi je teprve devětaosmdesát a našemu tátovi bylo loni v zimě čtyřiadevadesát. »Přece se nenechám přetrumfnout od takového usmrkance,« povídal tatík a vydal se dnes ráno do Biglandu. Chce si tam zajít přes hřebeny a zastavit se cestou na noc u jednoho mého mladého synovce, který mu chce předvést kupu prapravnoučat.“

Mladému Billymu bylo přes sedmdesát a měl vnuky starší než Titty, ale než dolezli na kraj lesa, byla Titty víc udýchaná než on.

Když vylezli skoro až nahoru, nabrala Titty všechen dech, který jí zbýval, a zahoukala, aby Roger věděl, že se již pomoc blíží.

Ale nikdo jí neodpověděl.

„Moc se mi to nepovedlo,“ řekla a zkusila to ještě jednou.

„Tentokrát se ozvalo kousek nad nimi rozhodné pronikavé soví houkání. “

„Uhú, hú, hú,“ houkala Titty znovu a vzápětí již plavčík, který se znenadání probudil ve svém pelíšku u potoka, kde usnul, když zkoušel omdlít bolestí, spatřil, jak zezdola z lesa k němu přichází první námořník a starý uhlíř.

„Hurá!“ zajásal. „To je jeden Billy.“

„Ten mladý,“ zasmál se mladý Billy, kterému by se jistě říkalo starý, nebýt toho, že jeho táta byl ještě starší. „Jen se, mládenče, moc nehýbej. Ukaž, podívám se ti na tu nohu. Napuchlá je pořádně, co. Nemáš ji zlomenou?“

„Vždyť s ní mohu hýbat,“ řekl Roger. „A už mne ani tak nebolí jako předtím. Ale stejně ještě bolí dost.“

„Není to nic zlého,“ řekl uhlíř, když chvilku ohmatával Rogerovi nohu. „Potřebuje to pěkný obkládek. A teď mu, děvenko, podrž nohu nad zemí, než ho postavím na tu zdravou. Pomaloučku. Tak a hezky nahoru. “

Než se Roger nadál, stál na jedné noze a Titty s uhlířem ho drželi, aby neupadl.

„Už mu můžeš nohu pustit,“ řekl uhlíř.

„Au!“ zaúpěl Roger.

„Drž mu ji nad zemí. Tak a do toho.“ Sehnul se. „Chyť se mne hezky pevně kolem krku. Tak.“ Plavčík se vznesl nad zem a už seděl uhlíři na zádech.

„Jestli je těžký? To už jsem nosíval těžší otepi. Sedí se to dobře, mládenče?“

Starý uhlíř si trochu nadhodil plavčíka na zádech a pustil se po potůčku zpátky do lesa. Titty sebrala oba batohy, zastrčila si kompas do kapsy a utíkala za ním.

Když se vrátili dolů na planinku, kde stálo dříví vyrovnané k pálení a chatrč uhlířů, zastihli tam dva jiné, mnohem mladší domorodce, kteří se točili kolem ohně, nalévali si z konvice horký čaj do malých plecháčků a dolévali jej mlékem z velké zelené láhve.

„Co se stalo?“ zeptal se jeden, když vzhlédl a Titty v něm hned poznala dřevorubce Márinky Swainsonové. Tak odtud tedy vozí klády a ti koně, co slyšela dole dusat, jsou jistě tři velcí koně, které zahlédli poprvé onoho dne, jak objevili s Rogerem údolí Vlaštovky, a od té doby je vídali znovu a znovu, když přecházeli na tu či onu stranu silnice, vedoucí na konec jezera.

„Nic zlého,“ řekl starý uhlíř. „Mládenec si jen trochu podvrtnul nohu. Však mu pomůže obklad z kapradí. A teď zase dolů. Pěkně pomalu, mládenče. Postav se na zdravou nohu a druhou drž ve vzduchu. Jacku, pomoz mi ho položit.“

Oba mladí dřevorubci přiskočili na pomoc a za chvíli už si Roger pohodlně ležel u ohně a díval se na domorodce a přes rameno na chatrč uhlířů. A pořád přemýšlel, jestli by se mu nepodařilo zahlédnout zmiji.

Titty se dívala na mladého Billyho, jak hledá po mýtince staré uschlé listy loňského kapradí. Když našel, co chtěl, udělal z nich obrovský ranec kolem Rogerovy nohy a převázal jej velkým červeným kapesníkem, namočeným v horké vodě z konvice.

„Ale vždyť je v ní čaj,“ namítala Titty.

„Však trocha dobrého čaje vodu nezkazí, ať si ji člověk lije dovnitř nebo navrch. A teď byste se měli taky trochu napít.“

Nazvedl kus pytloviny, která jim sloužila za dveře, zašel do chatrče a vrátil se se dvěma plecháčky, s jedním pro sebe a s druhým, který patřil jeho otci, starému Billymu, pro plavčíka a prvního námořníka dohromady. Márinčin dřevorubec jim nalil trošku mléka ze zelené láhve a tak tam všichni popíjeli čaj a dřevorubci říkali, že není divu, že Titty a Roger zabloudili, protože tahle mořská mlha by se dala krájet tupým nožem a mohla by se z ní i zeď postavit.

Po tom bloudění v mlze rádi poseděli v klidném lese a popili čaj s domorodým lékařem a ostatními přátelskými domorodci, a Titty by byla docela šťastná, kdyby nemusela pořád myslet na Zuzanu a na ostatní nahoře v údolí Vlaštovky, jakou asi mají starost, co se stalo. Čas utíkal jako voda. Slunce již kleslo hluboko za kopce a bude muset poprosit někoho z dřevorubců, aby jí ukázal, kudy má jít přes vřesoviště. Ale co Roger? Jak ten se dostane do tábora po jedné noze, když místo druhé má obrovský červený balík, který se nesmí ani dotknout země?

„Kdy bude moct Roger vyjít?“ zeptala se.

„Kdepak, ten se dneska nesmí ani hnout,“ řekl jí stařík. „Bude tu muset se mnou zůstat a ráno si pro něj přijdete. Přespí u mne. Řekněte děvčatům Blackettovým, že chlapec je v Horním lese u mladého Billyho, a ony vás sem ráno zavedou přes vřesoviště. Ale budeš tu chtít se mnou zůstat, chlapče?“

„Ve vigvamu?“ zvolal Roger a radostí málem vyskočil, ale noha ho tak zabolela, že si to ještě včas rozmyslel. „S vámi? Doopravdy mohu? Zuzana by se určitě nezlobila.“

Tím si Titty nebyla tak jistá. Ale co dělat, hlavně aby se John se Zuzanou dověděli, že se Rogerovi dobře daří, a to mohla říct s určitostí. Vždyť ani nezajekl, když mu stařík přikládal obvaz. A

léčí ho jaksepatří po způsobu domorodců, bylinami, listím z kapradí a pravděpodobně i zaříkáváním. Rychle vyskočila.

„Je to odtud přes vřesoviště daleko?“ zeptala se.

Starý uhlíř se obrátil k Márinčinu dřevorubci.

„Nic jiného se nedá dělat,“ řekl mu. „Mládenec musí zůstat ležet a děvčátko by mělo běžet domů a říct o tom ostatním, aby si nedělali starosti. A když to tu jeden dobře nezná, je to přes vřesoviště prachšpatná cesta. Nejlepší, kdybys ji, Jacku, svezl. Vždyť od nich už je to k Swainsonovům pár kroků a tam se jistě zastavíš. Však ona Márinka je pěkná holka a bude z ní žena k pohledání.“ Zasmál se a dřevorubec se začervenal a dal se také do smíchu.

„Milerád,“ řekl, „ať se sveze na kládě, koně to ani nepoznají. Můžeme jet?“ dodal a otočil se k Titty. „Už jsme se dneska večer opozdili dost.“

Málem se ani nestačila rozloučit s Rogerem a již šla dolů lesem s oběma dřevorubci a uhlířem. Pod lesem, na mýtince nedaleko silnice, čekali tři statní koně, zapřažení do mohutné klády na dvojích velkých červených kolech.

Márinčin dřevorubec vyzvedl Titty vysoko do vzduchu a posadil ji na konec dlouhé klády, která přečnívala daleko přes kola. „Sedí se ti dobře?“ zeptal se jí.

„Ano. Děkuji,“ odpověděla Titty.

„Ať se mi pevně držíš, až pojedeme.“

Druhý dřevorubec sundával koním pytle s pící.

„Vysaď ji u Swainsonů,“ řekl uhlíř. „A vyřiď Márince, že do rána bude mládenec v pořádku.“

„Děkuji vám mnohokrát,“ loučila se Titty.

„Dobrou noc, Billy,“ volali oba dřevorubci.

„Dobrou noc, Jacku. Dobrou noc, Bobe.“

„Tak jedem, holka,“ zvolal Jack.

Titty si už myslila, že to říká jí, ale tu sebou trhla plnou silou vpřed kobyla zapřažená mezi ojemi, oba přední koně zabrali a obrovská kláda, na jejímž konci seděla Titty vysoko jako na vyvýšené zádi starého korábu, zamířila z lesa a rozjela se po silnici.

KAPITOLA XXXI

NOC VE VIGVAMU

Ještě před chvílí si Roger myslel, že by moc rád zůstal se starým uhlířem a přenocoval u něho ve vigvamu. To bylo dobrodružství, o jakém každý sní, něco jako přejít rozbouřenou bystřinu po můstku z jediné klády, narazit uprostřed na medvěda a tak lávku rozhoupat, aby medvěd spadl do vody a hrdina ne. Bylo to dobrodružství, o jakém si každý klidně může snít, protože je málo pravděpodobné, že se mu něco takového kdy stane. Roger ani na okamžik nevěřil, že bude smět u uhlířů zůstat, a ještě když s takovou nadějí říkal, že se Zuzana snad nebude zlobit, čekal, že mu to Titty, která měla jako první námořník velení, nedovolí. Ale to už dřevorubci spěchali, aby byli pryč. Mladý Billy se s nimi domlouval, jak mají svézt Titty dolů do údolí a po silnici kolem jezera k Swainsonovům, a Titty mu nezakázala nic, naopak byla celá šťastná, že ho může zanechat v dobrých rukou. A všechno se dohodlo v takovém spěchu, že než si Roger stačil uvědomit, že je sám a uprostřed nového dobrodružství, z něhož již nemůže ucouvnout, byl už mladý Billy dole na silnici a díval se, jak Titty pojede s dřevorubci.

Ležel u ohně a díval se přes zelené vršíčky stromů pod sebou, uvidí-li Kančenžangu, která se tyčila k obloze na druhé straně údolí. Vše kolem mu bylo cizí, jen tuto horu znal. Vždyť dnes ráno stanul na jejím vrcholu. Snažil se rozeznat malou roklinu, kde si udělali tábor na poloviční cestě. Ta se však skrývala za výběžkem vysokého kopce. Když měl včera spát pod širým nebem, a dokonce bez stanu, nepřipadalo mu to nijak divné, ale to vedle něho ležel John a Zuzana. Ale přenocovat v uhlířově chatrči se starcem, letitým skoro jako Kančenžanga, a s hadem, který syčí v krabici od doutníků někde pod pokrývkami, to je něco docela jiného. Roger si náhle uvědomil, že by si uměl snadno představit starého uhlíře jako lidožrouta, který si třeba nejraději pochutnává na lodních plavčících. Samozřejmě že mladý Billy žádný lidožrout není. Ale Roger věděl, že by bylo docela snadné si jej tak představit. Ale to přece nesmí. Teď už nemůže uprchnout. A jak by se také mohl spasit útěkem, když má z kotníku obrovský ranec kapradí a kolem něho červený kapesník, který ani není jeho. A pak nemá ani tušení, kam by utíkal. A za třetí už moc dobře ví, že mladý a starý Billy jsou ze všech divochů nejhodnější.

Přece jen však bude lepší, když o tom nebude moc uvažovat, aby si ještě opravdu nezačal o staříkovi kdovíco myslet a pak by nevěděl, kdy přestat. Rozhlížel se po chatrči. Vypadala jako nová, vůbec ne jako ta stará chajda, co viděli loni, když nechali Vlaštovku na břehu a vylezli lesem nahoru podívat se na uhlíře a jejich hada. Ale najisto by to říci nemohl. Mech, nacpaný mezi kůly, aby se dovnitř nedostal déšť, je sice ještě zelený, ale možná že chatrč je stará a jen mech nový.

„Ale vigvam je to pěkný,“ řekl si Roger, skoro jako by ta chatrč byla jeho.

Vtom již přišel zezdola z údolí starý uhlíř.

„Tak, děvčátko bude už brzy doma,“ řekl, „a jakpak se vede mládenci?“

„Moc dobře, děkuji,“ řekl Roger.

„Ba, ba, proti bolesti po takovém podvrtnutí není nad kapradí.“

„Je tohleto nový vigvam?“ ptal se Roger. „Postavili jste si ho letos?“

„Cože jestli je to nového?“

„Vigvam. Chci říct srub. Ne, srub to taky není, protože nemá klády naležato, ale všechny stojí jedním koncem na zemi. A potom, není čtverhranný, ale kulatý. Nevím, jak byste mu mohli jinak říkat.“

„Odedávna se tomu říká chatrč,“ usmál se stařík. „Ale ne, že by to vaše slovo nemohlo být správné. A tohle je stará chatrč, ne nová. Vždycky když se pálilo v Horním lese dřevěné uhlí, pálilo se tady. Však některé ty kůly už přetrvaly pár milířů. Ale chatrče tak dlouho nevydrží. Než tu zase začneme pálit, většinou se rozpadnou. Často se k nim vracíme až po letech. A když se o ně nikdo nestará, snadno je povalí jediná zimní bouřka. Potom se vrátíme a znovu si je stavíme a přidáme mezi staré kůly nové a všechno to ucpeme čerstvým mechem, a když je pak chajda hotová, těžko říct, jestli je stará nebo nová. Ohniště je staré ažaž. To se dá říci bez nadsázky.“

Roger začínal mít dojem, že starému uhlíři nepřipadá vůbec nezvyklé, má-li spát v lesích u vřesoviště ve vigvamu. Ani si nedovede představit, že by spal v létě někde jinde. A proč by také měl? Roger si s tím přestal lámat hlavu a hned se mu v chatrči zalíbilo.

Stařík vzal sekeru a začal zase přisekávat polínka na správnou délku, tak jak je potřeboval na kulatý milíř, který měl rozestavěný. Polínka, která byla patřičně dlouhá, skládal na hromadu a drobné odštěpky nechával po zemi, že si je později sebere a zatopí si s nimi na ohýnku. Roger ležel, díval se na něj a čichal příjemnou vůni uhlíků, které ještě doutnaly pod konvicí. Byl strašně ospalý, ale nechtěl nic říci, dokud o tom nezačne stařík sám.

A starý uhlíř sekal polínka a každou chvilku se zastavil a začal povídat. Vykládal, co asi jeho starý tatík uvidí po těch psích závodech v Biglandu. Možná že se tam taky pustí do křížku, a když se ho Roger ptal, co je to, řekl mu mladý Billy, že už je nejvyšší čas, aby ho na nějaké zápasy vzali. A pak mu vyprávěl, jak ho kdysi dávno, když nebyl ještě o nic větší než Roger, vzali s sebou, aby se podíval, jak jeho starý tatík zápasí o pás se stříbrnou přezkou, a jak potom přišel čas, kdy o něj zápasil sám. A tu se mu záda napřímila, rozmáchl staré paže, mnul si staré ruce a plácl se do dlaní a pak začal vykládat páté přes deváté, něco, čemu Roger vůbec nerozuměl, o půlnelsonech, přehozech a prudkých pákách. Roger se však nepřiznal, že neví, oč jde. Jenom poslouchal, ale smysl slov nechápal, jako by někdo přednášel nějakou složitou báseň. Zanechávalo to v něm jediný dojem, že starce, který mu to vše vypráví, vzrušilo cosi, co se událo před dávnými a dávnými lety.

A tu se pojednou stařík zase všecek nahrbil. „Už je to padesát let,“ povzdychl si, „ale ještě bych jim mohl leccos ukázat.“

Slunce se začalo sklánět za Kančenžangu a stařík posbíral pár drobnějších kousků, které mu odlétly při sekání, a hodil je do ohně. Pak si očistil sekyru o dlaň, ruku si otřel vzadu o kalhoty a zeptal se Rogera, jestli by chtěl k večeři kachní vejce.

„Jakživ jsem je ještě nejedl,“ řekl Roger.

„Tomu se žádné slepičí nevyrovná,“ řekl stařík, „není to ani taková pochoutka, ani výživa. A když je tatík v Biglandu, máme jedno pro mne a jedno pro tebe a v noci nám v břiše hlady kručet nebude.“

Prohrábl trochu suché větvičky a tu se pod konvicí, do níž, hned jak Titty a dřevorubci odešli, nalil vodu, vesele rozplápolal oheň. Pak zašel do vigvamu a vrátil se s dvěma velikými zelenobílými vejci a širokou lžící, na níž je ponořil do konvice. Roger si vzpomněl, jak Zuzana říkala, že se vajíčka nemají nikdy vařit v konvici, leda že by neměl člověk žádnou jinou nádobu po ruce, a už se na to chtěl zeptat, ale včas se zarazil, neboť si uvědomil, že každý kmen má své zvyky a že o těchhle domorodcích opravdu ví mizivě málo.

Za chvilku vynesl stařík z vigvamu náruč přikrývek, vytřepal je a zase je uložil dovnitř. Pak vyšel s bochníkem chleba, otevřel kapesní nůž a ukrojil dva pořádné krajíce. Ale tu se plácl do kolena a řekl Rogerovi, že pokaždé zapomene na sůl. Vrátil se znovu do vigvamu a vyšel ven se starou plechovkou na tabák, plnou soli. Vyndal z konvice vajíčka, nasypal do vody trochu čaje a pak postavil konvici i s čajem znovu na oheň - něco takového nedělala Zuzana nikdy.

„Mléka zbylo dost pro nás oba,“ řekl, jak pozvedl zelenou láhev, „když tu není tatík, klidně nám stačí.“

Veliká vejce byla tak vřelá, že je ani udržet nemohli, ale starý uhlíř svinul list náprstníku, podržel si v něm vejce, naťukl trochu skořápku velkou lžící a začal ji odlupovat. I Rogerovi ukázal, jak na to. Než oloupal polovinu skořápky, vejce již trochu vychladlo a druhou půlku již oloupali bez listu. A už tu před nimi ležela obě vejce, jen se do nich pustit, namodralá a roztřesená jako dva vejcovité kopečky rosolu. Stařík ukousl špičku svého vejce a už se z něho řinul temně oranžový žloutek. Roger udělal se svým vajíčkem totéž. A stařík i chlapec svorně olizovali oranžový žloutek z vajec, jak jim stékal přes okraj bílku. Pak to stařík pořádně zakousl chlebem a Roger také.

„Něco tak dobrého jako kachní vejce člověk často nejí,“ pochvaloval si stařík a přitom vajíčko osolil.

„Jsou výborná,“ řekl Roger, „a kolik toho v nich je!“

Brzy potom začal stařík připravovat vigvam na hoc.

„Potřeboval bys něco pod hlavu,“ řekl. „A tatík si vzal kabát s sebou.“

„Dám si šaty do batohu,“ navrhl Roger.

„Ale to ti bude zima,“ namítal stařík.

„Vždyť už jsem v nich spal včera,“ řekl Roger.

„Tak se v nich raději vyspi ještě jednou,“ domlouval mu stařík, „dám ti do toho tvého rance trochu kapradí a budeš mít polštář hned.“

„Tak a teď spát,“ řekl za chvilku. Pomohl Rogerovi na zdravou nohu a odnesl ho skoro až do chatrče. Ale vchod byl moc nízký, a tak musel Roger dovnitř dolézt, i když měl poraněnou nohu. Ani ho nebolela tak, jak čekal. V chatrči visela velká svítilna, jakou mívali na statku, protože se již válem šeřilo a dveřmi do chaty pronikalo jen nepatrně světla, třebaže byla pytlovina odhrnuta. Uvnitř byla chatrč rozdělena na tři části dvěma mohutnými kládami, které ležely na zemi. Po obou stranách oddělovaly místo, kde se spalo, a uprostřed ponechávaly úzkou uličku a v té bylo malé ohniště, ohraničené kameny, ale žádný oheň v něm nehořel.

„Škoda topit, když je teď v noci takové horko,“ vysvětloval stařík.

Na Rogera již čekalo lůžko nalevo od vchodu. Na vysoko navršeném kapradí ležela přikrývka a do hlavy položil stařík Rogerův batoh.

„Jen si hezky lehni,“ říkal uhlíř. „Zabalím tě do přikrývky a uvidíš, jak ti bude teplo.“

Roger zaváhal.

„Máte ještě v krabici tu zmiji?“ zeptal se.

„Jen se neboj,“ smál se stařík. „Zmije je tady u mne a ven se nedostane.“

„Mohl bych se na ni podívat?“

„Ráno ji vyndáme,“ řekl stařík. „Teď už na to začíná být moc velká tma.“

Roger se položil na přikrývku a hlavu si dal na nacpaný batoh. Stařík přes něj přeložil přikrývku z jedné strany a přes ni pak z druhé.

„Teď tu budeš jako ve vatičce,“ řekl. „A až mě ráno uslyšíš vstávat, hezky si spi dál. Dobrou noc.“

„Snad někam nejdete?“ zeptal se Roger.

„Ale kdepak,“ ujišťoval ho stařík. „Budu hned u chajdy.“

V chatrči to trpce vonělo kapradím, syrovým dřevem, čerstvě nasekaným dřívím, kouřem z ohně venku a petrolejem ze začouzené svítilny, která jim visela nad hlavou.

Jak stařík přikrýval Rogera na noc, trochu o lampu zavadil a ta se ještě dlouho houpala na konci dlouhého drátu, na kterém visela, a na sbíhajících se stěnách chatrče, tam, kde již začínala černá tma, se míhaly záblesky světla a stínu. Část stěny nahoře viděl Roger docela dobře a byl by spočítal i kůly, z nichž byla chatrč postavena, ale nad svítilnou splývalo všechno v černé tmě.

Zvenku bylo slyšet, jak uhlíř opracovává nějaké dřevo, tentokrát však ne sekyrou, ale nožem. A jak pracoval v houstnoucí tmě u ohně, stařík si pořád něco mručel. Stařík? Co jestli to tam bručí něco docela jiného? Roger se nazvedl na lokti a naslouchal. „Šmik, šmik. Brum, brum.“

Je to starý uhlíř, nebo přišlo nějaké zvíře?

„Co to děláte?“ zeptal se konečně.

Mručení ustalo.

„Copak ještě nespíš?“ ozval se starý uhlíř.

„Ještě ne docela,“ řekl Roger.

„Dělám ti berličku,“ řekl stařík. „Ráno se budeš chtít trochu projít a té tvé noze jen prospěje, když se den, dva dni nedotkne země. A teď už spi.“

„Pro mne berličku?“

„Tak, tak.“

A tu spatřil Roger ve stínech, které mu tančily nad hlavou, tam, kde již začínala tma, Dlouhána Johna Silvera s berlí a papouškem, jak poskakuje po bristolské hospodě, dupe po palubě Hispanioly a zuří, když se mu berle boří do měkkého písku na ostrově Pokladů. Titty má papouška a on, Roger, teď bude mít berli. To už stojí za bolavou nohu, tisíckrát to za to stojí. Kdypak se už bude moci přeplavit přes jezero k Cesmínovému háji a belhat se po louce nahoru ke statku jako starý námořník, který se vrací domů z moře, a ukázat berli mamince, chůvě a lodnímu mazlíčkovi? A jestlipak se doví od Titty, co tomu říká Petr Kachna?

Pozdě v noci se probudil a všude kolem byla tma. Na druhé straně chatrče oddychoval na lůžku z kapradí starý uhlíř. V korunách stromů šuměl vítr. Pytlovina nezakrývala celý vchod, nebo ji možná trochu odhrnul vítr, neboť když Roger pohlédl ven přes své nohy, viděl kousek modré oblohy a na ní hvězdy. Myslel na ostatní, jak už asi spí v táboře v údolí Vlaštovky. Ani nevědí, že jednonohý námořník… Že Dlouhán John Silver… že… že… Ale než si to v duchu dořekl, spal již stejně hlubokým spánkem jako starý uhlíř po jeho boku.

KAPITOLA XXXII

MLHA NA JEZEŘE

Oba kapitáni se opřeli do vesel a za chvilku již válečná kánoe proplula lagunou chobotnic a zamířila na dolní tok řeky, kolem lesa a pod zahradou Jezerky, kde viděl včera John pratetu, jak ukazuje hůlkou na sedmikrásky v trávě. „Zabrat napravo,“ volala Peggy. „Napravo. Zpomalit. Vesla do loďky.“ Nancy a John uložili vesla a kánoe (ve skutečnosti to byla veslice z Jezerky) vklouzla do temné loděnice, kde vedle motorového člunu kotvila Amazonka. Zřejmě už měla pořádný náklad, byl v ní stan s tyčemi, dva spací pytle, rybářské pruty a spousta všelijak pomíchaného jídla.

„Naložte si svoje věci,“ řekla Nancy. „Teď už nás nemůže nic zadržet a mít Modrého Petra, hned ho vztyčíme na znamení odjezdu.“

„Tak si aspoň vyvěsíme vlajku s lebkou a zkříženými hnáty,“ řekla Peggy. „Máme ji už připravenou. “

John a Zuzana toho neměli opravdu moc, co by naložili jako přítěž. Rogerův a Tittin spací pytel si nacpali do batohů a všechno, co s sebou vzali k jídlu, měli už v sobě. A kromě batohů neměli nic než bandasku na mléko a konvici. Ještě štěstí, protože na úzkém kamenném můstku, který se táhl kolem loděnice, je již čekal ohromný koš a malý dřevěný soudek.

„Výborně, kuchařko,“ zvolala Nancy a už kutálela soudek ke kraji můstku. „Není to od ní úžasné, když jsme jí ho včera sebrali celý džbán a na ráno nám ho připravila plnou láhev?“ Nancy začala vyndávat věci z košíku. „Hm, perníčky. A copak je tohle? Je tu napsáno NEKLOPIT. Ach tak, jablkový koláč. A tady je plechovka karamel. Už je slyším, jak chrastí. To je nápad! A tady je nejlepší moučník, jaký naše kuchařka umí, takový celý černý a šťavnatý.“

„Jak o něm prateta říkala, že je nestravitelný, vid‘?“ poznamenala Peggy.

„Páni, ta kuchařka se ale ukázala,“ řekla Nancy. „Ona taky oslavuje. Měli byste ji vidět dneska ráno, sotva vytáhla prateta paty z domu.“

Když bylo všechno jaksepatří naloženo, uvědomili si, jaký to byl od prvního námořníka a od plavčíka dobrý nápad, že se rozhodli jít po souši. Uprostřed lodi bylo pro pasažéry jen docela nepatrně místa a před stožár by se nevešel ani ten nejmenší plavčík.

„Všichni na palubě?“ zvolala konečně Nancy. „Odhoďte přídní lano! Odstrčte nás od můstku, kapitáne Johne. Pozor, Peggy, ať nevrazíme do motorky! “

Odráželi se rukama, odstrkovali vesly a tak dopravili konečně Amazonku z loděnice na řeku. Pak vztyčila Peggy plachtu, zavěsila na její zvedající lano malou vlajkovou žerď a po námořnicku vytáhla pirátskou vlajku na vrcholek stožáru.

„To je ale slabý vítr,“ řekla, když se podívala nahoru na černou vlajku a viděla, jak schlíple visí se stožáru.

„Na jezeře bude silnější,“ řekla Nancy, když Amazonka plula skoro bez řízení bokem po proudu řeky.

Na jezeře však vál také slabounký vítr, ani ne dost silný, aby pirátská vlajka dělala čest svým majitelům. Stačil sotva naplnit plachtu a malá vlaječka visela jak hadřík. Ale nebyl tam Roger, a tak nikdo nespěchal s návrhem, aby se raději veslovalo. Když přišlo trochu větru, vál od jihu nebo od jihozápadu, a dole na jezeře byla voda v závětří ostrova jak zrcadlo, v němž se obrážel každičký strom a balvan. Drobná Amazonka s bílou plachtou pomalu vyplula z ústí řeky, tak pomalu, že se ani nedalo rozeznat, zda se vůbec pohybuje. Nenechávala za sebou žádnou brázdu a pod přídí se jí nezčeřila sebemenší vlnka.

„Pojďme se pustit do těch karamel,“ navrhla Nancy. „Dávej trochu pozor na ten jablkový koláč, Peggy. Málem jsi do něho vrazila pravým loktem.“

„Podržte mi někdo ten koláč, než vylovím karamely,“ žádala je Peggy. Protáhla se mezi navršenými věcmi, zvedla jablkový koláč, aby na něj nešlápla, podala jej Zuzaně a olízla si prsty, protože šťáva z koláče se roztekla přes okraj mísy. Pak znovu zalovila mezi batohy a ranci a vytáhla velkou plechovku, v níž kdysi bývala káva, ale teď se tam skrývalo cosi mnohem lepšího. Potom zase pevně zastrčili koláč zpátky a plechovku otevřeli bodcem na lodním noži (byl to nůž, který našel před rokem při vyjednávání na ostrově Divokých koček Roger, a vrátil jej jeho majitelkám). V plechovce byly karamely a na nich kousek papíru, na němž bylo napsáno: „Moc vás pozdravuje kuchařka.“

„To je ale dobrák, ta naše kuchařka,“ řekla Nancy. „Půjč mi ten papír.“ Utrhla z lístku kousek a hodila jej do vody. Pomaloučku, coul za coulem, odplouval směrem k zádi.

„Tak přece jen jedeme,“ řekla Nancy, „a za chvilku bude vítr jistě silnější.“

Ostatní tři žvýkali karamely a pozorovali útržek papíru. Nancy se na něj hezkou chvíli ani nepodívala. Snažila se, seč mohla, aby se aspoň ta trocha větru opřela Amazonce do plachet, ale byl tak slabý, že ani nepoznala, odkud vane. Nabírali si již podruhé karamely z plechovky, ale ten nepatrný lístek papíru byl ještě vidět. Přesto plula Amazonka pomalu přes jezero.

Ale stejně neměli nijak naspěch. Dnes, když prateta odjela, byly Nancy a Peggy tak šťastné jako Vlaštovky onoho dne, kdy poprvé vypluly letos ze zátoky Cesmínového háje. Konečně jim začínaly prázdniny. John a Zuzana se celý rok těšili, jak budou vyprávět Nancy a Peggy, co všechno zažili, a teď jsou Amazonky konečně na svobodě a za den za dva budou mít i svou Vlaštovku a budou se moci vydat do Arktidy, Antarktidy a kam jen budou chtít. Dnes poprvé se Amazonky nemusí starat, aby přišly včas k nějakému hloupému jídlu. Všichni byli celí blažení, že jsou zase na vodě, a třebaže ještě neplachtí, že jsou již připraveni na první poryv větru.

Ale mnoho času ještě uplynulo a hodně karamel snědli, než se konečně trochu vítr zvedl a pravidelný mírný vánek je zanesl přes jezero až k východnímu břehu, kde se otočili a znovu zamířili vpřed, tentokrát obloukem po levoboku. Dojeli skoro doprostřed jezera, když si náhle uvědomili, že slunce již tolik nehřeje. Peggy si postěžovala, že je zima, a John se Zuzanou začali čichat, neboť ucítili jakýsi povědomý pach a nemohli si vzpomenout, co to je.

„Už vím,“ řekl John. „Takhle je cítit mlha na Lamanšském prulivu.

„Opravdu,“ řekla Zuzana. „Úplně jako tenkrát, když jsme si vyšli s tatínkem za Falmouth.“

„Jak jsme nemohli najít ani St. Mawes.“

„A maják bučel jako nějaká kráva.“

„Není to žádná mlha z La Manche,“ řekla Nancy. „Je už tady na jezeře. Podívejte se, jak se sem valí přes ostrovy.“

„Kopce se už docela ztratily,“ řekla Peggy.

„A ostrovy nejsou vůbec vidět,“ dodala Nancy.

„Břeh taky ne,“ řekl John. „Aspoň ne jasně. Úplně mizí. A zase se objevuje. Teď už ho nevidím ani kousek. “

Za chviličku je obklopila tak hustá mlha, že neviděli skoro na konec loďky. Připadalo jim, jako by místo vzduchu byla všude kolem nich jen hustá, vlhká vata a místo vody pod vatou šerá deska, z níž vystupuje pára.

„Teď jsme v pěkné bryndě,“ řekla Nancy. „Jak někdo něco zahlédnete, hned vykřikněte. “

„Jakpak je asi těm dvěma nahoře na kopci,“ starala se Zuzana.

„Víš, jak dlouho nám to trvalo, než jsme přepluli přes jezero a zase zpátky,“ uklidňovala ji Peggy. „A měli před námi pořádný náskok. A Titty pospíchala do tábora, aby si papoušek vynahradil včerejšek a užil trochu sluníčka. Asi už budou v táboře.“

„Doufám jen, že je napadne vzít si něco k jídlu a nebudou na nás čekat,“ pokračovala Zuzana. „Ještě že jsem jim řekla, aby rozdělali oheň.“

„Roger už se postará, aby dostal najíst,“ řekla Nancy. „O to mít strach nemusíš.“

Pomalu pluli dále v bílé mlze. Daleko na jihu, někde u Ria, slyšeli houkat parník. A pak houkání ustalo.

„To už ho uvázali nebo zakotvili,“ řekla Nancy. „V takovéhle mlze parník nejezdí. Ale co je zase tohle?“

Zaslechli hukot motorového člunu, který se rychle blížil.

„Škoda, že nemáme houkačku do mlhy.“

Ale než napadlo někoho zavolat, přehnal se hukot mlhou kolem nich, a jak se motorový člun řítil po jezeře, stále slábl a slábl.

„To jsou chytráci,“ řekla Nancy trpce. „Jen aby už byli doma. Tupci jedni. Nemyslí na nic jen na sebe.“

A tu zaslechli nějaké hlasy.

„Raději vylezeme na břeh a dáme si hřát vodu.“

„Bodejť. Co na jezeře v takovéhle mlze.“

Ozvalo se skřípání vesel na tenkých vidlicích.

„Rybáři,“ řekla Peggy. „Vystupují na břeh, asi si chtějí udělat caj.

„Po tom motorovém člunu zůstaly takové vlny, že vůbec nevidím, jestli jedeme,“ hubovala Nancy. „Ale stejně se připravte, kdybychom se museli rychle otočit. A pozor na hlavy.“

Všichni sehnuli hlavu, ale trvalo dlouho, než se spodní ráhno přehouplo na druhou stranu. A když za chvilku zase hlavy zvedli, ráhno sebou líně škubalo, jak se Amazonka pohupovala ve vlnách, které za sebou zanechal motorový člun. Kapitán Nancy trhla kormidlem a netrpělivě otočila lodní přídí.

„To je tím, že je tak slabý vítr,“ řekla. „Amazonka se dovede krásně otočit, opravdu, ale v bezvětří nedokáže ani ona nic.“ Pomocí kormidla otočili Amazonku k výkyvu po pravoboku a pak se snad silou vůle obou kapitánů a obou prvních důstojníků zase rozjela a pomalu, pomalinku zamířila k pobřeží Ria. Musela ji doopravdy pohánět síla vůle, protože, i když si olízli hřbet ruky, necítil nikdo sebemenší závan větru. Ale skutečna se pohybovala, protože Peggy hodila uprostřed loďky do vody další kousek papírku, na němž jim kuchařka poslala nejsrdečnější pozdravy, a ten plul pomalu směrem k zádi a za chvíli jej viděli u kormidla.

„Kdyby aspoň pořádně zafoukal vítr a nebylo to bezvětří,“ řekl John, „a kdyby mlha nebyla bílá, ale černá, připadal bych si jako loni, když jsme plachtili ve tmě přes jezero, světla v Riu zhasla a všude bylo tma jako v ranci a já chtěl řídit Vlaštovku podle kompasu, ale nešlo to, protože mu pořád poskakovala střelka.“

„Teď by se jistě ani nehnula,“ řekla Peggy.

„Tisíc láteř, jsem to ale trdlo!“ zvolala Nancy. „Co je nám platný kompas, když se na něj ani nepodíváme? Vždyť mi ho tu máme. Není tak pěkný jako váš, ale lepší něco než nic. Mám ho v kapse od batohu. Vylov ho, Peggy, a podej mi ho.“

„Že jedeme nazpátek?“ napadlo Zuzanu, když zahlédla poslední útržek papíru, který plul dozadu a najednou jej měli pod přídí.

„Budeme muset vytáhnout ploutev,“ vzpomněla si Nancy, když jí Peggy podala malý kapesní kompas.

„Už je vytažená,“ řekl John.

„Podložte ji kolíčkem, ať nám zase nesklouzne nazpátek. Ukaž mu to, Peggy. A pusťte plachtu. Co to má za cenu takhle tady okounět. Budeme veslovat a dojedeme do Podkoví zátoky podle kompasu. “

„Já budu veslovat,“ nabídla se Peggy, sundala ráhno a uložila je do loďky.

„Vystřídáme se,“ řekla Nancy. „Jestli se nezvedne vítr, naveslujeme se, než se tam dostaneme, až nás to bude mrzet.“

Moc dobře se jim neveslovalo. Předně jim trochu překáželo spodní ráhno. A pak byl celý lodní prostor kolem ploutve přecpaný spacími pytli, batohy a svinutým stanem Amazonek, nemluvě již o drobnějším nákladu, jako byl třeba jablkový koláč. Při veslování se nemohli vesly pořádně rozmáchnout, ale kapitán Nancy prohlásila, že to nevadí, protože se přece nechtějí chovat jako ti v tom motorovém člunu a pokoušet se potopit nějaký ostrov.

Zuzana přelezla na příď, aby se loďka trochu vyvážila, a posadila se na náklad před stožár. Peggy se činila u vesel. Nancy držela kompas, takový malý kompas, jakého se používá na výzvědných výpravách, a sledovala střelku, která ukazovala směrem, kudy má loď jet. John se chopil kormidla a řídil loď podle toho, jak mu Nancy ukazovala.

„Máme jet na jihovýchod,“ řekla Nancy. „Už jsme určitě za polovičkou jezera a tudy se dostaneme až na východní pobřeží. Pak se podíváme, kde vlastně jsme, abychom se nějak dostali mezi ostrovy. Jak se dostaneme proti Riu, snadno už přeplujeme přes jezero. Měla bys držet hlídku, Zuzano. Já se musím dívat na kompas a John zase na mne.“

„Rozkaz, pane,“ vyhrkla Zuzana tak rychle, jako by po léta sloužila jako plavčík.

Dlouho Peggy veslovala a Nancy naznačovala pohyby rukou trochu napravo a trochu nalevo kormidelníkovi, kudy jet. Zuzana upřeně hleděla do husté bílé mlhy. Bylo slyšet jen, jak voda naráží na příď Amazonky, vesla tiše šplíchají o hladinu, a když se zvednou, skapává z nich voda, a jak vrzají vidlice vesel.

„Stromy! Stromy před přídí po levoboku!“ zvolali najednou John a Zuzana jedním dechem.

„Neotáčej se, Peggy, ty káčo jedna,“ zlobila se Nancy. „Ještě se dost narozhlížíš, až my budeme veslovat. Už budeme muset být skoro na druhé straně.“

Kus před sebou spatřili v mlze řadu šedomodrých stromů, které vypadaly jako přízraky.

„Poplujeme kousek kolem pobřeží,“ rozhodla Nancy. „Určitě musíme dojet k nějakému stromu nebo loděnici, které známe.“

Jak pluli pomalu s loďkou kolem břehu, dívala se upřeně na stromy, které spíš připomínaly stíny.

John řídil loď tak, aby měli pořád stromy na očích, ale to se nesměl vzdálit s loďkou od břehu víc než deset dvanáct yardů.

„Tohle musí být pořádně hluboká zátoka,“ řekl po chvíli. „Vždyť už řídím kdovíjak dlouho k pravoboku a pořád nic.“

Nancy rozevřela ruku a zadívala se ještě jednou na kompas.

„Zastavit,“ zvolala. „Vždyť jedeme rovnou k severu. Tohle je určitě ostrov a my se díváme po stromech a objíždíme ho kolem dokola.“

Oba kapitáni se na sebe trochu zahanbeně podívali. „Někdo se měl dívat na kompas,“ řekla Peggy, ale třebaže to znělo jako vzpoura, ani kapitán Nancy na to nemohla říci jediná slovo.

„Kam máme jet teď?“ ptal se kapitán John.

„Zase k jihovýchodu,“ hlásila Nancy.

Otočit se s loďkou, ztratit z očí stromy a octnout se zase o samotě uprostřed bílé mlhy - to bylo jako pustit se záchranného lana. Ale nemělo přece nejmenší smysl objíždět pořád kolem dokola ostrova, a tak se Nancy zase zadívala na kompas. John pozoroval Nancinu ruku a kormidloval, Peggy veslovala a Zuzana se snažila prohlédnout bílou tmu, která je obklopovala.

Najednou zaslechli docela blízko hlasy.

„Hromské dílo, že se to ale přihnalo rychle.“

„To tedy ano.“

„Kdo je tam?“

Na nízkém přístavním můstku zahlédli z loďky postavy dvou mužů, kteří vypadali v mlze jako duchové.

„Kdo je tam? Co je to za loď?“

„Amazonka. “

„Je pořádná mlha. Měli jste se s ní raději přivázat.“

Ale to již Amazonka popojela kousek kolem břehu a muži na přístavním můstku zmizeli.

„Lepší místo jsme si ani vybrat nemohli,“ řekla Nancy, která už zase nabývala jistoty. „Je tady pole. Proto jsme neviděli stromy. Ty uvidíme až na začátku zátoky Ria. Potom můžeme objet molo a plout kolem břehu, a nebo ještě lépe, namířit si to rovnou k jihu přes ústí zátoky. To dojedem k loděnicím.“

„Tam, co opravují Vlaštovku?“

„Ano. Až pojedeme přes zátoku, musíme si dát pozor na Slepici a Kuře, ale je tak mělko, že je asi snadno uvidíme. Ale stejně pojedeme pomalu.“

„To jsou skály?“

„Ano. Slepice je veliké skalisko až uprostřed zátoky. Slétají se na něm rackové. A Kuře je docela maličká skalka.“

„Už vidím stromy,“ hlásila Zuzana.

„Tak pozor,“ nařizovala Nancy. „Nevesluj moc rychle, Peggy. A ty, Zuzano, měj oči na šťopkách. Ty skály jsou jenom taktak vidět nad vodou.“ Podívala se na kompas a ukázala k jihu.

Stromy se za nimi ztratily v mlze a kolem dokola už zase nebylo vidět nic než hustou bílou mlhu, která vypadala jako vata, a kruh lesklé vody, z níž vystupovala pára.

„Vpředu na levoboku skála! “ hlásila Zuzana.

„Je to dobré, pane první důstojníku, té se vyhneme,“ řekl John. Peggy zvedla vesla z vody a čekala na rozkazy. Pak se dala znovu do veslování a skalisko pohltila kdesi vzadu mlha.

„To byla určitě Slepice,“ řekla Nancy. „A teď pozor na Kuře.“

Kuře však nespatřili. „Přímo před lodí je bóje parníku,“ zvolala za chvilku hlídka.

John trhl prudce kormidlem doleva a jen o vlásek projeli kolem parníkové bóje.

„Tak to už Kuře neuvidíme,“ řekla Nancy. „Bóje leží na jih od obou skal. Poslouchejte!“

Přes vodu se sem ozývaly údery kladiv a hukot malého petrolejového motorku, svištění hoblíku a tu a tam to jen dlouze zasyčelo, jak se cirkulárka zařízla do prkna.

„To je loděnice, kde jsem byl s kapitánem Flintem,“ řekl John. „Pojďme se podívat na Vlaštovku.“

„To nemůžeme,“ namítla Zuzana, „víš, že na nás ti dva čekají v údolí Vlaštovky.“

A tak veslovala Peggy dále.

Vysoko nad nimi se vynořil z mlhy stožár závodní plachetnice.

„To je Polly Anna,“ sdělovala jim Nancy. „Je uvázána hned u ostrohu. Každou chvilku bychom ji už měli vidět. Tady je. Máme

vyhráno. Přejeli jsme zátoku. Teď už to půjde lehko. Pojď, Peggy, prohodíme se. Teď budu veslovat já.“

John si vzal kompas a ke kormidlu se posadila Peggy. Pluli těšně kolem břehu, objeli ostroh a pak veslovali přes ústí zátoky Cesmínového háje. Stále však neviděli nic, až se před nimi z mlhy vynořil vysoký a temný Darienský štít.

„Teď budeme veslovat přes jezero. Směr jihozápad.“

„Pojďte a vezměte si kompas vy, kapitáne Nancy,“ řekl John. „Je to vaše loď. Já budu mnohem raději veslovat.“

A tak si zase vyměnili místa, a jak za nimi Darienský štít mizel v mlze a loď plula do neznámých končin, kde jim jedinou jistotu skýtal Nancin kapesní kompas, ukazující stále k severu, měli opět dojem, že za sebou nechávají cosi známého a určitého. John zabíral ráz na ráz, pravidelně jako stroj. Nancy měla oči upřené na kompas a Peggy u kormidla pozorovala Nancinu vztyčenou ruku. Dlouho tak pluli naslepo mlhou přes jezero směrem na jihozápad, ale konečně přece jen dorazili k druhému břehu a pak už stačilo jen plout pořád kolem něho až do Podkoví zátoky. John vytrvale vesloval a za chvilku ke svému úžasu zjistili, že jsou již v úžině mezi ostrovem Kormoránů a pevninou. Než k tomu skalnatému ostrůvku dojeli, ani si ho nevšimli, jak neustále pozorovali břeh na druhé straně loďky. I pro kormorány to byl pořádný úlek. Seděli tu na uschlém stromě jako šedé stíny ptáků uprostřed mlhy. Vlaštovky ani Amazonky je ještě nikdy neviděly tak zblízka, ale Peggy správně řekla, že vypadají v té mlze tak nejasně, jako by byli na sto yardů odtud.

A když jim zmizely šeré stíny ptáků i se stíny stromů na ostrově, který se také zdál pouhým stínem, objevily se na vodě pod mlhou drobné vlnky a náhle spatřili znovu ostrov a na něm dost daleko od břehu stromy, ostrohy Podkoví zátoky, ostrov Divokých koček a z druhého břehu úpatí lesnatých strání i vrchy na konci jezera. Mlha se zvedala. John přestal na chvilku veslovat, a jak vítr hnal mlhu před sebou pryč, ohlédli se k ostrovům Ria. Bylo až k neuvěření, že urazili celou tu cestu od těch vzdálených ostrovů a neviděli přitom ze své plachetnice dál než na dvě lodní délky.

„Pojďte ten kousek už dojet s plachtou,“ navrhovala Nancy.

„Vždyť už je to docela blízko,“ řekla Zuzana. „A s vesly to jde rychleji. “

„Váš první důstojník už myslí na posádku,“ dovtípila se Nancy. „Tak, jak chcete. “

John vesloval dál. Také myslel na prvního námořníka a na plavčíka, kteří si tam nahoře v údolí Vlaštovky jistě dělají starosti, co si počnou na Amazonce, když je na jezeře tak hustá mlha. Za chvilku již projížděl mezi dvěma ostrohy a konečně jim podivná cesta končila.

Když Amazonka vylodila svůj náklad na břeh, bylo zavazadel moc i na čtyři. Objevil se velký stan i s tyčkami a Nancin a Peggin spací pytel, mnohem větší a těžší než spací pytle, které si napěchovaly do batohů Vlaštovky. Amazonky si přivezly i konvici a bandasku na mléko a malý soudek, ten musely nést zavěšený na vesla. A pak samozřejmě koláč, kterým si na ně tak mile vzpomněla kuchařka a který byl moc dobrý, ale nesl se příšerně.

„Nedá se nic dělat,“ řekla Nancy. „Budeme muset jít nadvakrát. Vezměte jen to, co klidně unesete.“

„Uděláme si čaj a pak seběhneme dolů a vezmeme všechno, co tu zbude,“ řekl John.

„Na čajování je už pozdě,“ řekla Zuzana. „Hned jak přijdeme do údolí Vlaštovky, nasvačíme se a navečeříme najednou. Titty už se jistě vaří voda.“

KAPITOLA XXXIII

PRÁZDNÝ TÁBOR

Zuzanu již dlouho soužilo pomyšlení, že první námořník a plavčík jsou sami v údolí Vlaštovky. Jistě si dělají starosti, co se stalo s Amazonkou. Titty si již asi představuje, že na ni najel v mlze parník. Roger má určitě hlad. Jestlipak Titty napadne udělat něco k jídlu, nebo si myslí, že by se mělo počkat na kapitána a prvního důstojníka? Těžko říci. Když však Nancy a Peggy vyšly se svinutým stanem, který nesly na stanových tyčích z lesa, objevil se první náznak, že všechno by mohlo být ještě mnohem horší než její nejhorší domorodé obavy.

„Vůbec není vidět kouř,“ všimla si Nancy.

„Ti dva oslíci nerozdělali oheň,“ řekla Peggy.

Zuzana a John vyběhli i s těžkým nákladem z lesa. Opravdu. Z údolí Vlaštovky nevystupoval ani sebemenší proužek dýmu.

„Měli sirky?“ zeptal se kapitán John.

„Ne,“ odpověděla Zuzana, „ale v jeskyni Petra Kachny jich je spousta. A Titty u toho byla, když jsem věci ukládala. Určitě ví,

kam jsem je dala. Jestli už jsou v táboře a tak dlouho na nás čekají, musí padat hlady. “

„To ano,“ řekla Peggy. „Docela určitě. My měli karamelky a taky už hlady sotva nohama pleteme.“

„Měli s sebou jen čokoládu,“ řekla Zuzana. „Myslela jsem, že se všichni brzy vrátíme a nasvačíme se společně.“

„Není někdo na Strážní věži?“ napadlo Johna. „Počkejte chviličku, jen co si vyndám dalekohled.“

Ale Zuzana pospíchala dál. Teď nebyl na čekání čas. Ani Nancy a Peggy nechtěly zůstat stát s tak těžkým stanem na zádech a s nacpanými batohy. Chtěly už být co nejrychleji v údolí Vlaštovky a shodit tu tíhu.

„Ňoumové jedni,“ řekl John trochu stísněně, zavřel s klapnutím dalekohled a běžel za ostatními. „Nerozdělali oheň ani nedrží hlídku. “

„Třeba zrovna stavějí stany,“ napadlo Peggy.

„To mají za chviličku,“ řekla Zuzana, „a my přece jeli tou mlhou strašně dlouho. “

„Co kdybys na ně zkusil zahoukat?“ navrhla Nancy.

John se hluboce nadechl a zahoukal tak krásně, jak se mu to ještě nepovedlo. To táhlé „Hú, hú, hú“ stačilo vyhnat všechny myši z vřesoviště. Ale z údolí Vlaštovky na ně nikdo neodpověděl.

Zkusil to ještě jednou, ale tentokrát se mu ta sova už tak nezdařila. Zrovna když houkal, zahlédl totiž, jak se tváří Zuzana. A ihned pochopil, že má na soví houkání příliš domorodou náladu. A zase se neozvala žádná odpověď.

„Asi na nás někde číhají,“ napadlo Nancy.

„A plíží se vřesem,“ dodala Peggy. „Každou chvíli nás jistě přepadnou.“

„Neměli jsme je vůbec pouštět samotné,“ řekla Zuzana.

„Jsme připraveni,“ křičela Nancy do širého vřesoviště. „Přepadněte nás, ať už je to odbyté. Máme chuť na svačinu.“

Nikdo však nevyskočil z vřesu ani se nevynořil za nějakým balvanem.

„Jestli jsou v jeskyni Petra Kachny, tak nás nemohou slyšet,“ řekl John.

„Vždyť jsem povídala Titty, že když přijdou před námi, mají rozdělat oheň,“ řekla Zuzana.

Za chvilku se už všichni šplhali kolem vodopádů do údolí Vlaštovky, napřed Zuzana, za ní John a nakonec Amazonky. Amazonky se pořádně nadřely, než vytáhly nahoru svůj stan, a John a Zuzana by byli počkali a pomohli jim, ale chtěli už vědět, co strašného se stalo.

„Vždyť oni nepostavili ani svoje stany,“ zarazil se John.

„Vůbec tu nejsou,“ řekla Zuzana.

Z malého údolíčka se s poplašným křikem „Zpátky, zpátky,“ vzneslo hejno tetřívků.

„Určitě už tu dávno nikdo nebyl,“ řekla Nancy, když se vydrápaly s Peggy přes okraj údolí, „jinak by už tetřívci ulétli.“

John se Zuzanou se co nejrychleji rozběhli vzhůru údolím ke starému táboru. Všechno bylo přesně tak, jak to tu včera nechali. Vchod do jeskyně Petra Kachny pořád ještě zakrýval vřes. Odhrnuli jej a vstoupili dovnitř, ale uvítalo je jen rozhořčené skřehotání papouška. John škrtl zápalkou a rozsvítil jednu ze svíčkových lampiček, které čekaly v řadě na kamenném výstupku. V jeskyni se nikdo ničeho ani nedotkl.

Zuzana pohlédla na Johna a John viděl, že tohle je mnohem horší než to nejhorší, z čeho měla strach. Vzal klec s papouškem a vynesl ji ven do světlého podvečera.

„Ještě tu nebyli,“ řekl stísněně Nancy a Peggy, které zrovna hodily stan na zem vedle ohniště.

„Asi je trochu zdržela mlha jako nás,“ řekla Nancy.

„Nebo Roger našel něco zajímavého,“ napadlo Peggy.

„Ne, zabloudili,“ řekla Zuzana.

„Krásná Lóra, krásná Lóra,“ zaskřehotal papoušek.

„Vsaďte se, že se ukážou, ještě než postavíme stany,“ řekla Nancy. „Pojďte, pustíme se do toho. Stejně je postavit musíme.“

„Zajdu ještě na Strážní věž,“ řekl John. „Třeba je odtamtud někde uvidím. “

„To je dobrý nápad. Stany budeme mít postavené jedna dvě. Nerozdělal byste laskavě oheň, pane první důstojníku?“

„Udělej pořádný kouř, aby ho odevšad viděli,“ řekl John a vylezl nahoru po svahu údolíčka podívat se, jestli neuvidí něco seshora, že Strážní věže.

Zuzana si vůbec nepřipadala jako první důstojník. Postavila hraničku, podpálila ji a přiložila na oheň mnohem víc chrastí než obvykle, kdy všechno bylo v pořádku a potřebovala oheň jen na vaření. Ale přitom se jí hlavou honily samé domorodé myšlenky. Před očima se jí vybavoval jeden strašlivý výjev za druhým. První námořník a plavčík zabloudili, zřítili se do propasti, pohltil je močál. Když vynesla z jeskyně všechny čtyři stany, začala je stavět, a Nancy a Peggy si vyznačovaly, kde vztyčí svůj stan a vyrýpávaly si díry na kolíky, nemohla ze sebe Zuzana vypravit ani slovo. A k těmto hrůzyplným obrazům se přidružily ještě další -maminka, Bridget a chůva. V Cesmínovém háji dávají asi zrovna lodnímu mazlíčkovi večeři. Maminka a chůva jsou šťastné a nedělají si žádné starosti, mají úplnou jistotu, že když se Zuzana stará o Titty a o Rogera, nemůže se jim nic stát. A Zuzana tu zatím staví prvnímu námořníkovi a plavčíkovi stany a ani neví, bude-li v nich někdo spát. Všechno na ni ještě víc doléhalo, když slyšela, jak si Nancy vesele pohvizduje, když zastrkává stanové tyče do dlouhých plátěných obrub po obou stranách vchodu, zvedá celý stan najednou a napíná plachtu dlouhými provazci.

„Hlavu vzhůru, první důstojníku,“ oslovila ji náhle Nancy. „Však bude všechno v pořádku. Já vím, co se stalo s těmi dvěma oslíky. Zastavili se cestou nejdříve pro mléko u Swainsonů a

Márinka jim udělala čaj. A pak jim začal starý pán zpívat a do teďka se jim nepovedlo mu uklouznout.“

„Určitě, tak to je,“ přisvědčovala Peggy. „A Márinka cpe Rogera koláči.“

Zuzana se již skoro s nadějí ve tváři zadívala na Nancy. To vypadá docela pravděpodobně. A zní to i rozumně. Titty věděla, že budou potřebovat mléko, a nechtěla rozdělávat oheň a pak od něho odcházet, a tak se nejdříve zastavila na statku a potom, nu vždyť sama ví, jak je to těžké dostat se od těch staroušků.

„Taky jsem na to mohla vzpomenout a zaskočit pro mléko. Vždyť už žádné nemáme. Jenže mne pořád mrzelo, že jdeme tak pozdě.“

John se vrátil do údolí Vlaštovky se zprávou, že na vřesovišti nikoho neviděl, ale Zuzana ho teď sama uklidňovala.

„Nancy myslí, že jsou dole na statku,“ řekla, „a asi tam opravdu budou.“

„Stavěli se pro mléko,“ dodala Peggy, „a teď musí poslouchat dědečkovy písničky. “

„Pomozte mi trochu, kapitáne Johne,“ řekla Nancy, „zajdeme potom dolů a přivedeme je.“

Za chvilku už to v údolí Vlaštovky vypadalo jako dříve, vlastně ještě lépe, protože tu teď stál vedle čtyř malých stanů Vlaštovek velký stan Amazonek. Zuzana rozdělala pořádný oheň a přiložila na něj náruč kapradí a k večerní obloze vystupoval hustý kadeřavý sloup štiplavého šedého kouře. V kouři visela konvice, aby se jim voda vařila, než se vrátí. Zuzana navlhčila drny, které měla pořád po ruce hned u ohniště, a obložila jimi kolem dokola oheň.

„Stát se nic nemůže,“ řekla, „ale stejně by tu snad měl někdo zůstat, kdybychom se s nimi náhodou minuli. “

Nikdo však nechtěl v táboře zůstat a kromě toho měli v Podkoví zátoce ještě dost věcí, které museli vzít nahoru. Zuzana

vyndala z Tittiny krabice kus papíru a Nancy na něj napsala: „POČKEJTE TADY, DOKUD SE NEVRÁTÍME. “

„Kam to mám dát, aby to určitě našli?“

„Na papouškovu klec,“ řekl John. „Titty se s ním vždycky přijde pozdravit, i kdyby byla pryč jen deset minut.“

Zuzaniny naděje zase rychle pohasly. Titty by přece nenechala papouška samotného ani o chvilku déle, než by bylo nutné. Když ví, že je už dva dny zavřený v jeskyni, nezadržely by ji jistě ani starouškovy písničky.

Oba kapitáni a první důstojníci běželi co nejrychleji kolem potoka dolů k Swainsonovům. Když doběhli do lesa, obrátil se John k posledním slunečním paprskům nad vřesovištěm a spatřil, jak z údolí Vlaštovky stoupá do tichého večera vysoký chladný sloup kouře.

„Ten uvidí maminka až z Cesmínového háje,“ řekl. „Aspoň bude vědět, že jsme se již vrátili.“

Zuzana na to neřekla nic, jen spěchala dál s bandaskou dolů do lesa.

Když přišli na cestičku ke statku, bylo všude ticho.

„Starý pán ani nezpívá,“ řekla Zuzana.

„Asi mu už došel dech,“ uklidňovala ji Nancy.

„Myslím, že tu nejsou,“ řekla Zuzana. „Jinak bychom už přece slyšeli, jak se Roger směje.“

„Jak se může smát, když se láduje,“ řekla Nancy.

Ale ještě ani nedošli k vratům statku a potkali Márinku, která běžela s dížkou z mléčnice.

„Tak už jste zase zpátky?“ uvítala je.

„Už jsou tu dlouho?“ ptala se Zuzana úzkostlivě.

„Kdo jestli tu je?“

„Titty a Roger.“

„Kdepak, ti tady vůbec nebyli. Copak jste nešli společně? Odpoledne, ještě než přišla ta mlha, jsem u vás byla s dopisem, a v celém táboře nikde nikdo, i jeskyně byla úplně zakrytá.“

„S jakým dopisem?“

„S psaním pro vás,“ řekla Márinka, postavila dížku a vyndala z kapsy od zástěry obálku. „Nechtěla jsem ho tam nechávat. Věděla jsem, že se tu někdo stavíte pro mléko, hned jak se vrátíte.“

Na obálce bylo v jednom rohu drobounkými písmenky napsáno „Domorodá pošta“ a pak velkým písmem, v němž poznala Zuzana na první pohled maminčin rukopis, adresa: „První důstojník Zuzana, tábor v údolí Vlaštovky.“ Roztrhla obálku a četla:

Můj milý první důstojníku a kuchaři, zítra ráno k Vám zajdeme s Bridget a musíte nám vyprávět, jak jste se měli na Kančenžanze. Nemusíš se s ničím vařit. Přineseme si něco k jídlu. Píši ti jen proto, abyste věděli, že přijedeme, a nebyli zase na nějaké výzkumné výpravě. Cekejte nás kolem osmého zvonění dopolední hlídky (John bude vědět kdy).

Nejsrdečnějšípozdravy kapitánovi i posádce

maminka a lodní mazlíček

Zuzaně vhrkly slzy do očí a poslední slova již nemohla ani dočíst. Maminka je tak přesvědčena, že je všechno v pořádku. A ona, Zuzana, která se má starat o ostatní, ani neví, kde je má… S očima oslepenýma pláčem podala dopis Johnovi. Všichni se na ni vážně zadívali.

„Co se děje?“ ptala se Márinka. „Neplačte.“

„Ztratili se. Ztratili se,“ vzlykala Zuzana, „a zítra přijede maminka s Bridget. A ještě o ničem neví.“

„Ale, ale, nesmíte si to tak brát,“ utěšovala ji Márinka. „Však oni nebudou daleko. “

„Stalo se to v té mlze,“ řekl John.

Zuzana se náhle rozhodla.

„Musíme to jít mamince hned říct. Musíme jí to říct hned teď.“ Pustila se po vozové cestě dolů k silnici.

„Zuzana má pravdu,“ řekla Nancy. „Čím dříve to uděláme, tím lépe. Slunce už zapadlo a začíná se stmívat. Něco se podniknout musí.“

Márinka souhlasila s Nancy. Rázně postavila dížku u vrat a běžela za Zuzanou. „Převezu vás,“ volala. „Plachtit nemůžete, protože není vítr a s naší loďkou se rychleji vesluje. “

Ostatní je dohonili, právě než docházely k silnici.

„Ale přece nepůjdete všichni,“ řekla Márinka. „Někdo by měl přespat v táboře. Co kdyby, chudáčci malí, došli do tábora a nebyl tam nikdo, kdo by jim dal něco horkého k jídlu a uložil je.“

Vtom zaslechli, jak se soumrakem blíží dusot koní.

„Skryjme se,“ zvolal John ze zvyku, ale pak dodal skoro zahanbeně: „Nač bychom se vlastně schovávali?“ Vyšli tedy všichni na silnici a nijak se nesnažili ukrýt před domorodci, kteří se sem blížili, ať už to byli přátelé či nepřátelé. Kdo by také měl teď na něco takového myšlenky?

„Klády,“ zvolala Peggy.

Z ohybu silnice pod strmými lesy vyšli tři statní koně a za nimi se objevil obrovský strom, pevně připoutaný řetězy k dvěma párům velkých červených kol. Snášel se již soumrak a chvilku neviděl nikdo nic než koně, kládu a dřevorubce, který šel vedle prvního koně.

Márinka Swainsonová se zastavila.

„Pr, Uldy,“ křičel dřevorubec. „Pr, vy tam. Stát!“ Všichni tři koně se zastavili.

„Dobrý večer, Márinko.“

„Dobrý večer, Jacku.“

„Vezu vám kamarádku,“ řekl a tu teprve spatřili Titty, jak skáče z vysoko vyčnívajícího konce klády do náruče druhého dřevorubce, který stojí před ní na silnici. Všichni se k ní rozběhli.

„Mockrát vám děkuji,“ volala Titty a potom se obrátila k nim. „Nazdar, Zuzano! Roger si udělal něco na noze, ale všechno je úplně v pořádku.“

KAPITOLA XXXIV

ZÁCHRANNÁ VÝPRAVA

„Kde je?“

A pak začali mluvit jeden přes druhého. Dřevorubci říkali něco Márince a Márinka Titty. Titty se pokoušela vysvětlit, co se stalo -její odpovědi však stačily jen Nancy a Peggy, ale Johnovi ne a Zuzaně už vůbec ne. Roger dnes přespí ve vigvamu. Ano, v uhlířské chatrči, a starý domorodý lékař mu dal na nohu obklad z kapradí a říkal, že nemá nic zlomeného. Starý Billy? Ne, řekli dřevorubci, to byl mladý Billy. Ale kde vlastně Roger je? Titty věděla jenom, že je někde za vřesovištěm a že se zpátky jede dolů údolím a kolem celého jezera. Dřevorubci řekli Márince, že starý a mladý Billy pracují v Horním lese. Ano, tak to říkal mladý Billy, když jí povídal, co má vyřídit Nancy a Peggy. A pak se Nancy, Peggy i Márinka snažily všechny najednou vysvětlit Zuzaně, že je to moc daleko a že se tam nemohou pustit hned. A Titty se jí zase pokoušela přesvědčit, že Rogerovi se vede výborně, a vylíčit Johnovi, jak upadla s kompasem a jak si pak mysleli, že ukazuje špatně, ale on ukazoval docela dobře, a jak chodili nechtě pořád kolem dokola a pak se vydali po potoce, který tekl obráceně, a jak se s ní Roger stejně nemohl večer vrátit, protože má celou nohu ovázanou kapradím a domorodý lékař říká, že ji musí mít v klidu.

„Budeme se tam zítra muset vydat s nosítky,“ řekla Nancy. „Hned ráno ho přeneseme.“

„Stačíme to, než přijde maminka?“

„Samozřejmě že stačíme. Do Horního lesa není přes vřesoviště daleko. Pojďme, Johne, ať ještě odnesem všechno ze zátoky.“

„Zítra budeme muset vyrazit brzy ráno,“ řekl John.

„Hned jak se rozední, nastoupí výprava s nosítky na silnici,“ rozhodla Nancy.

„Hlavně abychom byli zpátky, než přijde maminka,“ řekla Zuzana. „Bylo by strašné, kdyby našla tábor prázdný jako my dneska.“

„Ne, to se nestane. Pojďme už.“

„Neměli byste kvůli tomu dnes paní Walkerové dělat starosti,“ řekla Márinka. „Nač si s tím lámat hlavu, když už víte, kde je. To je přece to hlavní. A teď se musím jít postarat o prasata. Dobrou noc, Jacku. Dobrou noc, Bobe. Vy už tady čekat nemusíte.“

„Dobrou noc, Márinko,“ řekli trochu ostýchavě dřevorubci a pobídli koně, aby jeli dál. Velká kláda, na níž se vezla Titty z údolí za vřesovištěm, se rozjela zase po silnici.

„Ti mládenci se tu tak naokounějí, až by člověk řekl, že nemají vůbec co na práci,“ poznamenala Márinka, jak se za nimi dívala, ale když jim mizeli z očí, vesele na ně zamávala. „A vy,“ řekla, „byste si teď měli vzít dost mléka i na snídani a já vám donesu ranní mléko, než přijde paní Walkerová, abyste se nemuseli zbytečně zdržovat a chodit dolů a mohli hned vyrazit na vřesoviště.“

Zuzana a Titty se vrátily s Márinkou na statek a čekaly u branky od sadu, a Márinka zatím odběhla s bandaskou a donesla ji vrchovatě nalitou čerstvým mlékem. John, Nancy a Peggy zašli dolů do Podkoví zátoky pro zbytek nákladu z Amazonky. A než se vyšplhali zase zpátky do údolí, měla již Zuzana připravenou večeři.

Večeře jim dlouho netrvala, slabý čaj, opečený chléb a mléko měli v sobě hned. Zuzana už myslela jen na zítřejší ráno a uvažovala, jak těžce si asi Roger poranil nohu a co si počnou, jestliže zjistí, že je to s ním vážné a nebudou ho moci přenést. Peggy a John se tu a tam na něco zeptali a Titty se pokoušela vylíčit jim potok a lesy na druhé straně a vypovědět, jak se polekala, když myslela, že se dívají na kopce za Riem, a tu náhle vystoupila z mlhy Kančenžanga. Někdy se zase zeptala Titty a tu jí Nancy a Peggy vyprávěly o mlze na jezeře, a jak v ní hledali cestu kompasem. Ty krátké úryvky rozhovoru však brzy ustaly. Měli za sebou dlouhý den a všichni byli úplně vyčerpaní.

Byli tak unavení, že je ani nepřekvapilo, když Zuzana prohlásila, že dnes se nádobí nemyje a že nechají šálky, lžičky a všechno ostatní odmočit přes noc v potoce.

A když zalézali do spacích pytlů, měli už oči skoro zavřené.

„Kdo se ráno vzbudí první, probouzí ostatní,“ řekla Nancy a hlasitě zívla. Ale kolem již všichni spali, a tak jí ani neměl kdo odpovědět.

Ještě štěstí, že prateta nepustila Amazonky dlouho z domu a že teď spaly letos poprvé ve stanu a ne v obyčejné posteli. Ranní sluníčko je brzy probudilo, zato Vlaštovky by si ho ani nevšimly, a kdyby je neprobudila hlasitým křikem Nancy, která již utíkala ke hrázi skočit si do vody, byly by spaly ještě třeba celý den a noc.

Za hodinu již byla záchranná výprava na pochodu. Tentokrát si řekli, že ani nestojí za to schovávat něco do jeskyně. Kdyby sem maminka náhodou došla, dříve než se vrátí s raněným Rogerem, chtěli, aby tábor vypadal opravdu táborově. A tak nechali všechny čtyři stany Vlaštovek na svém místě a klec s papouškem na kamenném podstavci. Amazonky svůj stan strhly, protože potřebovaly dvě tyče na nosítka. Jedině jejich stan měl tak pevné tyče, že unesly i člověka. Nancy propletla mezi tyče pravidelně křížem krážem provaz, pak stan složila a položila jej na délku přes výplet jako matraci.

„Moc pohodlné to nebude,“ řekla, „ale to by ani nebylo ono.“ Nikdo nechtěl zůstat doma a hlídat tábor a také tu nikoho nenechali, jen papouška, a i toho to velice rozhořčilo a křičel za nimi ze své násobilky: „Dvakrát, dvakrát. Dva, dva.“

„To nám říká, že už jsme ho jednou nechali doma a že dnes není na řadě,“ vysvětlovala Titty. „Tentokrát nebudeme tak dlouho pryč, Lóřičko. Jdeme jenom pro Rogera. Za chvilku jsme zpátky. A není to tak zlé, jako kdybys byla zavřená v jeskyni. “

Ale papoušek se nedal utišit.

„Měla bych se pro něj raději vrátit a vzít ho s sebou,“ rozhodla se Titty, když vystoupili údolím Vlaštovky, šli již kolem potoka k Pstružímu jezírku a pořád ještě za sebou slyšeli rozzuřený křik papouška.

„Tak jdi,“ řekla Zuzana, „ale čekat na tebe nebudeme. Musíš nás nějak dohonit. Nezapomeň, že v poledne má přijít maminka a že přijde spíš dříve než později.“

Titty běžela zpátky, vyndala papouška z klece, vyšplhala se zase údolím a rozběhla se, co jí nohy stačily kolem potoka za ostatními. Papoušek se upokojil, pokřikoval již mnohem veseleji, pohupoval se Titty na ruce a mával krátkými zelenými křídly.

„Tak, všechno je zařízeno,“ oddechovala, když doháněla ostatní. „Víte, jak jsme včera nechali Lóře na kleci lístek »POČKEJTE TADY, DOKUD SE NEVRÁTÍME!« Pověsila jsem ho na prázdnou klec, takže ho maminka určitě uvidí, i když přijde chviličku před námi.“

„Tos tomu dala,“ řekla Nancy, „co když to uvidí ještě spousta jiných lidí, a až se vrátíme, budeme mít tábor plný všelijakých pratet, které si budou myslet, že je zveme na návštěvu.“

„To mne nenapadlo,“ zděsila se Peggy. „Mám utíkat zpátky?“ Nancy se rozesmála.

„Prateta je na světě jen jedna,“ řekla, „a ta už odjela.“

Stoupali dál kolem Pstružího jezírka a Titty ukázala Peggy, kde chytili s Rogerem toho obrovského pstruha. Šli pořád po potůčku od horního konce jezírka nahoru přes vřesoviště, až došli k rozlehlé bažině s velkými trsy sítiny. Titty s Rogerem ji viděli už včera růst z mechu, na který se nedalo šlápnout, aby se neprobořil pod vodu. Kolem bažiny zamířili k severu a za chvilku už byli nahoře na vřesovišti a dívali se na druhé straně dolů do údolí.

„Tady už jsme byly,“ řekla Peggy. „Celý tenhle kus vřesoviště známe jak své boty. Určitě bychom tu nezabloudily ani v mlze.“ „Myslíš?“ řekla Nancy. „V mlze může zabloudit každý, ať je to kde chce. Stalo se, že se tu ztratili i lovci.“

Peggy se dívala dychtivě před sebe. „Každou chvilku bychom už měli dojít k Náhorní cestě,“ řekla. „Tamhle je.“

„Teď už tam budeme co nevidět,“ řekla Nancy. Peggy již utíkala po dobře znatelné cestě, úzké pěšině, která se táhla nachovým vřesem a tam, kde vedla přes travnatá místa, byla dobře vyšlapaná. Nancy a John klusali s nosítky za Peggy a za nimi utíkala Zuzana a Titty s lodním papouškem. Na Náhorní cestu se vešla vždycky jen jedna ovce nebo jeden člověk, a tak musela výprava postupovat jeden za druhým indiánským pochodem.

„Nebýt Náhorní cesty,“ řekla Nancy, „byly bychom asi objevily údolí Vlaštovky první. Ale šly jsme sem vždycky z téhle strany vřesoviště a Náhorní cesta je tak báječná pěšinka, že jsme se vždycky pustily po ní a nikdy jsme nepřekročily vodní předěl.“

„Ach ano, vodní předěl,“ zvolala Titty, jako by čekala jen na toto, slovo. „Také jsem na to mohla pomyslet, a ne si říkat, že se mi rozbil kompas. “

Šli pořád dál a dál po Náhorní cestě, která se sice tu a tam zatočila kolem nějakého balvanu nebo malé bažiny, ale v podstatě to byla docela rovná pěšina. Konečně řekla Nancy: „Jestli se chceme dostat do Horního lesa, měli bychom teď odbočit doleva,“ a za chvilku ukázala Peggy dolů na vřesoviště.

„Tamhle je vaše borovice,“ řekla. „Teče kolem ní potůček a dole v lese jsou malé peřeje, které spadají až k mýtině, kde mají dřevorubci starou chatrč. “

„Jestli je to opravdu ten strom,“ řekla Titty, „tak tam si to udělal Roger na noze. Ale kde je potok?“

„Odtud není vidět,“ vysvětlovala Peggy.

„Pospěšme si,“ pobízela je Zuzana.

Sešli z rovné pěšinky a zamířili přímo k borovici. Za chvilku již zahlédli potok, který stékal napravo od nich vřesovištěm. Došli k němu u borovice.

„Tak tady to je,“ křičela Titty. „Podívejme se. Zůstal tu ještě kousek staniolu z posledního dílku čokolády. Tady čekal Roger, než jsem zašla dolů pro domorodého lékaře.“

Zuzana vběhla do lesa a utíkala dál. Ostatní pospíchali za ní.

Kdesi pod sebou zaslechli hvízdání, které znělo značně falešně. Někdo se tam pokoušel zahvízdat „Španělské dámy“.

„Rogere,“ zvolala Zuzana a hvízdání umlklo.

„Nazdar,“ ozvalo se někde pod nimi a vzápětí, když se prodrali houštím, spatřili Rogera, jak poskakuje na mýtině u uhlířské chatrče, houpe se na zdravé noze a na berli a místo druhé nohy má obrovský balík ovázaný červeným kapesníkem a opatrně jej drží nad zemí.

„Patnáct chlapů u mrtvoly sedělo,“ hulákal Roger, který byl v náramné náladě. „Jo ho hó, jo ho hó a pili rum. Nazdar! To jsem

rád, že jste přinesli Lóru. Nazdar, Lóro. Řekni »Samé dukáty*, Lóro. Řekni »Samé dukáty«!“

Zuzana se k němu rozběhla. „Není ti něco?“ ptala se. „Nemáš chodit, ta noha tě bude bolet ještě víc.“

„Jo ho hó!“ vykřikl Roger a otočil se na své berli.

„Kdo ti udělal tu nádhernou berli?“ ptala se Titty.

„Mladý Billy,“ odpověděl Roger. „A povídal, že mu tak můžeme říkat.“

„To je ale dneska krásně,“ řekl starý uhlíř, který právě vycházel z chatrče. „Mládenec se drží výborně. Ale není mu nic vážného. Nesmí tu nohu moc namáhat a bude to hnedle v pořádku.“ „Přinesli jsme si na něj nosítka,“ řekla Nancy.

„To je dobrý nápad,“ chválil je stařík. „Když celý den na nohu nešlápne, nebude ani vědět, že si na ní něco udělal. A jakpak se vede vám, slečno Lilly a slečno Peggy? Ale, ale, a není tohle papoušek pana Turnéra?“

„Býval jeho,“ odpověděla Titty.

Na Vlaštovky vždycky drtivě zapůsobilo, když slyšely, jak někdo říká kapitánu Nancy, Postrachu moří, Lilly. Ale Nancy to dnes zřejmě nevadilo.

„A jak se daří vám?“ ptala se. „Co dělá zmije? Nemohli bychom se na ni podívat, když už jsme tady?“

„Byla s námi celou noc ve vigvamu, ale já stejně spal,“ řekl Roger. „A ráno mi ji vyndal… Syčela jak divá.“

„Měli bychom už opravdu jít,“ připomínala Zuzana, ale Rogerovi nebylo stejně nic vážného, v chatrči měli zmiji a jak by k tomu přišly Nancy a Peggy, když se na ni chtějí podívat a ani by nemohly. A tak se stařík vrátil do chatrče a vyšel ven s krabicí, upozornil Titty, aby nepouštěla papouška moc blízko, a nazvedl na jedné straně víko. Tu se zmije vyhrnula ven jako proud nějaké černé pohyblivé tekutiny, mladý Billy ji nabral na hůl a nechal ji viset a zmije syčela, jen jí z úzké tvrdé tlamy šlehal rozeklaný jazyk. I Zuzana, která měla plno domorodých starostí, aby snad nepřišli pozdě, se ráda na hada zase podívala, ale ach, jak strašně snadno zapomínají ty Amazonky na hodiny!

Konečně spustil mladý Billy zmiji zase do krabice a zavřel víko. Nancy se obrátila na plavčíka.

„A teď se podíváme, jak se vejdeš na nosítka.“

„Já bych mohl jít klidně o berli,“ navrhoval Roger.

„Ať už ležíš na nosítkách,“ pustila se do něho Zuzana. „Dneska se k nám chystá maminka a musíme se vrátit, než přijde. “

Nosítka položili na zem a Roger si lehl mezi obě tyče a berličku si připravil vedle sebe. John a Nancy zvedli konce tyčí. Stařík šel s nimi, chtěl jim ukázat, kudy se dostanou nejlépe z lesa.

„Mockrát vám děkujeme, že jste se o něj tak hezky staral,“ řekla Zuzana.

„A já jsem se tak krásně svezla na té velké kládě,“ dodala Titty.

„To nestojí za řeč,“ usmál se mladý Billy. „Snad vás tu zase brzy uvidím.“

„Nashledanou a děkuji mockrát,“ loučil se Roger.

„Nashledanou,“ volal za nimi stařík, jak stál na kraji lesa.

„Polož se, ty oslíku,“ okřikla Nancy Rogera, když se najednou pokoušel rychle se posadit na nosítkách a zamávat berli.

„Jestli spadneš, rozbiješ si ještě tu druhou nohu a pak už vůbec nebudeš k ničemu,“ domlouval mu John.

Výprava s nosítky postupovala rychle vřesovištěm, až našla pěšinu, které Amazonky říkaly Náhorní cesta. Po té se už rozběhli, co jim nohy stačily.

„Jestli se trochu neproskáču, tak mi budou obě nohy brnět, jako bych tam měl samé mravence,“ řekl Roger za chvilku.

Byl sice dost lehký, ale nosiči měli stejně radost, že si od něho trochu odpočinou, a tak sice cestoval Roger většinou jak těžce raněný na nosítkách, ale tu a tam mu dovolili, aby poskakoval na jedné noze o berli jako nějaký čilý Dlouhán John Silver. Nejlépe ze všech se snad nosítka líbila papouškovi. Na tyčích se mu báječně sedělo, a tak strávil na nosítkách celou cestu, ať už na nich Roger ležel, nebo ne.

Maminka s lodním mazlíčkem byly trochu zklamány, když je v Podkoví zátoce nikdo nečekal. „Možná že jdeme moc brzy,“ napadlo maminku. „Ne, děkuji mockrát, čekat na nás nemusíte.“ Pan Jackson, který je přivezl z Cesmínového háje, vyjel tedy ze zátoky a vesloval pryč přes jezero a maminka s Bridget si prohlížely Amazonku, povytaženou na břeh, s poutacím lanem uvázaným kolem stromu, a pak zase nový stožár Vlaštovky a myslely si, že každou chvilku zaslechnou, jak se k nim lesem ženou badatelé a volají na ně.

Tu maminku napadlo, že si možná spletla den a že se výprava ještě nevrátila z Kančenžangy, ale ne, vždyť mluvila včera dopoledne s kapitánem Flintem a ten jí řekl, že slečna Turnerová odjela a Nancy a Peggy že se přistěhovaly do tábora v údolí Vlaštovky. Tak se tedy snad Johnovi zase zpozdily hodinky. To se mu stává často. Škoda, že tu nikdo není, aby jí pomohl s tím velkým košem plným dobrot z Cesmínového háje, ale co se dá dělat. Snad je potká, než dojde ke kraji lesa. Moc rychle stejně nepůjde kvůli Bridget. „Tak honem, Bridget,“ řekla, „uvidíme, jak se dostaneme daleko, než je potkáme.“

Ale dostaly se až do tábora. Přešly přes silnici a ani trochu se nebály domorodců, vždyť maminka byla konec konců domorodá žena. Nad silnicí stoupaly lesem. Na kraji lesa si chvilku oddechly, dívaly se nahoru k údolí Vlaštovky a bylo jim divné, že není vůbec vidět kouř. „Nu ano, musí se tam nosit daleko dříví, a tak Zuzana asi rozdělává oheň, jen když chce uvařit vodu.“ Šly vzhůru kolem potoka a pak opatrně vylezly kolem vodopádu, nejdříve Bridget po čtyřech a těsně za ní maminka, kdyby snad náhodou lodní

mazlíček uklouzl. Tu však spatřily čtyři prázdné stany, prázdnou klec a prázdné ohniště a nikde ani človíčka.

Aha, řekla si maminka. To se schovali v té své jeskyni. A čekaly s Bridget s prsty na ústech tichounce před jeskyní, aby překvapily prvního badatele, který vyleze. Ale pořád nikdo nevycházel, a tak maminka nakonec vstoupila dovnitř a vidí, že v jeskyni není nikdo, jen ve stínu u vchodu že stojí bandaska, kterou tam postavila Márinka, aby byla pěkně v chládku.

A teprve potom, když vyšla zase ven do slunečného dne, si maminka všimla lístku na Lóřině kleci. Podívala se na něj. „POČKEJTE TADY, DOKUD SE NEVRÁTÍME. “

„Hm,“ řekla si maminka, „to je ale stručná a milá zpráva. Vypadá to spíš na kapitána Nancy než na kapitána Johna. A Zuzana by určitě napsala »prosím«. »Počkejte tady, dokud se nevrátíme.« Ani nás nenapadne, viď, Bridget?“ A pustily se s lodním mazlíčkem údolím Vlaštovky vzhůru k Pstruzímu jezírku. A tu zahlédly, jak se sem z dálky kvapně blíží výprava s nosítky.

Napřed utíkala Zuzana a zřejmě popoháněla ostatní. Za ní běžel John s Nancy a nesli mezi sebou něco bílého a dlouhého. Pak šly Peggy s Titty. Kde však je Roger? Tu zahlédla maminka papouška, jak sedí na onom podivném předmětu, který nesou John s Nancy. Náhle se na něm cosi pohnulo a rázem se jim maminka rozběhla naproti. Co se stalo Rogerovi? Není to přece jen příliš nebezpečné nechávat je pořád tak samy sobě? Má zlomenou ruku? Nebo nohu? A nebo má zlomené obě nohy?

Tu se však záchranná výprava dala do hurónského křiku. Pak umlkla. Cosi sebou divoce zmítalo na nosítkách… věděla teď už moc dobře, co to je. A za chvilku už k ní pospíchal obrovskými skoky Roger, houpal se na berli po jedné noze a hulákal z plných plic:

„Jo ho hó!“

„Maminko, prosím tě, nezlob se, že jdeme tak pozdě,“ omlouvala se Zuzana. „Opravdu jsme se snažili přijít včas.“ Ale to, že přišli pozdě, bylo najednou úplně vedlejší. Maminka neměla na nic jiného pomyšlení než na Rogerovu nohu a zároveň se smála radostí, že se nestalo nic tak zlého, čeho se v onom strašlivém okamžiku hrozila. Titty se rozběhla k chudince Bridget, které se vůbec nelíbilo, že jí maminka tak najednou utekla. Roger se pokoušel vysvětlit, jak to, že má nohu zavázanou balíkem kapradí velkým jak jeho hlava. Nancy se ho snažila přimět, aby si zase lehl na nosítka a nechal se odnést pořádně až do tábora. Papoušek huboval, protože praštili nosítky na zem a jeho si nikdo nevšímal. Zuzana běžela dolů do údolí rozdělat rychle oheň. Mluvili jeden přes druhého a tak došli maminka, Bridget, Roger i ostatní členové záchranné výpravy dolů do tábora.

„Tisíc láteř,“ řekla Nancy, jak se rozhlédla po tábořišti. „Bez našeho stanu to tu ani nevypadá jako pořádný tábor. Pospěš si, Peggy. Teď už ho jako nosítka nepotřebujeme.“

Než vybalili badatelé maminčin košík a Zuzaně se vařila voda na čaj, postavily Nancy a Peggy zase svůj stan a maminka sundala Rogerovi z nohy všechno kapradí, které mu na ni dal starý uhlíř, a pořádně mu sama nohu prohlédla.

„Myslím, že jí kapradí nijak neuškodilo,“ řekla.

„Dneska už mne skoro nebolí,“ řekl Roger. „Když s ní pohnu, tak to ani necítím, vlastně skoro ani necítím.“

„Tak dobrá,“ řekla maminka, „jestli chceš, mohu ti zase omotat nohu vším tím kapradím.“ A Roger, který chtěl mít ještě aspoň jeden den nohu ovázanou, řekl, že chce.

Při hostině pak mamince vyprávěli, jak lezli na Kančenžangu, co zažily obě výpravy v mlze, jak spali na horském úbočí, jak se chtěl Roger přidržet skály a zároveň touž rukou ukázat na divoké kozy, o noci ve vigvamu, a jak výborná jsou kachní vejce… Odpoledne se již chýlilo ke konci a tu maminka řekla: „Skoro bych zapomněla na jednu věc, kvůli které jsem sem také přišla… teď, když je Bridget s Peggy ve velkém stanu, se to dobře hodí. Víte, že Bridget má za pár dní narozeniny, a ráda bych se podívala, jak jsou udělány vaše stany. Chtěla bych jí ušít zrovna takový, jenže malý. A pak jsem si říkala, že bychom mohli její narozeniny oslavit na ostrově jako loni.“

„Ale budeme tam do té doby?“ napadlo Zuzanu.

„A co Vlaštovka?“ zeptal se John.

„Maminka ví něco o Vlaštovce,“ zvolala Titty, když se podívala mamince do tváře.

„Na tu se zeptejte vašeho kapitána Flinta,“ smála se maminka. „Zajede pro nás s loďkou. Á, tamhle je.“

Do tábora vešel kapitán Flint. Chtěl podat mamince ruku, ale rychle si to rozmyslel.

„Mám celé ruce od oleje,“ omlouval se a utřel si ruce o chomáč trávy. Nebylo mu to však nic platné a musel si vypůjčit od Zuzany mýdlo a jít si je umýt do potoka.

„Že on dělal něco na stožáru?“ napadlo Johna. „Opravdu jste ho ještě dodělával?“

„Stožár jsi pěkně dodělal ty,“ chválil ho kapitán Flint.

„Kdy myslíte, že už dostaneme Vlaštovku?

Kapitán Flint jako by jeho otázku ani neslyšel.

„Proboha!“ zvolal, „co si to udělal ten váš plavčík?“ Roger vyšel zrovna z jeskyně Petra Kachny - zkoušel, jak projde vchodem, když se nemůže dotknout ovázanou nohou země. A pak musel samozřejmě vyprávět kapitánu Flintoví všechno, co se událo. Ještě nevyslechl kapitán Flint ani celý příběh a už se vařil čaj. A maminka našla na dně košíku koláč.

Pořád ještě povídali o výpravě na Kančenžangu, když tu maminka řekla: „Na Bridget už je trochu pozdě,“ a kapitán Flint ihned vyskočil.

Všichni badatelé je šli vyprovodit dolů do Podkoví zátoky, i Roger, který už zjistil, že ho poraněná noha vůbec nebolí, když se na ni postaví, ale zatím si to nechával pro sebe.

„Zítra se uvidíme všichni v Jezerce,“ řekla maminka, když přecházeli silnici.

„Ale vždyť se tam nedostaneme, dokud nebudeme mít Vlaštovku,“ namítal John.

Maminka pohlédla na kapitána Flinta a zasmála se.

„Snad tu už není?“ ptala se Titty.

„Včera večer jsem ji neviděl,“ řekl John.

Rázem nechali naši badatelé maminku, kapitána Flinta a Bridget být a všech šest se jich rozběhlo lesem. Roger se tak snažil stačit ostatním, že se skoro zapomněl opírat o berličku.

„Stožár je pryč,“ volal John, ale když za chvilku vyběhl z lesa do malé zátoky, viděl hned, kam se stožár poděl. Amazonka již nebyla jedinou plachetnicí v zátoce. Vedle ní ležela povytažena kousek na břeh malá loďka, velice podobná Vlaštovce, ale skvěla se tak nádhernou čerstvou barvou, že nemohli zprvu ani uvěřit, že je to milovaná stará Vlaštovka, kterou tak dobře znali. Stál na ní již nový stožár, celý světle zlatý, jak jej John uhladil smirkovým papírem a napustil lněným olejem, a z něho visela nová zvedací lana na plachty i vlaječku. Na břehu byla rozprostřena stará hnědá plachta a trhlina, kterou utrpěla při ztroskotání, už byla pěkně spravená, a vedle ní leželo horní a spodní ráhno, pěkně uhlazené a napuštěné fermeží, a kotouč jemného provázku na přišněrování plachty.

Nikdo z Vlaštovek ze sebe nemohl vypravit ani slovo. Rozběhli se všichni k loďce, něžně se dotýkali nového nátěru a zjistili, že je suchý. Pohlédli na místo, kde přes zející díru v prknech byla, když ji naposled viděli, přibita záplata ze starého ušpiněného podlahového dílce. Nevědět to, ani by nepoznali, kde ta strašlivá díra byla. Teď z ní byla úplně nová loď a vlastně ještě lepší než nová, protože opět omládla, ale měla i své vzpomínky, a v jádru to byla pořád tatáž Vlaštovka, dražší jim, mnohem dražší, než by jim kdy mohla být kterákoli jiná loď na světě.

Kapitán Flint jim znovu na celý sbor díků odpověděl, že mu nemají za co děkovat, protože je to jen úplná maličkost proti tomu, zač vděčí on jim, a pak pomohl mamince a Bridget do veslice a odrazil.

„A zítra uvidíme, která loď je rychlejší,“ řekl. „Vyráží se od houseboatu. Cíl je v Jezerce. Hned brzy ráno jsem na houseboatu. Přijeďte se svou flotilou, jakmile budete připraveni.“

Několikrát se rozlehlo volání „dobrou noc“, veslice zrovna projížděla mezi ostrohy a John se už chystal odvázat konec na kotouči jemného provázku, aby se mohl dát do práce a přišněrovat plachtu, ale tu kapitán Flint náhle přestal veslovat.

„Mimochodem, Rogere,“ volal přes vodu, „mám celý soudek střelného prachu.“ A pak se mu vesla znovu ponořila do vody a veslice vyjela ze zátoky.

„Třikrát hurá!“ křičel Roger.

„Co tím myslel?“ ptala se Zuzana.

„On mne nechá vypálit z děla,“ křičel Roger a mával berličkou ve vzduchu.

KAPITOLA XXXV

ZÁVODY

Za zádí houseboatu se pohupovaly dvě malé loďky. Kapitáni a posádky seděli na zadní palubě a pili šumivou limonádu s kapitánem Flintem. Jejich hostitel se cestou z Jezerky dolů po jezeře zastavil v Riu a přivezl v motorovém člunu, který měl teď přivázaný k boku houseboatu, celou bedničku limonád, pravého to nápoje pro tropické dny. Všichni byli mírně nahluchlí, protože jak vepluli do zátoky Houseboatu, přivítal je kapitán Flint dělovou salvou a navíc splnil svůj slib a znovu a znovu nabíjel malé dělo a Roger, pořád ještě v roli Dlouhána Johna Silvera, se opíral o berli a pálil dlouhým doutnákem, ne jenom jednou, ale ránu za ranou. Nad obytným člunem se vznášel zápach střelného prachu jako při jejich loňské námořní bitvě.

„Když je takovýhle vítr,“ řekl kapitán Flint, „a vane od severu, dost přímo po jezeře, můžete celou cestu až na řeku Amazonku křižovat. Ale tam musí závody skončit, protože vás čekají v Jezerce na hostině. “

„Vždyť včera, když přišla maminka do údolí Vlaštovky, jsme už jednu hostinu měli,“ řekla Titty.

„Však až se dneska dostanete do Jezerky, spořádáte klidně další,“ poznamenal kapitán Flint. „Zaslechl jsem něco o jahodové zmrzlině. “

„Jahodovou zmrzlinu může člověk jíst vždycky,“ řekl Roger. „Nezabere tolik místa jako jiné jídlo. “

„To je pravda,“ přisvědčil kapitán Flint. „Ale teď ještě něco o těch závodech. Pro žádnou loď není dobrým vysvědčením, když pořád křižuje a nikdy nepluje s větrem v zádech. Měli byste vyjet odtud, plachtit dolů po jezeře, obeplout ostrov Divokých koček a skončit na řece Amazonce. Vyhrává loď, která projede první kolem loděnice.“

„Po které straně ostrova Divokých koček máme proplout, až pojedeme dolů?“ ptala se Nancy.

„Po které chcete, jen když ho objedete a poplujete po jedné straně tam a po druhé zpátky. “

„A kudy máme projet mezi ostrovy Ria?“ ptal se John.

„To už je vaše věc. Každý kapitán se rozhodne podle svého úsudku. A teď pozor, při startu dvakrát vypálím. První rána znamená, že máte za dvě minuty vyrazit. Minutu před startem zamávám kapesníkem. Při druhé ráně vyjedete a ať se pak ukáže, která loď je lepší - ta zvítězí. Dokud se neozve druhý výstřel, nesmí žádná loď přejet čáru mezi stožárem houseboatu a severním ostrohem zátoky. Jestli ji někdo přejede, bude se muset vrátit a přejet ji ještě jednou po odpálení. Rozumíte?“

Oba kapitáni přikývli.

„Pojedete s sebou na motorovém člunu?“ ptal se Roger.

„Mám tu ještě moc co dělat,“ řekl kapitán Flint. „Zítra mi končí suchozemský život a odstěhuji se zase na houseboat.“

„A my na ostrov Divokých koček,“ řekl Roger.

„A všechno bude ještě lepší než loni.“

„Málem jsem zapomněl, první námořníku,“ obrátil se kapitán Flint k Titty, „co jste udělala s papouškem?“

„Hlídá tábor. Ale včera jsme ho vzali s sebou.“

„Přece si ho nemůžeme vzít na závody,“ řekla Zuzana.

„Představte si, kdyby nám spadl do vody a museli jsme ho lovit a prohráli kvůli němu,“ řekl John.

„Všichni na palubu! “ volala Nancy.

„Svolejte posádku, pane první důstojníku,“ žádal kapitán John.

Za chviličku už seděl každý ve své lodi až na Rogera, který směl slézt s berličkou zavěšenou kolem krku po provazovém žebříku z houseboatu do Vlaštovky jako lodivod, který bezpečně zavede na moře oceánský parník a pak jej opustí.

„Tak to je ono,“ řekl kapitán Flint, když se Roger usadil. „A pozor. Jak budou mít obě lodi napjaty plachty a budete připraveni, vypálím první ránu.“

„Myslíš, že máme pořádně napnutou plachtu?“ ptal se John. „Neměl bych trochu nazvednout konec ráhna?“

„A půjde to?“ ptala se Zuzana a pohlédla přimhouřenýma očima nahoru na hnědou plachtu. Slunce prudce svítilo a Zuzana byla ráda, že Vlaštovka má plachtu hnědou a ne oslnivě bílou jako Amazonka.

„Ještě kousek,“ řekl John, jak přivazoval zvedací lano. „Popusť trochu tu kladku, než zvedneme konec ráhna. A teď stáhni vratiráhno. Ale opatrně. To stačí. To je ono. Ty záhyby vyhladí vítr, jak vyplujeme ze zátoky…“

Prásk!

Nad přední palubou houseboatu se vznesl obláček dýmu a závodníci spatřili kapitána Flinta, jak znovu nabíjí malé dělo, stojí vedle něho a dívá se na hodinky, které drží v ruce.

I Nancy s Peggy na Amazonce byly již připraveny a obě loďky se projížděly sem a tam zátokou, jejich kapitáni sledovali jeden druhého a oba doufali, že druhý výstřel zazní, až poplují zrovna k

čáře a budou jí tak blízko, že ji v jediné vteřině přejedou a vyrazí na jezero.

„Ty dávej, Titty, pozor, až zamává kapesníkem,“ řekla Zuzana. „A tebe, Rogere, budeme vpředu potřebovat, teprve až objedeme ostrov. Přikrč se zatím u střední sedačky a ať se ta tvoje rozbitá noha nikde neplete.“

„Rozkaz, pane,“ vyhrkl Roger.

„Už zamával!“ volala Titty.

„Tak to máme ještě minutu,“ řekl John. „Kdybych byl aspoň neztratil vteřinovou ručičku na hodinkách! Poslouchejte! Amazonky mají hodinky v pořádku. Budou vědět na vteřinu, kdy se ozve výstřel.“

Amazonka k nim ladně klouzala po klidné chráněné hladině zátoky a viděli, že Peggy sklání hlavu a dívá se na něco, co drží v ruce, a slyšeli, jak hlasitě a vzrušeně odpočítává vteřiny. „Čtyřicet… pětatřicet… třicet… pětadvacet.“

Pak zaslechli, jak ji Nancy okřikuje: „Mlčíš, ty trdlo! Nepočítej tak nahlas. “ A pak už neslyšeli nic.

„Už nemáme jistě víc než pět vteřin,“ řekl John. „Nancy jede k čáře. Tak honem.“ Obrátil Vlaštovku a zamířil k ústí zátoky mezi houseboatem a severním ostrohem. I Amazonka již mířila na jezero. Obě lodi pluly obloukem po pravoboku a nebyly od sebe víc než na dvanáct yardů, ale Amazonka byla kousek za Vlaštovkou.

„Jsme už skoro na čáře,“ řekl John a rozhlížel se sem a tam od houseboatu k ostrohu. „Musíme se zastavit, nebo nám Vlaštovka přejede čáru ještě před výstřelem.“

„Už se naklání nad dělem!“ řekla Titty.

„Nedá se nic dělat. Dojeli jsme sem moc brzy. Musím ji přitočit k návětří,“ řekl John a obrátil Vlaštovku proti větru, až se celá plachta zachvěla.

Prásk!

Rozlehla se rána z děla, kouř se ještě ani nerozptýlil a Amazonka už bleskurychle vyplula, přejela čáru a zamířila na jezero. John zvedl kormidlo, otočil loď znovu po větru a za chviličku už uháněl za ní. Ztratili však několik cenných vteřin, a když obě loďky vyjížděly ze zátoky a první důstojníci povolili hlavní otěže a s vratiráhny vychýlenými doleva vyrazili dolů k ostrovu, plula již Amazonka o dobrých deset yardů napřed.

„Je to moje vina,“ řekl John. „K čertu s tou vteřinovou ručičkou. “

„Vždyť to nevadí,“ uklidňovala ho Zuzana. „Tohle je přece dlouhý závod. Takový kousíček doženeme.“

„Teď už musíme dohánět víc než kousíček,“ řekl John. „Podívej se na ni, jak nám ujíždí. Mají tu spouštěcí ploutev. S větrem v zádech se jim vždycky pluje rychleji než nám.“

Bylo to již nade vši pochybnost - Amazonka si zvyšovala kousek po kousku náskok. John a Zuzana přitáhli o několik coulů hlavní otěž a zase ji pustili. Chtěli si vyzkoušet, jak se do plachty opírá nejlépe vítr. Ale nic tím nedosáhli. Když plula Amazonka s větrem v zádech po mírné hladině, byla rychlejší než Vlaštovka, byť ne o mnoho.

„Až začneme křižovat proti větru, určitě ji dohoníme,“ řekla Zuzana.

„Kdyby byl aspoň silnější vítr,“ řekl John. „ Vlaštovka má nejraději, když se do ní vítr pořádně opře.“

„Tohle už je lepší,“ řekla Titty, když za chvilku vítr zesílil a pod přídí Vlaštovky se ozvalo brumlání vody. „Úplně slyšíte, jak se jí to líbí.“

„Nancy plachtí výborně,“ řekl John, když se ohlédl nejdříve na brázdu Amazonky, která byla rovná, jako by ji na hladinu někdo nakreslil podle pravítka, a pak na brázdu Vlaštovky.

„Copak budou celou cestu před námi?“ zlobil se Roger.

„Vždyť závody teprve začaly,“ utěšovala ho Zuzana.

Amazonka se již blížila k severnímu cípu ostrova Divokých koček a mířila k němu, jako by jej chtěla objet ze strany obrácené k jezeru. Náhle však, jako by si to Nancy v poslední chvíli rozmyslela, se otočila a vjela do úžiny mezi ostrovem a přístavištěm u Dixonů.

Brázda Vlaštovky na chviličku zakolísala.

„Na téhle straně ostrova budou mít klidnější vodu,“ rozmlouval John sám se sebou, „a pro Amazonku se hodí klidná voda nejlépe. A na vnější straně to zase víc fouká a Vlaštovka potřebuje co nejsilnější vítr.“

„Kdybychom jeli po vnější straně, mohli bychom o velký kus náskok vyrovnat,“ řekla Zuzana.

John se rozhodl, zamířil přímo dál a brázda Vlaštovky se opět vyrovnala. Vzápětí již Amazonku neviděli. Mezi závodícími loděmi ležel teď ostrov.

„Teď už je určitě bezvadně doháníme,“ řekl John. „Možná že dokonce dojedeme první na konec ostrova.“

„Ale jak budeme křižovat na druhé straně, když tam není vítr?“ napadlo Titty.

John se Zuzanou na sebe zaraženě pohlédli. Ale nedalo se již nic dělat. „Po jedné straně tam a po druhé zpátky.“ Teď mohli jen doufat, že aspoň trochu zafouká vítr a popožene je v úžině, a museli co nejvíc využít větru v plachtách, dokud ještě nějaký měli.

„Není to krásné, když si člověk uvědomí, že zítra už budeme zase na ostrově?“ řekla Titty, když uháněli kolem břehu, který tak dobře znali.

„Ještě štěstí, že se nám tu nikdo neusadil, když jsme byli pryč,“ řekl John.

„Dávej pozor na skaliska u dolního konce,“ upozorňovala Zuzana.

„Stejně k nim nemůžeme zajet moc blízko,“ řekl John, „nebo se dostaneme pod stromy a nebudeme mít žádný vítr. A když

poplujeme dosti daleko, abychom měli větru aspoň trochu, vyhneme se i skálám.“

Zahnuli kolem dolního konce ostrova, ale Amazonky ještě pořád neviděly. Tam, kde ostrov končil, byla v závětří stromů a vysokých skal, které zakrývaly ostrov, tmavá ploška tiché vody. John se na ni pozorně zadíval. Neměla na kraji jedinou vlnku, která by slibovala jen trošinku zvlněnou hladinu.

„To přejedeme,“ řekl John. „Připravte se na přesmyk. Přitáhněte hlavní otěže, první námořníku. Už se otáčí. Pomalu. To už stačí. Jakmile to přejedeme, přitočíme se těsně k návětří. A teď pozor, otočit se po větru! “

„Tamhle je Amazonka“ vykřikl Roger.

Amazonka k nim lehce plula po tiché hladině vnitřního průlivu. Vlaštovka dojela na dolní konec ostrova první. Zahnula kolem skal nedaleko břehu a teď plula Amazonce vstříc s plachtou přitaženou k návětří.

„Pluje pořád ještě s větrem v zádech. A my se točíme k návětří. Musí se nám vyhnout,“ řekl John.

Amazonka k nim připlula a projela jim hladce za zádí. „Hurá!“ jásal Roger. „To jsme si to nahnali!“

Nancy se zasmála: „Jen počkej s tím svým hurá, až poplujete chvilku úžinou! “

Vlaštovka plula napříč k přístavišti u Dixonů a pohybovala se stále pomaleji a pomaleji. Na hladině nebyla vidět ani vlnka. Skoro všechen vítr se zarážel o stromy na ostrově a o skalní výběžek nad Žraločí zátokou. Šplouchání pod přídí zmlklo, a když se John ohlédl, spatřil, že Amazonka již proplula kolem skal nedaleko břehu, přiklonila se těsně k návětří a rozjela se pod nárazem větru, který by si John ze srdce rád vypůjčil, aby se mu chudinka Vlaštovka konečně rozjela.

„Ty ale udělaly dobře, že jely dolů vnitřním průlivem,“ řekl John. „Není tak těžké plout s větrem v zádech, když skoro žádný není, ale křižovat, když není žádný vítr, to je něco strašného. Ony jsou už na jezeře a mohou si plout dlouhými oblouky v báječném větru a my můžeme popojíždět jen v docela malých otočkách a vítr nemáme žádný. Nahnaly si tím celý náš náskok a ještě víc, protože se hned tak odtud nedostaneme.“

„A nemohli bychom veslovat?“ zeptal se Roger.

„Veslování se nedovoluje,“ odbyl ho John. „Nepřitahuj jí tak plachtu, Zuzano. Naše jediná naděje je, když pořád pojede.“ „Takhle by mířila víc po větru.“

„Ale nejela by tolik. Popolezte, vy dva, ať zatížíte příď.“ Vlaštovka jela v kratičkých obloučkách sem a tam chráněnou úžinou mezi ostrovem a východním břehem jezera a Amazonka zatím doháněla venku na jezeře jediným výkyvem až k západnímu břehu všechno, co promeškala tím, že cestou dolů plula vnitřním průlivem.

„Je to jedna nula pro Nancy,“ řekl John. „Vlastně dvě nula, když připočteme start.“

„Dohoníme je vůbec?“ ptal se Roger.

„To se nedá říct, dokud neuvidíme, kde budou, až zase vyjedeme za ostrov.“

„Našeho ohniště se nikdo ani nedotkl,“ řekla Titty, která měla dalekohled a dívala se na ostrov. „Zrovna ho vidím.“

„Teď nás nemůže ohniště zajímat,“ odbyl ji kapitán John. „Pozor! Obrat! Tímhle obloukem se dostaneme za Pozorovatelnu. Jak ji uvidíte, vykřikněte. Já se musím dívat na plachtu. “

„Tamhle jsou,“ zvolal Roger, když Vlaštovka, která teď plula obloukem po pravoboku, vyplula z úžiny těsně pod severním ostrohem, na němž strávil tolik blažených hodin s dalekohledem. „Jedou zrovna sem,“ zvolala Titty.

„Plují obloukem po levoboku,“ řekla Zuzana.

„To jistě objely ostrov Kormoránů,“ hádal John. „Tímhle obloukem se dostanou skoro až k zátoce Houseboatu. Mají už před námi obrovský náskok. “

„Opravdu?“

„Samozřejmě že mají. I kdybychom se teď otočili, stejně se k zátoce Houseboatu nedostaneme. A když poplujeme pořád rovně, budou u houseboatu dřív, než my vůbec stačíme dojet tak daleko, že bychom k němu mohli zamířit. Ale hlavně že už jsme aspoň venku z té úžiny. Teď potřebujeme jen trochu víc větru.“

„Už je tady!“ zvolala Titty. „Podívejte se!“

Po jezeře se rychle blížil temný stín větrem zčeřené vody a prozrazoval, kudy se žene prudký závan větru z hor.

„Dostanou to první,“ řekla Zuzana.

„Tohle Amazonce k duhu nepůjde,“ poznamenal John. „Není tak tuhá jako Vlaštovka. A kromě toho vážíme všichni dohromady určitě víc než Nancy a Peggy. Podívejte se, už to cítí.“

Viděli, že se malá Amazonka s bílou plachtou daleko uprostřed jezera pojednou naklonila, jak se do ní napřel prudký poryv větru. Viděli, jak se otočila k návětří, a když vyrazila proti větru, plachta se jí maličko zachvěla. Za chvilku se jí plachta vzdula, ale znovu se naklonila a znovu vyrazila proti větru.

„Mají, co chtěly,“ poznamenal John.

„Však my to dostaneme za chvilku,“ řekla Zuzana. „Už je to tady.“

„Drž pevně otěž, Zuzano. Nepovol, dokud to nebude nutné. Však ona to vydrží. Přitáhni ji ještě víc k větru. Zlatá naše lodička!“

To už nad nimi vichr zasvištěl a vrhl se na ně. Vlaštovka se naklonila až nad vodu, ale zase se zvedla a vyrazila vpřed, až jí pod přídí stříkala vodní tříšť. Ani se nemusela otáčet proti větru. Opřel se do ní celou svou silou, až se krásně rozlétla po jezeře.

Vlaštovka uháněla v tu chvíli obloukem po pravoboku k západnímu břehu jezera. Amazonka se hnala obloukem po levoboku k východnímu břehu, ale byla již tak daleko před nimi, že příštím obloukem již vyjela ze zátoky Houseboatu, kdežto Vlaštovka, i kdyby se byla otočila, by se dalším obloukem dostala sotva tam, odkud teď Amazonka vyjížděla.

Ale Johna vůbec zátoka Houseboatu nezajímala a jel pořád rovně dál, protože nejlepší vítr byl uprostřed jezera.

Prudký vítr se přehnal a pak už vál zase jen mírný větřík. John i Nancy teď pluli jedním obloukem za druhým. Když se otočila Vlaštovka, otočila se i Amazonka, jako by si chtěla za každou cenu udržet získaný náskok. Chvilku nemohl nikdo ve Vlaštovce říci, zda ji dohánějí nebo ne. Konečně se obě lodičky blížily k ostrovům u Ria, obě jely obloukem po pravoboku a mířily na severozápad. Amazonka měla však k ostrovům samozřejmě mnohem blíž než Vlaštovka.

„Budou se muset hezky rychle rozhodnout,“ řekl John.

„A o čem?“ ptala se Titty.

„Jestli mají proplout zátokou Ria,“ odpověděl John.

„Vždyť tamtudy jezdí vždycky,“ řekla Zuzana.

„Já vím,“ podotkl John.

Než to dořekl, viděli, že se Amazonka obrátila proti větru, jen se jí plachta zatřepetala, a rozjela se obloukem.

„Samozřejmě pojedou okolo Ria,“ řekla Zuzana. - „A my snad ne?“

„Pojedeme ještě kus rovně,“ rozhodl John. „Tím stejně nic neztratíme.“

„Už jsme ztratili dost předtím, když jsme za nimi nejeli.“

„To je pravda,“ řekl John. „U ostrova Divokých koček se jim to povedlo, ale tady se mohou splést. Zahnuly a ani se nepodívaly, jak to vypadá na západní straně ostrova.“

„Je to tam docela úzké,“ řekla Zuzana.

„Ale jen se podívej, jak zátoku Ria chrání před větrem kopce a stromy na Dlouhém ostrově a ještě stromy na skalním výběžku za ostrovem. Nu, za chvilku se to dozvíme.“

„Zrovna projely kolem mysu Dlouhého ostrova,“ hlásil Roger. „Výborně,“ liboval si John. „Teď už se nemohou vrátit. A podívejte se!“

Užším průlivem mezi stromy a západní stranou jezera vanul silný vítr. Vál tou úžinou přímo z Arktidy. Celý průliv brázdily od břehu ke břehu ostré drobné vlnky. Ale Amazonka již klidně a zvolna plula se svým rovným kýlem do bezvětří a tiché vody průlivu v závětří Dlouhého ostrova, kudy obvykle jezdívala.

„Přece jen ještě vyhrajeme,“ řekl John a plul dál přímo do úžiny kolem západního břehu. „Budeme muset jet malými obloučky, ale máme skvělý vítr. Ještě to vyhrajeme.“

„Je teď schovaná pod stromy, vůbec ji nevidím.“ hlásil Roger. „To nevadí,“ řekl John. „Až vyjedeme na druhém konci ostrova, uvidíme, kde jsou. Pozor, obrat!“

Vlaštovka vyrazila proti větru a za chvíli již uháněla, nakloněna k druhému oblouku zpátky přes úžinu. Průliv byl sice úzký, ale plachtilo se v něm výborně. Ať jela Vlaštovka od břehu k ostrovu, či od ostrova ke břehu a zase zpátky, nebyla ani chvilku bez dobrého větru, v němž vesele plula, div si nezpívala. „Takový vítr Nancy za Dlouhým ostrovem mít nebude,“ řekl John napůl nahlas a napůl sám k sobě.

Projeli již skoro úžinou a mířili k nejsevernějšímu ostrovu na této straně jezera, když tu náhle spatřili, jak proti nim vyjíždí ze zátoky Ria bílá plachta Amazonky.

„Předhonili jsme je! Předhonili jsme je!“ křičel Roger.

„Teď už to tak skoro vypadá,“ řekl John. „Za chvilku budeme vědět víc. Čert vzal tenhle ostrov! Pozor, obrať!“

Vlaštovka se těsně před tím, než dojela k ostrovu, otočila a zamířila teď jako Amazonka obloukem po pravoboku k západnímu

břehu. Doplula k němu, znovu se otočila a obloukem po levoboku spěchala vstříc svým soupeřům.

„Už máme skoro vyhráno,“ řekl John znovu, „ale pořád je Amazonka ještě o kousek napřed.“

„A vítr slábne,“ řekl Roger, jako by mluvil o někom, kdo je na smrt nemocen.

Obě loďky se k sobě stále víc a více blížily.

„Musíme se jim vyhnout!“ mumlal si tiše John.

„Proč?“ naježila se Titty. „Proč se jim máme vyhýbat zrovna my?

„Jsme na levém oblouku,“ vysvětloval John. „Ne snad, že by na tom nějak záleželo,“ dodal. „Vyhnou se nám klidně samy.“

„To jste si ale najeli kus,“ křičela vesele Nancy, když Amazonka proplula ve vzdálenosti asi dvaceti yardů před přídí Vlaštovky.

„Ještě ne dost,“ volal kapitán John.

Ohlédl se a pozoroval ostroh na jižní straně ústí řeky Amazonky. „Nesmíme se tu zdržet ani o vteřinu déle, než bude nutné,“ říkal si skoro šeptem.

„Amazonka se otáčí,“ volal Roger.

„Jestli se teď otočíme, musí zase dávat pozor ony,“ řekl John, „protože potom pojedou obloukem po levoboku a my po pravoboku.“

Znovu se ohlédl na skalní výběžek.

„Na konci výběžku je mělčina,“ šeptal si.

Titty hladila stožár, jako by chtěla Vlaštovku povzbudit. „Ať to dokážeš. Dokaž to,“ šeptala jí.

„Snad se nám to povede,“ řekl John. „Pozor, obrat!“

„To bylo moc brzy,“ řekla Zuzana. „Moc brzy. Nemůžeme přece přejet přes mělčinu.“

John na to neřekl ani slovo, ale vzal si od Zuzany hlavní otěž.

pohlédla tu na Vlaštovku, tu na svou plachtu a tu se zase ohlédla na výběžek před ústím řeky. Možná že by jí to bylo o vlásek vyšlo, ale raději se otočila a zamířila stejně jako John k ústí řeky.

Konečně pluly obě loďky stejným směrem a Amazonka už byla jen o deset yardů napřed.

„Ach, dokaž to,“ prosila Titty Vlaštovku.

„Nezapomínej, že je tam mělčina,“ upozorňovala Zuzana.

„To vím,“ řekl John a pošeptal něco Zuzaně. Ta na něj užasle pohlédla.

„Je to naše jediná možnost,“ řekl John.

Zuzana pošeptala ostatním: „Chytněte se něčeho. Držte se pevně, a ať se děje co se děje, seďte na svých místech.“

„Ale proč?“ ptal se Roger. Na nějaké vysvětlování však nebyl

čas.

Za skalním výběžkem už viděli rákosiště na severním břehu řeky, ono rákosiště, v němž za loňské noční bitvy číhaly Nancy a Peggy v Amazonce.

Vítr se již skoro úplně utišil.

Tity zapískala kousek dvou různých písniček.

„Buď zticha,“ okřikl ji John. „Teď potřebujeme úplné bezvětří.“

Těsně před nimi plula Amazonka, která byla teď skoro u výběžku, a Nancy litovala, že ještě chvilku nepočkala, než zamířila do ústí řeky. I ona si vzpomněla na mělčinu a uvědomovala si, že mají ještě hluboko pod lodním kýlem spouštěcí ploutev. Teď už je to docela jasné. Chce-li se vyhnout mělčině a dostat se na řeku, musí vyjet ještě jedním krátkým obloukem na jezero.

„Už se zase otáčejí,“ volal Roger.

Amazonka opět vyplula vpřed a vyhnula se opravdu jen o vlásek Vlaštovce.

„Narazíte na mělčinu,“ volala Peggy, když viděla, že Vlaštovka jede pořád dál.

„Já vidím dno,“ křičel Roger.

„Teď, Zuzano,“ zvolal John.

„Drž se pevně, Rogere,“ řekla Zuzana.

Zrovna když Vlaštovka přeplouvala mělčinu u výběžku, vrhli se John se Zuzanou celou svou váhou na závětrnou stranu lodi, čímž se okraj loďky naklonil těsně nad vodu, až přes něj přeteklo pár kapek. To ovšem nazvedlo kýl. Vítr se skoro utišil, a tak přeplula Vlaštovka téměř bokem mělčinu a vjela do řeky.

„Hloubka!“ zvolala Zuzana a John se rázem vrhl celou svou váhou opět na návětrnou stranu, Vlaštovka se napřímila na vyrovnaném kýlu a vtom už se jí do plachet opřel slabý závan větru a zanesl ji nahoru po řece až k loděnici Jezerky. Tentýž závan zachytila i Amazonka, ale posledním krátkým obloukem do jezera ztratila dvacet yardů a možná i víc, a tak Vlaštovka projela kolem loděnice o dobré dvě délky před ní.

„Výborně, lodičko,“ jásala Titty. „Výborně! Výborně!“

„Prohráli bychom, kdybychom byli najeli na dno?“ ptala se Zuzana.

„Nevím,“ řekl John. „Ale hlavně že jsme na ně nenajeli.“

„Víte, že byly vidět i střevle ve vodě?“ řekl Roger.

„To bylo skvělé, kapitáne,“ volala Nancy. „Myslila jsem, že jste se spletli a zamířili na řeku moc brzy. Ani mne nenapadlo, že jste to udělal schválně. Tisíc láter! Kdybych byla přišla na to, že máme vytáhnout ploutev a přejet přes mělčinu, mohly jsme vyhrát my. Ale kdo ví. Jak jsme zatočily k řece, hned jsem viděla, že bychom měly udělat ještě jeden oblouk, a tak jsem se s ní trochu rozjela. Možná že bych se byla jinak nevyhnula výběžku. Ale stejně to byly krásné závody.“

„Já byl pěkný osel, že jsem se pustil dolů kolem ostrova Divokých koček po větru a zpátky jsem musel lézt pomalinku a ani nám nezafoukalo.“

„A co já - ani mne nenapadlo, že v tomhle větru je lepší proplout úžinou než vyjet do zátoky Ria!“

„Zlatá, hodná naše lodičko,“ laskala Titty Vlaštovku.

„Spustíme plachty,“ rozhodla Zuzana. „Až poletí ráhno, chyť ho, Titty. A ty seber plachtu do loďky, Rogere. Ne. Raději nevstávej. “

„Tak tady jste,“ vítala je paní Blackettová. „A kdo vyhrál?“

„Kdo vyhrál?“ chtěla vědět Bridget.

„Kdo vyhrál?“ ptala se paní Walkerová.

Všechny tři sešly dolů k loděnici, právě když posádky Vlaštovky a Amazonky ukládaly plachty do lodí.

„Nazdar, mami.“

„Nazdar, Bridget.“

„Jak se pořád máte?“

„Dobře, vy uličníci.“

„Kdo vyhrál?“ ptal se lodní mazlíček znovu.

„Vy,“ řekla jí Peggy. „Aspoň vaše loď.“

„John udělal přesně to, co tatínek tehdy při těch závodech, víš, jak jsi nám vyprávěla, že přejel přes mělčinu na lodním boku,“ řekla Zuzana.

„Byl to skvělý výkon,“ chválila Johna Nancy, „a krásné závody. Musíme takhle závodit ještě mockrát.“

„A Vlaštovka je ještě lepší, než byla,“ řekla Titty.

„Vypadá opravdu moc krásně,“ přisvědčila jí paní Blackettová.

„Když se jede k návětří a je prudký vítr, je určitě o trošinku lepší než Amazonka“ připustila Nancy. „Ale jak se vypluje s větrem v zádech a vytáhneme ploutev, Amazonka jí ujede jedna dvě.“

„Tak už si pospěšte, ať se pustíme do hostiny,“ pobízela je paní Blackettová. „Určitě už máte pořádný hlad.“

„To tedy máme,“ přisvědčila Nancy.

„Doneste pečeného vola a sud jamajského rumu. To byla, panečku, jízda!“

KAPITOLA XXXVI

A OPĚT NA OSTROVĚ DIVOKÝCH KOČEK

Hostina pomalu končila. I Roger prohlásil, že už zmrzlinu ani nemůže. Pro každého bylo od všeho, kolik si jen přál. Byla to opravdu radostná hostina. Skoro jako by měl někdo narozeniny. Veselili se, jako když každý ví, že skončil školní rok a zítra začínají prázdniny. Vždyť Vlaštovka už je zase na vodě s novým stožárem, čerstvě natřená, a pluje stejně krásně jako dříve. To by stačilo ke štěstí pro Johna, Zuzanu, Titty a Rogera. Už nejsou námořníci, kteří ztroskotali se svou lodí, ale mohou opět vyplout pod plachtami. Lodnímu mazlíčkovi Bridget, která měla celou pusu červenou od rozmačkaných malin, by stačilo k blaženosti, že může sedět s posádkou u hostiny, jako by už byla dost velká a mohla také vyjet na moře jako Roger. Amazonky byly šťastné, že už zase mohou svobodně žít jako nemilosrdní zatvrzelí piráti. Z něčeho se však dnes na hostině radovali Vlaštovky, Amazonky i dospělí. Bylo jim všem, jako když se po dusných bouřlivých dnech rozptýlí mraky a vzduch je opět lehký a čistý. Jako by se náhle otevřely

okenice a do místnosti, kde dlouho byla tma, proudilo sluneční světlo.

Přesto však se jen velice málo mluvilo o odjezdu pratety.

„Kde seděla?“ zeptala se nenápadně Titty Peggy.

„Zrovna tam, kde teď Roger.“

Titty se podívala na Rogera, ale nebylo na něm vůbec znát, že sedí v křesle, které bylo zvlášť vyhrazeno pratetě. Snad je to tím, že o tom ani neví. Napadlo ji, že mu poradí, aby si přesedl, ale pak si řekla, že snad bude lépe, když mu to ani nepoví. Křeslo mu vybrali proto, že mělo opěradla a mohl si o jedno opřít berličku, s kterou se za nic na světě nechtěl rozloučit.

Paní Blackettová si vesele povídala s paní Walkerovou („Maminka už je zase spokojená,“ řekla Nancy) a tu prohodila cosi o tom, jak se dříve vychovávaly děti a oč je to lepší, když jsou teď s dospělými jako kamarádi, než když byli jejich ustrašenými poddanými.

To už se Nancy neudržela. „Maminka chce vlastně říct,“ skočila jí do řeči, „jaké to máme velké štěstí, že nás nevychovává prateta, ale že se vychováváme samy.“

„Nancy, Nancy,“ napomínala ji paní Blackettová, ale pak se musela dát do smíchu. „Je to ale opravdu úleva, když ti zase mohu říkat Nancy a nikdo mi pořád nepřipomíná, že jsi křtěná Lilly.“

„Horší by bylo, kdyby mi teď maminka začala říkat Lilly a já musela honem provést něco hodně divokého, abych dokázala, že jsem doopravdy Nancy.“

Pak už se o pratetě skoro nemluvilo, jen když se po hostině procházeli všichni po zahradě, si Roger, který měl paní Blackettovou moc rád, najednou vzpomněl, jak slyšel, že jí prateta pořád vyčítala květiny na trávníku, dobelhal se k ní a řekl: „Máte moc hezký trávník a ty sedmikrásky na něm vypadají pěkně. Bez sedmikrásek by byla tráva hrozně smutná.“

Paní Blackettová se na něj nejdříve užasle podívala a vůbec nechápala, jak to myslí, ale pak se najednou rozesmála.

„To je od tebe moc hezké, že mi to říkáš,“ usmála se.

Za chvilku na to zaslechla Zuzana, jak jedna maminka říká: „To všechno záleží na tom, jak jsou děti založené,“ a druhá jí odpovídá: „Ale u vašich to má určitě dobré výsledky.“

O návratu domů se první zmínila maminka Vlaštovek.

„Až se vrátíte do tábora, budete mít plné ruce práce,“ řekla, „a já vás chtěla poprosit, abyste mne zavezli s Bridget do Cesmínového háje.“

„Pojed s námi až do údolí Vlaštovky,“ prosila ji Titty.

„Pojed, maminko,“ přidala se Zuzana.

„Počkejte, až budete na ostrově, pak za vámi přijedeme s paní Blackettovou a přespíme u vás, abychom viděly, jak si dovedete poradit.“

„Já přijedu taky,“ řekl lodní mazlíček.

„Samozřejmě.“

„To je báječný nápad, mami,“ řekla Nancy. „Budeme se o vás starat a nikdo ti nebude dělat žádné výstupy.“

„Přijede taky kapitán Flint?“ ptal se Roger.

„Určitě ano, když ho pozvete,“ řekla paní Blackettová.

„Ten už se na to jistě třese,“ usoudila Nancy.

„Ale mohl se aspoň ukázat na hostině,“ poznamenala Peggy.

Paní Blackettová a paní Walkerová na sebe pohlédly.

„Už se nemůže dočkat, aby bydlel zase na houseboatu, když se musel tak dlouho chovat slušně,“ řekla Nancy.

Paní Blackettová opět pohlédla na paní Walkerovou. „A vy už se zase jistě nemůžete dočkat, až budete na svém ostrově.“

„Nechceme ztratit ani minutu,“ řekla Nancy.

„Údolí Vlaštovky je docela pěkné na tábor,“ řekl John, „ale

/ . (c

není to ono.

„Není to ostrov,“ dodala Titty.

„A není tam žádný přístav,“ řekl Roger.

„Dokud jsme neměli Vlaštovku, nebyl špatný,“ zastával se ho John.

„Tak už si pospěšte,“ volala Nancy. „Ať si připravíme všechno, co máme odnést. Jestli nezačneme hned večer, strávíme tím zítra celý den.“

„Ano, pospěšte si,“ řekla Peggy. „Co kdyby nám někdo zabral ostrov.“

„Nikdo nám ho nezabral,“ řekla Titty. „Já se dívala.“

„Když tam není nikdo, kdo by ho bránil,“ řekla Nancy, „může nám ho zabrat kdo chce. Jen si vzpomeňte, jak jste se tam loni nastěhovali a my s vámi musely válčit.“

„Tak honem,“ pobízel je John. „Zítra jsme zase na ostrově a můžeme válčit nanovo.“

Část posádky z Vlaštovky jela do Cesmínového háje na Amazonce. Přesedli si, aby bylo dost místa pro paní Walkerovou a lodního mazlíčka.

„Půjčíme vám prvního námořníka a plavčíka,“ navrhl kapitán John.

„Tak nalezte,“ pobízela je Nancy.

„Rozkaz, pane,“ zvolali Roger a Titty jedním dechem a už se usazovali po obou stranách ploutvové skříně.

„Na Vlaštovku by se nás samozřejmě vešlo všech šest,“ řekl kapitán John.

„Nemá smysl přetěžovat loď,“ volala Nancy. „Kromě toho vy, pane kapitáne, i váš první důstojník jste už s námi tuhle plachtili, ale vaše mužstvo ještě nikdy. “

„Dneska není vůbec mlha,“ řekl Roger.

„To je dobře,“ libovala si Nancy. „Když člověk neví kudy kam, je to hrozné.“

„Na shledanou a děkujeme mockrát za hostinu,“ volaly Vlaštovky.

„Na shledanou, mami,“ volaly Amazonky. „Zveme vás na divošské hody na ostrově Divokých koček. Jak se vám to bude hodit, přijeďte. “

„Bude lidské maso a každý dostane, co bude chtít,“ volala Peggy.

„A můžeme si myslet, že je to řízek z pratety,“ dodala Nancy, ale paní Blackettová dělala, že ji neslyší.

„To byla opravdu tak zlá?“ ptala se paní Walkerová tiše, když Vlaštovka odplula kus od břehu.

„My s ní nikdy nemluvili,“ řekl John, „ale musela být strašná.“

„Třeba to ani tak nemyslela,“ uvažovala Zuzana, „ale prostě to s ní nebylo k vydržení.“

„Já jen tak přemýšlím,“ poznamenala maminka, „že až k vám přijedu za třicet let na návštěvu…“

„My tě vůbec nepustíme, abys od nás odjela,“ řekla Zuzana.

„Takže k nám nebudeš na žádnou návštěvu jezdit,“ dodal John, „protože od nás ani neodjedeš. Budeš s námi pořád.“

Jak přecházelo odpoledne v podvečer, vítr se trochu ztišil. Po závodech vál dost prudce, ale teď sotva stačil napnout plachty a vychýlit ráhno z loďky. Ale když v poloviční cestě mezi řekou a ostrovy u Ria potkali parník a jeho vlny zakymácely oběma lodičkami a obrátily jim ráhna jak mořský příboj, byl vítr tak slabounký, že se ani nestačil opřít do plachet.

Na Vlaštovce dovolili lodnímu mazlíčkovi, aby pomáhal prvnímu důstojníkovi kormidlovat.

Jakmile vyjeli z řeky, Amazonka Vlaštovku předhonila a s větrem za zády si pořád náskok zvyšovala. Kormidlovali na ní střídavě Titty a Roger. Zkoumali, kdo za sebou bude nechávat rovnější brázdu, a skutečný kapitán a první důstojník lodi se vyměnili s vypůjčenou posádkou, natáhli se po obou stranách

ploutvové skříně a dělali, že mají dole hlídku a spí ve svých kajutách.

„Až dojedeme do zátoky Ria, tak nás vzbuďte,“ řekla Nancy.

„A proč?“ ptal se Roger.

„Kapitánovi se nikdy neříká »A proč?«“ poučovala ho Titty.

„Dobrá. Chtěl jsem říct: Rozkaz, pane. A kdybys na mne nemluvila, tak jsem nezkazil brázdu.“

„Tak to připočítej mně,“ řekla Titty. „To je už podruhé, když počítám to, jak jsem ji zkazila sama. Ale tys ji zkazil třikrát, dvakrát při posledním oblouku a jednou teď.“

„Žádné hádky na palubě,“ zavrčela Nancy na podlážce, „sice někoho zavřeme v podpalubí nebo pověsíme na ráhno. “

„Ano, pane, rozkaz,“ řekla Titty.

„Proč jsi neřekla »Ne, pane«?“ ptal se Roger. „Vždyť jsi jistě myslela - ne.“

„Mysli raději na kormidlování,“ napomínala ho Titty. „Nebo zase zkazíš brázdu. A už jsi ji zase zkazil. To už je v tomhle oblouku podruhé. Ukaž, já to na chvilku zkusím.“

„Dobrá,“ řekl Roger, „a já budu mluvit.“

„Vlastně jste se provinili oba,“ řekla Peggy, jak ležela na zádech a dívala se ze dna loďky nahoru k obloze. „S mužem u kormidelního kola se zásadně nemluví a vy jste na něj mluvili oba.“

„Copak je tady nějaké kormidelní kolo?“ namítl Roger.

Obě loďky propluly úžinou kolem Ria a John ukázal mamince ostrov s přístavním můstkem, kde loni uvázali Vlaštovku a přespali, když předtím dlouho a dlouho křižovali sem a tam ve tmě.

„To bylo tu noc, jak jste byli takoví ňoumové?“

„Ano,“ řekl John.

Pak klouzali přes zátoku Ria kolem přístavních můstků na plachetnice a nedaleko rákosiště, kde domorodci obvykle zakotví a rybaří.

„V téhle loděnici opravili Vlaštovku, řekl John a zavolal to Nancy do druhé loďky. Nancy teď už seděla na sedačce a dělala lodivoda, právě ukazovala Amazonce cestu zátokou. Titty kormidlovala. Obě loďky zamířily přes zátoku k loděnici se skluzačkami na spouštění lodí na vodu a kůlnami plnými rozestavěných lodí.

John do sebe vtáhl vzduch.

„Opravdu, cítím to. Dehtovali provaz, čichni si, mami.”

A maminka si čichla a rozpovídala se, jak před lety čichala touž vůni z otevřených malých krámků v docích a z plachetnic v australských přístavech.

Vtom je zahlédl jakýsi muž, který si prohlížel čerstvý nátěr na motorovém člunu, a zavolal na Johna: „Tak co, jezdí dobře?”

„To je loďař,” vysvětloval John a zavolal na něho: „Ohromně. Mockrát vám děkujeme.”

„Ten stožár jste udělali výborně,” volal na něj loďař. „Když jsme vám ji včera dovezli, důkladně jsem si ho prohlédl.”

Pluli dál kolem ostrohu do zátoky Cesmínového háje. Na chvilku přivázali obě loďky k přístavnímu můstku, než vystoupí maminka a Bridget, které se vracely na noc na statek, a než první námořník a plavčík přesednou z Amazonky do své lodi.

„Sbohem, mami. Sbohem, paní Walkerová. Sbohem, Bridget.”

Bridget jim tak mávala na rozloučenou, že div neudělala v poslední chvíli nedobrovolné salto do vody, ale maminka ji na štěstí chytila.

„Přijeďte za námi zítra večer na ostrov,” volala Zuzana.

„Glok, glok,” odpověděla nejlepší domorodá žena na světě.

Obě malé lodičky odrazily od přístavního můstku a vypluly těsně vedle sebe kolem Darienského štítu na jezero.

Titty se dívala nahoru na štít a vzpomínala, jak loni pozorovali z jeho vrcholu den za dnem ostrov a čekali na telegram od tatínka, smějí-li se vydat na moře. Vzpomínala, jak den za dnem sledovali každou lodičku domorodců, kteří chytali v blízkosti ryby nebo jen tak veslovali, a jak měli strach, kdykoliv se některá loďka přiblížila k ostrovu, že se tam před nimi vylodí někdo jiný. A pak vzpomínala, jak přistáli na ostrově a našli ohniště a jak potom přijely Amazonky, které ohniště udělaly. Vzpomínala, jak se poprvé viděli s Nancy a Peggy, které byly kdysi jejich úhlavními nepřáteli a dnes jsou jejich nejbližšími spojenci, a šťastně se zahleděla přes vodu, kde vedle Vlaštovky tiše plula Amazonka. A když pak plachtili dále, nechali Darienský štít za zádí a viděli již do zátoky Houseboatu, vzpomněla si, jak poprvé spatřili Vysloužilého piráta s papouškem.

„Zajedeme do zátoky a řeknem strýčkovi Jimovi, že jste vyhráli závody,“ volala Nancy a obě loďky se obrátily a zamířily přímo k houseboatu.

„Vždyť tady není,“ řekla za chvilku Peggy. „Nemá vyvěšenou vlajku.“

„A veslice je pryč,“ dodala Nancy.

Vlaštovka a Amazonka propluly přímo pod zádí houseboatu a Nancy a Peggy volaly: „Houseboat, ahoj!“ ale nikdo jim neodpověděl.

„Ráno tu přece měl motorový člun,“ vzpomněl si John.

„Samozřejmě,“ řekla Nancy. „To je ono. Málem jsem zapomněla, že s ním musí zajet zpátky do Jezerky. Asi jsme se s ním minuli, když jsme projížděli mezi ostrovy. No, co se dá dělat. Řekneme mu to zítra.“

Vypluli ze zátoky Houseboatu a zamířili trochu k jihozápadu, aby se dostali přímo do Podkoví zátoky.

„Nesmíme ztratit ani minutu,“ řekla Zuzana. „Dneska půjdeme všichni brzy spat. Bude trvat celý den, než převezeme všechno na ostrov.“

Byli již jistě uprostřed jezera a dál než na poloviční cestě mezi zátokou Houseboatu a Podkoví zátokou, když tu Roger, který držel hlídku, třebaže ho Zuzana s tou berlí nepustila před stožár, najednou vykřikl: „Kouř, kouř! Na ostrově Divokých koček je vidět kouř.“

Vtom zahlédla i Peggy na Amazonce, jak se nad stromy vznáší tenounký proužek modrého kouře. Byli by jej už viděli dávno, ale vítr vál od severu a zaháněl kouř směrem od nich k jižnímu cípu ostrova.

„Už je pozdě, už je pozdě,“ naříkala Titty. „Už tam někdo je.“

„Měli jsme se na něj přestěhovat hned dneska místo toho závodění,“ vyčítal si John.

„To nešlo,“ řekla Zuzana. „Slíbili jsme, že přijedeme do Jezerky.“

„To je docela slabounký kouř,“ řekl John. „Možná že si tam někdo jenom uvařil čaj a pak tam nechal doutnat oheň. Domorodci to dělají často.“

Nancy Blackettová se ujala velení.

„Otáčejte loď vždycky jen o kousek,“ volala na ně tiše přes vodu. „Nesmějí poznat, že jsme je zpozorovali. Poplujeme pořád dál a vždycky, když to bude možné, se o kousek pootočíme. Dávejte všichni dobrý pozor. Musíme se přesvědčit. Nemá smysl vydávat se zbytečně v nebezpečí. Třeba jich je tam spousta.“

„Přece jim ho nenecháme,“ řekla Titty.

„Taky že ne,“ odpověděla Nancy. „Pojedeme pořád pohromadě a tu a tam se pootočíme k ostrovu, jako bychom se projížděli jen tak pro zábavu. Nesmíme jim dát znát, že jsme si jich všimli.“

„Co kdyby jedna loď přejela Žraločí zátoku a projela vnitřním průlivem? Je odtud vidět přímo do tábora.“

„Tím bychom se hned prozradili,“ řekla Nancy. „Viděli by, že jsme si je přijeli okouknout. Ne. Budeme se držet pohromadě, opatrně se otáčet a předstírat, že vůbec neměníme směr. Podívejte. Jede sem parník. Otočíme se, až bude parník mezi námi a mezi ostrovem.“

A tak to také udělali. Vzhůru po jezeře plul dlouhý osobní parník, a když projížděl kolem, úplně zakryl Vlaštovku a Amazonku před každým, kdo by se třeba díval z ostrova. Loďky se rychle stočily a zamířily k východojihu, a když parník odjel, pluly zase vedle sebe jako předtím. Kdo by se na ně pozorně nedíval, ani by s určitostí nepoznal, že nemíří týmž směrem, jako když je zakryl parník.

„To se už vůbec nebudeme moct vrátit na ostrov Divokých koček?“ ptal se Roger.

„Samozřejmě že ne, jestli je tam spousta cizích domorodců,“ řekla Titty. „Stejně se tam vejde jen jeden tábor a určitě vaří na našem ohništi.“

„Třeba tam ten oheň někdo zapomněl uhasit,“ řekla Zuzana. „Jestli na něm něco vaří, pak je moc divné, že to víc nekouří.“

„Podívejte se,“ řekl John. „Nancy spustila ploutev Amazonky. Asi chce přeplout přes jezero pod ostrovem. “

Přes vodu sem dolehl chraptivý šepot.

„To jenom, abychom jeli pořád pohromadě. Každý osel by poznal podle toho, co provádím za opičárny s tou plachtou, že na vás musím čekat. “

Teď když měla Amazonka spuštěnou ploutev, neplula již rychleji než Vlaštovka, třebaže měla vítr v zádech. Obě loďky se teď držely mnohem snadněji pohromadě.

„Vidíte tam někoho?“ ptal se John.

„Ne. Kouř je tam ale vidět určitě.“

„Dívejte se, jestli se někde nesehne větvička. Jestli se někdo dívá, určitě pohne listím. A pozorujte trsy vřesu na kraji skály.“

„Určitě tam někdo je, určitě tam někdo je,“ křičela Titty a strkala Zuzaně do ruky dalekohled. „Na našem majákovém stromě visí svítilna.“

Opravdu tam visela pod vysokou větví na samém vrcholu dlouhého rovného kmene vysoké borovice na severním cípu ostrova a i bez dalekohledu ji bylo vidět. Ať už byl na ostrově, kdo chtěl, mínil tam zůstat, jinak by se nenamáhal šplhat těch třicet stop po hladkém kmeni, aby přehodil provaz přes větev a svítilnu vytáhl.

„Tím je to jasné,“ řekla Nancy. „Ráno tu ještě nebyli, to bychom byli něco zpozorovali. Nesmí se nám tam usadit. Ještě dnes večer je musíme vyšívat. Nesmíme jim dopřát ani chvilku spánku. Musíme jim potopit loď. Musíme je vyštvat na moře.“

„Ale jak?“ ptal se John.

„Určitě to nebudou žádní valní badatelé nebo piráti, jinak by měli hlídku. Ani si nemyslím, že to badatelé nebo piráti jsou. Co to je za hlupáky, když vyvěsí nerozsvícenou svítilnu, místo aby ji vytáhli, až ji budou potřebovat. A v táboření se taky moc nevyznají, jinak by měli lepší oheň. Asi ani neobjevili přístav. Nejspíš to budou taková čuňata, co si jenom někde snědí obložené chleby a nechají po sobě všude kolem dokola papíry. Nemají ani tušení, co se na ně chystá.“

„Kdybychom tak měli dělo,“ zatoužil Roger.

„To nadělá moc rámusu,“ řekla Nancy. „Připlížíme se k nim jako hadi, a než budou mít čas otevřít ústa, bude po všem. Pak jim darujeme život a svolíme, aby nasedli do svých lodí a odjeli. Poveslují, až se z nich bude kouřit, a v životě už nás nebudou obtěžovat.“

Znělo to sice velmi slibně, ale na obou lodích vzrůstaly pochybnosti. Co se stane, když všechno neskončí tím, že se první objevitelé ostrova Divokých koček vrhnou na své nepřátele, co

potom? Ale nezbývalo jim nic než se o to pokusit a nikdo nevyslovil pochybnosti nahlas.

Obě loďky pluly bok po boku a mířily k východnímu břehu jezera. Ostrov Kormoránů již nechaly za zádí. Blížily se již k jižnímu cípu ostrova Divokých koček, ale pořád nebylo nikde ani památky, že by se na ostrově něco pohybovalo. Viděli však, jak z vysoké borovice visí svítilna a nad stromy se stále ještě vznášejí obláčky kouře.

„Možná že tu nechali jen hlídku a odpluli a chtějí se sem vrátit večer,“ řekla Peggy.

„To by vysvětlovalo, proč tu nechali tu svítilnu,“ řekl John.

„A pro nás by bylo mnohem lehčí, kdyby byli pryč,“ dodala Nancy. A vtom se rozesmála. Všichni se na ni udiveně podívali. Nijak jim do smíchu nebylo. Nancy jim to vysvětlila. „Vzpomněla jsem si na loňskou bitvu a řekla jsem si, že nesmíme udělat zase tu chybu jako loni, když jsme nechali vašeho prvního námořníka, aby nám zajal loď.“ Propluli kolem jižního cípu ostrova.

„Stočte se k návětří, kapitáne,“ volala Nancy. „Zabočíme do přístavu, teprve až do něho uvidíme.“

Oba kormidelníci trhli kormidlem, přitáhli hlavní otěž a Vlaštovka s Amazonkou se znovu otočily a zamířily jakoby do přístavu.

„Dávejte pozor, jestli se nikdo neskrývá ve skálách.“

Všichni se pozorně rozhlíželi. Ani konipásek by se nemohl pohnout na skálách, aby ho nezahlédli. Ale nikde se nic nehnulo.

„Přístav je prázdný,“ zvolala Nancy, jakmile do něho viděla. „Neobjevili ho. Mají lodi u starého přístaviště.“

Najednou otočila Amazonku proti větru.

„Už ani o kousek dál,“ řekla, „mohli by nás zpozorovat z přístaviště. Určitě o nás nemají ani tušení. Pojedeme do přístavu. Stáhni plachtu, Peggy. A vytáhni ploutev. Vyndej vesla. Ale tiše. Tiše!“

John dělal přesně to, co viděl u Nancy, a Titty se Zuzanou už ukládaly plachtu do loďky. Pak položil tiše kormidlo na dně loďky, vyndal veslo, pádloval na zádi a zavezl tak Vlaštovku úžinou mezi skálami do přístavu. Zuzana pozorovala značky, a jakmile se jen trochu odchýlily, hned mu dávala znamení. Amazonka se sotva dotkla břehu a už vedle ní vklouzla do přístavu Vlaštovka.

„Tiše,“ varoval John. „Ať nenarazí.“

„Rogere,“ napomínala Zuzana. „To je čistý kapesník. Neutírej si s ním špínu z berle.“

„Já s ním nic neutírám,“ bránil se Roger. „Obaluji si jím špičku berle, aby mi tak neklapala po kamení. Už to mám.“

Odrážel se o berličku, která teď měla dost silný polštářek. Pak vyskočil na břeh a stál tam opřen o berli a držel Vlaštovku, aby neujela nazpátek nebo se neodřela o břeh.

Nancy a Peggy se rychle rozhlížely sem a tam po skálách kolem přístavu, aby se přesvědčily, nečíhá-li tam někde nepřátelský první námořník a nechce-li se zmocnit jejich lodě. Titty, Zuzana a John vystoupili jeden po druhém za Rogerem na břeh, nazvedli příď Vlaštovky a vytáhli ji tak tichounce, jako by ji tahali po vatičce a ne po drsném kamení.

„Víte co, odřízneme je od přístaviště,“ navrhoval John.

„Ne, to ne,“ odmítala Nancy. „Přece chceme, aby nasedli do lodí a odjeli. Budeme se plížit houštím po západním břehu, až se dostaneme do blízkosti tábora. Máte píšťalku?“

„Má ji náš první důstojník.“

„Peggy také. Až ji uslyšíte zapískat, zapískejte taky a pak vyrazíme co nejrychleji na nepřítele.“

„Cítím už kouř,“ řekla Titty.

„Poslouchejte.“

Kolem však bylo úplné ticho.

„Třeba spí.“

„Nebo se ládují. Ale rychle.“

Vlaštovky a Amazonky vyšly z přístavu a vklouzly do houští. Ani pěšinka nebyla už taková jako loni, když ji Titty prořezala.

Zarostla opět zimolezem a ostružiním a vypadala spíš jako stezka v džungli než pěšinka. „Není divu, že nenašli přístav,“ řekla Zuzana. „Ještě že jsme cestičku neprořezali, než jsme ztroskotali,“ dodal John.

Blízko nich někdo zašeptal: „Pst, pst,“ a Nancy se obrátila a čekala na ně. „Stany!“ řekla co nejtišeji.

Ostatní se k ní přiblížili. Mezi stromy nad křovisky viděli, jak se na loučce bíle lesknou stany. Bylo jich několik.

„Postavili si stany na našem tábořišti,“ řekla Titty rozhořčeně.

„Tohle už je moc,“ zasyčela Nancy. „Musíme je vyhnat. Jestli to neuděláme, nebude už nikdy ostrov náš. Jste připraveni? Ať žijí Vlaštovky a Amazonky! První důstojníci, zapískejte, a hurá do útoku! “

Ostrovem se rozlehl ostrý hvizd dvou píšťalek a celá skupina vyrazila mezi stromy a s rykem se hnala k tábořišti. Stálo tam pět stanů, čtyři malé na místě, kde před ztroskotáním stály stany Vlaštovek, a jeden velký tam, kde loni měly stan Amazonky. Šestý stan stál opodál mezi stromy.

„Vždyť mají úplně stejné stany jako my,“ zvolal Roger, který se zoufale pohupoval z nohy na berli a z berle na nohu, jen aby nebyl poslední.

Nancy a Peggy se vrhly do velkého stanu. Ostatní se rozběhli kolem ohniště přes planinku.

„Ale vždyť jsou opravdu naše,“ řekla Zuzana.

„Krásná Lóra!“ ozval se chraptivý hlas.

Tábor neměl ochránců. Oheň v Zuzanině ohništi skoro uhasínal a na druhé straně tábora seděl zády opřen o strom kapitán Flint a zrovna otvíral oči. Vedle něho se mu papoušek na kořeni stromu pokoušel rozkousat na kusy dřevěnou dýmku.

„Nazdárek,“ řekl kapitán Flint. „Kolik je hodin? Posadil jsem se tu jen na chviličku, že si pohraji s Lorou. Víte, že to byla pěkná fuška, než jsem odtahal všechny ty věci do motorky, a vyšplhat na tenhle strom, to taky není jen tak. Ale co je to proboha s vámi?“

Vlaštovky a Amazonky se po sobě podívaly.

„Ale nic,“ řekla Nancy. „Spletli jsme si tě s někým jiným.“

Kapitán Flint se protáhl a sáhl po dýmce.

„Už zase provádíš ty staré kousky, Lóro? Musel jsem usnout.“

„Spal jste jako dub,“ řekl mu Roger.

„To jsi přitáhl všechnu tu výstroj sám?“ ptala se Nancy.

„Pomohla mi Márinka Swainsonová a ještě jeden mladík, asi její dobrý známý, měl zřejmě volno.“

„A jistě ti pomohl i Petr Kachna,“ řekla Titty, „s těmi věcmi v jeskyni.“

„Určitě,“ řekl kapitán Flint, „ale možná že jsem dal některé rance do stanů, kam nepatří, a že jsem vám to trochu pomotal. Márinka se ještě porozhlédne nahoře, jestli tam něco nezůstalo, a když, tak to odnese na statek.“

„Víte co, zítra tam zajedeme a pozveme ji na čaj,“ navrhla Titty.

„To ano, já už mám zase na kalhotech díru,“ připojil se Roger.

„Ale co tě to, prosím tě, napadlo?“ ptala se Nancy.

„Co?“ řekl kapitán Flint. „Předně jsem se bál, aby vám ještě někdo třeba ostrov neobsadil, a potom, zítra je po celém vřesovišti hon na tetřevy a obě vaše maminky stály dost o to, abyste se k tomu nepřipletli.“

„Tak proto s tebou nepočítaly u hostiny,“ dovtípila se Nancy. „Ale ještě ses ani nezeptal, kdo vyhrál závody. My prohrály, jestli to chceš vědět.“

„Hned jsem si myslel, že by mohla vyhrát Vlaštovka, když jsem vás viděl zajíždět do zátoky Ria a John objel ostrovy z druhé strany.“

„Jenže nevíš, co John nakonec udělal.“

A tak mu dopodrobna vyprávěli o závodech a pak se rozhodli, že s tím nebudou dělat tajemství, a řekli mu, jak zahlédli na ostrově svítilnu a kouř a mysleli, že ostrov je v rukou nepřítele.

„A teď už ho máme na věky věků!“ zvolal Roger.

„Dokud nebudete muset odjet,“ řekl kapitán Flint. „Ale jestli já v tu ránu neodjedu, tak to zase dostanu.“

„Ale vždyť prateta je už pryč,“ připomínala Titty.

Kapitán Flint se zasmál.

„Kuchařka není skoro o nic lepší,“ řekl.

Za chvilku už seděl v motorovém člunu a odvrčel si to s ním kolem Pozorovatelny. Všichni za ním volali, děkovali mu a zvali ho, aby zítra zase přijel.

„Můžete mi nachystat večeři,“ volal na ně kapitán Flint. „Od zítřka spím zase na houseboatu. Ano, a chtěl jsem vám ještě říct, že paní Dixonová pro vás bude mít ráno mléko.“

Vlaštovky a Amazonky se vrátily zpátky do tábora.

„Tak dnes nám teprve začínají prázdniny,“ řekla Nancy.

„Ale co všechno si už můžeme dokreslit do mapy,“ dodala Titty.

„Ách!“ vzdychla si Zuzana blaženě, jak shrabovala větvičky v ohništi. „Není to krásné být zase doma?“