Heda Halířová

Udet, syn divočiny

I

Vzduch žhne. Ohnivý rozžhavený kotouč slunce zapadá za pralesem, ale nad savanou se vzduch dosud třese, rozpálený po denní výhni. Hlouběji v pralese je chlad. Večer padá. Je ticho… Zdánlivé ticho. Prales žije… Dýchá a žije mnohotvárným, znásobeným životem. V klínu pralesa se odbývá mnoho tragédií. Probíhají tu krvavé zápasy, při nichž jde o život, ale i mnoho laškovných her, které jsou pozorovány zákeřnýma, vražednýma očima.

Pak zazní výkřik… A zas… A zas…

„Kuri – ku – ri – ku – ri! Kurikurikurikuri!“

Štěkavý, hádavý hlas pronikl spletí mnoha ostatních skřeků, které zaplňovaly malou planinu. Vylétly do výše a vracely se odrazem o hustou klenbu spletených větví.

„Budr – bu – dr – bu – dr,“ odpovídal druhý hlas stejně rozvaděně a hašteřivě. A potom nastal na planině chumel, hemžení, křik a rvačka.

Nad ubitým tělem mladého srnce kroužilo a rvalo se několik podivných, vřeštících postav. Z hrdla kořisti stékal proužek krve a vpíjel se do měkké půdy, vysoko vystlané tlejícím listím, které se tu hromadí celé věky.

Opice? Ne. Vypadají sice podobně, ale nejsou to opice – to je jisté. Jsou to mláďata – nebo snad správněji řečeno děti lesních lidí –, kterým jeden z dospělých členů smečky hodil svou kořist k večeři. Hoši – jsou to samí hoši – se rvou se zarputilostí šelem.

Kuri, nejsilnější z nich, chce svou silou přesvědčit ostatní, aby uznali, že zabité zvíře je jeho. Poskakuje na pokřivených nohách, cení silné, velmi vyvinuté zuby, blýská malýma očima, které lstivě kmitají pod vysokými nadočnicovými oblouky.

Druzí nechtějí uznat jeho převahu. Nejbojovněji si počíná Budr, zavalitý chlapec, který se často staví na všechny čtyři. Uchopil větev, která mu ležela na dosah, a zaútočil jí divoce na Kuriho. Ostatní poskakovali kolem nich, vyráželi neurčité hrdelní zvuky a cenili zuby.

Kuri a Budr se měřili nenávistnými pohledy. Chvilku se kolem sebe otáčeli, jako by odhadovali své síly. Potom se Budr rozpřáhl k mohutné ráně. Jen taktak Kuri odskočil. Větev dopadla s temným zaduněním na zem, zasáhla nohu Kuriho a zlomila se vedví. Palčivá bolest Kuriho rozvzteklila. Z široké hrudi vyrazil temný skřek a jako blesk se vrhl na kus větve, který ho tak bolestivě zranil. Teď stojí proti sobě rovnocenně vyzbrojeni, připraveni vrhnout se na sebe. Jejich obličeje s nízkými čely, s ustupujícími bradami a plochými nosy vyjadřují teď slepou nenávist.

Jejich těla jsou rozložitá a nakloněná kupředu, takže nesnadno udržují rovnováhu. Jsou porostlá srstí, právě tak jako dlouhé ruce a statné, poněkud křivé nohy. Takoví ostatně jsou všichni lesní lidé.

Tento zarputilý boj sleduje s velkým zájmem někdo, sedící vysoko ve větvích. Na první pohled je patrno, že je to docela jiný tvor než chlupatci, kteří se tu hlasitě hašteří.

Snědé, jen nepatrně zarostlé tělo se drží zpříma, pod pokožkou, která je jako z bronzu, se rýsují svaly. Prozrazují velikou sílu toho, který se ukrývá v hustém listí.

I to je chlapec. Lehýnce se kolébá na větvi a pomalu kývá dlouhýma, pevnýma nohama. Zdravý chrup, drobnější než chrup chlupatců, se boří se záviděníhodnou chutí do velikého plodu fíkovníku.

Jeho oči, které nejsou tak těkavé jako oči těch dole, klidně pohlížejí na scénu, která se odbývá pod jeho nohama.

Má vyšší čelo, za kterým se už rodí myšlenky, čelo, které se lehce svrašťuje, když se snaží přijít něčemu na kloub.

Klubko těl pod ním vřeští a ječí. Teď už se nervou jen Kuri a Budr. Teď se rvou všichni jako smečka hladových psů. Kuri, který je nejčastěji napadán, ustupuje ke kmeni obrovského dutého baobabu.

Rozzuřený Budr, následován ostatními, postupuje za ním krok za krokem. Mnoho párů pokřivených nohou neúprosně sleduje Kuriho, kterému nechtějí přiznat právo silnějšího. Aniž si to uvědomují, vzdalují se stále víc od zabitého srnce.

Zato hoch v koruně stromu to pozoruje se zřejmým uspokojením. Ano, čeká na svou chvíli.

Teď už se chlupatci dostatečně vzdálili. Tehdy chlapec širokým rozmachem odhodí zbytek obrovského fíku, postaví se zeširoka na větev, uchopí dlouhý šlahoun liány, odrazí se a jako pták se snese z té závratné výšky na mýtinu, právě k tělu ubitého srnce. Však už kolem něho kroužilo několik velikých, kovově lesklých much. Hoch nasál z hluboka vzduch do plic. Pach teplé krve podráždil jeho chřípí. Jeho zrak sklouzl jako blesk na všechny strany, jestli ho někdo nepozoruje. Ne. Vyjma dvou žlutých očí jakéhosi dravce, který měl zálusk na čerstvé sousto, nebylo nablízku nic, co by stálo za pozornost. Chlapec se sklonil k srnci. Obratně ho uchopil, svaly se napjaly pod snědou pokožkou jako provazce, a v příštím okamžiku si hodil kořist na ramena. Poněkud zprudka dýchal a široká hruď se zarudlou jizvou se pravidelně dmula. Bystře zvážil vzdálenost k místu, kde dříve seděl. Byl to zkušený obyvatel pralesa. Dovedl odhadnout, že zatížen kořistí, která tak příjemně čpěla do pohybujících se nozder, se nevyhoupne až do té velké výšky. Pátravě se rozhlédl po vhodné větvi. Rozhodl se pro nejnižší. Ano, tam se se svou kořistí uchýlí. Jeho tělo se napjalo. Přehodil srnečka přes nejnižší tenkou větev. Na první pokus sjelo bezvládné tělo zpět do jeho připravené náruče. Znovu se jeho svaly napjaly. Ano – teď se to podařilo. Kořist zůstala na stromě a chlapec se k ní několika pohyby vyšplhal.

Podíval se znovu dolů. Vřeštící klubko chlapců se dosud zmítalo a pokřikovalo daleko od něho. Něco jako odlesk slunce mu přeletělo přes tvář, třebaže sem pod hustou klenbu listí nepronikal žádný přímý paprsek. Co to tedy prozářilo chlapcův obličej? Spokojenost? Pocit vítězství nad nemyslící smečkou chlupatců? Škodolibá radost, že se mu podařilo urvat pro sebe kořist, která byla předmětem zuřivé rvačky lesních chlapců, se kterými žil ve věčném nepřátelství, on, syn volné – a teď už skoro zapomenuté, široširé savany?

Ten jas vždycky přelétl jeho tváří, kdykoli se mu podařilo vítězit nad protivenstvími pralesa, kdykoli se lstivě a s obdivuhodnou mrštností vyhnul tesákům, drápům či zubům číhajících šelem. Ale nikdy jeho rty nezvlnil úsměv, nikdy se tato podivná, od ostatních chlapců tolik se lišící bytost, nezasmála.

Ne, Udet neznal úsměv ani smích. Znal jen pocit bezpečí, když uléhal k nočnímu spánku po boku své matky, v obratně spleteném hnízdě na nejrozložitějším kaštanu v celém širokém okolí. Znal příjemný pocit sytosti po bohatých hodech nad kořistí, kterou sám ulovil nebo ukradl svým odlišným, srstnatým druhům. Znal pocit mučivého hladu, když někdy dlouhé hodiny marně slídil a vytrvale číhal na drobnější zvěř, nebo když lesní hoši byli opatrnější než dnes. Znal pocit nebezpečí, záludného a skrytého, které se plížilo v černých nocích pralesa, naplněných nevysvětlitelnými zvuky, skřeky, pištěním a úpěním bez ustání zabíjených tvorů. Nebezpečí, které se skrývalo i nad jeho hlavou ve spleti větví či pod ním, v bludišti křovin. Věděl o něm – prozrazovalo mu ho sotva slyšitelné našlapování šelem, šelest obrovských křídel nelítostných dravců, svítících do tmy žlutýma, mžouravýma očima, či rytmický pohyb plazících se hadů, silných jako stehno nejmohutnějšího lesního muže Gagana a dlouhých jako polovina planiny, na které se právě rvali chlupatci.

Udet znal také chvíle hladivého klidu. Ty poznal za svých toulek s matkou Alou a sestrou Charidou. Matka je vodívala už jako maličké děti k širokému, nepřehlednému jezeru na skalnatou plošinu, kde se válívali celé hodiny. Byly to hezké chvíle, když se tak bezstarostně vystavovali slunečním paprskům. Odtud pozorovával nespočetná hejna vodních ptáků, s napětím sledoval líný tah krokodýlů, se zájmem si prohlížel skupiny hrochů a nosorožců, kteří se vyvalovali u bahnitého břehu v dálce jako neforemné hromady masa.

Znal také strach. Mučivý, ochromující strach. To když se ozvalo výhružné, slitování neznající zařvání nejstrašnější šelmy pravěku, tygra šavlozubého. Byla to příšerná bestie, proti které lev a tygr byli nevinné kočky. Jednou viděl Udet, jak krvežíznivec zaútočil na slona, viděl úporný boj, zelené světélkující oči šelmy, naplněné touhou po vraždě. Viděl obludnou tlamu s převislými pysky, ozbrojenou dvěma silnými, šavlím podobnými zuby. Šelma sápala a rvala mohutnou šíji slona. I se svým chobotem bylo napadené zvíře téměř bezmocné. Netrvalo dlouho a šedivý kolos padl ve smrtelné křeči na bok.

„Krvežíznivec,“ šeptal vyděšený Udet.

Potom se šelma pustila do hodů, trhala a rvala, a oči se jí měnily ve dvě zelená světla.

Tenkrát přišel Udet domů zpocený hrůzou a bezmocným děsem. Třásl se na celém těle, a trvalo dlouho, než se utišil v matčině náruči. Jindy ho k smrti vylekalo zařvání jeskynního lva. Neslo se pralesem jako hrozba blížícího se hromu. Udet nebyl zbabělý – ale koneckonců byl přece jen ještě chlapec. A tygra šavlozubého, obávaného krvežíznivce, i lva, pána s bílou hlavou, se báli i nejsilnější lesní muži, dokonce i když byli v houfu, a prchali před nimi v panické hrůze. Udet znal také nenávist. Zvláštní, všechny tvory žijící v pralese snášel. Některé obdivoval, některých se bál, jiné pronásledoval s náruživostí lovce, někteří mu byli lhostejní a některými tak trochu pohrdal. Ale nenáviděl, krutě nenáviděl jen jedny: Členy své vlastní tlupy, ty ohavné chlupáče lstivých pohledů a zákeřného jednání. Nevěděl proč, ale tahle nenávist v něm žila pořád, dokonce časem sílila a rostla. Měl škodolibou radost, když mohl lesní kluky škádlit a dráždit – s jednotlivci se prával při každé příležitosti a utíkal před celou smečkou, protože oni zase nenáviděli jeho.

Znal tedy Udet mnoho pocitů, i když si je určitě ani neuvědomoval a neuměl je slovy vyjádřit. Ale úsměv a smích mu byly cizí. Podivný Udet… Teď tedy sedí na široké větvi. Nabroušeným řezákem ze silné zvířecí lopatky rozřízl zkušeným pohybem kůži, pak ji silnými prsty rozerval a obnažil tmavé maso. Labužnicky se celými ústy přisál k lákavému soustu. Zatímco hodoval, nespouštěl z očí skupinu lesních kluků. Plnými ústy rval, žvýkal a hltal chutná sousta.

Konečně přišla chvíle, která musela přijít. Hoši se nabažili rvačky a vraceli se k místu, kde nechali srnce. Bylo to k popukání, když zjistili, že je pryč. Nechápavě hleděli na místo, kde byly ještě poslední stopy krve.

„Budr – budr – jídlo,“ vřeštěl zavalitý Budr a škrabal se na rozježené hlavě.

„Jídlo! Jídlo!“ křičeli po něm i ostatní. Rozčileně poskakovali a jeden druhého odstrkoval, aby se na vlastní oči přesvědčil, že večeře opravdu zmizela.

Udet na větvi spokojeně mhouřil oči. Teď mu maso teprve jak náleží chutnalo. – Ale i chlapec jako Udet má jen jeden žaludek. Nemohl sníst srnce na posezení, i kdyby jen pro rozzlobení chlupatců. A Udet měl dost. Teď se chtěl pobavit na účet kluků. Natrhal několik velikých žaludů, a mrštně hodil jeden do skupiny vyjevených chlapců.

Sotva si toho všimli. „Maso! Maso!“ vykřikovali rozzlobeně. Tehdy mezi ně hodil celou hrst žaludů najednou. S klepnutím dopadly na jejich tvrdé lebky. Rozhlíželi se a pátrali po nějakém nebezpečí. Necítili cizí pach nějaké šelmy, a proto se dosud s kvičením nerozprchli. Teprve nová dávka dubových střel probudila jejich pozornost. Udet se na své větvi začal rozkoší kývat. A jak by také ne, když ti tupolebí kluci se znovu do sebe pustili v domnění, že to dělá některý z nich.

Teď se přes planinu ploužil potlučený Kuri, kterého ostatní tak zřídili, že se sotva držel na nohou. Byl trochu bystřejší než ostatní, a také to byl on, kdo první objevil štíhlou Udetovu postavu v zeleni listů. Rázem zapomněl, že se sotva před okamžikem s celou smečkou popral. Mnoholetá nenávist k vysokému holému a tak zpříma se držícímu chlapci ho hnala do středu sobě rovných.

„Kuri, kuri, ku-ri,“ vyrážel vrčivě, aby na sebe upozornil. „Tam jídlo, tam, tam!“ Ukazoval pokřiveným prstem, jenž vydával další svědectví o výprasku, který dostal. Teď konečně všichni zvedli hlavy.

Lesní hoši se rozlítili. Však to taky bylo k vzteku, když viděli Udeta, jak s největším klidem hoduje nad jejich hlavami. Jeden přes druhého se hnali pod dub. Ti malí se drželi v uctivé vzdálenosti, velcí se seskupili okolo kmene. Nahoru si však netroufal žádný. Znali příliš dobře Udeta. Měli s ním své zkušenosti. Byl sice drobnější a jistě i slabší než oni, ale vždycky na ně nějak vyzrál. Nahý jako had – a stejně tak mrštný. A nebezpečný jako pardál, před kterým se naučili už odmalinka se třást.

Tak jenom poskakovali pod stromem jako stádo splašených opic. Štěkali jako psi na měsíc, výhružně cenili chrup a vrčeli jakési divoké pohrůžky.

I Udet odpověděl zavrčením. Bílé zuby se blýskly ve snědé tváři, kterou teď zase ozařoval jas spokojenosti.

Byl sytý. Mohl se ještě chvíli bavit na účet rozzlobených chlapců. Plnými hrstmi rval žaludy i drobnější větve a se spokojeným mručením je házel na tu poskakující chásku.

Konečně se Budr, který teď po zranění Kuriho byl nejsilnější v klukovské tlupě, odhodlal k útoku. Udet okamžitě popolezl výš. S dovedností opičáka začal Budr šplhat po liáně. V mžiku stál na větvi pod Udetem. Byl ovšem v nevýhodě a Udet si byl svého dobrého postavení vědom. Aby Budra nalákal, zakousl se znovu do srnce, kterého vzal s sebou.

Budr zaváhal. Drzý klid soupeřův mu nepřidával jistoty. Tloukl se do prsou a hrdelním hlasem křičel: „Jídlo! Moje maso!“

Udet zvedl srnce do výše ramen, aby na něj Budr lépe viděl, a posměšně ho vyzval: „Tak pojď. Polez! Já jsem jedl moc masa. Maso je dobré, ách, ách,“ a labužnicky si hladil žaludek, kde už se schovalo z ukradeného srnce tolik, že to bylo až neuvěřitelné.

Budr se nechal vyprovokovat. Mrštně se zachytil větve, na které Udet stál, a chtěl se na ni vymrštit. Na to právě Udet čekal. Patou zprudka dupl na Budrovy prsty, a ten se se zaječením pustil. Sletěl jako velká koule mezi zevlující chlapce. Udet zvítězil. Postavil se, natáhl paže k nebi, které probleskovalo mezi větvemi, a vykřikl rozradostněn: „Udet je silný. Udet je moc silný!“

Ten výkřik se nějak hlouběji dotkl smečky. A snad ho považovali za výzvu. Přestali štěkat a vrčet, a jejich oči těkavě a s pocitem bázně vzlétly do výše k hladkému Udetovi.

Byl tak docela jiný než oni, ačkoli tu spolu vyrůstali celá léta. I jeho hlas byl jiný. Ne tak hrdelní jako jejich. Byl to hlas jasný, daleko slyšitelný a zařezával se jim nepříjemně do uší. Nepříjemně proto, že z něho vyciťovali převahu, která neležela v jeho pažích, ale – snad – v jeho hlavě. To už poznali na vlastní kůži, že si dovedl vždycky mnohem rychleji v každé situaci poradit než oni se svými pomalými mozky. Oni dovedli jenom pár slov, a ta ještě mnozí z nich vyslovovali jen nejasně, kdežto Udet mluvil zřetelně, měl celou zásobu výrazů a dorozumíval se s obdivuhodnou lehkostí se svou matkou Alou i se sestrou Charidou.

Udet měl ještě dva bratry. Však tam oba stáli ve skupině těch malých. Oba zarostlí a s nízkými čely. Nenáviděl je právě tak jako všechny lesní obyvatele. Ale nikdy jim neubližoval. Snad proto, že vycítil, že matku k nim víže mateřský cit. Navzdory tomu, že byli tak odlišní a třebaže byli syny nenáviděného, hrubého a násilnického Gagana, nejsilnějšího a nejobávanějšího člena tlupy lesních lidí.

Udet se vítězoslavně díval po nahrbených postavách svých druhů. Potom si přitáhl tělo srnce a rychlými obratnými pohyby ho stahoval z kůže. Velkou silou vykloubil kýtu, kostěným řezákem i zuby přetrhával šlachy. Pak se postavil rozkročmo na větvi a širokým rozmachem hodil kýtu mezi věčně hladové maličké chlupatce. Až do této chvíle se drželi opatrně stranou, ale teď se vrhli na jídlo. Udet byl rád, že se jeho nevlastní bratři Hur a Kru dovedli probít nejblíž ke kořisti. Sledoval je s uspokojením, i když k nim necítil větší sympatii než k jiným tvorům pralesa.

Pak vyrval druhou kýtu, opatrně ji položil do vidlice dvou silných větví a zbytek srnce odkopl dolů mezi velké chlapce. Když se na něj vrhli, hodil na ně i kůži. Padla na hlavu Kurimu, který už se zase vetřel mezi ostatní. Když viděl, jak se melou kolem masa, pocítil víc než kdykoli jindy svou převahu nad nimi. A tak se ještě jednou pod klenbou stromů ozval jeho namyšlený výkřik: „Udet silný. Moc silný!“

Ti pod ním se přestali na chvíli tahat o maso. Kosými pohledy mžourali k němu vzhůru a potom váhavě a huhňavě po něm opakovali: „Udet silný. Udet silný.“ A z druhé skupiny zazněl výkřik maličkého Hura: „Udet dal maso. Udet dobrý!“ Klučík mávl rukou nevlastnímu bratrovi a zase se rychle vrátil k hostině.

Udet spokojeně odfrkl, hodil mezi ně se zlomyslnou grimasou pořádnou suchou větev, sebral odloženou kýtu a vzdaloval se pomocí lián i dovednými skoky ze stromu na strom. Brzy jim zmizel z očí.

II

Prales před usnutím těžce oddychoval. Udet přeskakoval z větve na větev. Nepotřeboval se na to soustřeďovat.

Vnímal každý šelest, každé zaharašení kolem sebe. Život v pralese učil ostražitosti. Udet viděl nejen očima a slyšel nejen ušima, ale každým nervem, nebo snad pudem, který je vrozen tvorům divočiny. Jeho nozdry se lehce chvěly, jak větřil všechny pachy, které k němu zanášel sotva patrný vánek. Kdesi nedaleko se ozývalo vyčítavé a plačtivé houkání nějaké obrovské sovy. Jednu chvíli dokonce zahlédl i žlutá světélka jejích očí. Kdesi daleko, daleko, se otřásal vzduch zlostným podrážděným řevem dvou šelem, které se praly snad o sousto, snad o družku. Ozvuk tohoto boje sem sice dolétal jenom tichou ozvěnou, ale Udeta přece jen zamrazilo. Mimoděk zrychlil svůj běh nad zemí. Blížil se k místu, kde v malých vzdálenostech byla na stromech vybudována špinavá, páchnoucí hnízda tlupy lesních lidí. Poněkud stranou od nich byl Udetův domov. Největší, nejpečlivěji zrobené hnízdo ve větvích obrovitého kaštanu, chytře umístěné pod samou klenbou větví, aby bylo co možno nejvíc chráněné před deštěm, bylo místem, kam se chodil po denních lovech a rvačkách stulit k máminu tělu.

Při jeho návratu seděla matka Ala s dcerou Charidou pod stromem, na měkké peřině hustého mechu. Děvče mělo skloněnou hlavu a Ala se rychlými prsty přebírala v jejích pocuchaných a velice dlouhých vlasech. Charida držela a spokojeně pobrukovala. Však už ji hmyz moc trápil, a tahle mámina péče jí jistě přinese značné ulehčení.

Udet stanul vedle nich, jako by spadl z nebe.

Byly již zvyklé těmto jeho neslyšným a nenadálým návratům a ani se nepolekaly. Charida se vyvinula matce Ale z rukou a radostně se vrhla k Udetovi. Odstrčil ji s chlapeckou obhroublostí, takže se skulila z mírného svahu a Udet hbitě skočil za ní. A hned se mleli v jediném klubku jako hravá medvíďata.

Udet měl rád tyhle večerní chvíle v matčině a sestřině společnosti. Vždyť oni tři byli jediní, kdo se tak nápadně lišili od lesní smečky.

Když se přestali škádlit, nabídl Udet matce ukořistěnou kýtu srnce. Dala se do ní i s Charidou právě s takovou chutí jako dříve on.

„Kde jsou Hur a Kru?“ zeptala se Ala uprostřed hodování. „Dám jim také.“

Udet mávl rukou. „Dal jsem jim. Hur a Kru měli moc masa. Jen jez. Ať Charida také jí.“

Matka Ala lichotivě objala hochova ramena. Hladivým pohybem mu odhrnula vlasy z čela. „Udet hodný. Udet je dobrý.“

Udet byl spokojen matčinou chválou i lichotkami. Brzy vylezl do hnízda a stočil se ke spánku. Charida ho hned následovala, a za chvíli klidný dech obou svědčil o tom, že usnuli.

Tehdy se Ala postavila a protáhla. Zelené šero pralesa sklouzlo po její přímé, dobře rostlé postavě. Zasvětélkovalo v duhovkách jejích očí, které měly výraz přemýšlejícího člověka. Zhluboka nasála vzduch a chopila se liány. Bylo načase připomenout mladším synům, aby se nabažili toulačky a vrátili se na noc alespoň do blízkosti rodného hnízda.

Mrštnými, ladnými pohyby mířila k planině, kde se obvykle večer shromažďovala celá smečka. Však už z dálky zaslechla, že jsou všichni pohromadě. Hádali se. Nu ovšem, to nebylo nic nového. Hádali se pořád pro maličkosti, pro lepší sousto, pro suchou hrst travin na vystlání hnízda, ačkoli jí bylo všude plno, někdy dokonce i docela bez příčiny, jen proto, že bez hašteření nedovedli žít. Scházel jim vůdce. A nemohli ho ani mít, protože neměli smysl pro kázeň a podřízení se. Byli ještě nesnášenlivější než opice, které žily v jejich těsném sousedství.

Ala se spustila do jejich středu tiše jako pták. Nečekali ji a uleknutě se rozprchli. Ale vraceli se hned, když poznali, že to je jen Ala, nenáviděná, ale přece jen trpěná, protože byla družkou nejsilnějšího a nejkrutějšího lesního muže, Gagana.

Ala se pružnými kroky proplétala mezi jejich těly. Nevšímavě, téměř s pohrdáním je odstrkovala s cesty, jako by byli nepohodlným smetím. Převyšovala je téměř o půl hlavy, ale byla mnohem křehčí a jemnější než oni.

Ustupovali jí neochotně a s mručením.

Ala zamířila ke klubku dětí, které skotačilo v travinách. Honily zelenou ještěrku, velikou jako paže a kovově se lesknoucí na hřbetě. Její velikost je nezastrašovala. Věděly, že jim od ní nehrozí nebezpečí.

„Hur! Kru!“ vykřikla Ala jasným hlasem. Dvě postavy z toho hemživého roje se oddělily a menší z nich se k ní rozběhl. Vyzvedla ho do náruče a kývla na Hura. Ten ji jen velmi neochotně následoval. Břicho měl plné – proč tedy by se měl vracet do hnízda. Co tam, když ho hlad netrápí?

Vtom si Budr vzpomněl na křivdu, kterou na nich spáchal Udet, syn této světlé ženy. Postavil se před ni se zlostí v očích. „Udet vzal jídlo. Moc jídla. Moje. Dej Budrovi zase maso.“ Docela přehlédl skutečnost, že jim Udet velkou část srnce vrátil.

Ala se na něj bez zájmu podívala a odstrčila ho silnou paží, jako dotěrný hmyz. Byla zvyklá stálým nepříjemnostem, a stala se k nim dokonce lhostejnou.

Budr se však nechtěl nechat jen tak snadno odbýt. Znovu jí skočil do cesty a cenil výhružně zuby. „Chci jíst. Dej mi.“

Ostatním, kterým Budrovo jednání dodalo odvahu, začali také na Alu dorážet. Ala se po nich ohnala s mrzutým zamručením. Ale z lesních lidí se teď stal roj podrážděných vos. Doráželi na ni se zarputilou neodbytností. Vědomí, že Alin společník, silný Gagan, nejsilnější z nejsilnějších, ještě nepřišel, jim dodávalo ještě větší chuť k útoku.

Rychlým pohledem přelétla Ala chumel chlupatců. Chlapi jako hory masa a svalů, škodolibé a zlomyslné ženy byli teď jako hradba, která se kolem ní pořád víc svírala. Bylo jich mnoho. Ala znala jejich sílu a viděla nenávist v jejich očích. Věděla, co ji čeká, jestli se na ni sesypou. Zákon pralesa byl krajně jednoduchý. Pro Alu byly jen dvě možnosti: Útěk, nebo smrt. Bystře a bez bázně se rozhlédla, kolik nadějí může vložit do útěku. Nebyla žádná, protože ji znemožňovaly její dvě děti, které se teď k ní úzkostlivě tiskly. Menší Kru začal pronikavě vřeštět. Hur se tiskl k její noze, a protože už byl životem v pralese víc ostřílen, přes úzkost, která mu svírala hrdlo, se tvářil bojovně.

Ala necítila zvláštní strach. Žít v pralese znamenalo dívat se smrti pořád do očí. Včera, dnes, zítra… Bude ještě nějaký zítřek pro Alu a její dva syny? Ale se skutečností se nesmiřuje trpně. Chystá se k obraně na život a na smrt, tak jako už mnohokrát za svého života. Přiložila ruce k ústům a večerním tichem se rozlehlo pronikavé volání o pomoc: „Gagane! GAGANE!“

Sotva tento výkřik dozněl, začaly na její skupinku dopadat první rány. Jako na povel se objevily v rukou chlupatců klacky a kameny. Smečka začala vyrážet jásavé bojové skřeky v předtuše snadného vítězství.

„GAGANE! GAGANE!! GAGANE!!“ Ala teď křičela nepřetržitě a Hur se přidal k jejímu volání. Ženy a děti smečky začaly křepčit a spokojeně jásat. Opájely se tím rychlým strhujícím pohybem i vlastními hlasy a vyúčtování přenechávaly mužům.

Holýma rukama odrážela Ala i Hur nemilosrdné rány. Kru už jí dávno vypadl z náruče, kroutil se u jejích nohou a kňučel jako bojácné štěně.

Teď padl Hur, když se nebojácně v pudu sebezáchovy postavil rozšklebenému Gudovi, který cenil žluté zuby se zuřivostí šelmy.

Slabý chlapec ovšem nemohl být soupeřem rozložitému Gudovi. Zakousl se mu sice střídavě do paže i do nohy, ale když silná ruka sevřela jeho hrdlo, umdlel v několika vteřinách. Gud zvedl Hurovo tělo vysoko nad hlavu a mrštil jím k Aliným nohám. Chlapec se už ani nepohnul.

Aliných sil už také ubývalo. Kruh dorážejících mužů se stále stahoval a měnil se v rozběsněný chumel. Rány byly prudší, vedeny docela z blízkosti. Naposledy vyrazila výkřik, jímž volala svého druha. Potom ji obestřely mrákoty a ona se sesula vedle svých dětí.

Ale už nebylo třeba, aby se bila o svůj život.

Gagan, strašlivý, obávaný Gagan se blížil. Řval z plných plic, oční bělmo podlité krví, s pěnou u úst.

Ženy a děti se rozprchly ihned. Někteří mužové zaváhali – a neochotně následovali ženy. Gagan bez rozmyslu a s divokou zuřivostí napadl prvního, na kterého dosáhl. Okamžitě ležel s rozraženou lebkou na zemi. Hned nato bylo bojiště prázdné.

Gagan se sklonil k Ale. Probírala se právě z bezvědomí a podívala se na něj nepřítomnýma očima. Pomáhal jí postavit se na nohy.

„Hur? – Kru?“ řekla namáhavě.

Kru se k ní se skučením a kňučením plazil. Nic se mu nestalo, ale strach ho ochromoval. Zato Hur ležel nehybně, bez jediné známky života. Se zaúpěním ho Ala zvedla, přitiskla k hrudi a úzkostlivě pohlédla na Gagana, jako by od něho očekávala pomoc. Odpovědí však jí byl tupý, bezradný pohled těžko myslícího tvora.

Ala pokrčila zoufale rameny. Ne, od tohoto svého druha nemůže očekávat nic jiného než ochranu silnými pěstmi. Jinak byla a je nucena spoléhat se jen na sebe, neboť Gagan stojí rozumově hluboko pod ní. S tupou rezignací vykročila – ale ne směrem k hnízdu, kde klidně, netušíce, co se právě odehrálo, spaly její dvě světlé děti – Udet a Charida.

Gagan pohybem opičáka zvedl mladšího synka a bez vyptávání šel za ní.

Zastavila se a unaveně pronesla: „Jdi domů. Ty a Kru jděte domů.“

Váhal. Nechtělo se mu vzdálit se od ní po nebezpečí, které právě prožila. Ale v Aliných očích bylo v té chvíli něco tak rozhodného a současně zoufalého, čím se nechal nezkrotný Gagan ovládnout. Nerozhodně a nerad změnil směr.

Ala s Hurem na rukách pokračovala ve své cestě. Brzy se dostala z temného houští na stezku zvěře, vedoucí k ohromnému jezeru, přirozenému napajedlu všech tvorů pralesa.

Tma jako černý závoj se rozvěsila mezi staleté velikány a jí se kmitala světlá postava ženy s nehybným tělem v náručí. Snad si to ani neuvědomovala, ale čím víc se blížila k jezeru, tím víc zrychlovala chůzi, až téměř běžela.

Temná hladina, posetá odrazem miliónů hvězd a bílého netečného měsíce, se otevřela v jediném zlomku vteřiny před jejíma nohama.

Opatrně a něžně položila Hurovo tělo do husté trávy. Nabírala plnými dlaněmi vodu a lila ji do synova obličeje. Ten však zůstával stále stejně strnulý, bez nejmenší známky života.

Ala znovu a znovu se pokoušela vnést světlo do jeho očí. Třepala jím a omývala ho, ale bezvýsledně. Tupý nosík ostřeji vystupoval z promodralé tváře a údy začínaly tuhnout. Chlapec byl mrtev.

Ala se vztyčila nad jeho tělem, zoufalá a bezradná. Ruce visely podél těla a k mozku pomalu pronikalo vědomí neodvratné skutečnosti. Příliš často se setkávala se smrtí, než aby mohla být na pochybách o její přítomnosti.

„Hur! Hur!“ opakovala několikrát s bolestí, jako by věřila, že její hlas ho zavolá zpátky z neznámé a nenávratné cesty.

Pak se vedle něho posadila na bobek, a noc proťalo bolestné tlumené vytí. Jako když vlčice truchlí nad tělem ubitého mláděte.

Potom znovu zvedla hochovo tělo, aby ho pochovala v malé jeskyňce na skalnatém výběžku, zasahujícím hluboko do jezera. Chlupatci nepochovávali své zemřelé. Ponechávali jejich těla napospas zvěři a supům. Ale Ala nebyla jedincem z hašteřivé tlupy lesních obyvatel. Lidé, mezi které ona patřila a z nichž vyšla, činili se svými mrtvými to, co ona se právě chystala udělat.

Začala ke vchodu jeskyně snášet těžké kameny, které sotva unesla.

Hrob byl uzavřen. Potom si Ala sedla na jeden z balvanů porostlý stříbrošedým lišejníkem, hustým jako poduška. Její oči se rozběhly do dálky. Hladina jezera se občas zčeřila skokem nějaké ryby, vodního ptáka či zvířete na lovu. Chvílemi se tam, kde skalnatý břeh přecházel v bahnitou pláž, vynořil i obrovitý hřbet hrocha. Tu i tam – jako tajemná, záhadně se vynořující černá hora, bloudící pod potemnělou plochou jezera.

Docela blízko se ozval nepříjemný smích hyeny. Tušila sousto a dlouho se potulovala kolem místa, kde uložila Ala Hurovo tělo. Zahlédla několikrát její tělo se sraženým zadkem a odpornou tlamou, lačnou mršin a zbytků kořistí jiných šelem. Nevěnovala jí však pozornost.

Už nenaříkala. Život v divočině nebyl ničím jiným než bojem, vítězstvím či prohrou a smrtí. Hur již není. Ale snad to muselo být. Jedni přicházejí a druzí odcházejí. Kdo ví, čí vůle určuje ty, kteří se již nikdy nemají vrátit.

Ala vzpomínala. Prales za jejími zády a všechno kolem ní hovořilo tisíci hlasy. A přece bylo ticho.

Prales… Prales… Ala sklonila hlavu do dlaní. Ne, prales nebyl vždycky jejím domovem. Nepatřila sem, nesrostla s ním, i když se přizpůsobila jeho životu. Pocházela z široširé savany, rozprostírající se daleko za pralesem, mnoho dní cesty odtud. Savana byla tak nádherně zelená bujnými travinami! Ještě ve vzpomínkách viděla, jak se topí v proudech žhavého slunce. Na jedné straně byla ohraničena přirozenou hradbou kopců a skal, plných jeskyní nejrůznějších velikostí. Samy se nabízely jako suché a bezpečné obydlí lidem, kteří se tu už kdysi usadili. Tady žili, lovili, rodili se i umírali.

Tenkrát nemusela mít obavu o svou bezpečnost. Její životní společník Udet byl druhem, který dovedl ochránit svou ženu téměř od všeho nebezpečí.

Všichni členové tlupy, ve které žili, byli vysocí lidé, světlí právě tak jako Ala, neměli tupá čela jako lesní chlupatci, neměli maličké těkavé oči, ani zploštělé nosy. I když měli ještě daleko k dokonalosti dnešního člověka, přece jen byli již rozumem vysoko nad ostatními tvory pravěku.

Ala žila šťastně a bezstarostně mezi lidmi svého kmene. Její druh Udet, právě tak jako ostatní mužové tlupy, chodil na nebezpečné společné lovy do pralesa, zatímco ženy v jeskyních se staraly o děti.

Alina matka, stará Srú, označovaná za matku rodu, měla hlavní slovo, dohled a autoritu nad celým rozvětveným rodem vzpřímeného lidu.

Ale se narodil chlapec. Byl dítětem Udeta, nejmenovaného náčelníka tlupy. Udet nebyl nazýván králem, ani vládcem, ani vůdcem, ale Udet znamenalo velký a Udetově síle, rozumu a vůli se všichni lovci dobrovolně podřizovali.

Ala byla šťastna, jak jen může primitivní a nenáročný tvor divočiny být. Hošík rostl a sílil, batolil se kolem Aliných nohou, začínal napodobovat jednoduchá slova řeči svého kmene. Večer se točil kolem táty, který přicházel unavený a přece spokojený z lovu i z nebezpečných výprav.

Lidé savany měli nepřátele. Nepřátele na život a na smrt. Byli to lesní chlupatci, neukázněný nárůdek s nepatrnou inteligencí a s pomalým myšlením. Alin kmen nenáviděl jejich štěkavé hlasy, nenáviděl pach jejich těl, nenáviděl jejich úskočnost a lstivost. Mezi savanou a pralesem byl neustálý vražedný boj. Boj bez slitování a do úplného vyhlazení. Kdykoli se střetly tyto dva kmeny, vždycky zůstávali na bojišti mrtví.

A potom nastal v Alině životě obrat. Ten den stálo slunce na ostře modrém nebi a pálilo a sálalo, jako by chtělo všechno zničit svými paprsky. Muži se rozhodli, že vyjdou na lov až večer, aby se vyhnuli parnu. A když se večer, doprovázeni ženami a dětmi vypravili k pralesu, byli nečekaně napadeni hordou chlupatců. Bylo jich víc než kdykoli předtím, a bylo jich mnohem víc než lidí savany. A muži savany měli postavení ještě ztížené přítomností žen a dětí, které museli chránit.

Byl to hrozný boj. Skřeky a ječení vylétaly k nebi dosud modrému a slunce, lhostejný rudý divák, přihlíželo ubíjení napadených, kteří byli v menšině. Ala se rvala zuby nehty po boku Udeta velkého. Malý Udet se křečovitě připjal k její šíji a jeho vzlyky ji vybičovávaly k stále zuřivější obraně.

V jednom okamžiku byla odtržena i s dítětem od Udeta. Ze všech sil se snažila dostat se mu zase po bok, ale její síla, ačkoli nebyla malá, nebyla ničím proti síle jednoho páru ohavných tlap, které ji uchvátily jako válečnou kořist. S hrůzou pohlížela do rozšklebené tváře ohyzdného chlupatce, který se snažil odvléci ji od chumlu bojujících.

Přes jeho rameno stačila zahlédnout, že Udet veliký padl pod strašnou ranou, kterou mu zasadil jeden z lesních mužů zezadu do týla. A na jeho ležící tělo se vrhli jako sršni asi čtyři jiní chlupatci, aby dobili nenáviděného nepřítele.

To bylo naposled, kdy zahlédla toho, po jehož boku žila tak šťastně.

Lesní muž ji vlekl do stínu pralesa. Snažil se vyrvat jí dítě z rukou. Byl by je jistě zabil, tak jako ostatní, které mu přišly do ruky. Počínala si však jako šelma, a kořistník nechtěl ztrácet čas. Dlouhými skoky pádil s ní i s malým Udetem mezi kmeny, na nejpříhodnější z nich je vysadil, vyšvihl se k nim, a potom prožila Ala několikadenní krkolomnou cestu ve výšce korun obrovitých stromů.

Potom přespala Ala poprvé v hnízdě lesních lidí, v jednom z těch ohavně páchnoucích hnízd, tak rozdílných od úpravných lůžek v jeskynních vystlaných voňavými travinami, ještě plných slunečního záření.

A pak pro ni začal krušný život, plný ústrků, ran a křivd, ve středu hordy, která ji nenáviděla. Nějakým zázrakem se jí podařilo zachránit synka a později i dcerušku Charidu, která se jí brzy po této události narodila. I na děvčátku bylo dobře poznat, že je dcerou Udeta velkého, že je dítětem slunečné, Alou tak vroucně milované savany.

Chladný prales se nemohl nikdy stát jejím skutečným domovem. Oblíbila si jediné místo: skalnatou plochu, zabíhající hluboko do modrozeleného jezera, kde se mohla celé dny povalovat na slunci.

Několikrát, hnána mučivou touhou po savaně a lidech sobě rovných, pokusila se uprchnout i s dětmi. Ale její věznitel vždycky pudově vystihl její úmysl, dostihl ji a ranami ji donutil k návratu. Později se přestala zabývat myšlenkou na útěk. Bála se, že by Gagan, zlostný a surový, v záchvatu vzteku ubil malého Udeta i Charidu. Potom přišli postupně na svět další dva hoši. Hur a Kru, Gaganovi synové. Nevzhlední – ale přece jen její vlastní děti. Potom už se smířila s osudem docela. Jenom v hodinách sladkého lenošení u jezera vyprávěla Udetovi a Charidě o místu, kde není chlad a věčný stín, o lidech světlých a vzpřímených, o tom, který byl jejich otcem a který v jejích vzpomínkách zůstal vždycky Udetem velikým.

Malý Udet hltal její slova, a v jeho mysli rostla jediná neovladatelná touha: vrátit se na savanu, jejíž obraz začíná v jeho představách blednout.

Ala se vytrhla ze vzpomínání. Nedaleko ní se ozval lehký šelest a ženiny smysly naučené neustálé bdělosti ji upozornily, že v černé tmě kolem ní je ještě nějaká bytost. Přitiskla se ke skále, připravena na zápas.

Pak se ozvalo úzkostlivé pištění, kolem Aly se kmitlo jako stín tělo menšího zvířete, – snad hlodavce – a hned za ním, téměř k jejím nohám, dopadlo tělo velkého, statného rysa. Ala nerozeznávala zřetelně jeho obrysy, ale způsob skoku i útoku na zvíře, ba i pach šelmy ji nenechal na pochybách, kdo je útočníkem. Ztajila dech.

Ještě jedno kviknutí, pak lehké zapraštění, jak praskl hlodavcův vaz v silné čelisti rysa – trhání a chroupání drcených kostí.

Ala stála se zatajeným dechem. Nebála se střetnutí se šelmou, třeba byla obzvlášť velká. Bude-li rys nasycen, půjde jí raději z cesty. Tiše čekala, až bude hostina skončena. Potom vycítila, že se pružné tělo otřelo kolem skály v její blízkosti, žluté oči zajiskřily, jak se v nich odrazil bledý jas měsíce – a šelma se ladným, neslyšným krokem vzdalovala.

Tato krátká scéna vrátila Alu skutečnosti. Noc se svým nebezpečím padla plnou vahou do pralesa. Ala si musí dát pozor. Ve hnízdě za planinou na ni čeká Udet, Charida a Kru.

O Gaganovi neuvažovala. Byl jí sice ochráncem, ale to bylo vše. Despotický, tyranský, otrokářský – nemohl se nikdy stát milým druhem.

Ala se pohnula. Naposled pohledem pohladila uzavřenou jeskyňku, kde odpočívalo Hurovo tělo, a pak se rozběhla lesní stezkou k domovu.

Gagan seděl na větvi a klátil pokřivenýma nohama. Se zájmem k ní vzhlédl.

„Hur mrtev,“ prořekla tlumeně a netečná k jeho přítomnosti vstoupila do hnízda k dětem.

Prudce zamžikal a široká, hromotlucká ramena se nachýlila. Zpráva o synkově smrti se přece jen dotkla jeho polozvířecí duše.

Ala se přimkla k jemnému tělíčku Charidy a zavřela oči. Dnešní noci však spánek její víčka minul.

III

Udet se probudil s prvním rozbřeskem dne. Kru a Charida dosud spali stočeni do klubka jako štěňata. Hur chyběl. Matka seděla nedaleko na blízkém stromě, nehybná a zahleděná nevidoucíma očima do nazlátlého svítání.

Lehký a vlahý větřík se rozběhl na ranní procházku mezi větvemi. Miliardy ptačích hlasů šveholily modlitbu díků za zachování života, který ovšem mohl být již v příští vteřině ukončen.

Udet se protáhl a přeběhl k matce. Všiml si ihned neobvyklého vzezření matčiny tváře.

„Hur mrtev,“ odpověděla jeho tázavým očím.

„Mrtev…“ Opakoval bezbarvě Udet. Mrtev… Hle, přece jen to není totéž, jako když se dozví, že některé zvíře pralesa se navždy ztratilo. Hur… Hm – přece jen si s ním někdy pohrál, někdy ho poškádlil, někdy ho ochránil před smečkou lesních kluků, s kterými si ostatně Hur dosti dobře rozuměl. Kdyby to byl Kru… Proč vlastně to nebyl raději ten skrček Kru, který byl tak lstivý, zákeřný, hašteřivý a protivný jako Budr či Kuri. A nad to – matka se rmoutí! Udet má poněkud sevřené hrdlo při pohledu na matčinu tvář. Ale nezná slova soucitu. Krutý a tvrdý život v divočině nutí každého jednotlivce, aby se vyrovnal sám se svým zármutkem. A jestliže je bolest příliš veliká, zaleze postižený někam do houští jako raněné zvíře a čeká, až hlodavá bolest sama otupí. Obyčejně hlad a nutnost opatřit si potravu vrátí každého k nevyhnutelné ostražitosti, bez níž se v pralese dlouho nepřežívá.

Udet se lichotivě otřel o matčino rameno, jako by jí chtěl připomenout, že má ještě jeho. A potom se dlouhými, vláčnými kroky pustí na svoji obvyklou ranní cestu. Za kořistí. Udet má zdravý žaludek, a ten se vyzývavě svírá, když se mu včas nepostará o zaplnění.

Fíkovníky rostou poblíž jezera, kde není spleť stromů tak neproniknutelná a kde sladké plody dozrávají v bezprostředním styku se žhavým sluncem.

Jeho pozornost upoutá divoký křik ptáků nad hlavou. Zřejmě samička lesního holuba brání vejce ve svém hnízdě před nějakým dravcem nebo šelmou. Na chvilku přestane myslit na fíky. Vejce po ránu nejsou také k zahození. Nerozmýšlí se dlouho. Jednou rukou se zachytí nejnižšího suku a mrštně se vyhoupne na větev. V příštím okamžiku stojí tváří v tvář dvěma zlomyslně se šklebícím paviánům, kteří křičí a snaží se odehnat samičku z hnízda. Při spatření Udeta se na okamžik zarazili, ale potom umíněně odháněli uděšeného ptáka. Udet se vztyčil v celé své výšce na větvi a sebevědomě vykřikl: „Jsem Udet! Udet silný! Moje jídlo!“

Paviáni po něm mžikali potměšilýma očima. Snad se jim jeho štíhlá, jen mírně ochlupená postava nezdála být nebezpečná, protože se rozhodli nevšímat si ho. To Udeta rozhněvalo. Jediným skokem se ocitl u většího z nich a rychlým, vyzkoušeným pohybem stiskl jeho hrdlo. Pavián se snažil vyrvat z jeho prstů, které tiskly a tiskly, ale marně. Oči mu vystoupily z důlků, ztratil vládu nad svými údy a z pootevřené tlamy povylezl jazyk. Tehdy pohnul Udet rukou jako pružinou, a tělo opičáka odletělo jako beztvárný balík. Pak se rozpřáhl na druhého. Nebylo však třeba, aby ještě bojoval. Se zavřeštěním opice odskočila a v příštím okamžiku se ztratila mezi zelení stromů.

Teď měl Udet volný přístup k vytoužené snídani. Pták se dosud poplašeně třepal nad hnízdem. Udeta upoutaly jeho oči. Co to bylo v očích ptačí matky? Sotva kdo by si toho byl všiml, ale Udet byl dítě lesa, bratr všeho živoucího, rozuměl, nebo alespoň pudově tušil smysl skřeků, pištění a nejrůznějších hlasů těch, se kterými přicházel stále do bezprostředního styku. A teď pochopil nad všechno jasněji tu smrtelnou úzkost ptáka, který nemohoucně třepal křídly nad hnízdem. A najednou viděl před sebou oči matky Aly, oči plné hlubokého smutku, když pronášela ta prostá slova „Hur mrtev“. Toho dne pocítil Udet poprvé něco, co až dosud neznal. Něco, co ho mátlo svou silou a novostí, a co současně bylo novým stupínkem v duševním vzestupu člověka – divocha. Lítost, která byla jakýmsi znakem jeho rodící se lidskosti.

Udet, zmaten a nejistý sám sebou, ještě chvíli pohlížel na hnízdo a potom váhavě a nerozhodně začal slézat ze stromu. Samička za ním nedůvěřivě pohlížela, potom se pomalu uklidňovala a konečně dosedla na hnízdo.

Udet se ještě několikrát ohlédl, ale již bez rozmýšlení mířil směrem, kde leželo jezero. A po několika krocích na všechno zapomněl. Pravděpodobně zítra bude zase bez nejmenších rozpaků vybírat ptačí hnízda, nebude uvažovat o výrazu ptačích matek, veden mlsným jazykem a prázdným žaludkem. Bude klidně vraždit slabší tvory, pít krev z čerstvých ran a trhat silnými prsty ještě se chvějící maso. Bude to přirozené. Život v pralese může zajistit jedině boj a lov. Se soucitem by se hoch-divoch daleko nedostal. Ale jedno je jisté: Ten světlý cit se zrodil, i když jen na kratičký okamžik, zrodil se, aby rozezvučel strunu lidství v divošském srdci.

Udet vystoupil z pralesa. Jezero jako modré oko s hladinou klidnou a nehybnou odráželo obrazy stromů i skalnatého výběžku, jako by chtělo zdvojnásobit tu nespoutanou krásu.

Fíkovníky lákaly vůní svých zralých plodů a Udet se brzy usadil v koruně jednoho z nich. Přece tedy došlo na snídani, kterou měl původně v plánu. Plody byly mdlé a syté a Udetovi se zachtělo něčeho svěžejšího. Přehoupl se na jeden z oranžovníků. Ohromný voňavý plod ohnivé barvy vyplnil obě jeho dlaně. Aniž pomeranč oloupal, zakousl se do něho, přilnul k němu celým obličejem a sál a hltal jeho šťávu. Ruce i ústa měl potřísněna, ale to jistě nebylo nic, čím by se mladý divoch obíral. Teď, když byl částečně syt, zmocnil se ho příjemný pocit lenošení. Svezl se jako opice ze stromu a pružným krokem šelmy zamířil na skálu, kam dopadly šikmé sluneční paprsky s plnou prudkostí. Labužnicky se položil naznak, když byl dříve vyplašil obrovské hejno vodních ptáků, kteří se s křikem zvedli a chvíli kroužili v jeho blízkosti nad jezerem. Čeřili hladinu doteky svých štíhlých křídel a pak, když se přesvědčili, že lidský vetřelec se nehodlá vzdálit, odlétli do průzračné dálky.

Udet si hověl na sporém trávníku, který se uchytil na nehostinné skále. Pozoroval modř nebe a rychlý let ptáků. Slunce pražilo do jeho nahého bronzového těla, poznamenaného nespočetnými jizvičkami a rudou jizvou, táhnoucí se přes prsa od pravého ramene k posledním žebrům na levé straně. Vypadalo to jako šerpa

udělená za vyznamenání. A vpravdě to bylo vyznamenání. Byly to pozůstatky drápů rysa, který ho napadl.

Pro nedospělého chlapce, kterým Udet byl, byl rys nebezpečným soupeřem. Ale Udet zvítězil. Pudem divocha vytušil nebezpečí a o vlas uhnul, když na něj padalo tělo šelmy ze stromu, kde číhalo přikrčené na větvi; potom se chytili do křížku, zvíře a hoch, divoce a nenávistně. Udet věděl, že sebemenší ochabnutí znamená jeho konec, a konec si rozhodně nepřál. Bil se zarputile a zuřivě, zatínal zuby i prsty do těla zvířete, rdousil a rval – aby nakonec přece jen zvítězil. S jakou rozkoší a s jakým pocitem síly pojídal srdce a játra zvířete, jemuž se měl sám stát potravou. Rány se mu dlouho nehojily, mnoho kousanců a škrábanců dokazovalo, jak byl blízko smrti. Jizva na prsou se jitřila a při každé větší námaze rudla a podlévala se krví. Ale Udet už jí dávno nevěnoval pozornost.

Teď se protahoval a obracel na slunci jako předoucí kočka a vychutnával požitek ze slunečního tepla. I tím se lišil od chlupatců, kteří měli rádi stín pralesa a slunci se opatrně vyhýbali. A ještě tu byl jeden rozdíl: Udet měl rád vodu. Působila mu rozkoš a příjemně ho osvěžovala. Lesní lidé se však vodě a styku s ní vyhýbali. Raději si na svých cestách zacházeli, než by se někde brodili vodou.

Také teď zatoužil Udet po koupeli. Došel na okraj skály, postavil se na malý výběžek a bedlivě se zadíval do hlubiny pod sebou. Byla tam skutečně hloubka, ale voda byla tak čirá, že jí bylo vidět až na skalnaté dno. Udetova opatrnost nebyla zbytečná. Již jednou se mu stalo, že byl pronásledován obrovskou dravou rybou. Jediné štěstí bylo, že ji zpozoroval již ve značné dálce, jinak se stal kořistí zubaté rybí tlamy. Ačkoli plaval výborně, přece jen obrovské obludě by byl neunikl. Zachránila ho jedině blízkost břehu.

Když bedlivě propátral zrakem hlubinu, vrhl se do ní po hlavě, podoben ptáku. Byla to pořádná výška, ze které skákal, ale Udetovi to bylo ničím. A potom se převaloval ve vodě, stříkal a dováděl jako bobří mládě, laskal se s vodou a pak zase rychle plaval jako vystřelený šíp. Když se nabažil této hry, vylezl do skalnatého výklenku a potom se šplhal vzhůru jako obrovský brouk. Vytrávil zatím. A když už byl u vody, rozhodl se nakrmit se dary jezera. Opustil skálu a pustil se po břehu. V dálce, kam až dohlédl, měnila krajina svůj ráz. Břeh už nebyl skalnatý, hýřil bujnou květenou, přecházel pozvolna v měkkou půdu, která přímo hýřila a vyžívala se nejrozmanitějšími rostlinami, nad kterými kroužili a třepetali se obrovští motýli kovově duhových barev. Někteří byli větší než leckterý pták, honosní a vznešení. Jiní byli podobni květům, na které usedali, aby s nimi splynuli v pestrou mozaiku. Udet šel nevšímavě tou krásou, příliš často se s ní setkával. Daleko větší pozornost věnoval místům, na která kladl nohy. Věděl, že se tráva hemží štíry a ještěrkami, věděl, že každou chvíli může položit nohu na hada, který vypadá nevinně jako suchá ulomená větev, ale který buď zabije svým vražedným jedem, nebo zardousí svoji oběť sevřením mohutného těla.

A ještě dál se měkká půda měnila v bažiny, rašeliniště a v močály. Jezero ztrácelo svou lahodně modrou barvu, měnilo se v narudlou špinavou louži nekonečných rozměrů. Husté podrosty vysokého rákosí a bambusů tvoří neproniknutelné houštiny. Ze stromovitých travin a ze sítin, které se kolébají v nárazech horkého vánku, se vynořují občas nestvůrné hlavy tlustokožců, tapíra, hrocha a nosorožce.

Ne, tak daleko Udet nepůjde. Zná dobře záludnost kraje, ví, že by se mohl probořit do páchnoucí, narudlé kaše a zmizet v ní jako semínko květiny v plodné půdě.

Začal bedlivě hledat po zemi. Málokterá lastura, škeble či měkkýš ušly jeho bedlivému zraku. Obratně je rozloupával, a když se některá příliš vzpouzela, otvíral je ostrou špičkou kamene, který našel cestou. S požitkem vysrkl hebounké tělíčko z tvrdé schránky a prázdné mušle odhazoval do vody.

Asi dvacet kroků od jezera vystupovalo znovu bahnité dno, snad následkem vysychání ve žhavých dnech, a tvořilo malý, pustý ostrůvek. Slétalo se na něj ptactvo v takovém množství, že každý zárodek travin, který se tu snad chtěl zakořenit, byl doslova zadupán do země. Ptáci se zřejmě něčeho polekali, protože se najednou s tleskotem křídel zvedli a podobni mračnu odlétali. Po jejich odletu zpozoroval Udet, že na ostrůvku je mnoho obzvlášť velikých lastur, a sice právě toho druhu, který mu nejvíc chutnal.

Bez rozmyšlení se pro ně vypravil. Rezavé bahno mazlavě prostupovalo mezi prsty jeho nohou. Udetovi to bylo příjemné. Hladivé a měkké dělalo dobře jeho rozpukaným ztvrdlým nohám. Úmyslně jimi brouzdal a se zájmem se díval, jak se bahno kolem něho válí v kotoučích, podobných kouři.

Na ostrůvku na něj čekaly pravé hody. Ovšem – spousta much, komárů a jiného létajícího hmyzu mu požitek znepříjemňovala – ale jeho pokožka nebyla choulostivá. Stálým stykem se vzduchem, v otužování častými ranami, stala se hrubší a odolnou. Proto si hmyzu skoro nevšímal, aby se nezdržoval. Našel jednu obzvlášť velkou lasturu. Dlouho se snažil ji otevřít, ale vzdorovala jeho nehtům i kameni. Udet si sedl do blátivé půdy a trpělivě se znovu a znovu pokoušel ji otevřít. Tolik se soustředil na tuto práci, že zapomněl na to, že nebezpečí číhá nejen v pralese, ale i v bažinách.

Kdo ví, co ho přimělo k tomu, aby zvedl hlavu. Žádný zvuk, žádný pach neprozrazoval nebezpečí. A přece se Udet ohlédl – aby vytřeštěným pohledem spočinul na hlavě krokodýla takových rozměrů, že by byl Udet pro jeho tlamu nepatrným soustem.

Ledový pot mu vyvstal na čele. Zelená obluda vylézala na druhém konci ostrůvku, mžourala očima a klapala naprázdno čelistmi, velkými jako deska stolu. Nezdálo se, že má naspěch. Považovala Udeta za jistou kořist. Sunula se pomalu na břeh, drápy ještěra rvaly bahno, které za ním kalilo vodu. A v té husté kaši zahlédl Udet najednou více krokodýlů. Jejich hřbety se vynořovaly jako malá pohoří. Jejich lstivé oči ho smrtelně děsily. Jako by ho ledová ruka uchopila za hrdlo. Snad to trvalo pouhou vteřinu, ale i vteřina mohla rozhodnout o jeho bytí či nebytí. Náhle se prudce vzpřímil, jako by se vytrhl z omráčení, obrátil se a prchal odtud jako šílený. V tu chvíli se do líného ještěra přelil život. Ospalost a loudavost se ztratila, když poznal, že mu kořist uniká.

Udet se pachtí bahnem, pot ho oslepuje, padá a zase vstává. Obrací se po svém pronásledovateli, který se k němu blíží, následován snad desítkami druhů. Udet začíná křičet. Neví o tom, ale křičí, řve tak zoufale, že se jeho jek odráží o stěnu pralesa, který začíná v nevelké vzdálenosti od jezera.

Kéž by byl na pevné zemi! Ale není… Bahnité dno ho chytá za nohy, lne k pokožce a zdržuje… zdržuje. Zase upadl. Leze po břiše, oči vytřeštěné, a strašné vědomí blížící se smrti, jíž nemůže čelit, jíž se nemůže postavit, ho ochromuje. A přece se mu povede znovu vstát. Zase běží. To všechno trvá sotva dvě tři minuty, ale pro Udeta jsou nekonečnou mukou hrůzy. Pak se jeho nohy přestanou bořit. Bahno už mu neobepíná lepivě kotníky. Udet je na pevnině. Letí k stinnému pralesu, který teď pro něj znamená bezpečí.

Zelené obludy se zastavují. Zklamaně se noří zpátky do zkalené vody. Některá ještě otevře kuželovitou tlamu v neukojené chtivosti.

Udet vletí do kapradin a travin, které v této vlhké půdě rostou tak bujně, že ho o značný kus převyšují.

Klesl do mechu a třese se na celém těle. Krokodýli… Udet k těmto tvorům cítil nepřekonatelný odpor. Hřbetem ruky si stíral pot, který mu zaléval obličej. Trvalo dlouho, než se uklidnil. Teprve potom se vydal pomocí lián na vzdušnou pouť k domovu.

IV

Čas letěl nepočítaný na dny, týdny a měsíce. Z žijících nikomu nezáleželo na chvilce času. Jídlo, spánek a obrana vlastního života, to byly jediné starosti, na které den pohodlně stačil.

Udet v poslední době velmi rostl a sílil. Hruď se vyklenula, ramena šířila, nohy se prodloužily a zpevnily. Rozdíl mezi ním a chlupatci byl stále nápadnější. Dokonce i matku Alu převyšoval.

Teď bylo v domácím hnízdě skoro málo místa, třebaže Kru už s nimi nespával. Charida už také dosahovala k matčiným ramenům. Kru, ačkoliv ještě velmi mladý, se docela osamostatnil. Stalo se to brzy po Hurově smrti. V nepřítomnosti matky přiběhl Kru do hnízda. Byla tam tehdy jenom Charida. Pochutnávala si na mase mladého zajíce, kterého jí přinesl Udet. Kru skočil k děvčeti a snažil se jí jídlo vyrvat. Charida však nebyla nadarmo divoškou. Vrčela právě tak bojovně jako on, připravena prát se o svůj oběd. Kru byl surový. Bezohledně rval maso z jejích rukou, povalil ji, kousal a bil. Charida křičela, ale její křik jen ještě víc chlapce rozzuřil. Počínal si jako vzteklý a snad by byl sestře skutečně hodně ublížil, kdyby se nebyla vrátila Ala, přilákaná jejím křikem. I ona měla co dělat, aby odtrhla rozběsněného chlapce. V tu chvíli se vrátil i Udet. Pochopil ihned, co se stalo. Krvácející rány na Charidiných pažích mu řekly ostatní. Bylo s podivem, že se Udet nerozvzteklil. Jakýsi klid – ale nebezpečný klid – zaplavil jeho bytost. Aniž se rozčilil, uchopil kluka a vytrvale a stejnoměrně ho vyplácel. Teď vřeštěl Kru. Vřeštěl víc ze vzteku a z vědomí porážky než z bolesti. Konečně přestal Udet s výpraskem a bez jediného slova ho shodil ze stromu. Spokojen vykonaným činem otřel si ruce o kyčle a díval se za Kruem, který se odtud vlekl. Kňučel a nadával.

Od té doby se Kru do hnízda nevrátil. Docela splynul s tlupou, se kterou měl daleko víc příbuzného než s vlastní matkou. Udetovi, který si od Hurovy smrti víc matky všímal, se zdálo, že ani syna příliš neželí. Byl tolik podoben nenáviděnému Gaganovi! Nejen zjevem, ale i svou krutostí a hloupou nesnášenlivostí.

Zato Udet měl o jednoho nepřítele víc. Nepřítele, z kterého si mnoho nedělal, ale kterým byl přece jen nenáviděn na smrt.

Dost často se střetl s některým z chlupatců. Přišel na nový nápad. Kdykoli se bil, přišel mu vhod kus větve nebo kámen, tak jako lesním lidem. Ale větev ani kámen nebyly vždycky po ruce. Tehdy býval nucen rvát se holýma rukama a zuby. Že vycházel z těchto potyček vítězně, za to vděčil nejen své velké síle, ale i kočičí mrštnosti, kterou zavalití chlupatci neměli. Přesto chápal, že by bylo velice výhodné, kdyby nějakou zbraň měl stále při sobě. Jak to udělat, aby se od ní nemusel odloučit, a aby přece jeho ruce zůstaly volné? Jednou, když pozoroval matku a Charidu, ho napadla šťastná myšlenka. Obě měly opásané kyčle jakýmisi zástěrkami z travin. Ony byly jediné bytosti v pralese, které nechodily docela nahé. Jistě to byl Alin zapamatovaný zvyk z bývalého domova, když ještě žila mezi svými lidmi. Když byl Udet ještě malý, pletla mu také takové pasy – ale kampak na kluka s takovou zbytečností! Bylo mu lépe, když se cítil docela volný. Teď ale najednou změnil své mínění.

Přiblížil se k matce a bez příprav ji požádal: „Udělej mi také pas.“ Podívala se na něj překvapeně, ale potom řekla radostně: „Udělám ti pas. Moc pěkný pas.“

Večer, když se vrátil z lovu, čekala ho matka se sestrou na nejnižší větvi a Charida mu podávala pas z měkkých travin. Nechal se do něj nastrojit s pocitem pýchy. Dlouho se zálibně prohlížel a potom odběhl. Šel si vyhledat kus větve a kámen. Našel oba předměty, které docela vyhovovaly účelu, pro který je potřeboval. Snažil se je zastrčit za pas. Pak se dostavilo rozčarování. Tvar zástěrky, do kterého byl spleten, nebyl na nic. Větev sice držela, ale Udet věděl, že by ji při prudším pohybu ztratil. Kámen se nedal upevnit vůbec. Zklamán a mrzutý se vracel k matce.

„Pas není pěkný. Větev nedrží a kámen také ne.“

Ala se na něj chvíli dívala a najednou ho prudce objala. „Já vím. Udělám jiný pas. Ty jsi Udet-veliký. Udělám pas lovce. Moc pěkný pas.“

To se v jejích vzpomínkách vynořila představa mužů vlastního kmene. To si jistě vzpomněla na toho, po jehož boku se jí tak dobře žilo. Odběhla a brzy se vrátila s novou náručí travin. Začala plést, ale mnohokrát práci mrzutě odhodila. Léta už nepletla pas bojovníka, prsty vyšly ze cviku. Ale přece se jí to podařilo. Asi po třech dnech podala Udetovi nový pas se dvěma kapsami. Jedna byla úzká a hluboká, druhá mělčí a širší. Přes ramena upletla dvě šle, aby váha zbraní pas nesvěšovala z boků. Udet pas dlouho prohlížel, nechal si jej upevnit, zkusil zasunout větev i kámen. Teď byl spokojen. Začal skákat po jedné noze, za jedno aby projevil svou radost, za druhé aby vyzkoušel, jestli zbraně bezpečně drží. A zatímco skákal a točil se, Ala se na něj dívala jako u vytržení a stále opakovala: „Udet veliký! Udet veliký!“

Udet, opojen vědomím, že je provždy ozbrojen, vyšplhal se až do špičky stromu obrovitého kaštanu a tam sám a sám vychutnával představu své moci a nepřemožitelnosti.

Brzy se přesvědčil, jakou výhodu mu tento pas lovce a bojovníka přinese. Hned druhý den byl napaden Budrem. Zákeřně a zcela nečekaně. Udetovi se podařilo vytáhnout svůj obušek. Klouzal sice v toulci špatně – ale byl při ruce. Větev ze sukovitého dřeva, zakončená palicí, byla strašnou zbraní v tak silných rukách, jako byly Udetovy. A kámen, kterého se chopil během zápasu, rozhodl ostatní. Budr se svalil jako podťatý.

Udet stál nad tělem nepřítele a zrychleně dýchal. Budr se nehýbal, byl mrtev.

Udet se rozhlížel prostranstvím, na kterém vybojoval tenhle zápas. Ještě docela nevěřil, že je bezvýhradným vítězem. Teprve za chvíli si to uvědomil – a pochopil, že se mu zase podařilo předčit ty tupolebé chlupatce. Už nebude pronásledovanou zvěří. Právě v tomhle okamžiku se změnil v lovce, a dřívější pronásledovatelé se stanou štvanou kořistí. Toto poznání ho opojilo. Přiložil ruce k ústům a nad planinu – a ještě vysoko nad klenbu stromů – se prodral houkavý vítězný výkřik plný radosti.

Udet však byl skutečně myslícím hochem. S prvním úspěchem toužil po dalších.

Dobře si pamatoval, jak těžko se mu podařilo vytáhnout zbraně z toulce. A přece rychlost mohla někdy rozhodnout o životě. Ztracená vteřina může příště přisoudit vítězství jeho nepříteli. Jak se tomu vyhnout?

Udet se loudá sloní stezkou. Teď je bezpečná. Šediví obři půjdou tudy k napajedlu zase až večer. Chodívají tu i mastodonti, podobní pohybujícím se horám, před jejichž rozměry se všechno v pralese zdá být nicotné a nepatrné.

Udet jde k svému oblíbenému místu k jezeru na skalnatý výběžek.

Sedl si opodál malé jeskyně, vytáhl své zbraně a začal je prohlížet. Potom pomalu zasunoval a vysunoval primitivní kyj do loveckého pasu. Teď na to přišel. Dřevo není dostatečně hladké. Zbytky součků, které zůstaly po ulámaných větvičkách, se zachycovaly o pletivo z travin. Tehdy vzal Udet kámen a snažil se zbraň ohladit. Nešlo to dobře a tu Udeta něco napadlo: Začal dřevo dřít o skálu – a hle! Práce se dařila. Udet měl nádherný pocit uspokojení. Brzy držel v ruce kyj hladký a oblý, který v travnaté kapse lehce klouzal. Potom prohlížel kámen. Bylo by pěkné také jej upravit. Udet hned přechází k činu. Dře svou kamennou zbraň o skálu, až se mu pot perlí na čele. Potom kámen prohlíží. Výraz rozmrzení se odrazí v jeho tváři. Kámen je stále stejný, zato ale ve skále se vyhloubila mělká, sotva patrná prohlubenina. Udet se na ni soustředěně dívá. Čím to, že jeho práce přinesla tenhle obrácený výsledek? Proč se kyj krásně ohladil, zatímco kámen vydřel skálu? Najednou zná odpověď. Nikdo ho nepoučil, nikdo nic nevysvětloval – a přece teď bezpečně ví, jak se celá ta záležitost má. Poznání prostě přišlo samo: Dřevo je měkčí než skála – proto se ohladilo. Jeho kámen je tvrdší než na povrchu zvětralá skála – a proto ji vydrobil.

Udet se drbe ve svých dlouhých pačesech. Potom sebere jeden z kamenů, kterých se kolem skály válí celé spousty. Vezme svou první kamennou zbraň a snaží se jí otloukat nově nalezený kámen. Teď se práce daří. Pomalu, pomaloučku, ale co záleží chlapci, jako je Udet, na čase? Nikdo ho nehoní, je pánem sama sebe – nezáleží tedy na tom, kdy bude hotov. Zrnko po zrnku se odlupuje a odštěpuje, náhodou právě tak, jak si to Udet představuje.

Je plně zaujat prací. Hle, až dosud byl bezmocný proti každé větší šelmě. Jeho ruce, ačkoli silné, nestačily na zardoušení takové šelmy, jako byl tygr, pardál či panter. Jeho zuby – škoda mluvit o takových zubech! Drtí sice tvrdé skořápky ořechů, ale jsou ničím proti strašným tesákům a trhákům nepřátel z pralesa.

Teď tedy bude mít Udet také zub. Strašný zub. – Jen ještě tady z jedné strany odštěpit větší kus, aby zub byl ostřejší a špičatější. Ale Udetovo nadšené úsilí se nesetkává s výsledkem. Nemůže na kámen uhodit takovou silou, protože ho nárazy bolí. Často uhodí vedle a otlouká si kotníky. Ale čím jsou taková zranění! Utržil už tolik ran a šrámů, že se těmi nepatrnými bolístkami nemůže nechat odradit od dokončení díla. Zkoušel to jinak. Položil kámen na skálu a snažil se jej otloukat tímto způsobem. Při každém úderu však kámen odskočil, a jestli se z něho přece něco oddrobilo, nestálo to ani za řeč.

Udet se posadil na chvíli do stínu a skoro nepřátelsky se díval na kámen. Proč se tak brání jeho ruce? Cítil únavu. Mnohahodinové otloukání a bušení těžkým klínem nebyla žádná hračka. Ale ještě víc ho zmáhala ta bezvýslednost celého počínání. A také to, že byl donucen k myšlení, ho duševně vyčerpávalo.

Potřeboval se osvěžit. Skočil ze skály, jak bylo jeho zvykem, potápěl se, plaval svým osobitým způsobem, cákal kolem sebe a využíval plně dobrodiní vody. Byla jako příjemně chladivý obklad na pohmožděné kotníky a palčivost i bolest se pozvolna ztrácely.

„Ruce,“ myslí si Udet. „Jsou moc měkké – a kámen je tak tvrdý. Kámen je silný, ruka není nic.“ – Kdyby měl Udet kamenné ruce, necítil by bolest. Mohl by jimi pevně sevřít každý předmět, který by potřeboval opracovat. Mohl by do něho bušit, jak by chtěl, a nemusel by se bát, že se zase praští.

„Kamenná ruka! Kamenná ruka!“ mumlá Udet, který je zvyklý mluvit sám se sebou. A zase přijde myšlenka. Nádherná myšlenka! Udet už nemůže zůstat ve vodě, nemůže, dokud nevyzkouší, jak se nápad osvědčí. Najde dva velké, těžké balvany. O ty tady ostatně není nouze. Mezi ně vloží kámen, který hodlá uzpůsobit jako smrtící zuby, balvany pevně přirazí, takže se mezi nimi ani nepohne.

Udet je radostí bez sebe. Skáče kolem svého vynálezu a křičí: „Kamenná ruka! Mám kamennou ruku! Udělám veliký zub!!“ Houká si radostí a uspokojením.

Pak vezme kámen, se kterým zbraň osekává, a jak je přeplněn vítězným pocitem, uhodí vší silou. Kámen se v kamenné ruce rozštípne na dvě poloviny, a Udet zklamaně a překvapeně protáhne obličej. Práce několika hodin je zmařena. S nepříjemným pocitem vezme oba kusy. Chvíli je prohlíží a potom je odhodí daleko od sebe. Voda v jezeře žbluňkla – a Udet začal hledat jiný kámen.

Udet se mořil se svým prvním nástrojem snad několik týdnů. Kolik práce, kolik potu, kolik zklamání stál chlapce ten vytoužený zub. Ale vracel se k práci znovu a znovu, s umíněností, kterou nepřemohl žádný nezdar.

A protože jedna myšlenka rodí druhou, napadlo Udeta, že by se mu pracovalo lépe, kdyby kámen na bušení měl tvar jeho dřevěného kyje. Lépe by se držel, lépe by jím vládl a jistě by potřeboval k práci méně síly.

Ale tohle byla záležitost nad Udetovy možnosti. Ničím se mu nepodařilo spojit oba materiály, dřevo a kámen. Ani traviny, ani liány, ani šlachy z ukořistěné zvěře nesplňovaly to, co si představuje. Po více úderech se všechna pojidla překlepala, a kámen, jakkoli pevně připoutaný k násadě, spadl.

Celý ten krám je k nepotřebě. Udet se vzdal.

Až jednou! Lezl po skále za ještěrkou, o které věděl, že má chutné maso. V mělké skalní rozsedlině zahlédl něco, nad čím jeho srdce zaplesalo. Myslel nejprve, že je to hladce opracovaný dřevěný kyj. Předmět ležel dost hluboko. Musel si lehnout na skálu a ponořit ruku až po rameno. Dotknul se prsty násady a zatrnul. To nebylo dřevo! Chlad kamene zastudil v dlani, která se nedůvěřivě obemkla kolem hladkého držadla. Dlouho se lopotil, předmět byl vzpříčený, ale pohyblivý. Nebyl tedy součástí skály.

Na ještěrku docela zapomněl, ostatně, kde už jí byl konec! Několik hodin posouval těžký kámen k okraji rozsedliny, a ten mu stále a stále sjížděl zase zpátky. Ale to už Udet znal jeho tvar, laskal jej prsty, a už věděl, že jej chce, že jej musí mít, že právě tohle je to pravé.

Konečně se mu povedlo vytáhnout jej z jeho úkrytu. Ležel tam pár roků, nebo století?

Úzký, matně lesklý, ohlazený jako držadlo, s jedním koncem rozšířeným do tvaru hlavice, ležel teď na skále vedle Udeta. Zálibně se na něj díval. – Ano, tak nějak si představoval nástroj, kterým chtěl tlouci a mlátit, pracovat i zabíjet, a jehož zhotovení se tak bránilo jeho vůli.

Udet měl pěstní klín – bez vlastní zásluhy –, hříčku přírody, kterou snad ztvárňovaly a uhlazovaly pramínky, nebo dokonce jenom kapičky vody.

Tohle chtěl! Seděl a třásl se. Pěstní klín ve tvaru mohutného kladiva! Chvění přecházelo až do konečků prstů. Udet věděl, že tahle věc může být jeho pomocníkem a přítelem – ale že se také může při prvním prudkém úderu rozletět na několik kusů – zničená – na nic, na nic.

Opatrně nesl kladivo, které mu skála darovala, z jejího úbočí. Nejprve udeřil do mechu pod vysokým tisem. Pak do dřeva. Znovu a znovu. Dřevo se odštěpovalo a měnilo tvar – a nástroj držel. Hustá, ohlazená struktura materiálu slibovala, že vydrží i úder do daleko tvrdších předmětů. A že umožní Udetovi opracovávat další a další štěpné kameny a vyrábět nové nástroje a zbraně.

Konečně Udetovo rozčilení opadlo. Zbyla jen radost. Vrací se domů, v ruce pohupuje novou zbraní. Je silným bojovníkem. Třeste se, nepřátelé! Udet má smrtící palici. Je nepřemožitelný! Je mocný!

V

Matka Ala přicházela teď s Charidou stále častěji za Udetem na skalnatý výběžek nad jezerem. Zatímco se Udet s Charidou proháněli kolem ní, nebo dováděli ve vodě, dívala se zamyšleně do dálky a snad v tom hlubokém a nekonečném modru viděla obrazy dávno vybledlé. Ano, bylo tomu tak. Jak malý Udet rostl, připomínal jí stále víc Udeta velkého, muže savany, člena její tlupy, statečného lovce a laskavého druha. Se vzpomínkami se rodila i touha. Touha silná a bolestná, která probouzela neklid v krvi. Zatímco seděla klidně a zdánlivě netečně, každý nerv a každá buňka jejího těla volala: Domů! Domů na slunečnou savanu k lidem svého rodu. Domů! Domů!

Jednou ji tento neklid přemohl.

„Udete! Charido!“

Šplouchali se právě ve vodě, pronásledovali drobné rybky, které se držely u hladiny, aby laply neopatrný hmyz. Přesto uposlechli a lezli z vody. Charida šplhala právě tak dovedně po skalní stěně jako Udet.

Udet v poslední době často pozoroval, že matka bývá zamyšlená, a někdy, právě jako v tomto okamžiku, i rozčilená. Proto ho ani nepřekvapilo, když rozechvěle pronesla: „Půjdeme domů! Půjdeme na savanu. Je tam moc slunce a široká řeka. Lidé jsou hodní, ne jako oškliví chlupatci. Půjdu domů. Vy půjdete se mnou.“

Charida se dívala nechápavě na matku. Byla poněkud těžkopádnější než její bratr, protože ji život nenutil k stálému přemýšlení jako jeho. Udet však pochopil ihned. Protože nikdy neodporoval, když si matka něco přála, neodporoval ani teď. V jeho hlase zazněla otázka: „Domů?“ Jeho pohled se rozletěl po jezeře, po stínech pralesa, po břehu táhnoucím se do daleka. Domů? Není tohle všechno jeho domov? Což zná – nebo se pamatuje na něco jiného? Sotva. A jestli přece jen si uchovává jakési pojmy o minulém životě, pak je to jistě zásluhou matčina vyprávění, ale ne proto, že by si to pamatoval sám. Přesto se rozhoduje okamžitě: „Půjdeme domů. Ala se mnou a s Charidou. Pojďme!“ Zastrkuje pěstní klín i kyj do kapes loveckého pasu, připraven na cestu.

Ale Ala váhá. „Počkáme. Až vyjde měsíc, potom budou chlupatá spát. I Gagan bude spát. Potom půjdeme.“

Udetovi se zdá tato opatrnost zbytečná. Copak není silný? Není nepřemožitelný? Nebojí se Gagana. Ala i Charida s ním mohou jít klidně. Matka se nechá přesvědčit.

Jak snadné stěhování! Nemají co brát s sebou – kromě sebe samých.

Charida se neznepokojuje. Prales tady jako tam. Jen když bude s matkou a s bratrem.

Širokým obloukem obcházejí planinu, kde se večer co večer srocuje celá smečka k besedám plným hádek a svárů. Zacházejí si, aby se vyhnuli hnízdům, kde se vždycky zdržovala některá z žen, klevetivých a zlomyslných.

Ala vede. Pamatuje si ještě cestu, kterou ji kdysi přivlekl nenáviděný Gagan? Na počátku svého pobytu u lesních lidí se častěji pokoušela utéci – a vždycky tímto směrem. Pud ji vedl. Chlupatci přicházívali k savaně z té strany, kde slunce vycházelo. Proto ona teď musí jít tam, kam chodí slunce spát. Není jiné možnosti. Tehdy ji Gagan vlekl několik dnů. Slunce vícekrát vyšlo i zapadlo. Ala je teď ochotna jít se svými dětmi zase více dnů, ba nespočetné množství dnů, jen když jednou dojde k cíli své cesty, jen když se dočká okamžiku, který před jejími zraky otevře široširou zelenou savanu.

Začátek putování byl radostný. Přinášel pořád něco nového. Udet lovil drobnější zvěř, trhali plody stromů, živili se vejci nejrůznějších ptáků a byli omámeni volností a svobodou. Pravda, žili svobodně i mezi chlupatci – ale nemohli se zbavit pocitu, že jsou nevolníky. Hlavně Ala tím stále trpěla. Ovšem, Charida neznala jiný domov než hnízdo v koruně stromu, ale nechala se ovlivnit matčiným nadšením a jasem, který vyzařoval i z Udetovy tváře.

Šli a šli.

Neztratili už dávno správný směr? Nepřemýšleli o tom a neznepokojovali se tím. Horší bylo, že jednoho dne hledali marně pramen k uhašení žízně, která je začala trápit. A přece byla půda vlhká, prales hýřil a divočel – ale pramen ani studánka nebyly k spatření. Pravděpodobně krajina vystačovala se spodní vláhou a ukrytými prameny. Horko bylo stále nesnesitelnější. Marně se zastavovali, aby nasávali do citlivých chřípí vzduch. Nic neprozrazovalo blízkost vody. A přece z mechu a všech porostů vystupovaly kotouče páry jako z přetopeného kotle. Občas svlažovali pukající rty jazykem, ale i ten již byl skoro suchý.

„Pít…, dejte mi pít!“ opakovala jednotvárně a unaveně Charida. Její oči teď byly kalné a mdlé.

Udet a Ala šli mlčky jako trpělivá zvířata. Ale i v nich volalo všecko po doušku vody.

Prales byl teď jiný, než jak ho znali. Jiné stromy, větší a košatější, ale bez šťavnatých plodů, kterými hýřilo pobřeží jezera.

Šli teď velmi pomalu. Mrtvé, těžké dusno jako by jim svazovalo nohy. Kdyby utíkal Udet sám, byl by jistě již dvakrát tak daleko. Ale Ala už nebyla tak mladá. A neuměla také tak využívat dobrodiní lián jako Udet a Charida.

Potom přišel večer. Hrozný a vražedný. Nebe se roztrhlo. Nikoli déšť, ale proudy vod se draly větvemi, zalévaly zemi a začaly měnit celé okolí v pařící se močál.

První okamžik byl radostný. Voda! Konečně voda! Chytali ji do spojených dlaní a hltavě pili. Žízeň však byla brzy uhašena a zůstala jen hrůza z rozvztekleného živlu. Nejen voda, ale i oheň padal z otevřeného nebe. Ohniví hadi sjížděli za hromového rachotu do okolních stromů.

Udetovi se podařilo najít úkryt v dutém dubu, plném zahnívajícího dřeva. Krčili se k sobě a dívali se vyděšenýma očima na to, co přesahovalo jejich chápání. Pak zazněl rachot silnější než všechny předcházející a nedaleko nich stál v plameni tis, zapálený bleskem.

Ala si zakryla obličej. „Oheň… oheň…,“ mumlala a Udet se snažil pochytit to málokdy slyšené slovo. Oheň! Jak dlouho už neslyšel matku vyprávět o ohni, který on sám ještě neviděl.

Praskot a syčení vody, která teď dopadala v daleko menším množství do požáru – to bylo pro něj něco tak hrozného, že se třásl na celém těle.

A najednou bouře ustala. Prudce a úplně, právě tak jak začala. Jen bažina pod jejich nohama a vysoký jasný požár před nimi dokazovaly, že se tudy přehnala, strašná a nemilosrdná.

Udet první vylezl z náhodného úkrytu. Ten svítící a sršící zjev ho omračoval celými sloupy jisker. Krok za krokem, s kyjem připraveným k ráně se přibližoval k žlutofialovému obru, který se kroutil, svíjel, vyskakoval a tančil.

Brzy poznal, že z něho sálá teplo. „Slunce,“ řekl nerozhodně a s nedůvěřivostí. Ale potom si vzpomněl, že matka vyslovila jiné slovo – Oheň… Oheň…

Čím více se blížil, tím větší žár sálal do jeho obličeje. A najednou byl tak daleko, že už nemohl postoupit ani o krok. Celé jeho tělo jako by bylo bičováno žhavými metlami. Voda pod jeho nohama byla teplá.

Vzduchem prolétlo několik ptáků. Jeden z nich vletěl nad plameny a Udet viděl, že žlutofialový obr po něm natáhl svou dlouhou paži, ptáče se změnilo v ohnivou kouli a spadlo do hořícího stromu. Druhého z ptáků zasáhl plamen jen zčásti, ochromil ho a pták padal. Udet po něm vztáhl ruku a chytil ho jako mouchu. Nepříjemný pach přiškvařeného peří vzbudil hochův odpor. Odhodil ptáka daleko od sebe. V tu chvíli se s praskotem ulomila jedna z největších větví a padala směrem k Udetovi. Zděšeně odskočil a vyjeveně se díval na roj jisker. Hořící dřevo rázem černalo při styku s vodou na zemi. Kotouče bílé páry štiplavého dýmu, které na chvíli zahalily žluť plamenů, se válely mezi stromy. Udet si dodal odvahy a blížil se k větvi. Dlouho ji obcházel ze všech stran,

krčil nos, protože ho štípal kouř, a potom se nechal přemoci svou zvědavostí. Vztáhl ruku po jedné hořící větvi, ale hned bolestně vykřikl. Obrátil se a bez zastavení utíkal do úkrytu k matce.

„Oheň kouše! Pokousal mě!“ volal a nastrkoval zčervenalou ruku Ale před oči.

„Pálí,“ opravuje ho matka a Udet zaraženě opakuje to nové slovo. „Pálí?“ Potom se posadí vedle Charidy, která také hledí okouzleně na to neznámé divadlo. Udet si uvědomuje, že matka už tento zjev zná a že jí není nový. To ho přiměje k otázce: „Budeme mít tam doma také oheň?“

„Také. Oheň je silný. Lidé mu dávají jíst, a oheň hoří. Nedají mu jíst, a oheň je mrtev.“

To je vysvětlení, které dá Udetovi nadlouho novou látku k přemýšlení. Potom vyzvídá znovu: „Co jí oheň?“

„Dříví, listí, trávu,“ zní odpověď, ze které Udet nezmoudří. Dlaň ho pálí mnohem víc, než kdyby ho kouslo nějaké zvíře. Prsty pohybuje jen ztěžka a syká přitom bolestí. Nedovede si srovnat v hlavě, proč lidé krmí takovou vzteklou bestii, která kouše. Proč? Udet už je statný chlapík, a přece oheň dosud nepotřeboval. Proto se znovu obrací na matku: „Proč dávají lidé ohni jíst? Proč ho nenechají umřít?“

Ala se na něj rozpačitě dívá, hledá vhodná slova, kterými by synovi vysvětlila význam ohně. Potom říká: „V noci je zima. Dáš ohni jíst, oheň žere a hřeje. Pak není zima.“

Udet si vzpomíná na žár, který ho zastavil v uctivé vzdálenosti od hořícího stromu. Tak to tedy je! To je možné. Oheň je vlastně jako malé slunce, jen s tím rozdílem, že neodchází spát a hřeje pořád tak, jak si člověk přeje. Stačí mu dát najíst. To je vlastně moc příjemné – a stálo by za to krmit si tu žlutou šelmu, aby je v noci hřála. Beztoho teď bude chladno, protože po bouři a po té průtrži mračen se vzduch citelně ochladil.

Matka zatím jmenuje další přednosti ohně: „Oheň chrání lidi. Zvířata se ho moc bojí. Nepřijdou na nás, když hoří oheň.“

Udet vyvaluje oči. Tohle je mu nepochopitelné. To že by oheň dokázal? Pak se podívá na svou popálenou dlaň – připomene si ptáka, který padl do plamenů, a začíná věřit. Inu, je to možné, zvířata se asi taky bojí plamenů.

„Oheň dělá dobré jídlo,“ pokračuje Ala. „Dáš mu maso – oheň ho líže – maso voní a potom je moc dobré.“

Tohle se nezdá být Udetovi důvěryhodné. Pták, kterého prve držel v ruce, a který přišel do styku s plameny, rozhodně nevoněl. Naopak. Páchl tak odporně, že by Udeta nikdo nepřinutil, aby ho vzal do úst.

Ala vyšla před strom, v jehož okruhu bylo poměrně sucho, protože rostl na vyvýšenině. Zřejmě se jí nechtělo vstoupit do vody, ale potom se k tomu přece jen odhodlala. Vzdalovala se odtud – jistě za nějakým cílem. Udet a Charida jí nevěnovali pozornost. Měli zatím o čem přemýšlet. Teprve když se za chvíli vrátila a volala je, vylezli ze stromu.

Ala nesla celou náruč nějakých hlíz. Vysypala je u stromu a obrátila se na Udeta: „Přines oheň!“

Udet se polekal a živě odporoval: „Ne, ne… Bojím se ohně. Oheň pálí. Ne, ne, ne!“

Když Ala viděla, že je skutečně vylekán, šla pro oheň sama. Udet i Charida ji sledovali v uctivé vzdálenosti. Ala uchopila zčernalou, zuhelnatělou větev a snažila se odtáhnout oheň. Ale bylo to nad její síly. Požádala Udeta o jeho kladivo. V místech, kde větev byla již hodně prohořelá, začala do ní bušit, až jiskry odletovaly. Po delší námaze se jí podařilo část oddělit. Zvedla větev a nesla ji s radostným křikem jako pochodeň k dubu, který jim poskytl úkryt. Udet i Charida běželi zvědavě za ní.

Větší nesnáz vznikla, když chtěli sehnat dříví na přikládání. Všechno bylo mokré a nasáklé vodou, takže prskalo a sotva dýmalo, když je přihodili na oheň. Přišlo jim vhod dřevo z vyhnilého vnitřku stromu. Byla ho taková spousta, že by jím mohli topit velmi dlouho, než by je všechno spotřebovali.

Udet i Charida chodili kolem ohně v uctivé vzdálenosti a nechali přikládání na starosti matce. Když se měl Udet protáhnout úzkou uličkou, která vznikla mezi stromem a ohněm, rozbušilo se mu strachem srdce právě tak, jako by byl přinucen pohlédnout zblízka do očí příšernému krvežíznivci. To ovšem trvalo jen první hodiny, než pochopil, že kromě žáru, který mu sálá do obličeje, mu nehrozí žádné nebezpečí.

Později si dodal odvahy a sám hodil zdravou rukou hrstku dubového dříví do ohně. Oči se mu rozzářily radostí, když viděl, jak vylétají droboučké jiskry, podobné světluškám.

Po nějaké době Ala rozhrábla ohniště dlouhým klackem a do popela vložila přinesené hlízy. Zahrnula je vrstvou popela a znovu přiložila. Oba mladí lidé ji pozorovali se zvědavým zájmem. Po krátké době Ala vyhrábla hlízy. Byly celé černé a kouřilo se z nich.

„Jezte. Je to dobré.“ Přehazovala hlízu z ruky do ruky, pak ji rychlým pohybem stiskla, ta se rozpůlila a zavoněla. Ala se zálibně dívala na kotoučky páry, které jí stoupaly mezi učerněnými prsty. S viditelnou chutí se do ní zakousla.

Udet a Charida ji nedůvěřivě pozorovali. Děvče už mělo veliký hlad. První natáhlo ruku. Vzápětí však bolestně vykřiklo a hlíza spadla zpátky do plamenů.

„Kouše! Kouše!“ bědovala, ale bylo to víc z leknutí, než bolestí.

„Nekouše,“ protestuje Ala. „Pálí… Musíš házet sem a tam – sem a tam…“ Ukazuje názorně, jak musí přehazovat pečínku z ruky do ruky, aby ji nespálila. Podala jí část své hlízy, která již na vzduchu prochladla, a protože děvče uděšeně uhýbalo, vtiskla mu ji násilím do dlaně.

Vida – tohle sousto už opravdu nekouše – nebo nepálí, jak říká matka. Příjemně hřeje v prokřehlých prstech. Vzduch byl totiž po bouřce velmi chladný. Charida ještě chvilku váhá a potom pozvedne sousto k ústům. Do chřípí jí vnikne dosud neznámý pach a probudí její dravou chuť k jídlu. Převaluje sousto zkoumavě v puse. Hm… zvláštní chuť! Opravdu zvláštní. Ale ne špatná. Ta nezvyklá strava jí zachutná a sama se chápe klacku, aby si vyhrábla další hlízu. Teď se na ni dívá a nemá dost odvahy sebrat ji ze země. Dívá se tázavě na matku a ta povzbudivě kývne. „Sem tam, sem tam, sem tam…“ říká si při tom soustředěně. Vida, opravdu to teď nepálí. Děvčeti se ta nová hra začíná líbit. Ale má hlad, a proto se už dlouho nerozmýšlí a zaryje nehty do hlízy. A ta letí znovu na zem, protože jí pára dýchne horce na prsty.

Ala ji sbírá a trpělivě vysvětluje a ukazuje, jak se musí hlíza rychlým a lehkým pohybem zmáčknout – ne do ní zarývat prsty – tak a tak – tak a tak – a teď teprve jíst.

Ano, teď už to Charida taky umí. Nu a není to těžké, jen co tomu člověk přijde na kloub. Labužnicky si pochutnává a potom se obrátí k Udetovi a podává mu půlku prochladlé hlízy. Udet ji však bez zájmu odstrčí. Prohlíží si dlaň, která je hodně popálená a docela rudá. Mhouří bolestí oči. Ještě žádná rána ho tolik nebolela. Ani ta tržná, vedoucí šikmo přes prsa, kterou mu udělal rys, ho nebolela tolik jako tahle ohavná červená skvrna s odchlipující se pokožkou dlaně, vzdor tomu, že je tak silná a ztvrdlá.

Zůstal netečný, třebaže ho matka lákala k večeři. Bolest mu otupovala smysly a zalévala jeho oči slzami. Bez jediného zabědování zalezl až dozadu do dutého stromu, zkroutil se do klubíčka s obličejem vtisknutým do ohbí předloktí a se zraněnou rukou odtaženou od těla, aby se jí nějakým neopatrným pohybem nedotkl. Ruka se lehce chvěla, mučena nesnesitelnou bolestí. Začínala už rudnout až nad zápěstí, rána se zaněcovala. Toho dne už ze stromu nevylezl.

VI

Té noci se jim všem stal oheň pravým dobrodiním. Noc byla nezvykle chladná, prudký lijavec srazil teplotu tolik, že všichni tvorové vyhledávali teplo svých doupat a zimomřivě se tam choulili.

Udetovi bylo zle. Roztřásla ho horečka, zuby cvakaly a oči se leskly. Zřejmě se jednalo o otravu. Nějaká nečistota vnikla do rány a působila zhoubně v mladém těle. Teď záleželo jenom na chlapcově odolnosti. Vydrží? Nevydrží? – Kolik tvorů hynulo takhle bez pomoci a bez ošetření! Otravný proces pokračoval až nad loket. Udet sebou mlátil, vykřikoval a vrčel, snad zápasil v horečce s nějakou šelmou. Věru, nemohl se rvát s nepřítelem záludnějším. Výhružné zvuky přecházely do tichého úpění a bědování, pohled měl nepřítomný a nevědomý.

Ala i Charida se skláněly s úzkostí nad jeho rozpáleným tělem, bezmocné a nešťastné. Neodpovídal na jejich otázky a jen se na ně díval nevidoucíma očima. Cize a bez zájmu.

Starost o jídlo, která již kolik let náležela Udetovi jako lovci, ležela teď na Aliných bedrech. Byly to chudé jídelníčky, které sestavovala. Kdy měli naposled dostatek masa? Ještě že bylo nablízku dostatek hlíz, které činil oheň stravitelnými a chutnými. Udet ovšem nesnědl ani sousto. Jenom vody se pořád dovolával.

„Pít!… Vodu!“ šeptaly vyprahlé rty a jazyk byl suchý a rozbrázděný hlubokými rýhami.

A přece Udetovo otužilé tělo zdolalo zhoubnou otravu. Jednoho dne už ležel mnohem klidněji na podestýlce sena, kterou ženy nanosily. Ala ho pečlivě přikryla koží. Lesklé a přece nevidomé oči se zavřely, bohaté kapky potu svlažily obličej. Dech byl zase klidný a první hluboký spánek začal na zesláblém Udetovi svou ozdravnou práci.

Spal klidně a pokojně den a noc, poslední hodiny se pot ztratil, a když ranní slunce znovu zabloudilo do dutiny stromu, posadil se na lůžku z trávy a nechápavě se kolem sebe rozhlédl. Ala tady nebyla, protože ji nutnost vyhnala zase za potravou. Zato Charida, která seděla vedle vchodu a dívala se unuděně do plamenů stále udržovaného ohně, se s výskotem k němu vrhla, když ji několik jeho pohybů upozornilo, že se bratr zase vrací do života.

Udet samozřejmě nevydržel takové prudké objetí a tak se při jejím bouřlivém projevu sesterské lásky svalil naznak. S údivem se dívá na Charidu a potom na své zesláblé ruce, ve kterých není tolik síly, aby škádlivě odrazily její laskání. I úzkost se odrazí v jeho tváři, ale brzy pochopí. Byl nemocen. Pravá dlaň už není odporně zhnisaná, rána se začíná hojit. Slabá, narůžovělá kůžička potáhla spálené místo. Je choulostivá, ale už nepálí, a když se jí nedotýká, ani už nebolí. Tenkrát, po zranění rysem, byl také několik dní jako moucha. Ovšem, tehdy to byla víc ztráta krve, kdežto teď v jeho těle zle zařádila otrava.

„Mám hlad,“ řekne po chvíli věcně. Záležitost právě uplynulých dnů byla pro něj skončena. Přece se nebude obírat něčím, co už je pryč?

Charida ochotně vyskočila, aby vyhrábla z popela pečenou hlízu. Sama ji v rukou prochladila, sama rozmáčkla, bílou páru pečlivě vyfoukala a teprve potom přinesla chutné sousto bratrovi. Vůbec se nad nezvyklým jídlem nepozastavil. Měl hlad, až mu v žaludku kručelo. Pečínka mu velice zachutnala. Dožadoval se dalších a dalších, ale naštěstí jich nebylo mnoho. Jinak by si asi byl svou hltavostí pokazil vypostěný žaludek.

Hned po jídle se hrnul ze stromu. Ale běda! Nohy se pod ním podlamovaly, svět se kolem něj točil a kolísal. S hučením v uších se dovlékl zpátky na lůžko, zkroutil se do klubíčka a usnul, než by pět napočítal.

Tentokrát spal krátce, a jen otevřel oči, už se zase dovolával jídla. Ala, která se mezitím vrátila, mu radostně podala několik vajec z hnízda divokých slípek. A pečené hlízy už zase voněly a lákaly. Udet se nedal pobízet. Snědl všechno, dokonce i jednu voňavou houbu, velkou jako dětská hlava. Kdyby neměl žaludek jako mlýnek na štěrk, byla by si asi dlouho poležela! Zapil křišťálovou vodou, kterou přinesla Charida ve skořápce velkého ořechu a spokojeně se protáhl. „Udet zase silný. – Už budu zase nosit maso. Moc masa. – Mám veliký hlad.“ Jak bylo možné, aby po spořádání takového množství jídla měl veliký hlad, těžko kdo pochopí. Ale protože to Udet tvrdil, byla to jistě pravda. Vystoupil z dubu a rychle zamhouřil oči. V přítmí dutého stromu odvykl oslnivému slunečnímu svitu, takže chvíli mžoural jako sova, než se rozkoukal. Už stál zase pevně a stromy okolo něho se nestavěly na své vrcholky. Všechno bylo zase, jak mělo být.

Zavětřil do vzduchu a vykročil tím směrem, kam padaly dlouhé stíny stromů. Rozhodl se vyšplhat do koruny stromu, a proto jak byl zvyklý, vyskočil, zachytil se větve, ale vzápětí se zasyknutím spadl zase dolů. Ne, jeho dlaň ještě nebyla schopna takových cviků. Jemná kůže praskla a ranka krvácela. Udet se díval lítostivě na zranění. Ani ne tak pro bolest samu, jako proto, že si uvědomil, že je na delší dobu bezmocný. Hle, jak je to dlouho, kdy byl domýšlivě a nadutě přesvědčený, že je velký a silný? Ne, není silný – je jako malé dítě, nebo jako Charida, která by se také neuměla vyrovnat se vším, co si divočina vynucovala. Jistě by nechytila žádné veliké zvíře, ani by se nedovedla šelmě ubránit. Byla by odkázaná na nějaké ty plže, žáby, ještěrku či myšku – – a Udetovi teď také nic jiného nezbyde. Povzdechl si a smířil se s tím. Vypravil se do houštin a později i na paseku, kterou tu zřejmě před lety vytvořila bouře. Ta nejen vykácela kus pralesa, ale vyvrácené velikány odnesla do nedaleké propasti. Tak vznikla paseka, nad níž se tetelil rozpálený vzduch a bzučel hmyz svou jednotvárnou píseň. Udet znal některé z těch bzučících dotěravců. Už dříve se seznámil s jejich bodnutím, po kterém postižené místo otékalo a rudlo. Věděl, že se před nimi musí mít na pozoru právě tak jako před dravými šelmami. – Pod rozpálenými kameny se jistě skrývají odporní velicí štíři, paseka se hemží hady nejrůznějších velikostí, z nichž někteří jsou nevinní, zatímco uštknutí druhých znamená smrt v několika okamžicích. Nikdy by se Udet nevydal do toho rozžhaveného pekla, kdyby ho hlad nehnal. Tady se daly snáze najít malé, ale velice chutné ještěrky, jimiž se to tu jen hemžilo. Nikdy a nikde se chlapec nepohyboval s takovou ostražitostí, nikdy nebyly jeho smysly napjaty a zostřeny tak jako nyní. Krok za krokem prohlédl pečlivě každé místo, než na ně položil nohu. Nestačil odhánět lehkokřídlé hladové mouchy, které kolem něho kroužily, vábeny potem jeho těla. Zato lov byl bohatý. Žaludek se příjemně plnil, aniž namáhal svou poraněnou ruku. Stačil jen bleskurychlý pohyb, aby se zmocnil ještěrek, které se tu líně povalovaly v celých skupinách. K dosycení musí ještě dostat tu velkou, která leží přitištěna k balvanu povlečenému lišejníkem – a potom se vrátí spokojeně do pralesa do dutiny dubu. Plížil se k balvanu, docela tichoučce, jak to umí jen šelmy, s rukou připravenou uchopit kořist. V poslední vteřině však ustrnul. Srdce se rozbušilo, takže jeho tep cítil až v hrdle. Silná hnědá větev před ním se pohnula. Byl to sotva patrný pohyb, ale Udet rázem pochopil, co to znamená. Nikoli větev, ale dlouhé tělo neznámého hada leželo jako překážka k chutnému soustu. Chuť ho rychle přešla. A teď se ten velikán pohnul. Znovu a beze spěchu se jeho tělo zavlnilo, a v příštím okamžiku pohlížel Udet do dvou světležlutých plaménků jeho strnulých očí.

Zbývala jediná obrana… Nehybnost, jen naprostá mrtvolná nehybnost ho mohla zachránit před jistou smrtí. Udet se změnil v kamennou sochu. S rukou napřaženou po kořisti, s tělem nachýleným kupředu, hleděl chlapec do strnulých očí, které hadova spodní víčka ani na chvíli nezaclonila.

Vteřiny se změnily v dlouhé, nekonečné vyčkávání, nejistotu a strach. Ruka stále natažená směrem k velkému balvanu se začínala sotva patrně chvět. Neviditelně – ale Udet cítil ten nebezpečný třas, cítil, že umdlévá, že už dlouho nevydrží v té nepřirozené poloze. Věděl, co bude znamenat první pohyb. Nevyhnutelná smrt! Brnění z rukou přecházelo do celého těla, když se had konečně pohnul. Odvrátil líně od Udeta hlavu, hnědé tělo se zavlnilo a plazivé nebezpečí se začalo pomalu, pomaloučku vzdalovat.

Vytřeštěnýma očima sledoval Udet každý jeho pohyb, jak se kousek po kousku vzdaloval za skalku. Jeden had? Dva? Tři? Udet nevěděl. Před jeho zrakem se všecko slévalo a kymácelo. Udělal ještě malátný pohyb, aby odehnal přisátý hmyz ze zpoceného krku, ale jeho ruka se už nezvedla. Upadl bez hlesu na zem, stižen náhlou mdlobou.

Když zase otevřel oči, první věc, kterou si uvědomil, byly sluneční paprsky. Pálily mučivě a nelítostně. – Tady nesmí zůstat. To mu bylo nadevše jasné. Namáhavě se zvedl a nastoupil zpáteční cestu. Nedovedl se přimět k té ostražitosti, jako když šel za potravou. Měl skutečné štěstí, že se už nepotkal se žádným nebezpečím. Teď by mu čelit nedovedl.

Sotva se dostal do pralesa, narazil na zurčivý pramen vody. Žíznivě si k němu lehl a velkými doušky hltal průzračnou vodu. Osvěžila ho, takže mohl zase trochu myslet. Ještě je slabý. Proklatě slabý. To ta ošklivá nemoc z něho udělala takovou mouchu.

Potácivě se vracel k dutému dubu. Matka i Charida hned poznaly, že si potřebuje odpočinout. Pomohly mu na lůžko, a Udet, dříve než se na ně mohl vděčně podívat, usnul tvrdým spánkem.

VII

Uzdravování a sílení pokračovalo jen velmi pomalu, ale přece jen se Udet zase stával tím, čím býval dřív. Mrštným, nebojácným lovcem. Jedno mu ale pořád ještě vadilo. Byla to dlaň, která se špatně hojila. Nechtěla se potáhnout bývalou tvrdou, téměř nezranitelnou kůží. Často praskala a Udet si zvykal užívat hlavně druhé ruky.

Ale byl už natolik v pořádku, že nejdůležitější starost o jídlo byla zažehnána. Už se zase denně vydával na lov. On opatřoval maso, matka vejce a Charida různé plody a hlízy k pečení. Oheň se stal jejich stálým pomocníkem a současně i nočním ochráncem.

Kdyby ho měl na starost Udet, byl by už dávno uhasl, ale Ala se o něj svědomitě starala.

Zdálo se, že na jedno úplně zapomněli. Anebo jestli nezapomněli, tedy o tom nikdy nehovořili: o cestě na savanu. Nebo to snad bylo tím, že lidé v pravěku neznali pravý pojem času, a proto nikdy nepospíchali? Když nedojdou dnes – dojdou zítra. Co záleží na několika dnech?

Místo, na kterém se usadili, bylo bohaté na úlovky, obydlí měli pohodlné a suché, a pod ochranou ohně dokonce bezpečné. Že se to tu hemžilo šelmami, to nehrálo žádnou roli. Šelmy jsou všude a život je tak jako tak ohrožen každou vteřinu, ať se usadí kdekoli.

Jednou, když se Udet vracel z lovu, našel matku i Charidu v nejzazším záhybu dutiny stromu. Aliny oči mluvily zřetelně o strachu.

„Co je?“ zeptal se Udet a odhodil kus koloucha, kterého přinášel k večeři.

Jako malý kluk často hledával u matky bezpečí a útěchu. Dnes ale se Ala poprvé přimkla k synovi, protože hledala povzbuzení a snad i ochranu u něho. „Gagan!!“ vydechla a všechna hrůza, kterou ztělesňovalo to nenáviděné jméno, se odrazila v jejím pohledu.

„Gagan?“ se zapochybováním opakoval Udet. Gagan?! – „Chodím a lovím pořád tady. Neviděl jsem Gagana. Gagan tu není. Asi jsi špatně viděla.“

Ale matka se nenechala tak snadno uklidnit.

„Viděla jsem Gagana. Viděla. On mě hledá. On mě najde a odvede. Byla jsem daleko za polem, kde jsou hlízy. Vítr šel ke mně a já jsem cítila strašného Gagana. On mě neviděl a necítil.“

To byl ovšem pro Udeta pádný důvod. Uvěřil, že obávaný Gagan slídí kolem, aby vypátral svou oblíbenou ženu Alu. Kdo ví, jak dlouho už jim je na stopě. Jistě ani on nepospíchá. Ani pro něj není čas ničím. Ale jednou je najde. Jednou je dostihne a to bude znamenat největší boj v Udetově životě. Protože Udet nedovolí, aby ten lstivý chlupáč odvlekl jeho matku a sestru.

Teď ale bylo zbytečné o tom dlouho uvažovat. Dost času, až ke střetnutí dojde. Ala i Charida se uklidnily, když jim byl Udet nablízku.

Byly hladové, a tak je pach koloucha vylákal z temného kouta.

Udet netušil, že utkání s Gaganem nenechá na sebe dlouho čekat. A netušil také, jaký následek pro něj bude mít.

Druhý den se chystal tak jako obvykle na lov. Opásal se pasem lovce, vzal své kamenné zbraně a vyšel. Ráno bylo poněkud chladné, rosa stála na travinách i květech neuvěřitelných barev a tvarů. Hmyz dosud neobtěžoval, zato ale písně, hvizd a šveholení miliónů ptáků rozechvívaly vzduch.

Udet protáhl ztuhlé údy, jako když se protahuje panter. Rozhlédl se bystře kolem sebe, odhodil vlasy z čela a vykročil. Už po několika krocích měl pocit, že je sledován. Marně se však snažil vypátrat nepřítele. Vyhoupl se do korun stromů, kde si připadal bezpečnější. Obezřetně postupoval ke stezce zvěře, chvilkami váhal, když ho podezřelé prasknutí přinutilo k větší opatrnosti. Jednou měl dokonce dojem, že slyší zvuk, jako když se tře tělo o kmen stromu. Pak ale všechno ustalo a Udet se uklidnil. Jestli šla nějaká šelma po jeho stopě, pravděpodobně se už pronásledování vzdala. Teď konečně, když sám přestal být kořistí, mohl se zase on poohlédnout po úlovku. Lehkými skoky se vzdaloval od dubu a vášeň lovce ho opojila. – Před ním se v průsvitu listí objevila černá, silná postava kančíka s mohutnou šíjí skloněnou k zemi. Zvíře bylo zřejmě ještě mladé. Očka občas blýskla zpod dlouhých štětin, kančí zuby, ne ještě příliš dlouhé, svítily pronikavou bělostí. Rypák se zabořoval do hromad tlejícího listí, které odletovalo, jak do něho funěl.

Sluneční pásy, které zlatě padaly před divočáka, prozařovaly miliardy prašných částic, a ty se chvěly a tančily jako rozfoukaný pel květin. Udet ovšem nesledoval hru slunečních paprsků a barev. Teď byl jenom šelmou, která se chystá k útoku. Opatrně našlapoval, ruka vyvažovala kamenné kladivo, na kterém bude záviset úspěch lovu. Pomalu zdvihal ruku k osudné ráně, ale už neudeřil. Někde pod klenbou stromů, směrem od dubu se ozval výkřik. Ostrý, úzkostný, pronikavý…

Tak nekřičí žádná ubíjená šelma, žádné zvíře pralesa. Udet ještě nikdy neslyšel tak hrůzný jek – a přece věděl s naprostou jistotou, že vykřikla Ala.

„Gagan,“ zamumlal temně, a krev se mu prudkými údery rozbušila v mozku. V příštích vteřinách už letěl zpátky, rychlý jako pták.

Doběhl k planince. Oheň skomíral před dubem a nedaleko něho ležela nehybná Ala, s očima vytřeštěnýma a upřenýma k druhému konci planiny. Chtěl se vrhnout k matce, ale pud divocha mu řekl, že nebezpečí je nablízku a že je musí zdolat, než bude moci matce poskytnout pomoc.

Zahlédl Gagana. Stál před kmenem mohutného jilmu a pokřivené nohy měl pevně vryté do kypré půdy. Dlouhé ruce visely podél těla s prsty spárovitě přivřenými. Číhal – a kořistí měla být světlá svalnatá postava urostlé dívky. Stála lehce na štíhlých nohách, mrštně uhýbala za kmen při sebenepatrnějším pohybu Gaganově, který stále víc zuřil nad svými neúspěchy. Toto lehkonohé stvoření bylo příliš rychlé pro jeho těžkopádnou postavu. Charida teď poskytovala nádherný pohled. Napjata, vědoma si strašného nebezpečí, s očima zeleně světélkujícíma jako u vyděšené divoké kočky. Vlasy jí poletovaly kolem ramen v divokém víření při každém pohybu hlavy.

Udeta zachvátil vztek, jaký dosud nepoznal. Oči se mu zalévaly krví, chřípí se pohybovalo. Nabral zhluboka dech, takže se mu hrudník viditelně rozšířil – vydal bojovný řev a vrhl se na Gagana.

Gagan, upozorněn jeho výkřikem, se teď obrátil proti němu. Vyceněné zuby, pěnu kolem tlustých rtů, výhružně zavrčel a postoupil o několik kroků. Svaly na jeho pažích i šíji se změnily v uzly. Jako bleskem si Udet připomněl, že kdysi viděl bojovat tohoto obávaného lesního muže s největším samcem z gorilí tlupy. Ještě teď slyší ten divný praštivý zvuk, který doprovázel zlomení vazu obrovského opičáka. Ale nic nemůže Udeta zastavit či odradit od střetnutí s tímto neporazitelným rváčem. Nesmí jen dovolit, aby ho Gagan uchopil svýma dlouhýma prackama. Lehce a svěže křepčí kolem mohutného Gaganova těla, které se ho snaží uchopit. Udet uhýbá, jako by před ním tančil, a nespouští ho ani na okamžik z očí. Kladivo má připravené k ráně. Teď – teď se kmitlo vzduchem.

Gagan ukrutně zařval a ruka se bezvládně svezla k tělu. Loket byl roztříštěn, ale to neznamenalo konec zápasu. Naopak. Gagan teď zapomněl na všechnu opatrnost, celou vahou se vrhl na chlapce a srazil ho k zemi. Zdravou rukou uchopil jeho hrdlo. Udet věděl, že tohle je jeho konec. Jen jaksi podvědomě sáhl po kamenném zubu a skoro už v bezvědomí jím slepě mávl. Účinek byl neočekávaný. Zub zasáhl Gaganův týl, ruka svírající Udetovo hrdlo povolila, a bezvládné Gaganovo tělo se svezlo na Udeta. V první vteřině nemohl Udet pochopit tu nenadálou změnu. Žil. Skutečně žil. – Snažil se vymanit zpod té teplé hory masa, která ho tiskla k zemi a olupovala ho o dech.

Konečně se zase postavil pevně na nohy. To už mu stála po boku Charida s divokým výrazem v očích, odhodlaná pomoci Udetovi dokončit započaté dílo.

To byl skutečně poslední den Gaganova života. Slunce i prales, chvějivý vzduch a věčný ohlas života kolem – to všechno zůstalo dokonale lhostejné ke kruté pomstě, která postihla Gagana-rváče z rukou těch, kterým ukradl svobodu.

Ale byl to i poslední den Alin.

Nezazněl vítězný Udetův výkřik nad pralesem, protože jeho srdce bylo sevřené tak velkou bolestí, že se ani z porážky Gagana nemohl radovat.

Marně se Charida s dojemností mláděte třela kolem matčina těla, marně Udet zvedal její hlavu a ramena. Celý den proseděli nad jejím tělem. Pak je odvlekli k ohni, protože věřili, že jeho teplo se přeleje do jejích chladnoucích údů.

Bílý měsíc s netečnou tváří uslyšel dvoje bolestné vytí, které prozradilo, že se už vzdali naděje.

VIII

Ještě téže noci ztratili mladí osamělci oheň. Po hlubokých dojmech, kterým byli vystaveni, usnuli oba stočeni do klubíčka tak pevným spánkem, že zapomněli přikládat.

Bylo to pro ně nepříjemné překvapení, když zjistili, že před vchodem do stromu zůstala jen černošedá hromada ohořelých větví a popele. Udet je rozhraboval, na jednotlivé jiskry přikládal kousky dřeva – a ještě mrzutěji je odhazoval, když zjistil, že pod nimi blednou a docela se ztrácejí.

Nebezpečný i přátelský společník byl nenávratně pryč.

Charida pravěkým pudem ženy vytušila Udetův smutek, pochopila, že mu je třeba laskavé ruky, a tak jak to vídala u matky, přitáhla si jeho hlavu do klína, hladila pocuchané vlasy, bezmyšlenkovitě vybírala nepříjemný hmyz a pozorovala, jak se pod těmi konejšivými pohyby ztrácí otupělý nezájem z bratrových očí a jak se jeho dech stává zase klidným a pravidelným.

Možná že by byli propadli smutku a opuštěnosti – ale hlad jim to naštěstí nedovolil. Udet se protáhl, setřásl sestřiny ruce a řekl: „Přinesu jídlo. Ty čekej vysoko na stromě. Nelez dolů. Číhá tygr a číhá i pardál. Viděl jsem jejich kroky v měkké zemi. Nechoď pryč. Jdu sám a zase se vrátím.“

Bylo to řečeno krátce, jasně a srozumitelně. Charidu by bylo nikdy nenapadlo, chtít ho od tohoto úmyslu odradit, i když nebyla ráda sama. Veliká moudrost pralesa jí byla zákonem: Jíst se musí. A muž je tu proto, aby opatřil jídlo lovem. Nemůže se proto na něj přivěsit. Plašila by mu zvěř.

Kývla vlasatou hlavou a mrštně se šplhala do koruny stromu. Bez ohně by nebyla v dutině stromu bezpečná.

Udet zavětřil na všechny strany a vyrazil odtud. Ale jak rychle se rozběhl, tak rychle se zase vracel. Včerejší den se mu promítl myslí. Také takhle opustil matku a sestru – a matka to zaplatila životem. A Charida je ještě méně schopná postarat se o vlastní bezpečnost. Co počít? Co dělat?

Když se blížil k dubu, ozvalo se z jeho dutiny vrčení. Ovšem že to byla Charida. Po jeho odchodu se bleskem vrátila, aby si odnesla hrst ořechů. Netušila, že se bratr tak brzy vrátí, a proto ho považovala za vetřelce a snažila se ho zastrašit.

„To jsem já,“ řekl chlácholivě, ale i rozmrzele, že ji nenašel na vrcholku stromu, jak jí to nařídil. Také ho netěšil odklad lovu. Musí přece jít po stopě kančíka, kterého si již včera vyhlédl, a teď aby se k vůli holce zdržoval! Sedl si u stromu a nedbal, že se na něj Charida nechápavě dívá. Po chvíli přemýšlení vyndal z pasu dřevěný kyj a podal jej sestře. „Tady máš kyj. Budeš taky silná. Až budeš velká, udělám ti také kamenný zub. Zub je víc silný než kyj. Zub zabil i Gagana, který byl strašný-strašný. Se zubem budeš jednou taky strašná.“

Pak se na ni ještě chvíli díval a v náhlém rozhodnutí ji chytil za ruku a nepříliš něžně ji táhl ze stromu za sebou.

„Nebudeš tu sama. Půjdeš se mnou. Budu tě bránit. Ty budeš také lovit.“

Děvče se na něj dívalo široce rozevřenýma očima a snažilo se pochopit jeho myšlenku. Nevzpouzela se. Udet už tolikrát projevil svoji převahu, že byla ochotna ho poslouchat.

Svůj nápad myslel Udet doslovně. Největší ochranu najde Charida sama v sobě, když se naučí dovedně vládnout dřevěným kyjem i pěstním klínem.

Proseděli celé hodiny za rozpáleným kamenem u velké skály, porostlé divokými úponky nenáročných rostlin. Číhali na zvěř a Udet ji napadal před dívčinýma očima. Pozorovala ho soustředěně a chápavě přikyvovala každému zdařilému pokusu. Neušel jí ani jeden Udetův pohyb – byla jako opičátko, které věrně napodobuje, co vidí.

Teď se pod nimi mihnul stín divokého králíka. Pak druhého a třetího. Hráli si a skotačili před jejich očima. Tehdy Udet lehce přistrčil Charidu do popředí. Její dlouhé svalstvo se rozehrálo, napjatý výraz ovládl její obličej. Charida byla připravena ke skoku, když docela nečekaně mezi hrající si králíky dopadlo tělo jiného zvířete. Byla to divoká kočka, která si tu zřejmě také vyhlédla svou snídani. A potom se stalo něco, co Udet nečekal. Charida bezhlesně a jako blesk se vrhla dolů na zloděje své snídaně. Ostatní bylo dílo okamžiku. Několikeré rozvzteklené zamručení, zaprskání, a statné zvíře leželo nehybně u dívčiných nohou.

Udet k ní skočil a pohněvaně jí vrazil jednu bratrskou. „Ty nesmíš zabíjet zlou kočku. Ani šelmy. Ty jenom malá zvířata.“

Ale Charida po svém vítězství nad nebezpečnou kočkou nebyla ochotna poslouchat jeho výtky. Ohnala se po něm, a byla v té chvíli sama podobná divoké kočce. Dokonce i jako ona na bratra zaprskala. A tak dostala ještě další dvě, aby si uvědomila, že poslouchat musí a že platit bude vždycky vůle silnějšího.

Přes tuto šarvátku cítil Udet uspokojení. Charida sice přestane být malou nesamostatnou sestrou, ale zato v ní získá druha a přítele, na kterého bude spolehnutí.

Od té doby, kdykoli se vydávali na delší výpravu, nebral její přítomnost příliš na vědomí, plně soustředěn na lov. Ale stále ji cítil za sebou jako stín, lehkonohou, tichou a právě tak soustředěnou, jako byl sám. Byl to nový pocit. Měl společníka, který nepřekážel, ale se kterým mohl kdykoliv promluvit. A hlavně: mohl s ním počítat.

Večer se dnes schyloval rychleji, než jak byli zvyklí. Dusné temno padalo do korun stromů, ve vzduchu bylo zvláštní chvění, jako předzvěst něčeho neobvyklého. Ptáci ve větvích docela ztichli a kolem mladých lidí stále přebíhala stáda zvěře. Zdálo se, že jsou vyplašena, že prchají před něčím, co nemá skutečnou podobu, před něčím, co je nehmatatelné.

Udet zneklidněl. A zneklidněla i Charida, která se stále pohledem vracela k jeho tváři, napjaté a uvažující.

A pak to přišlo jediným rázem, jako když zničehonic šlehne prudce bičem. Nebe zfialovělo, místy přepásáno sirně žlutými šmouhami. Prudký náraz větru udeřil do korun stromů, ohlušivý praskot vyvracených kmenů, jejichž obvod měřil mnoho metrů, otřásl bytostí každého tvora, skrčeného v tu chvíli ve svém doupěti.

Ještě před touto smrští namířil Udet s Charidou ke skále. Skoro omráčený hrůzou ji vtáhl do nevelké sluje, a teď oba, přitisknuti k sobě, se s chvěním dívali ven, kde běsnily rozpoutané živly. Smršť se hnala v širokém pruhu a strhovala všechno, co jí stálo v cestě. Zahlédli slona vzepřeného všemi čtyřmi, jak se snaží čelit nepřekonatelnému náporu, slyšeli jeho poděšené troubení a potom už jenom viděli, jak se jeho obrovské tělo válí po vymýcené části pralesa, směrem k průrvě, kam zmizelo už všechno ostatní, co rozvzteklená vichřice uchopila.

V dálce se ozvalo temné dunění, jako když se blíží silná bouře. Ale nebyla to obyčejná bouře. Teď se nechvěl pouze vzduch přesycený elektřinou, teď se sotva znatelně chvěla i země pod jejich nohama. Pak nový, ohlušující úder. Chvění země se změnilo v nepravidelný houpavý pohyb. A potom rána za ranou, dunění a výbuchy, praskání, zanikající řev, a země se stále kolísala, nakláněla a vlnila. Udet s Charidou si teď leželi v náručí, pevně přitisknuti druh k druhu. Pak se praskot ozval v jejich bezprostřední blízkosti. Vypadalo to, jako by obrovská síla uchopila celou skálu nad jejich hlavami a chtěla ji rozdrtit jako ořech.

Byli k smrti vyděšeni zvukem padajících kamenů. Fialové šero střídané sírovou žlutí se změnilo v hlubokou tmu. V tmu hlubší než bezhvězdná noc nad pralesem, hlubší než nejtemnější bažina v sídlišti chlupatců.

Udet pochopil, že jsou lapeni ve skále.

A peklo řádilo dál. Pokusit se osvobodit? Koho by to napadlo? Nebyli teď skutečně nic jiného než dva kňučící a chvějící se tvorové. Nicotnost… nicotnost… nicotnost…

Potom nové zapraštění, právě ve chvíli, kdy už se oba začínali dusit nedostatkem vzduchu. Na opačné straně, než kterou sem vstoupili, se otevřela úzká trhlina, kterou sem pronikl vzduch a světlo. Udet padl na tvář a strhl Charidu s sebou. Ještě nestačil pochopit plný dosah této skutečnosti. Je těžko říct, jak dlouho tak leželi. Pomalu, pomaloučku dozníval ohlas strašlivého zemětřesení. Poslední paprsky odcházejícího dne ještě k nim nahlédly štěrbinou, ale oni leželi stále jako ve mdlobách.

Teprve když se skutečně začal snášet na krajinou večer, kdy se první hvězdy zimničně zachvěly na nebi, pohnul se Udet a zatřásl lehce Charidou.

„Už se neboj,“ šeptal roztřeseným hlasem. „Už nebudou velké rány. – Zase jsou hvězdy. A zase měsíc. Pojď, půjdeme.“

Bylo snadné říct: „Půjdeme.“ Ale bohužel neproveditelné. Průrva ve skále byla sice dost široká, aby se jí protáhla tak štíhlá těla, jako byla jejich. Ale před ní ležel kmen nějakého stromu, který jim zatarasil východ.

Bezradně se na sebe podívali. Udet se sice pokusil kmen odvalit, ale bylo to právě tak bláhové, jako by se králík pokoušel hnout slonem.

A hlad, neúnavný společník mladých, zdravě trávících těl, už byl zase tady.

„Tady není jídlo. Nemůžem tu zůstat,“ povzdychla Charida.

Nejprve seděli tiše. Neuvažovali mnoho o následcích svého uvěznění. Pak začal Udet přecházet tou malou a nízkou prostorou. Ohmatával a oklepával studené stěny a začal se v něm probouzet bezmocný vztek. Teď už tloukl silou palicí, až jiskry odskakovaly. Pobíhal sem a tam a mumlal rozčilená slova, opíral se celým tělem do kamenných kvádrů, až se unavil a zpotil tak, že se třásl na celém těle. Charida, která byla zrcadlem jeho duše, přejímala s úžasnou citlivostí jeho nálady. I ona teď pobíhala slují, tloukla pěstmi kolem sebe a skučela, naplněna úzkostí do posledního vlákna své duše. Konečně docela vyčerpaní si sedli vedle sebe a spánek je přemohl. Probudili se, až když se už slunce dralo dovnitř žhavými paprsky. A přece bylo v jeskyni chladno.

Spánek Udeta osvěžil, a tak začal o zlé situaci přemýšlet. Když začala Charida zase naříkat, tvrdě ji okřikl. Potom rozvážně přistoupil k průchodu. – Strom je měkčí než kámen. To už je stará zkušenost. Udet má po ruce klín i palici, obojí nebezpečné nepřátelům. Strom je také nepřítel. Proč se předčasně děsit, když je ozbrojen.

Přistoupil k práci se vší cílevědomou trpělivostí, jakou dovedl vyvinout, kdykoli přistupoval k nějaké činnosti. Ovšem – když robil své nástroje, měl času dost a dost – teď však se ozýval hlad, a bylo jasné, že jídlo za nimi samo nepřijde.

Tak začal bušit do stromu, s Charidou za zády. Sledovala každý jeho pohyb. Ale palice se odrážela od kmenu a zanechávala po sobě jenom mělké dolíky.

Tak to tedy nepůjde. Brzy si Udet všiml, že větší výsledek přináší každá rána, dopadající na okraj stromu, než na jeho plochu. Proto začal s novou energií a otloukal zatím kůru. Škoda že je kladivo ploché. Kdyby mělo ostrou hranu, kousalo by dřevo mnohem líp, a oni by se dostali dřív ze svého zajetí. Zkusil pracovat klínem. Několik pokusů a přišel na novou věc. Kladivem udeřil na klín a páčením odštěpoval daleko větší třísky, než se mu dařilo předtím. Byla to úmorná dřina s těmito nedokonalými nástroji, ale bylo zřejmé, že když se těch pokusů nevzdají, dostanou se odtud, byť i po dlouhé době. Krom toho musel do své práce vkládat i cit, aby svůj pěstní klín, ten báječný zub, nezničil. Nesměl zabírat příliš velké třísky, musel se obrnit trpělivostí, aby nezůstal bez účinného nářadí vůbec. Když ho Charida střídala, hlídal každý její pohyb téměř s úzkostí. Pracovali celý den, pilně a nepřetržitě – a přece je večer ještě našel v jejich vězení. Pravda, už mohli kolem kmene vystrčit hlavu, ale na šíři ramen to pořád ještě nestačilo. Byli velmi unaveni, trápil je hlad i žízeň – a přece ještě po setmění bušil Udet do vzpouzejícího se dřeva.

Nejvíc je trápila zima. Oni, děti žhavého slunce a rozpáleného vzduchu, se schoulili zimomřivě na holé skále a zahřívali se vzájemně svými těly. Přes velkou únavu se spánek nedostavoval. To proto, že byli rozčileni, že strach z možné smrti hladem jim nedopřával klidu. Nemluvili o jídle – nemluvili téměř vůbec, jako by jejich zásoba slov byla příliš malá, aby mohli vyjádřit své pocity. A když konečně začali přece podřimovat, vyskočili poděšeně, probuzeni řevem dvou zápasících šelem. Udet naslouchal napjatě do noci. „To je pán s bílou hlavou, hrozný lev. A tygr. Bojují.“

Řvaní, které otřásalo nocí, potvrzovalo Udetova slova.

Pak najednou zvuky boje přestaly, kolem jeskyně zazněly zvuky pádících tlap a nastalo ticho.

„Něco se stalo,“ šeptal Udet vzrušeně. „Něco je polekalo a zahnalo.“

A skutečně. Hned nato se ozval řev mocnější předešlého, kolem jejich úkrytu se otřelo veliké tělo, uslyšeli zafunění, jak obrovské nozdry u vchodu nasávaly jejich pach. Nové zařvání a potom drásání dřeva silnými drápy, jak se zvíře snažilo dostat se ke snadné kořisti, jakou byli Udet a Charida. Mladí lidé ještě nikdy nehleděli tak zblízka do krvelačných světel nejstrašnější šelmy pravěku, machairoda šavlozubého. Ještě chvíli – a potom se zvíře vzdalovalo.

„Krvežíznivec,“ vydechl Udet, přemožený silným dojmem. „Pán s bílou hlavou i tygr se ho bojí. Proto přestali bojovat a utekli. Krvežíznivec strašný, strašný.“

Byl to jediný okamžik, kdy vděčili tomu, že jsou zavřeni v jeskyni. Uvědomovali si její bezpečí před velikými šelmami. A Udet si podvědomě sliboval, že svůj příští domov zabezpečí před šelmami kmenem stromu – lépe dvou lehčích stromů, které zkříží před vchodem. Ovšem – najdou ještě svůj domov? Nebude i pohostinný dub smeten smrští z povrchu zemského? Kdo ví…

Během noci se krvežíznivec ještě třikrát vrátil k jeskyni. Ještě třikrát silné drápy rvaly dřevo, aby se funící bestie dostala ke kořisti. Udet a Charida se drželi v objetí a neodvažovali se pronést ani jediné slovo.

Teprve ráno, když den vyzlatil nepravidelným pruhem zadní stěnu sluje, přestala se obrovitá šelma vracet. Trochu sprchlo a kolem jejich jeskyně tekla nepatrná stružka. Stačila k uhašení žízně.

Udet se dal se zoufalým úsilím znovu do práce. Charida už zase pobíhala jako tygřice v kleci. Hlad ji zbavoval poslední špetky klidu a trpělivosti. Začala pátrat pod velkými kameny po hmyzu, ale brouci byli rychlí jako její myšlenka a hbitě mizeli. Podařilo se jí ukořistit jediného pavouka a toho slupla s náležitou chutí. Přesto se jí už dělaly mžitky před očima a v uších jí hučelo, protože nebyla zvyklá tak dlouhému půstu.

Udeta spíš trápil žár slunce, jak pracoval s hlavou vystavenou jeho paprskům. Ještě že si ji mohl, právě tak jako žíznivé rty, svlažovat vláhou, která se udržela v malé stružce před slují.

Pracoval bez oddechu, ale poměrně s malým výsledkem, protože se ostrá špička přece jen uštípla o suk, na který neopatrně uhodil. Ale přestože práce postupovala pomalu, Udet věřil, že než lehne slunce za les, budou zase na svobodě.

A skutečně. Sotva se nebe zalilo rudou září červánků, prodral se Udet vysekaným otvorem a svalil se vyčerpán a hladový do teplé trávy. Charida ho ihned následovala. Jejich očím se objevil zvláštní pohled. Tam, kde ještě před dvěma dny šuměl a hučel prales, byla ohromná, prázdná planina, sem tam s polámanými kmeny. Trčely k rudému nebi jako vyčítavé ukazováčky. Většinu vyvrácených velikánů odklidila smršť. Vysoké traviny, do kterých se dříve pohodlně schovali, ležely nyní přilepeny k zemi jako srst uhlazená deštěm. Skála, ve které byli ukryti, byla nyní nižší. Kolem dokola se válelo množství obrovských kamenů, jejichž plochy byly tmavé a lesklé, bez prachu a usazených lišejníků, tak jak byly právě odervány z mateřské skály.

V měkké půdě se jasně rýsovaly stopy krvežíznivce, jak se několikrát vracel. Kousek dál podle stop našli místo, kde se rvali – snad o tučnou kořist – pán s bílou hlavou a tygr. Ne, nebyla to bezpečná společnost, kterou tušili nablízku. A nebyly to jistě jediné šelmy, které mohly ohrozit jejich život.

Vedli se za ruce a obezřetně postupovali kupředu. Krajina byla cizí, proměněná k neuvěření za několik hodin živelné pohromy.

Brzy došli k okraji hluboké průrvy. Byla široká a šklebila se jako čerstvá rána. A na dně této rokle se sráznými stěnami se valila

širokým proudem řeka, kterou tu před zemětřesením nikdy neviděli.

Udet i Charida znali nepřehlednou hladinu jezera, klidnou a tichou, ale ještě nikdy v životě se nesetkali s tekoucí vodou, vyjma menších pramenů a potoků. Ale toto zde, co hučelo, řvalo, pěnilo a vztekalo se pod jejich nohama, to bylo něco, co jim nahánělo hrůzu svými peřejemi kalných vod a rozprašujícím se vodopádem, který padal z ukrutné výšky, tříštil se a hlučel, jako by se vztekal a vyhrožoval.

Podívali se na sebe se zmatkem v očích. Jsou snad na jiném světě? Ztratil se ten jejich starý nenávratně a jednou provždy? Nikdo jim neodpověděl na tuto nevyslovenou otázku, jen řeka pod jejich nohama řvala, připravena takhle řvát a hlučet snad celá příští statisíciletí, než se neznámým božstvům ve škodolibém rozmaru zachce znovu změnit tvářnost zemského povrchu.

Ta drtivá a skličující pustota dolehla celou vahou na duše ubohých lidských červíčků, kteří ještě nedávno žili bezstarostně a lehce jako všechna němá tvář kolem nich. Jediné slunce jim v této chvíli připadalo jako ztělesnění dobra a blahobytu.

Charida, citověji založená, prožívala velebnost této chvíle intenzívněji než Udet. Mimovolně vztáhla paže k rudému kotouči, s tváří prozářenou jeho odleskem i svým vzrušením. Šeptala zaníceně: „Ó velké! Velké!“ Pak poklekla do černé půdy a dotkla se jí čelem. Udet stržen jejím příkladem položil tvář vedle její. Byl přemožen vděčností, že vyšli z toho běsnícího pekla živi. Ten hold slunci byla první a neuvědomělá bohoslužba, jíž beze slov přiznávali, že je něco nad nimi a něco v nich, s čím se dosud nesetkali.

Snad až nejsilnější dojmy vyprchají, stanou se z nich zase jen šelmy pralesa, zase budou žít jenom svým žaludkům a boji o holé životy. Ale něco v nich přece jenom uvízne, něco, co nevědomky budou předávat příštímu pokolení, co je požene pořád dál v jejich touze po sebezdokonalení. Protože i lidskou duši, právě tak jako zemský povrch, musí hníst dlouhá, dlouhá statisíciletí. Teprve ti po nich poznají, že to, co je postaví nad všechny tvory, je lidskost, která do nich byla sice přírodou vložena, ale kterou je třeba pěstovat a šlechtit.

Než se zdvihli, slunce zapadlo.

Otřásli se. Od řeky vanul chlad. Planinu rychle pohlcovalo šero.

Udet držel sestru za ruku a rozběhl se s ní k pralesu. Jak se vzdalovali od řeky, tichlo její hučení a pomalu se přibližovalo šumění staletých velikánů. Z hloubi pralesa se ozvalo vzdálené zařvání, které na chvilku zpomalilo jejich běh. Udet zavětřil. Vítr šel od pralesa k nim, takže nebezpečí, že je nějaká šelma ucítí, bylo nepravděpodobné. Pravda, blížili se k šelmám, ale blížili se také ke stromům, jejichž větve a jejichž výška jim zajistí aspoň částečné bezpečí.

První hlad tišili různými plody a semeny rostlin.

Místo, kam před časem došli se svou matkou Alou, bylo docela změněné. Našli jiný svět. Sbohem, pohodlný, pohostinný dube, plný tlícího dřeva, který jsi nám ve své dutině poskytl bezpečné přístřeší.

IX

Udet dlouho hledal nový domov. Pečlivě prolezl několik jeskyň, které byly v nejbližším okolí. Plašil drobné živočichy, kteří už tady našli svá doupata. V žádném případě nechtěl stavět hnízdo na stromě, ani vyhledávat dutiny stromů. Když se konečně pro jednu jeskyni rozhodl, bylo to proto, že do jejího úzkého vchodu svítilo velkou část dne slunce. Úzký vchod zajišťoval částečně bezpečí a dal se snáze opevnit. A slunce zaručovalo, že v jejich novém obydlí nebude takové chladno jako v jejich nedávném vězení. Potom nanosili dovnitř větve, ze kterých utvořili lůžka, a na ně nanosili tolik suchých travin, že se jim leželo opravdu pohodlně. Když byli s touto prací hotovi, vrátil se Udet ke svému rozhodnutí zajistit vchod před nebezpečím. Budou na to stačit dva středně silné kmeny, které zkříží před vstupem do jeskyně. Nezapomněl, jak marně se krvežíznivec k nim dobýval, když byli zataraseni vyvráceným stromem.

K palici, pěstnímu klínu a k dřevěnému kyji si zhotoví nějaké sekáče. Potom bude moci snáze osekávat větve a z okleštěných kmenů si udělá bezpečnou ochranu. Ta zabrání šelmám dostat se do jejich obydlí. Budou moci klidně usnout a nebude je muset varovat šestý smysl, který je budil z nejtvrdšího spánku, když se blížilo nebezpečí.

Věděl, kde hledat vhodné kameny na zhotovení sekáčů. Ležely jich spousty kolem skalky, kterou zemětřesení rozštípalo na tenké destičky. Byly různé šířky i délky, a stačilo jen si vybrat. S naostřením si nedělal Udet starosti. Věděl už, jak je o skálu brousit. Chtělo to jen čas a trpělivost. Ale jsou na všechno dva. Zatímco bude Charida sekáče vybrušovat, bude on sekat i přitesávat. A když se některý rozbije, žádné neštěstí. Úlomků je tu k nedobrání. Zabrali se do nové práce s takovým úsilím, že ani nevycházeli na delší cesty za zvěří. Charida ubíjela malá zvířata v nejbližším okruhu a dělala to s neuvěřitelnou zručností. Číhala napjatě jako kočka na myš a vymršťovala se, aby zabíjela. Jednalo se o jídlo. A jídlo znamenalo život.

Udet sedával pod skálou, bušil kladivem, až ho pot zaléval. Zálibně prohlížel nové nástroje, které se mu rodily pod rukama. A hned každý z těch sekáčů a sekáčků zkoušel na větvích stromů. – Měly jednu velkou nevýhodu… Špatně se držely v ruce. Slabé destičky se při úderech bolestivě vrývaly do prstů a nástroj byl celkem špatně ovladatelný. Kolik dnů strávil nad jediným nástrojem, aby ho opatrnými údery kamenné palice přizpůsobil do vhodného tvaru. Zúžit alespoň trochu do tvaru násady, která přecházela do širočiny. Kolik štěpných destiček se rozskočilo pod palicí! A přece se některý – výjimečně – povedl. Jistě ne Udetovou dovedností, ale šťastnou náhodou. V jeskyni už leželo několik sekáčů, větších i malých. Muselo jich být hodně, protože nevydržely zdaleka tolik jako palice nebo pěstní klín. Také ostří se dost rychle otupovalo, a občas na některém suku praskl celý sekáč.

Ještě jedno zlepšení napadlo Charidu. Omotávala zúžené konce travinou, která byla neobyčejně pevná. Chránila prsty a vytvořila opravdu vhodné držadlo.

Charida lehávala vedle Udeta. Zvědavě se dívala na každé hnutí jeho rukou. Byla radost pozorovat, jak pod ostřím sekáčů odletovaly světlé třísky. Samozřejmě, že si tu novou činnost taky chtěla vyzkoušet. Byla dovedná, trpělivá a vytrvalá. Brzy zacházela s lehčími sekáčky stejně dobře jako Udet. A neznali příjemnější vůni, než pryskyřičný dech zraňovaného dřeva.

Konečně byl Udet hotov s několika dalšími nástroji, zatímco Charida upletla z pevných travin nové lovecké pasy.

Udet vyhlédl vhodné stromky, kterými chtěl upevnit vchod nového domova. A zase měli na kolik dní o práci postaráno. S radostným svitem v očích, s potem na čele se lopotili se svými prostými sekáčky, osekávali větve a robili v malém půlkruhu neumělý plot ze silných kůlů, které zasazovali do země. Jámy hloubili zvířecími lopatkami a pracovali s nimi docela jako s lopatami či rýči.

Když konečně skončili i tuto práci, skulili se na svá travnatá lůžka s blaženým pocitem bezpečí. Ta dřina stála za to.

V jeskyni však bylo chladněji, než jak si zvykli za bydlení v dutině dubu. Charida požádala Udeta, aby neodhazoval kůže ze zabité zvěře. Opracuje je škrabáky z ostrých lastur, vyvržených na břeh řekou a přivlečených sem z kdovíjaké dálky. Bude je opracovávat, jako vídala u matky, která dovedla celé hodiny oškrabovat i ty nejnepatrnější drobínky tuku, aby kůže nepáchla a nelákala hmyz k nakladení vajíček. Potom je hnětla a žvýkala, takže změkly a zvláčněly. Potom už je zima netrápila.

Dnes usnula Charida okamžitě. Udet ležel bez hnutí, využíval chvíle pohody a nečinnosti. Poslouchal praskání, hučení a šumění lesa. Mhouřil a zase otvíral oči, tak jako to činí psi, než usnou. A najednou byl na nohou. Vzduch proťalo dlouhé, mnohonásobné vytí, které se smísilo s ostatními zvuky noci. Vlci. Udet znal dobře tu pronikavou žalující píseň. Jistě to je celá smečka – rozvětvená rodina – která se rozhodla změnit loviště.

Udet pocítil neklid v krvi. Vlci táhnou. I jeho se zmocňovala touha po dálkách, po bezcílných toulkách, zvědavost na jiné končiny.

Mžikl po spící Charidě a v příštím okamžiku se již protáhl oplocením svého domova. Vyhoupl se do koruny nejbližšího stromu. Zachtělo se mu podívat se na tah vlků.

Jak se přehupoval ze stromu na strom, zvuk štěkotu a vytí se blížil. To znamenalo, že už je smečka nedaleko. Ve tmě se objevily desítky pohybujících se ohníčků. Teď zněl štěkot docela pod ním. Zvířata, třebaže zpita tuláckou vášní, přece jen postřehla blízkost člověka. Několik čenichů se obrátilo vzhůru, několikeré ostré štěknutí naznačilo chlapci, že nezůstal nezpozorován, ale jinak letěla smečka dál, jako by ho nad hlavami ani neměli. Byli si jisti bezpečností před každým útokem, protože jich bylo tolik, že by se jim i nejkrvežíznivější šelma vyhnula.

Udetovo chřípí se chvělo. Byl omámen tím divokým pronásledováním a honičkou, jak se snažil udržet se stále nad nimi. Přesto však se mu čelo smečky pořád víc vzdalovalo, a pod ním teď probíhali ti, kteří nestačili vůdcově rychlosti. Docela poslední běžela statná, ale štíhlá vlčice a jí po boku malý vlček, který stále zpomaloval běh. Ten tah se smečkou byl zřejmě nad jeho síly.

Vlčice, která by silou a stavbou svého těla jistě stačila těm nejrychlejším, se držela svého syna, povzbuzovala ho domlouvavým, krátkým štěkotem. Několikrát se dotkla čenichem jeho hřbetu, jako by mu chtěla pomoci, ale přes veškeré její domlouvání zůstávali pozadu.

Teď jim Udet pohodlně stačil. Zvědavost ho hnala dál po jejich stopách. Co budou dělat, až se jim smečka docela ztratí? Ani na vteřinu ho nenapadlo, že by vlčice opustila mládě. To se v divočině často nestávalo. Vždyť Ala by také nebyla jednala jinak. I ona zůstávala po boku svých dětí, když byly někým ohroženy.

Vlčkovy síly viditelně ubývaly. Vlčice si konečně uvědomila, že všechno její pobízení je marné. Najednou docela zvolnila běh.

Zesláblé mládě by bylo velmi snadnou kořistí. V Udetovi se probudil lovec. Ovšem, neměl hlad – ale co není dnes, bude zítra. Zítra by jemu i Charidě přišly k snídani vhod vnitřnosti mladého vlka.

„Dag! Dag!“ vyštěkl vlček. Vysvětloval tak matce, že je u konce se svými silami. A hned nato se položil. Jazyk visel z pootevřené tlamy, tělo se chvělo přestálou námahou. Dobře stavěná hruď se dmula rychlým, hlasitým dechem. Vlčice ho několikrát oběhla, kňučela a pak si lehla vedle něho. Přitiskla hlavu k jeho lesklému kožichu, jako by ho chtěla uklidnit.

Udet se bez hnutí díval na obě zvířata pod sebou. I pro srdce divocha to byl dojímavý obrázek. Podvědomě se v jeho mysli vynořila vzpomínka na matku. Také takhle spolu lehávali, také znal ten něžný, konejšivý dotek a teplo matčiny náruče. Jak už je to dlouho, co se ztratila z jeho života ta obětavá láska, která dělala domov z každého místa divočiny? Ne mnohokrát zapadlo slunce od doby, kdy Gagan matku zabil.

Delší dobu leželi vlci nehybně. Potom se vlčice zvedla, obcházela syna stále ve větších kruzích, aby se přesvědčila, že mu nehrozí nebezpečí. Byla zřejmě rozhodnuta sehnat mu potravu. Vlček teď ležel s hlavou na předních tlapách a chvílemi kňučel. Ne ustrašeně. V jeho hlase zněla spíš spokojenost, že si může v klidu odpočinout, a ujištění matce, že jeho rozčilení už zmizelo.

„Dag, dag,“ řekl jí ještě na rozloučenou, když se ztrácela v temnu.

Teď měl Udet nádhernou příležitost. Stačilo spustit se prudce z výšky na vlkův hřbet a jisté máchnutí pěstním klínem by dokončilo ostatní.

A přece to Udet neudělal. Díval se s pochopením na vlka pod sebou a cítil jakousi soudržnost s ním. Copak nebylo něco podobného v jejich osudech? Nebyli on a Charida opuštěni smečkou, třebaže žili v jejím středu? A nestali se samotáři, odkázanými jeden na druhého?

Osudný okamžik! To, co se muselo jednou stát ve vývinu celého lidského rodu, ta přeměna z divokého přírodního tvora ve skutečnou lidskou bytost na základě citu, rozumu a pochopení – ta přeměna právě proběhla chlapcovou bytostí. Provedla v něm takovou změnu, jako před nedávném smršť a zemětřesení s kusem země, na kterém žil.

Udet poznal soucit, který je dán člověku, jen a jen jemu, pochopil svou lidskost, stavící ho nad ostatní tvory divočiny.

Vlk usínal. Jeho dech se stával pravidelnějším, hruď už se tak bouřlivě nezvedala, jako když ulehl.

Něco zaujalo Udetovu pozornost. Lehýnké, sotva sluchem postřehnutelné prasknutí větvičky mělo na Udeta účinek jako elektrická jiskra. S větrem, který lehounce narazil na Udetovo tělo, přišel i známý pach nepřátelské šelmy. Pardál.

Udet napjal pohled do tmy. Dvě zlá, krvelačná světla svítila na protějším buku. Udet postřehl, že šelma zadržela dech a chystala se ke skoku. Potom, aniž uvažoval o tom, co dělá, se vztyčil v plné výšce, přiložil ruce k ústům a vyrazil dlouhý, varovný výkřik. „Rau rau!“ V téže vteřině byl vlk na nohou, přichystán k útěku. Tak se stalo, že tělo pardála dopadlo kousek mimo vyhlédnutou kořist, ale byl to kousíček, který rozhodl o příštím vlkově životě.

Pardál se přirozeně nevzdal zamýšlené hostiny. Ale vlčkovi zůstalo přece jen tolik času, aby vyrazil výkřik o pomoc, který jistě doletí k uším vlčice.

Pardál chňapl po zadním běhu vlka. A rázem se obě těla před Udetovýma očima změnila v klubko, které se divoce zmítalo a z jeho středu vycházelo zuřivé i úzkostlivé štěkání a podrážděný řev pardála. Chlupy lítaly na všechny strany, vlk se s vypětím všech sil rval o život, zoufale a zběsile. Už docela umdléval, když vzduchem prolétlo jako blesk tělo šedé vlčice.

Boj se rozpoutal znovu. Udet věděl, jak dopadne. Pardálova síla musí zvítězit. Byl to nepsaný a nelítostný zákon divočiny. Snad by měla vlčice větší naději na úspěch, kdyby jí mohl pomoci syn, ale ten se odvlekl potácivě stranou. Krvácel z mnoha ran a vlekl za sebou zadní běhy. Až skončí život vlčice pod tesáky černého pardála, zbude v prackách nelítostné šelmy ještě dost síly, aby dorazily skomírajícího vlčka.

Tehdy poslechl Udet vnitřního popudu, který byl i jemu nepochopitelný. Jako pták se snesl k raněnému zvířeti, uchopil ho pod jednu paži a s tímto těžkým břemenem se pokoušel dostat zpět na větev. Ale bylo to neproveditelné. Vlk, třebaže mladý – byl přece jen hodně vzrostlý a na jeho kostře bylo poznat, že se jednou stane velikým silným vlkem. I tak by se s ním byl Udet vyhoupl na koruny stromu – vždyť již častěji vlekl na bedrech neméně těžkou kořist – ale to byla vždycky kořist mrtvá, nehybná a nekladla žádný odpor. Zato vlček naprosto nesouhlasil s únosem. Snažil se mu vyrvat z náručí a Udet by ho nebyl mohl nést ani jedinou minutu, kdyby nebyl tak zle zřízen pardálem. Kňučel, štěkal, chňapal přímo proti chlapcovu obličeji, předníma nohama se snažil drápat a osvobodit se, zatímco zadní visely bezvládně k zemi. Udet bez dalšího rozmýšlení stiskl vlkův čenich, aby se vyhnul jeho útokům i aby umlčel jeho štěkot, který by zbytečně přivolal pardálovu pozornost. Zatímco s vlkem prchal, zuřil boj dál. Neskončí tak brzy – to Udet věděl. Vlčice neprodá lacino svůj život. A doby jejich zápasu musí využít k útěku. Čím dál se dostane, tím lépe. Když bude pardál syt a nebude mít vlčka nablízku, přejde ho snad chuť k vraždění. Všichni tvorové pralesa byli s plnými břichy línější, než dokud je poháněl hlad.

Cestou se snažil vlka uklidnit vlídnými domluvami: „Neboj se. Nic ti neudělám. Nic se ti nestane. Mám pěkné doupě. Tam nepřijde pardál, ani tygr, ani lev. Tam si Dag lehne na měkké lůžko – počká, až se rány zahojí. Nezabiju tě. Nesním tě. Neboj se, Dagu.“

Vlk, který tímto okamžikem dostal jméno, se skutečně ztišil. Snad to bylo ztrátou krve, nebo na něj opravdu působil Udetův domlouvavý hlas. Jistě nerozuměl slovům, ale klidný a konejšivý tón ho uklidňoval. Proto Udet povoloval stisk ruky na jeho tlamě a nechal ji tam jenom lehce ležet. A když se Dag delší dobu nepokoušel o chňapnutí, sjely chlapcovy prsty za jeho uši, aby ho podrbaly. Bylo to přátelské, důvěrné gesto a zvíře porozumělo. Ne, od tohoto únosce mu nehrozilo nebezpečí – a proto bylo zbytečné se vzpouzet. Zvlášť proto ne, že ho každý sebenepatrnější pohyb bolel.

Udet utíkal k jeskyni, pokud mu to jeho břemeno dovolovalo. Věděl, že se od ní hodně vzdálil, ale myšlenka na záchranu Daga ho docela posedla. Nevěděl, proč to dělá, a nic si od tohoto přátelství nesliboval. Přesto se lopotil s vlkem dál. Šel již hodně dlouho a zdálo se mu, že cesta nemá konce. A náhle mu pud divocha prozradil, že jsou pronásledováni. To znamenalo, že boj mezi vlčicí a pardálem byl skončen. Podle toho, že se šelma za nimi divoce nehnala, se dalo soudit, že už si odbyla své hody.

Nejprve zrychlil Udet tempo. Totéž však udělala šelma za ním. Tehdy se Udet vyzývavě zastavil. Nechal Dagovo tělo dopadnout na zem bez velké dávky něžnosti a postavil se čelem proti pronásledovateli. Mohl se prostě vyhoupnout na strom, nechat vlka jeho osudu a vzdušnou cestou se vrátit domů. Ale i teď se u něho projevila čistě lidská vlastnost. Hrdost – či snad jen pýcha? On – Udet – že by se měl nechat okrást bez boje tím černým ďáblem, který neměl nikdy dost krve? Který, i když měl plné břicho, přece nepřestával toužit po vraždě? Že by mu měl ustoupit, když byl pánem kamenné palice a pěstního klínu, a když ještě nedávno křičel jako výzvu na celý prales: „Udet je silný! Moc silný!?“

Mimoděk vycenil zuby, připraven k boji. V jedné ruce svůj zub, větší než pardálí, ve druhé palici, byl odhodlán bít se o život vlka.

Byl to odvěký boj, nic nového v pralese, ale tentokrát ve střetnutí dvou silných nepřátel šlo o něco víc, než v jiných rvačkách.

Byl to symbol. Symbol dobra a zla, které se proti sobě postavily. Oba s plnými žaludky, jeden připraven k boji z touhy po krvi, druhý proto, aby tomuto krveprolití zabránil. Boj, který půjde všemi věky, který nic nepřekazí, ani zemětřesení, ani prašné bouře, přelévání vod, ani ničící a umrtvující ledovce.

Šelma šlehala ocasem, mírně přikrčená, s pysky dosud zakrvácenými po nedávné hostině. Na jejím těle bylo poznat, že nehodovala střídmě. V tu chvíli vyrazil Udet strašný, hrozivý a jistě nelidský výkřik, který prořízl noc jako výzva k boji. Divoce poskakoval, mával palicí nad hlavou a křičel znovu a znovu.

Pardál se dosud nesetkal s tak hlučným protivníkem. Zaraženě stál na místě. A břicho bylo těžké. Údy i tělo unaveny vysilujícím bojem s vlčicí, která nebyla ledajakým soupeřem.

Stále ještě váhal. Tehdy pokročil Udet o několik kroků, hulákal zběsileji a zběsileji, mával divoce rukama. Jeho oči se ani na chvíli

nespustily žlutých očí šelmy. Ta začala ustupovat, přemožena pohledem člověka, pomalu a neochotně. Než skutečně odběhla, zařvala proti Udetovi svou nenávistnou pohrůžku o pomstě: „Raurau! Neodpustím! Nikdy neodpustím, žes mě přiměl k ústupu. Jsme nepřáteli! Nepřáteli na život a na smrt! Boj se, člověče, boj se mé pomsty! Já zvítězím – ty zemřeš!“

To všechno slyšel Udet v tom řevu, když stál vztyčen v celé své výšce, se svaly napjatými pod bronzovou pokožkou a s duší naplněnou radostí z vítězství. A bylo té radosti tolik, že už se tam nevešel ani stín strachu z právě vypovězeného nepřátelství.

Sklonil se k vlkovi. Ležel pořád na stejném místě, a jestliže se jeho tělo chvělo, pak to v tu chvíli nebylo z obavy o vlastní život. Byla to nenávist k šelmě, která ho odervala od tepla mámina těla.

„Pojď, Dagu, jdeme. Ty také pojď. Ty jsi těžký a domov je daleko. Sem přijde černý Raurau. Vrátí se a zabije tě. Pojď, Dagu.“

Vlk nespouštěl oči z jeho tváře. Přemáhal nedůvěru a současně se zahlcoval vděčností, že tento tvor, tělem podobný hadu a odvahou pánu s bílou hlavou, se postavil černému ďáblu jménem Raurau, aby zachránil jeho život.

Pokusil se vyhovět lákání, které slyšel v lidském hlase. Ostatně nevyhovět mu znamenalo vydat se napospas pardálovi, jestliže se vrátí. Skučel a namáhavě se vlekl po Udetových stopách. Udet se chvílemi rozbíhal, pobízel Daga k spěchu a zase se vracel. Poznal, že těžce raněné zvíře mu nemůže stačit.

Dag šel, ploužil se, vlekl s očima potaženýma šedou mlhou a s vytrvalým hučením v hlavě. Šel za hlasem, který sliboval odpočinek i ochranu. Potom padl a jeho hlava klesla bezvládně na zem.

Udet se k němu vrátil. Dag těžce oddychoval, s očima zavřenýma.

Zaváhal. Jeskyně už není tak daleko, ale Dag je ukrutně těžký. Má se s ním vléci? Nebylo by rozumnější nechat ho ležet a vrátit se sám k Charidě, která se už možná probudila a čeká? Udet se opravdu rozpakoval. Snad by byl skutečně odešel, kdyby v tu chvíli nebylo zvíře otevřelo oči. To, co v nich uviděl, ho přimělo, že vzal Daga znovu do náruče.

Dobro zvítězilo.

X

Začínalo svítat, když Udet docházel k jeskyni. Jeho krok byl pod tíhou břemene těžký a to probudilo Charidinu ostražitost. Vyhlédla z jeskyně, a když se ujistila, že to je bratr, vyskočila a běžela mu naproti. Uvolnila vstupní kůl, aby mohl vstoupit, zase za ním zavřela a otřela se o něj. Myslela si, že nese ubitou kořist.

„Maso!“ Jásala. – „Moc masa!“

Podívala se na něj překvapeně, když v odpověď mrzutě zavrčel. Pach krve zavadil o její chřípí, a proto se nenechala jeho nepřívětivou tváří odradit. Ale jaké bylo její překvapení, když Udet pronesl opatrně vlkovo tělo kůly, když s ním vstoupil do jeskyně a položil ho na své lůžko. Většinou hodovali venku – lépe jim chutnalo na volném povětří a potom, nebylo nutné vyklízet po hostině jeskyni, aby zbytky masa a krve v jejich příbytku nepáchly.

Přitočila se k Udetovi. Těšila se na první sousto, ale Udet ji odstrčil. „To není maso. To je Dag. Dag není zabitý. Černý pardál Raurau zabil matku Daga. Nám zabil matku Gagan. Dag je můj. Můj a Charidy. Dag je náš přítel.“

Nemusel víc vysvětlovat. Stačila na to jediná věta: „Nám zabil matku Gagan,“ aby pochopila, jak se zrodila ta divná myšlenka v bratrově hlavě. Aby nejen nezabil a nesnědl Daga, ale aby ho dokonce nazval přítelem. Ale i tak to bylo neuvěřitelné. Tento vlk bylo první zvíře, které s nimi sdílelo jejich obydlí. Sedla si vedle něho na bobek, rozpačitě se drbala ve vlasech a pozorovala, jak se Dagova hruď sotva patrně pohybuje těžkým dechem.

„Dag umře. Ala taky umřela,“ řekla po chvíli a v jejím hlase zazněl smutek.

Udet neodporoval. Ani jemu se nezdálo, že je v Dagovi mnoho života. Ale jiskřička ho přece jen byla. To dokázaly vlkovy oči, které se na chvilku pootevřely a mdle pohlédly na Charidu, která se nad ním skláněla. V tom pohledu byla pokorná odevzdanost zvířete, smířeného s vlastním koncem.

Udet položil ruku na jeho čenich. Byl horký a suchý. Rázem si vzpomněl na svoji poslední nemoc. Jaký oheň měl tehdy v žilách! A jaké sucho v ústech. Celý byl tehdy stravován tím vnitřním ohněm. Jak toužil po doušku vody! A jak se jí dovolával rozpukanými rty. Dag má jistě také žízeň. Jeho jazyk, který mu visí z tlamy, je suchý jako rozpraskaná zemská kůra. Ale neumí si říci o vodu. Chudák Dag!

„Vodu,“ řekl krátce. „Jdi pro vodu. Budu hlídat Daga.“

Charida se váhavě zdvihla, docela popletena tou nezvyklou událostí. Protože ale Udet netrpělivě zavrčel, pochopila, že by nebylo rozumné, kdyby neposlechla. Udet dovedl svým slovům dodat důraz dlaní, která dopadla Charidě vždycky na ta místa, na která si sedala. Nebylo o co stát. Vyběhla z jeskyně, uchopila před vchodem skořápku z velkého kokosového ořechu, která jim sloužila jako miska. Přeběhla malou prostoru před jeskyní a vběhla mezi spleť křovin. Přelézala kořeny a spadlé kmeny, zdolávala nejrůznější překážky a mířila k prameni křišťálové vody. Vyplašila několik pestrých ptáků, kteří se tu napájeli, vypila téměř plnou misku, nabrala znovu a rozběhla se nazpět.

Udet už čekal. Vzal misku z jejích rukou a opatrně ji přidržel Dagovi k čenichu. Ale ten se ani nehnul. Ztratil patrně vědomí. Tu nabral Udet vodu do dlaně a poléval jí černý vlkův nos. Oční víčka zvířete se zachvěla. Dag zvedl namáhavě hlavu a potom ponořil tlamu do vody. Pil lačně a hltavě. Zdálo se, že ho studené doušky přece jen osvěžily. Tiše zakňučel a snažil se postavit. Ale zadní běhy ho neudržely. Tak se zase svalil na lůžko a díval se z jednoho na druhého s tázavou úzkostí.

Udet už poznal, že jeho hlas má na Daga uklidňující vliv. Proto přisedl až k němu a mluvil na něj tichým hlasem: „Neboj se. Jsi nemocný. Já jsem taky byl nemocný a zase jsem zdravý. Zdravý a silný. Dag bude taky zdravý a silný. Potom spolu zabijeme černého Raurau.“

Dag postavil slechy. Něčemu rozuměl. Bylo to poslední slovo, které chlapec vyslovil. Pamatoval se, že se toto slovo odrazilo v tom poplašeném výkřiku, který ho probudil ze spánku, aby mu zachránil život. Jak se to slovo divoce a varovně neslo nocí – jak se odráželo v dálce – jak se mu zařízlo do srdce: „Rau – rau! Rau – ráu!“

Byl to jistě tento divný, holý tvor, který výkřik vydal. A Raurau nebyl nikdo jiný než černý pardál, který se na něj vrhl, aby se opil jeho mladou krví.

Aby podal svému novému příteli důkaz, že mu rozumí, temně zavrčel. A Udet pochopil, že tento nenávistný zvuk se týká nepřítomného pardála. Začínali si rozumět – a to bylo dobré. Vzhlédl k Charidě, aby se přesvědčil, jaký dojem v ní tato rozmluva zanechala. A Charida byla skutečně jako omámena. I ona začínala mít radost z nového člena rodiny. Vztáhla ruku po misce, aby Dagovi přinesla ještě jednou vodu, ale se zlou se potázala. Dag sledoval děvče s nedůvěřivým pohledem, a když proti němu tak nečekaně a rychle natáhla ruku, myslel, že je to projev nepřátelství. Chňapl po ní, že bílé tesáky cvakly. Ještě že Charida bleskově ruku uškubla. Zavrčela na něj v odpověď na ten nečekaný útok, a aby za ním nezůstala pozadu, také na něj vycenila zuby.

Teď tu stála obě mláďata tak rozdílných rodů nasupena – – ne ještě naplněna nepřátelstvím, ale číhavě a podezřívavě.

Udet švihl jednou rukou po Dagovi a druhou po Charidě – a co bylo nejdivnější, oba to strpěli.

„Neperte se! Charida dobrá. Charida přítel, přinese Dagovi vodu,“ poučoval Daga a ten se nechal přesvědčit tónem jeho hlasu.

Charida vztáhla znovu ruku po misce a hleděla upřeně do vlčkových očí. Nedělala to ustrašeně, ale její pohyb byl teď volný a klidný. Teď už bez protestu si nechal Dag sebrat pod tlamou misku, a když se děvče po delší chvíli vrátilo do jeskyně, aby mu nabídlo nový doušek, věděl už bezpečně, na čem je. Žádná z těch světlých holých šelem mu neublíží. Naopak. Bez jejich přispění by musel zahynout. Vždyť ještě před okamžikem cítil, jak pozvolna prchá z jeho žil život.

Pocítil hlubokou, pokornou vděčnost. A když Udet natáhl ruku, aby ho lichotivě podrbal za ušima, olízl mu ji na důkaz díku. Jeho oči se zase kalily a během krátké chvilky už zase ležel bez pohybu.

Dva dny se potravy ani nedotkl. Jedině pil lačně vodu z dívčiných rukou. Až třetího dne se nadzdvihl, když před něj Udet položil játra z divoké kozy. Pozřel je s chutí a z jeho očí se ztratila šedivá záclonka.

Den ode dne rostla jeho chuť k jídlu a k životu. Všechny tržné rány se mu už zahojily, vyjma té na hřbetě hned za krkem, ke které si nemohl jazykem, aby si ji vylízal. S Udetem si rozuměl výborně, s Charidou občas podstupoval krátké potyčky, které však neměly nic společného se zlostí, jako spíš s mladistvou hravostí.

Teď už se Dag pokoušel stavět se na zadní běhy. Kňučel přitom, ale nevzdával se naděje. Byl stále silnější, srst se mu už zase leskla a oči svítily divokými ohni. Udet a Charida na novém druhovi nešetřili. Poctivě se s ním dělili o každou kořist a tak se před jeskyní ozývalo trojí svorné chroupání. Dag už každý den vylezl ven, aby užil slunečního záření.

Udet s Charidou se zase chystali na lov. Chlapec už si zvykl mít ji neustále v patách, a byl rád, že si z ní vychoval dovedného a ostražitého druha. Její úlovky často plně zaplňovaly jejich jídelní lístek, a Udet se tak mohl v klidu věnovat jiné práci. Dnes se za nimi neodbytně tlačil i Dag.

„Buď doma, Dagu. Čekej, my se vrátíme. Přineseme maso.“ Dag se kolem nich točil, dnes už veselý a hravý, rychlý a v dobré náladě. Jako kdyby ani nikdy nebyl zraněný. Protlačil se mezi vchodovými kůly a byl docela poblázněný znovu nalezenou volností.

„Vrať se, Dagu,“ znovu připomínal Udet. „Jdi domů. Musíš ještě odpočívat.“ Když se ale Dag k návratu neměl, nechali pohyblivý kůl uvolněný a vyrazili. Z dálky ještě zahlédli, že Dag se skutečně do ohrady vrátil.

Udet s Charidou se prodírali houštím pralesa, nedbali, že je bujné úponky rostlin bičují, nevšímali si náhodných škrábanců od trnitých větví. Přeskakovali nebo podlézali obrovské, fantasticky pokroucené kořeny stromů, houpali se na větvích a liánách, nebo se pracně prodírali kapradím, které je často převyšovalo. Nevšímali si dusna, nedbali výparů páchnoucích tlením.

Dnes bylo obzvláště horko. Stočili se k prameni, aby se svlažili. Jaké bylo jejich překvapení, když jej na známém místě nenašli. Bystrý pramen našel pravděpodobně nové, pohodlnější korýtko, kterým odbočil jiným směrem. Mladí lidé však nebyli zvyklí něčemu se moc dlouho divit. Když nebyla voda tady, museli ji hledat jinde.

V poslední době se kvůli Dagovi drželi poblíž jeskyně, a tak Udet už toužil po pořádné honitbě. Udet namířil k řece a Charida, která ho nespouštěla z očí, běžela mu stále v patách.

XI

Žízeň už je opravdu trápila, a tak Udet v náhlém rozhodnutí zamířil po proudu řeky, kam nevkročil ode dne, kdy tam poprvé po zemětřesení namířil, přiváben hučením nově zrozeného vodopádu. Byli překvapeni změnou, která se stala v poměrně krátkém čase.

Známky smršti, která se tady přehnala, zmizely. Bujné traviny a nejrozmanitější rostliny se vlnily do nedozírné dálky právě tak, jako před okamžikem hladina rozlité řeky u napajedla. Země měla dostatek vláhy a tak byla plná života. Jen špičky travin byly zlaté, sežehnuté sluncem.

Udet se s údivem díval na moře zeleně. Váhal ponořit se do něho. V tu stranu, kde vstávalo slunce, byla prošlapaná poměrně široká cesta. Buďto tudy chodila spousta zvěře z nejbližšího okolí, nebo ji pravidelně prorážela těla slonů.

Udet se rozmýšlel, než vykročil na tuto cestu, která určitě vedla k řece a k vysokému vodopádu. Ztratili se v té zeleni jako dvě zrnka písku. Kvetoucí metlice a květy i listy nevídaných tvarů a barev se kývají ještě kus nad jejich hlavami.

Šli přihrbeni a napjati, krčili se před každým sebeméně podezřelým zvukem nebo výkřikem. Pěstní klíny v pevně sevřených dlaních, postupovali krok za krokem, ustrašení skoro tak jako drobní hlodavci, které cestou plašili. Občas vylétl s výkřikem i nějaký pták, tak nenápadně zbarvený, že ho do poslední chvíle neviděli. A přece se nenechali odstrašit od úmyslu proniknout k řece.

Každý nerv v jejich tělech se změnil v citlivé tykadlo, které je předbíhalo o několik kroků.

Šum řeky, nejprve vzdálený, se začal přibližovat a současně sílit. Cesta z travnatého moře vyúsťovala právě v místech, kde vysoký břeh nad řekou byl daleko méně strmý, než jinde. Dokonce s opatrností byl i schůdný.

Mladí lidé se v údivu zastavili. Teď už to nebyla hluboká rána na těle matky země, ale zelené údolí, kudy prolétal od řeky mírný, ale stálý vánek. Pravda, stěny tohoto údolí krom objeveného sestupu byly propastně strmé, ale ve všech trhlinkách, mezerách i škvírách a škvírkách se už uchytilo nějaké semeno, kterých byl vítr pořád plný. Ptáci usedali na malých výčnělcích. Semena obsažená v jejich trusu pomáhala, aby se krajina, před krátkou dobou nehostinná, změnila v kout plný krásy a šťavnatého krmiva.

I řeka byla teď jiná než před nedávnem. Hlučela, řvala a pěnila se, padala ze závratné výšky jako v den svého vzniku, ale nebyla už kalná a špinavě hnědá.

To množství plašících se vod bylo až zázračně zelené, průhledné a čiré. Řeka zřejmě protékala kamenitým korytem dřívějších skal, rozmetaných zemětřesením. V jejich množství se čistila jako v nejhustším sítu. Proto bylo pod vodopádem vidět balvany i v hloubce, kterou si, průhledná a čirá, vymílala. Teď už nebudila odpor – naopak – vanula z ní svěžest a jarost, která přecházela i na Udeta. Rozhodl se, že sestoupí dolů.

Charida zaváhala. Kývl na ni několikrát, takže si konečně dodala odvahy a sestupovala po kamenité strmé stezce za ním. Jejich bosé nohy neklouzaly, takže šli poměrně bezpečně. Když se dívali seshora, zdálo se jim, že řeka nemá téměř břehy. Ale jak sestupovali, viděli, že kolem břehů se rozprostírá louka, která byla jistě pastvou mnoha kopytníků. Na chvíli se zarazili. Kousek pod nimi přecházel pásovec, chřestil svým prstencovitým krunýřem a nesl ve výšce palcátovitý ohon. Byl dlouhý několik metrů a působil dojmem obrněnce. Přešel netečně a nevšímavě a zmizel v hluboké průrvě ve stráni.

Konečně se dostali k řece. U jejich nohou se vlnilo pole nějaké obilniny, s klasy bohatě nalitými zrny, která zlátla a voněla zráním. Charida utrhla jeden z těžkých klasů, vymnula válečkovitá zrna a opatrně ochutnala. Byla mdlé chuti, ale Charidě chutnala i tak.

„Dobrá zrna a měkká. Charidě chutnají. Můžeš je také jíst.“

Udet by byl sice rád propátral co největší část krajiny, ale labužnický výraz v dívčině tváři ho zlákal. Konečně – stejně celkem nic nejedli, proč by se tedy chvilku nezastavili. Zrnko sice nevydá tolik jako šťavnatá kýta, ale jestliže jich je tolik pohromadě jako na tomhle lánu, pak nemusí mít člověk starost, že umře hlady. Chutnalo jim znamenitě, protože to byla příjemná změna v jejich jednotvárném jídelníčku.

Potom se napili z průzračné řeky. Nabírali vodu do dlaní a rychlými pohyby ji vstřikovali do úst. Voda nebyla tak studená jako z lesního pramene, který se tak záhadným způsobem ztratil. Připomínala chutí spíše vodu ze studánky poblíž jejich obydlí.

Přes ten ohlušující řev a hukot dravé vody se tady mladým lidem líbilo. Dívali se sice na řeku s patřičným respektem, ale bavilo je pozorovat, jak jsou proudem unášeny větve a kusy dřev směrem k vodopádu. Daleko proti proudu zahlédli velký strom, který se blížil s obdivuhodnou rychlostí. To bylo něco jiného, než když se vyrvané kmeny líně kolébaly, nebo docela klidně ležely na hladině jezera. V této rychlé, průzračné zelené vodě byl věčný život a chvat.

Vzápětí upoutalo jejich pozornost vyděšené pištění. Z obilí vyběhl vypasený divoký králík a jemu v patách rezavá liška. V smrtelné úzkosti skočil králík do vody. Liška se na břehu nerozhodně zastavila, neměla tady v blízkosti pole takovou nouzi o chutné masité sousto, aby si kvůli jednomu ušákovi máchala kožich.

Králík, který plaval jenom s námahou, jako vytouženou záchranu zpozoroval kmen unášený proudem. Podařilo se mu vydrápat se na něj – a teď byl unášen na tomto plavidle, vyděšený, třesoucí se hrůzou i chladem.

Několika výkřiky zaplašil Udet lišku. Byla plachá, nebylo nesnadné ji odehnat. Pak vzal Charidu za ruku, a teď běželi podél břehu. Nespouštěli pohled ze stromu, který se řítil vpřed, narážel na vyčnívající skaliska, pouhá hračka na vodách divoké řeky. Jen zázrakem se udržoval vyděšený králík na kymácejícím se plavidle. Záchrana, kterou mu prozřetelnost poslala, byla jen kratičká. Jako šíp se blížil strom k vodopádu.

Udet s Charidou se zastavili, okouzleni nezvyklou podívanou. Strom se na předělu vodopádu přehoupl jako tříska, tělo zvířátka se ztratilo ve hřmění vod. A teď viděli, jak se kmen v hloubce pod nimi objevuje a ztrácí, jak bezmocně víří, krouží, vynořuje se a zase mizí v těch bílých pěnách. Po králíkovi nebylo ani vidu.

Udet se cítí neodolatelně přitahován k tomu divadlu. Bez rozmýšlení začíná zlézat druhou příkrou stráň, nedbaje Charidiných protestů.

A zase nový svět se otevře před jeho očima. Několik set metrů za vodopádem se řeka zatáčí – a za tímto ohbím už teče klidněji, jako by se dostatečně vyvztekala. Její řečiště už není zřejmě skalnaté, a tak plyne celkem tiše a volně vpřed. Za řekou na druhém břehu uviděl Udet něco, co ho omámilo. Nejen to, že tato svérázně

a výrazně terasovitá krajina byla otevřena do daleka, tak jak to ještě ve svém životě neviděl, ale to, že až tam v nedohlednu byla uzavřena pásmem nebetyčných hor, pnoucím se vysoko, vysoko, vyvolalo v něm zmatek a úžas. Až dosud žil stále v uzavřeném prostoru, největší volné plochy byly planiny, nebo živly vymýcené paseky. Mlčky, s očima široce rozevřenýma vychutnává ten nový zážitek, nechává se okouzlit voláním dálek a tajemstvím neznámých krajů.

Teprve po chvilce zhluboka vydechne, jako by se chtěl osvobodit ze zajetí nových dojmů. Ohlédne se po Charidě. Jaká je maličká v té výšce! Nepatrná – pouhopouhé nic proti těm mlčenlivým velikánům s bílými hlavami tam v dálce!

Přiložil ruce k ústům a dlouze zahoukal. I rukou jí dává znamení, aby také sestoupila. Charida, třebaže neslyší v hlomozu vodopádu, rozumí dobře jeho pohybu. Ale dolů se jí nechce. Přece jen se trochu děsí toho srázného sestupu.

Udet tedy pokrčí rameny a vzdá se pokusů přilákat ji dolů. Ostatně, má se už zase na co dívat. Strom se nějak vymanil ze zpětného kolotoče vod pod vodopádem, kde se točil a převaloval, a teď se kolébá a ujíždí širokými proudem. Vida, teď už by se králík zase udržel v jeho rozsoše! Ale ten už nikdy nevyleze do lánů s bohatou pastvou.

A nejen králík. I Udet by se jistě udržel mezi větvemi, polámanými a omletými. Jaká by to byla jízda rychlým proudem! Udeta až mrazí z té představy. A neví, jestli to mrazení vyvolává strach před nebezpečím, nebo touha po dobrodružství. Ale snad je to obojí.

Konečně se rozhoduje pro návrat. Nahoru se mu leze poměrně snadněji, a tak brzy stojí vedle Charidy. Té to v očích zlostně blýská. Jak jen se mohl opovážit nechat ji tu samotnou? Jak jen si mohl dovolit jít za vlastním zájmem, bez ohledu na ni? – Charida je rozpálena hněvem, aby o tom Udet nepochyboval, vrhne se proti němu, buší mu pěstmi do prsou a drmolí rychlá slova, že jim chlapec nemůže rozumět. Oči jí blýskají jako kočce, ale na Udeta to nemá patřičný účinek. Zavrčí mezi vyceněnými zuby a smýkne jí daleko od sebe. Ale za chvíli už jdou zase svorně vedle sebe, jako by se nic nestalo.

XII

Při návratu je čekalo nemilé překvapení. Dag zmizel. Udet prohlédl všechny kouty jeskyně, vyběhl z prostory ohraničené kůly, v kruzích obíhal skalku a doufal, že někde v travinách či ve křoví najde stočeného spícího vlka. Hledal marně. Přiložil tedy ruce k ústům a dlouho volal: „Dagu! D A G U !“

Ale zvíře se nehlásilo, jako by se země po něm slehla.

Pro Udeta to bylo velké zklamání. Aniž to věděl, začínal v něm klíčit nový cit – přátelství. Dag už pro něj nebyl vlkem z divočiny. Stal se druhem, o kterého byl ochoten pečovat, se kterým se rád dělil o svou kořist, byl kamarádem pro chvilky škádlení a veselého divočení.

Ale Dag byl pryč. Udet byl upřímně rozlítostněn nad ztrátou druha, kterého si tolik oblíbil. Ani mu nenapadlo vidět v Dagově útěku nevděk. Dag byl vlk – a vlk patřil do svobodné divočiny právě tak jako Udet. Patřil volným dálkám – a ty ho zavolaly. Byla to jistě jen touha po přirozeném životě, kterému ho naučila jeho smečka. Byl to prostě návrat k minulosti, která byla jeho pravým životem.

Udet pochopil, že volá marně. Vrátil se do jeskyně. Charida seděla na měkce vystlaném lůžku, zamračená a mrzutá. Při Udetově vstupu pohodila pocuchanou kšticí a řekla přesvědčivě: „Dag je pryč. Dag zlý.“ Čekala na bratrův souhlas, ale jenom něco zavrčel a stočil se do klubíčka. Nebylo mu do řeči.

Venku se zatím snášel večer. Tma se rozlézala mezi stromy, lehala do korun, ustýlala své černé lůžko do celého pralesa.

A náhle, docela nečekaně, zaznělo v dálce táhlé, melancholické vytí. Udet i Charida byli rázem na nohou. „Dag zpívá…,“ řekl tiše a snad i dojatě chlapec.

Vyšli před jeskyni. Ano, byl to jistě Dag. Byl daleko, daleko odtud, ale mladí lidé věděli, co je v té teskné vlčí písni.

„Vůíííí… vůíííí…“ Byl to pozdrav. Byl to dík. Bylo to něžné vyznání přátelských citů. „Vůíííí… Utekl jsem – protože jsem musel. Volají mě dálky, toulačky a divoké lovy. Patřím sám sobě, svému srdci, které mě žene ven, do divočiny… Ale vzpomínám a nezapomenu…“

Udet s Charidou na sebe pohlédli. Jejich oči zářily. Rozuměli si beze slov. Udet lehce zaklonil hlavu, hrdlo se napjalo, připraveno k odpovědi. „Vůíííí… vůíííí… Slyšíme, Dagu… Pochopili jsme… Dobrou noc, Dagu…“

Když se vraceli do jeskyně, byla jejich srdce lehká a klidná. Ta tesklivá píseň byla právě to, co potřebovali k spokojenosti. Stulili se k sobě a brzy spali, zatímco v dálce ještě přátelsky zněla vlčí ukolébavka.

– – –

Dny se přelévaly jako pravidelně obracené přesýpací hodiny. Žhavý kotouč slunce vyplouval ráno jako zlatý disk a večer se nořil do nachu červánků, prales šuměl, dýchal a žil, hladina rozlité řeky odrážela bílé obláčky nebo třpyt hvězd, řeka, která tu nedávno nebyla, hnala se svým novým korytem a unášela stále další a další kmeny stromů, které na jejích březích dožily své staleté životy.

Mladí lidé chodívali často do krajiny terasových luk a obilních lánů. Našli zalíbení v zelených vodách řeky i v pohledu do otevřených široširých dálek, s horstvem na obzoru.

Charida už přemohla strach před hloubkou a lezla s Udetem po úzké stezce pod vodopád. Často tam z lesa za nimi přiběhlo celé stádo vřeštících opic. Pokřikovaly na sebe, nadávaly, hádaly se, ale také se hravě a vesele honily a dováděly. Ale vždycky zapadly do divokého obilí, plného teď už skoro přezrálých klasů, a hodovaly tak nestřídmě, že se vracely s břichy jako koule.

Mladí lidé se někdy bavili pohledem na ně, někdy běželi až daleko do zátočiny řeky. Tam se zklidňovala a pokračovala ve své cestě majestátně a vyrovnaně. Na jejím druhém břehu vídali stáda antilop, bizonů a slonů. Byla to požehnaná země. I odtamtud se ozývalo řvaní šelem, které si nemohly přát bohatější loviště. Ale bylo tu plno světla, jasu, svěžesti a písní skřivanů, které padaly z nebe jako zvonivé rolničky.

Mladé údolí – to byl zkrátka nový svět!

Když se potom vraceli večer domů, byl jim i prales vzácnější. Lezli v korunách stromů, houpali se na liánách, honili opičky a dováděli právě tak jako ony.

Protože se v údolí živili hlavně plodinami, zrním a ovocem, mívali večer zatrápenou chuť na masitou večeři. I teď se Udet rozhodl, že opatří něco sytějšího na zub. Byl zvyklý, že ho Charida všude následovala jako stín, a proto se na ni tázavě podíval.

„Jdu pro maso. Půjdeš?“

Seděla před jeskyní, zaměstnána roztomilou hrou se zelenou ještěrkou. A protože byla za celý den unavená, nechtělo se jí od veselé hry odejít. Proto jen něco zamručela a bavila se dál. Udet pokrčil rameny. Děvče bylo v poslední době hodně samostatné. Umělo dobře zacházet s pěstním klínem. A před jeskyní byla celkem bezpečná. Proč ji tedy vláčet s sebou? Stejně neodejde daleko a brzy se vrátí. Zahlédl větvemi stromů mihnout se nějaké menší zvíře. Bez dalšího rozmýšlení se za ním pustil. Brzy pustil Charidu z hlavy. Netrvalo dlouho a kořist se zmítala v jeho rukou. Ovšem nezmítala se dlouho. Stačil stisk ruky a lehký úder zubem a bylo po boji.

Spokojeně se vracel k místu, kde nechal Charidu. Už ji zahlédl spletí pokroucených kořenů – ale současně zahlédl i šedý stín, který na ni zezadu skočil.

Úzkostlivý výkřik!!

Udet odhodil kořist a hnal se k sestře, odhodlán bránit ji s nasazením vlastního života. Ale tentokrát to nebylo nutné. Pravda, dvě těla se mlela v jediném klubku, ale zvuky, které z jeho středu vycházely, nebyly zvuky boje, Charida výskala. Opravdu výskala. A šedý stín, který se změnil v chundelatý živý míč, radostně štěkal! Dag! Dagdag! Dagdagdag!

Udet pochopil. „Dagu!“ vykřikl a v jeho hlase se chvěla radost. Ano, byl to opravdu vlček, který se na jeho zavolání vyprostil z Charidiných rukou a vrhl se proti Udetovi. Bylo to radostné shledání. Tři mláďata dováděla, honila se, hravě se rvala. Byla šťastná.

A když se už mladí lidé zadýchali a když už Dag plazil jazyk, konečně se nabažili. Udet se vrátil ke křovisku pro odhozenou kořist, a zase se po mnoha dnech sesedli ke společné večeři. Potom se usadili v mechu, hebkém jako peřina. Byl to ploník, pěkně vysoký, a odpočívalo se v něm skutečně nádherně. Dag si položil hlavu na hochova stehna a jeho oči říkaly: „Nebydlím s vámi, pravda, ani nemohu s vámi bydlet, ale vracet se mohu. A budu se vracet – vždycky se budu vracet, protože vás mám rád.“

Udet rozuměl. Lichotivě drbal vlka za ušima, díval se, jak se Charida tulí k šedému kožichu a bylo mu dobře. Pochopil, že se už Dag nabažil toulaček, po kterých se mu jistě u nich stýskalo, a věděl, že teď bude často s nimi – ovšem ne jako vězeň – ale jako svobodný společník, který bude odcházet i přicházet po libosti.

A skutečně tomu tak bylo. Dag je doprovodil až k jejich jeskyni, otíral se cestou o jejich nohy – ale dovnitř nevstoupil. Nelákali ho.

Zato hned druhý den ráno, sotva ušli pár metrů od svého domova, vyřítil se proti nim s radostným štěkotem. A potom býval jejich celodenním společníkem. A i když od nich odběhl, stačilo zavolání, aby se vrátil. Měl oba rád, nechal se přilákat i Charidou, ale jenom na Udeta se díval s vroucí oddaností. Bylo jasné, že si uvědomuje, že mu vděčí za svůj život. A že je ochoten ten život dát, bude-li Udet potřebovat.

Trvalo dost dlouho, než se odvážil za nimi k vodopádu. Zřejmě ho, tak jako i ostatní šelmy, děsilo řvaní peřejí a padajících vod. Když ale viděl Udeta a Charidu, jak radostně sestupují do údolí, odvážil se toho také. Kňučel a třásl se, ale přece jen slézal za nimi. Ovšem, to bylo jen poprvé. Hned první pokus ho přesvědčil, že mu nehrozí žádné nebezpečí, a tak už ho příště nemuseli ani volat, ani lákat.

Udet měl nový nápad. Vlastně už to bylo déle, co na něj přišel, ale teprve teď jej začal uskutečňovat. Často vzpomínal na den, kdy viděl vyplašeného králíka na kmeni stromu, unášeného proudem. Bylo by příjemné využít síly řeky k tomu, aby se dostal do cizích krajů, snad dokonce i tam, kam táhlo srdce zabitou Alu. Do domova lidí jim podobných a blízkých, kam už před tak dlouhou dobou vyrazili a zdržováni mnoha překážkami zatím nedošli. Ala přece mluvila o řece, která tekla zemí jejího rodu. Nemůže to být tahle nová – a ve skutečnosti snad milióny let stará řeka, která jenom změnila své koryto?

Ovšem bylo by nutné postarat se o to, aby plavidlo bylo bezpečné a aby se na ně všichni tři vešli. Nejlépe by vyhovoval dutý strom, vyhloubený léty v pěknou přírodní loďku, do které by se nenabírala voda, kam by mohli vzít i nějaké zásoby, ale hlavně svoje pracně zhotovené nástroje a zbraně. Ale kde vzít takový strom? Tady jej nenajde, vždyť smršť všechny pečlivě vykácela a smetla do bezedné propasti. Pro takový strom musí jít na druhou stranu, proti proudu k napajedlu, kde všude ještě šumí velikáni pralesa. Tam snad najde, co bude potřebovat.

Sedí – dívá se na hladinu řeky a dva páry účastných očí ho pozorují.

„Chci strom,“ řekne potom tiše, ale naprosto přesvědčivě.

„Strom? – Proč chceš strom?“ Zeptá se Charida. „Máš moc stromů nahoře u široké vody.“

„Ale já chci strom na řeku. – Sem, za zátočinou. Pojedeme daleko. Já a ty a Dag. Moc, daleko.“

Charidu uchvacuje to lákavé slovo: Daleko… daleko… daleko…

Tleská rukama. „Ano, ano, já chci taky strom.“

„Tady stromy nejsou. Jsou nahoře v pralese. Strom je těžký. Je to daleko. Neunesu ho.“ Chvilku ticha přerušuje Dagovo kňučení. Vůbec ho nebaví chlapcovo mudrování. Raději by dováděl. Proč si Udet nehraje s ním a s Charidou?

Tentokrát má nápad Charida. „Nemusíš nést strom. Řeka ho sama přinese. Půjdeme nahoru, odkud chodí větve a stromy. Strčíme strom ze břehu na vodu – voda ho ponese – my poběžíme za ním, rychle jako řeka. Dohoníme strom tady, kde se řeka zatáčí, kde je už klidná a dobrá.“ Charidiny oči radostně světélkují, když Udet projeví svůj obdiv a souhlas s jejím nápadem. Vlastně si to tak nějak představoval, ale potřeboval, aby někdo jeho myšlenku podepřel. U těch dvou není nikdy od nápadu k činu daleko. Šplhají se vzhůru nad vodopád a potom se vydají proti proudu. Dag kolem nich pobíhá. Má radost, že ho neopouštějí, třebaže se chýlí k večeru. Jindy už se v tuto dobu vracejí do jeskyně a on se rozbíhá do pralesa. Čím dál jdou proti proudu, tím je voda klidnější a tišší.

„Jako za zátočinou,“ srovnává Udet. „A tady už je všude mnoho stromů. Začíná veliký prales. Musíme najít strom, který roste blízko u řeky.“

Přestože nevstupují do hlubin pralesa, tma začíná zahalovat krajinu. To proto, že měsíc je za mrakem. Udet je rozmrzen, ale je tak posedlý myšlenkou na plavidlo, že se mu nechce odejít, dokud vhodný kmen aspoň nevyhlédne. Prales se tady tlačí až docela k řece. Udet je tak zaujat prohlížením stromů, že ani nepozoruje, jak Dag zneklidněl. Chvílemi kňučí, podezřívavě větří a obíhá kolem obou. Upozorňuje je na nějaké nebezpečí. „Pozor, pozor, Udete, nezapomínej, že prales ve dne v nocí číhá, že je tma záludnou pomocnicí šelem, které čekají na tvou neopatrnost.“ Udet dnes nerozumí Dagovu varovnému kňučení.

Najednou je pozdě.

Krátké zahřmění se ozve docela nablízku. Udet zvedne hlavu jako vyplašený jelen. Charida se k němu přimkne. To, že šelma neřve, znamená, že se chystá k útoku. Raurau čekal a dočkal se.

Při mladých lidech stálo štěstí. Udet nahmátl pevnou liánu, která visela ze stromu jako lano. Pomohl Charidě a sám se bleskem vyšplhal na větev stromu. Šelma si byla jista kořistí, a proto zmeškala příhodný okamžik ke skoku.

Větev, na kterou vylezli, jim nemohla být dostatečnou záštitou. Proto rychle, jako nejmrštnější opice, šplhají do koruny stromu.

Raurau – černý Raurau, který sliboval pomstu!

Šelma rozzuřena, že jí kořist zase uniká, se vymrští ladným skokem za nimi. A ještě výš… a ještě výš…

Žlutá světla pod nimi hoří nenávistí. Ale Udet se už nebojí. Až sem k nim do tenkých větví se nedostane ani Raurau, proslulý svou mrštností. Pohlazením uklidňuje Charidu, která se chvěje na celém těle.

Černý pardál si uvědomuje svou prohru. Vztyčí se na zadních nohách, vzpíná se k nim do výšky, šlehá po nich mohutnou tlapou, ale nedosáhne ani k jejich nohám. – Je tu však někdo, na kom si může zchladit vztek. S temným zařváním skočí do hloubky. Alespoň Daga dostihne, alespoň ten musí uhasit jeho touhu po krvi.

Dag ovšem nečekal.

Měsíc se právě vynořil z mraků. Raurau letěl po vlčí stopě. Ne daleko. Končila na břehu řeky. Dagova hlava se objevila až v polovině hladiny, a za jeho tělem se otevírala široká stříbrná brázda.

Pardál poznal, že i tahle kořist uniká. Obrovská kočkovitá šelma, ostatně tak jako všechny kočky, nenáviděla vodu. Studená lázeň ji odradila. Chodí ještě chvilku po břehu, vztekle šlehá ocasem, bičuje jím vzduch a výhružně zařve. Zní to jako kletba. Rau! Rau! vyráží znovu a znovu. Rau! Rau!

Pak se vrací pod strom, na kterém našli útočiště Udet a Charida. Zařve na ně: „Unikli jste. Ale mám čas. Zítra je také den, a já se dočkám…“

XIII

Ještě nikdy se nezdálo Udetovi čekání na svítání tak dlouhé jako tuto noc. Jedinou útěchou mu bylo vzdálené vlčí volání, které říkalo: „Žiju, přátelé. Jsem v pořádku!“

Udet věděl, že všechno v pořádku není. Žlutá světla pardálích očí sice zmizela, zmlklo i jeho řvaní, ale s každým sebelehčím dotekem vánku k němu přicházel pach šelmy.

Raurau skutečně čekal.

V té tmě se nedalo myslet na záchranu. Nemohl vybrat bezpečné větve sousedního stromu, které by zajišťovaly útěk. Musel čekat, až mu denní světlo přijde na pomoc. A den se rodil tak pomalu!

Pak se stalo něco nečekaného. Raurau pod stromem zneklidněl. V ranním svítání mohli dobře sledovat každý jeho pohyb. Pobíhal teď pod stromem, jako by se nemohl rozhodnout, jestli má zůstat. Občas po nich mžikl – ale najednou docela rozhodnut zmizel dlouhými skoky ve spleti pralesa.

Za malý okamžik už Udet poznal, co ho přimělo k útěku. Vzduch naplnilo dlouhé troubení, země zaduněla a průsekem se valilo veliké stádo šedých slonů. Docela vpředu šel největší a nejsilnější, zřejmě vůdce stáda, skutečný obr. Kolem matek pobíhala mláďata, neohrabaná a hravá, motala se velkým slonům pod nohama, rozkošná ve své nemotornosti.

Mířili k vodě a bez váhání, s radostným vzrušením, vstupovali do svěží lázně. Řeka se ani příliš nezakalila. Její dno bylo kamenité a písčité. Byla to nádherná podívaná, jak se ti obři dovedli rozdovádět, jak se váleli a kolébali, jak na sebe rozpustile stříkali celé proudy vody.

Udet, teď když neměl nebezpečného pardála pod sebou, mohl si důkladně prohlédnout celé okolí. Spustil se na silnější větve a stále ještě vzdušnou cestou namířil i s Charidou ke břehu. Přímo pod nimi stál největší slon. Podíval se po nich dobráckýma očima, ale víc si jich nevšímal. Nezdály se mu nebezpečné, tyhle holé opice, nedráždily ho – a proto je nechal klidně poskakovat ve větvích nad svou hlavou.

Když ukojili žízeň a touhu po koupeli, sloni zase odtáhli.

Udetova obava z Rauraua docela zmizela. Za dne, kdy se mohl dobře orientovat, kdy si mohl vybírat libovolné stromy pro svou ochranu, byl Raurauovi rovnocenným soupeřem. Věděl téměř bezpečně, že se mu černý pardál nepostaví. S pěstním klínem a nalezeným kamenným kladivem, kterým tak mistrně vládl, byl jednou z nejsilnějších a nejobávanějších šelem z pralesa. Raurau nezaútočí jindy než v noci, nebo když bude mít příležitost napadnout ho zákeřně zezadu.

Po slonech přiběhlo menší stádo kopytníků, velikých prakoní. Pohazovalo bujně hřívnatými hlavami, a jejich pohyby i ržání prozrazovaly neklid.

Nedaleko se zaduněním a praskotem se skácel obrovský strom. Zvířata vyrazila poplašeně podél řeky. Polekala se tolik, že si nedopřála ani tolik času, aby se přesvědčila, že jim vlastně žádné nebezpečí nehrozí. Udet se příliš nevzrušil. Nebylo to pro něj nijak vzácné divadlo. Stromy tu byly prastaré a co chvíli některý umíral.

Potom se u napajedla vystřídala hlavatá černá svině s klubkem kvičících, pruhovaných čuníků se stádem vysoké zvěře a po chvíli s tlupou hašteřících se opic.

Pak všechno umlklo. Zdánlivě umlklo, protože se vzduch lehce zachvíval nárazy blanitých křídel bzučícího hmyzu, který se blyštěl v záři šikmých slunečních paprsků. Sem tam zapraskala větvička pod nohama nějakého drobného živočicha, zatleskala křídla ptáka, který vzlétl, ozvalo se odfrknutí neviditelného zvířete. Pach tlení se mísil s ostrými vůněmi divoké přírody.

U řeky byl teď klid, a proto zavedl Udet Charidu do vody. Charida, ačkoli uměla plavat, se bála hloubky. Hrála si tedy jen na mělčině s hladkými oblázky a bílými škeblemi.

Udet zavolal Daga. Po několikerém zavolání se vlk objevil na protějším břehu, rozmýšlel se, nerozhodně pobíhal, a teprve na nové zavolání skočil do vody.

Udet výskl a plaval mu naproti. A tak byli za chvíli zase šťastně pohromadě. Našli si něco na zub a potom se vrátili k původnímu plánu, který je sem včera přivedl. Strom, který prve slyšeli padnout, se zdál Udetovi vhodný pro zhotovení plavidla, už proto, že ležel silnějším koncem nad řekou a tenčím na břehu.

„Udet má strom,“ jásala Charida a drápala se za ním do větví poraženého velikána. Skoro všechny byly suché, odumřelé, praskaly a lámaly se pod jejich rukama a pod jejich vahou.

„Tím lépe,“ uvažoval Udet. „Bude méně práce s osekáváním.“ Kmen byl také jako stvořený pro jejich účel. Dutý a hodně ztrouchnivělý, takže se nechal velmi snadno vyhlubovat. Mladí lidé se dali s chutí do práce. „Ty lámej malé větve,“ nařizoval Udet a sám se pustil do větších. Brali to pěkně od vrcholku a práce jim šla od ruky jedna radost. Tak snadné si to Udet jistě nepředstavoval. „Zítra si přineseme víc sekáčů. Jeden je málo.“

Větve se zrovna drobily a kmen se začal objevovat v plné nahotě. Strom byl zbytečně dlouhý, a proto se chlapec rozhodl, že odseká kus vrcholku. Loď bude tvořit jenom střední dutá část stromu. Tu jenom ještě víc prohloubí a vyhladí, aby se tam všichni pohodlně vešli.

Pracovali pilně celý den, sotva si dopřáli chvilku času k jídlu, ale když začala znovu padat do pralesa tma, mohli být se svým dílem spokojeni. Odseknutý vrcholek už dávno odnesla voda, vzala i zurážené větve. Pár dní na prohloubení – pak oddělí sekáči vlastní loď od přebývajícího konce stromu. To bude vlastně největší dřina.

Spokojeně prohlížejí práci svých rukou a odhodlávají se k návratu do jeskyně. Však si dnes odpočinek zaslouží.

Dag je doprovází až k jejich obydlí a potom, jak je jeho zvykem, odběhne. Nevadí, však se zase brzy sejdou.

Osekávání silného a pro ně nepotřebného konce stromu trvalo mnohem déle, než předpokládali. Ale jednou přece jen přišel okamžik, kdy voda odnášela nadbytečný kus kmene.

Druhý den sebrali všechny nástroje, které tak pracně zhotovili, Udet si přehodil přes rameno dvě největší složené kůže a lovecké pasy nacpané zbraněmi a nářadím – pokud už ho neměli na břehu u plavidla. Ale nešli k lodi. Všechen svůj majetek odnášeli k vodopádu a dál, až do zátočiny řeky. Tam všechno složili na okraji pole. Nemuseli se o své bohatství bát, v pralese nebyl nikdo, kdo by mohl mít zájem o předměty, kterými dovedla vládnout jen lidská ruka.

Teprve potom se zase vydali na zpáteční cestu, vylézali do srázů a pustili se proti proudu. Nad vodopády jim přiběhl naproti Dag a radostně štěkal.

Udet zrovna zazářil nedočkavostí a vzrušením. Dal se do práce s ještě větší chutí než včera. Vždyť už to byly poslední okamžiky lopoty před odplutím. Dag obíhal kolem a střežil jejich klid. Jeho výstražné vrčení je několikrát zahnalo do koruny stromu, kde vyčkávali, co se bude dít.

Prales se tady přímo hemžil šelmami – přitahovala je blízkost vody – a šelmy věru nebyly tou nejpříjemnější společností. Podle řevu rozeznávali přítomnost lvů, tygrů, leoparda, rysa. Když stálo slunce docela nad jejich hlavami, uvědomili si i přítomnost černého pardála. To znamenalo, že se dosud nevzdal myšlenky na pomstu, že pořád jde po jejich stopách.

Udet nepodceňoval žádné z těch nebezpečí – ale nenechal se ničím odradit od své práce. Jen dlouze větřil, aby zjistil, že žádné z těch zvířat není tak blízko, aby znamenalo bezprostřední nebezpečí.

Odpoledne byli konečně hotovi. Sekáč překousl poslední vlákno dřeva, kterého se ještě potřebovali zbavit. Teď už stačilo odtlačit loď na vodu. Udet vzal na pomoc přitesaný kmínek slabého stromku a podstrkoval jej jako páku. I Charida musela pomáhat.

„Ée – la! Éé – la!“ propouštěl Udet sotva pootevřenými rty, aby udával pracovní rytmus své sestře. „Éé – la! Éé – la!“

Plavidlo se při každém zabrání nepatrně pohnulo. Jenom kousek po kousku klouzalo na vodu.

Mladí lidé zrudli ve tváři, pot se z nich jen lil, a dlouhá stará jizva táhnoucí se přes Udetova prsa se změnila v ohnivou šerpu.

„Éé – la! Éé – la!“ – a najednou se loď sesmekla na vodu, a teď se tiše a vyzývavě kolébala u břehu. „Nuže, jsem tady! Čekám na vás, abych splnila vaše touhy. Vidíte, jak láskyplně objímá řeka mé boky? I já čekám na příští okamžiky, i já se chvěji předtuchou nádherných dní.“ A loď se opravdu chvěla, jak jí vlnky něžně pohupovaly.

Udet nemohl ovládnout své vzrušení. Začal divošsky poskakovat, vyrážet hrdelní zvuky, křepčil, tak jako to dělávali chlupatci, když se na planině radovali nad kořistí. Charida se točila a poskakovala s ním. Dag nemohl pochopit jejich počínání – vždyť takhle rámusit je ještě nikdy neslyšel – a tak se dal do zuřivého štěkotu, jako by je chtěl přivést k rozumu.

Udet si brzy uvědomil, že když se plavidlo nedostane do proudu, bude se sice na vlnách natřásat a pohupovat, ale do dálek se nepustí.

Proto klackem, který užíval jako páku, začal strkat do boku lodě, aby ji odtlačil hlouběji do řeky. A potom neodolal zvědavosti, jak se vlastně v loďce jede, vyšvihl se do ní a blaženě se položil na dno. Nádherný, opojný pocit! Loď se kolébá, voda lehce šplouchá, jak naráží na její boky, břehy pomalu pomaloučku ubíhají dozadu a nad hlavou se honí bílé proměnlivé obláčky.

Udet chtěl zase vyskočit a jen tak náhodou se klackem opře o dno. Pod tím pohybem udělala loďka něco, co Udet nečekal. Přímo poskočila a dala se do prudší jízdy. To bylo pro něj novým poznáním. Odpichoval se znovu a znovu – nepotřeboval se při tom ani moc namáhat – a loďka klouzala po hladině mnohem rychleji.

Konečně byla v proudu. Udet vyskočil a s kůlem plaval zpět k přátelům. Sebrali zbylé nářadí a vydali se po břehu. Nejprve docela pomalu, potom rychleji a rychleji, jak se proud a s ním i pohyb lodi zrychloval.

Nepřestávali jásat a Dag si o nich jistě myslel, že se zbláznili.

A řeka opravdu zrychlovala. Pěnila a hučela, pohazovala lodí jako ořechovou skořápkou, smýkala jí od balvanu k balvanu, bezmocnou a nicotnou.

Jak řeka zesilovala svůj řev, tak přestával Udet jásat. Srdce rozčileně a poplašeně bilo, – peřeje už jsou blizoučko. Hlomozně se vysmívají tomu titěrnému kusu dřeva, opracovanému lidskou rukou.

Loďka ještě odolává… ještě pluje celá, a dokonce nepřevrácená. A to snad probudilo řeku ke vzteku. Divoce se vaří, kypí a pění a stále rychleji a rychleji unáší loď kupředu. Teď naletěla na vrchol hluboko ukryté skály, zakymácela se – a už pluje dnem vzhůru – lehoučká hračka hučící řeky.

Už je tu vodopád!

Docela nečekaně se Udet uklidní. Pochopil, že nic nezbude z jeho snů. Plavidlo se přehouplo jako stéblo přes okraj vodopádu a teď padá, padá… Dole se láme na několik kusů. Ještě dlouho se melou trosky v dunění dopadajících vod.

Mladí lidé s Dagem v patách slézají dolů. Trosky lodi se pořád ještě převracejí v tom kotli zkázy – a snad se tak budou ještě dlouho točit, jak je zpětné proudy budou zatahovat ke dnu a znovu znechuceně vyvrhovat. Jen drobnější kusy ztrouchnivělého dřeva plují v proudu, vesele a laškovně poskakují v pěnách a kolébají se a spěchají tam, kam měl ve svých touhách namířeno i Udet.

Docházejí do zátočiny, kam dříve nanosili své zásoby. Udet si sedá na břeh, Dag si lehne vedle něho a důvěřivě položí hlavu na jeho nohy. Snaží se zachytit chlapcův pohled, ale ten se toulá v dálce. Udet přemýšlí. Jak krásně mu šla práce od ruky! Jak lehko se nechal strom přizpůsobovat jeho přání! Byla to úplná hračka udělat z něho plavidlo podle své představy. – Ano, všechno bylo tak snadné – a snad proto se všechno tak rychle proměnilo v nic. Měl použít zdravý strom s hutným dřevem, měl se s tím lopotit den za dnem, neměl počítat, kolikrát slunce vstane a lehne, neměl se ohlížet na dřinu a pot ani na únavu, která mu pak v noci nedá spát. Byl by s prací hotov mnohem později, ale teď mohl být spokojen a nemusel prožívat tohle ošklivé zklamání. A tak Udet pochopil, že práce kvapná je málo platná.

Samozřejmě to nevyjádřil těmito slovy, ale byl si tím jist. Jeho pohled se zvrátil z dálek, podíval se do očí zaražené Charidě, poklepal vlka na šedý kožich a řekl odhodlaně: „Loď je pryč. Řeka rozbila loď, protože loď nebyla dobrá. To nic! Já a Charida uděláme novou.“

S tímto odhodláním z nich rázem spadlo všechno zklamání. A třebaže se vraceli k jeskyni zamlkle, už se v nich zase rodila chuť k nové práci, tentokrát k práci poctivé a neodbývané.

XVI

Uplynulo mnoho týdnů.

Zase stál Udet, Charida a Dag u řeky v pralese nad téměř dokončeným dílem. Tentokrát vybral chlapec zdravý, ne příliš objemný strom, rostoucí na břehu řeky. Nikdo si neumí představit, kolik dní je stálo pouhé poražení stromu! Kolik kamenných sekáčů rozbili na tvrdém dřevě. Charida nestačila vyrábět nové a nové z plochých destiček, které jim darovalo zemětřesení ze skály, ve které byli chyceni. Jak dlouho trvalo osekání všech větví a vrcholu! A což teprve vlastní hloubení loďky! Už nesledovali množství východů a západů slunce, ale bylo jich mnoho a mnoho, než dospěli k tomuto dni, který znovu sliboval splnění jejich touhy.

Snad už bude třeba jenom tolika dní, kolik má Udet prstů na obou rukou. Budou stále ještě prohlubovat a prodlužovat vnitřní prostor, aby se do něho všichni sesedli. Udet přišel na nový nápad. Pustí nedokončené plavidlo – spíš holý a hladký kmen – na řeku již dnes. Vyhloubením by strom darmo příliš zeslabil a pak by se mohlo stát, že by se mu ve vodopádu zase přelomil. Že ho to nenapadlo již dříve! Na dokončení lodi bude dost času, až ji chytí dole v klidném proudu za vodopádem, za zátočinou.

Byl to šťastný nápad a pravděpodobně jen jemu vděčili, že se jejich nový pokus podařil.

Když tentokrát pouštěli kmen na vodu, když jej zase odstrkovali do proudu bidlem, teď mnohem delším, a když pak současně s ním běželi po břehu, nekřičeli a nevýskali vítězně jako posledně. Dokonce byli stísněni a snad počítali s novým nezdarem. Opakovalo se totéž jako poprvé. Zase divoká voda otloukala zpola opracovaný strom o skryté skály – a zase se dívali s tlukoucími srdci, jak se řítil do propastné hloubky vodopádu.

Slézali ze strmého srázu a nespouštěli svůj výtvor z očí. Nedokončené plavidlo se teď bezmocně mlelo pod proudy nekonečně se řítících vod. Zatím bylo celé. Nerozpadlo se na tisíce třísek, jako to větší, poslední.

Celé tři dny na něm řeka zkoušela svou sílu. Ve dne i v noci je pozorovali a střídali se v hlídání, aby jim neočekávaně neodplulo, až je vodopád konečně pustí ze svého zajetí.

Když se konečně osvobodilo, letělo jako pták. Ještě několik nárazů na poloskryté balvany, ale co už to je proti zkoušce, kterou prošlo a ve které obstálo?! Teď se blíží k zátočině a za ním už pluje klidně a kolébavě, jako by se radovalo, že všechno tak šťastně dopadlo.

Udet skočil do vody, doplaval k lodi, postrkoval ji před sebou a hnal ji ke břehu. Ani nemusel na Charidu volat. Vstoupila už sama do vody a pomáhala mu ji vytahovat. Břeh byl docela nízký a kamenitý.

Teprve když byla zajištěna provazy z lián, začali jásat. Jejich křik zněl radostně a vítězně nad řekou. Dag vyl, jako by je chtěl oba přehlušit.

Protože den sotva začínal, rozhodl Udet, že budou hned pokračovat v hloubení sedacího prostoru. Při práci zjistil, že nejvýkonnější sekáč, kterým práce nejvíc ubývala, zapomněl poblíž napajedla, kde strom porazili.

Mají se všichni vrátit? To by bylo zdlouhavé. Proto říká Udet sestře rozhodným tónem: „Počkej tady s Dagem. Jdu do lesa pro silný sekáč. Přinesu jej a budu pracovat dál.“

Charida ani neprotestuje. Leží natažena na břehu v trávě a vystavuje tělo slunci. Je tady krásně. Moc hezky se leží s obláčky nad hlavou. Mhouří oči a oddává se lenosti.

Zato Dag je okamžitě na nohou. Vidí, že se chlapec chystá k odchodu, a je připraven jít s ním. Tehdy vezme jeho hlavu do obou rukou, dívá se mu upřeně do očí a snaží se vysvětlit mu své přání: „Zůstaň tady. Hlídej Charidu! Lehni, pěkně lehni.“ Mačká vlkův hřbet, aby mu naznačil, že se má položit.

Dag se dívá rozumnýma očima na svého přítele, pochopí a lehne si vedle děvčete. Položí hlavu na přední běhy, ale když se Udet rozběhne, zase ji zvedne. Špičaté uši jsou napřímené jako dva kornoutky a je celý napjat, jen vyrazit, jestli Udet zavolá.

Ale Udet nevolá. Ještě dvakrát se ohlédl, aby viděl, že je všechno v pořádku, a potom už běží bez váhání.

Dag se uklidní, položí hlavu vedle Charidy a právě tak jako ona vychutnává chvíli klidné sluneční pohody.

Zatím Udet uhání k pralesu. Vylezl jako kamzík nad vodopády a teď letí k místu, kde nechal sekáč. Nerad by o něj přišel. Ne každý se tak vydaří.

Hlavu má plnou nejrůznějších myšlenek. Ale nejvíc myslí na loď, na zdařené dílo, na dny, kdy netrpělivě čekali, až se vyprostí zpod vodopádu a na okamžik, kdy se šťastně vynořila v rychlém proudu.

Běží spletí křovin, místy se prodírá dost namáhavě, přeskakuje kořeny i spadlé kmeny a je mu veselo.

A najednou je ve střehu. Známý pach zavadí o jeho chřípí. Pach, který znamená smrtelné nebezpečí. – Raurau je nablízku. Udet se okamžitě zastavil. Udet udělal podvědomý pohyb ke svému pasu lovce. Strnul. Místo, kde bývá pas se zubem a palicí, je prázdné. Ovšem, zbraně leží mezi nástroji, tam kde dodělávají loď. V té chvíli ví, že přišla chvíle, kdy zbytečně a jen svou neopatrností ztratí život. Teď mu tedy zbývají jenom jeho silné ruce. Ví, co to znamená. Kdyby byly ještě jednou tak silné, nestačily by k přemožení tohoto nepřítele. Udet je mrštný – ale obrovská kočka není o nic méně pohyblivá. Pardál má tělo z ocelových pružin. Udet má silné zuby – ale jsou docela směšné proti strašným zubům Rauraua, který má nejen všechny tyhle přednosti, ale k nim i strašlivou nenávist a pomstychtivost, která už ho tak dlouho štve po chlapcových stopách.

Tohle setkání tedy znamená konec. Neodvratný. Tady v těch místech, ještě dost vzdálených od napajedla, kde už začíná mocný prales, nejsou ani vysoké stromy, které by mu poskytly záštitu ve svých vrcholcích.

Jen křoviska, protivně překážející. Nemnoho kroků odtud míjel Udet silný dub – ale bude mu něco platný, i když k němu doběhne? Jeho vrcholek srazila bouře, která se tudy přehnala. Ze starého velikána zůstaly jen dvě spodní silné větve. Ty budou sotva dostatečnou ochranou před pardálem, kterému výška nevadila, pokud se mohl se svou váhou na větvi udržet.

Byla to pro Udeta nicméně jediná naděje. Věděl, jak na tom je, a najednou se začal uklidňovat. Srdce bilo klidně a pravidelně. Jen jeho hruď se rozšířila, jak nasál vzduch do plic. Svaly se napjaly. Spodní čelist se předsunula v odhodlání prodat život co nejdráže.

S očima upřenýma do žlutých světel před sebou učinil první krok zpátky. A druhý – a třetí.

Šelma se dosud nepohnula. Proto pokračoval Udet obezřele v ústupu, nohou opatrně ohmatával půdu, aby neklopýtl a nevydal se tak nepříteli napospas jako bezbranná kořist.

Teď vykročil i Raurau. Pomalu a beze spěchu, vědom si plně toho, že mu tentokrát ten zvláštní tvor s tělem hada a srdcem lva neunikne. V jeho pomalosti byla krutá škodolibost a zlomyslnost. Jako když si kočka hraje s myší, která jí nemůže uniknout. Výhružně zařve. Ocasem nervózně a trhavými pohyby tluče do země.

Udet je stále napjatější a soustředěnější. Zrak ve zraku postupují krok za krokem, Udet ví, že se blíží k rozpolcenému stromu.

Raurau nepospíchá. Vychutnává chvilky své převahy a budoucího vítězství. Nic je nemůže ohrozit. Vždyť by stačily dva tři skoky a došlo by k boji zub proti zubu. A nebyl by to dlouhý boj. Ale proč se připravit o tenhle požitek pronásledování?

Udetova ruka se dotkla pevné liány. Napětí povolilo. Kde je liána, tam je i větev stromu. Byl to mžik, co ucítil širokou větev pod nohama. V té vteřině Raurau zařval znovu. Lekl se, že mu kořist uniká. Dvakrát skočil a potom se přikrčil ke krkolomnému skoku. Černé tělo se mihlo vzduchem a šelma dopadla na totéž místo, kam před okamžikem skočil Udet. Ten se zatím vymrštil na druhou, ale současně poslední větev dubu. Myšlenky mu prolétly mozkem jako jiskry. Vyčkával, jestli se pardál odhodlá k dalšímu skoku. Jestli skočí, potom vážil Udet celou tu cestu marně. Nemůže se s ním utkat v té výšce. Tady měl ještě méně naděje než na pevné zemi. Nespouštěl pardála z očí. Ten mrskal ocasem a vyhlížel si místo, kam dopadnout. Bylo jisté, že se pronásledování nevzdá.

Udet pohlédl rychle k zemi. V trávě zahlédl velký kámen. Pochybná zbraň, ale přece jen zbraň. Bylo to dost daleko, ale s pomocí liány snad doskočí skoro až k němu.

Raurau se znovu vymrštil – a zatím co jeho tělo letělo vzhůru, skočil Udet na planinku a v mžiku sebral kámen. Tváří se obrátil k nepříteli, aby mu mohl čelit. Věděl, že Raurau se pronásledování nevzdá. Zahlédl ještě, že šelma také skočila, aniž se dříve vrátila na nižší větev.

A to se stalo Raurauovi osudným.

Jeho tělo se schovalo Udetovým očím ve vzrostlých křoviskách. Nic se neděje. Je klid. Černý ďábel se neobjevuje. Pak slyší Udet zvláštní zvuk. Měl být zařváním? Ano – ale změnil se v bolestné chroptění, které Udet již častěji za svých bojů slyšel. Bylo to chroptění, které předcházelo smrti.

XV

Udet stál jako zkamenělý. Co se stalo – co se vůbec mohlo stát v tak kratičkém okamžiku, aby to mohlo ukončit život tak zlé, ale i statečné šelmy?

Až do teď byl Udet klidný. Ani srdce zrychleněji netlouklo. Ale teď, ten náhlý, neskutečný obrat, který se vymykal jeho chápání, způsobil, že pocítil chvění a strach. Jako zakletý stál na jednom místě, oči vbodnuté do křovisek, která skrývala to nevysvětlitelné tajemství. Přijde odtamtud tajemná a mlčenlivá smrt i k němu?

Udet se bojí, jako když kolem něho dunělo zemětřesení. Umí se postavit nepříteli, bojovat na život a na smrt, ale děsí ho všechno, co nevidí vlastníma očima, co nemůže osahat, co je nehmotné a beztvárné.

Nade vším leží ticho. Jen bzukot hmyzu svou vysokou tóninou prozrazuje, že život pokračuje. A náhle, zachvácen panickým strachem, dává se na útěk. Ani si neuvědomuje, že v dlani křečovitě svírá nalezený kámen.

Klopýtne a padne tváří do chladné trávy. Jako štvané zvíře se ohlédne, aby zjistil velikost nebezpečí. Ale nic se neděje. Ani jediný podezřelý zvuk nedolehne k jeho sluchu. Žádný pach prozrazující nepřítele nezavadí o jeho chřípí.

Tráva příjemně a konejšivě chladí jeho tělo. Udet se pomalu zvedne. Sedne si na balvan a mimovolným pohybem předloktí odhrne vlasy, které mu padají do obličeje. Jeho čelo je pokryto potem. Ještě zrychleně dýchá, ale rozvaha se pomalu vrací.

Proč prchal? Proč letěl z místa, které bylo klidné a tiché? – Kdo by uměl odpovědět na chlapcovu otázku. Nad jeho hlavou cvrlikalo ptáče a veliký motýl se v letu dotýkal květů ostrých barev.

Čím déle seděl na kameni, kývaje bosýma nohama v trávě, tím rychleji se mu vracel rozum. A teď ho sžírala zvědavost, co vlastně se stalo tam pod rozštěpeným dubem.

Zničila Rauraua jiná šelma? – Vyloučeno! Bylo by došlo k zápasu, který by se nebyl obešel bez řevu a hluku. Nebo snad obrovitý had, jehož tlama je plná jedu? Ani to nebylo možné. Žádný jed neměl tak okamžitý účinek, aby se Raurau ještě nevyřítil za Udetem, kterého tolik nenáviděl. – Udetova zvědavost vzrůstala. Teď už vlastně byla větší než strach, který se ho před okamžikem zmocnil. Co by za to dal, kdyby mohl zjistit, co se stalo s černým pardálem!

Rozhoduje se, že tomu přijde na kloub. Musí to zjistit. Ovšem, napřed si dojde pro zbraně a nářadí, aby byl schopnější čelit nebezpečí, jestli na něj opravdu nějaké čeká. Loudá se k místu, kde spustili člun na vodu, a najde v pořádku všechny svoje věci. A jen drží zbraně v ruce, vzrůstá jeho sebevědomí a jistota.

Když se vrací k rozpolcenému dubu, zvolňuje krok. Čím je blíž k záhadnému místu, tím jde opatrněji a pomaleji. Není to strach, – je to dlouholetá škola, kterou mu dal prales. Nepozorní a lehkomyslní hynou.

Když je asi sto metrů od osudného místa, spustí se na všechny čtyři a teď se plíží, používaje jenom prstů rukou a špiček nohou. Každé místo, dříve než na něj vstoupí, pečlivě prohlédne, aby nezpůsobil ani sebemenší šramot zlomením nějaké větvičky a tak na sebe nepřítele neupozornil.

Tentokrát však byla jeho opatrnost zbytečná – a Udet si to také uvědomil, když se přiblížil na dosah ke křoví, ve kterém musel mrtvý Raurau být. Svědčily o tom roje bzučivých a opile kroužících much. Jako vždy byly předzvěstí mršiny. Třebaže se neozval ani nejmenší zvuk, neupustil Udet od své opatrnosti. Nyní zachytilo jeho chřípí pach krve. Raurau byl tedy určitě mrtev – a přece hochovy oči marně pátraly na zemi mezi větvemi po jeho mrtvole. Pomaloučku se vzpřimoval, rukou opatrně rozhrnul listí – a div nevykřikl hrůzou. Přímo ve výšce jeho obličeje, oči proti očím, s pysky obnažujícími strašné tesáky, se proti němu objevila obávaná tlama černého pardála. Jen ty oči už byly skleněné, nehybné, mrtvé.

Nehybný Raurau doslovně visel ve výšce jeho hlavy, proklán ostrým kůlem, který byl jistě donedávna jednou z větví bleskem rozpolceného dubu. V zetlelém listí pod jeho tělem byla temná skvrna sedající krve. Raurau zřejmě skočil z té výšky přímo na kůl, který projel jeho srdce a způsobil tak jeho okamžitou smrt.

Nehybné oči mrtvé šelmy hledí na nedávného nepřítele a jsou teď prosty nenávisti. Už Udeta neděsí a nelekají. Udet s pocitem překvapení i ulehčení obchází Raurauovo tělo. Hle, nepřítel je zničen. Už nebude nikdy řvát o své nenávisti a o pomstě. Zálibně se dotýkal sametově lesklého kožichu, uvědomuje si nádherný pocit bezpečí. – A hned si uvědomil, jak veliký má hlad. Teď nebylo nic snazšího než vykrojit si patřičný kus z těla soupeře a nasytit se. Proto se dlouho nerozmýšlel a přikročil k hodům. Ostrým malým sekáčkem roztrhl na břiše kůži, vyvrhl vnitřnosti a pochutnal si na játrech. Byly nejkřehčím soustem – a také prvním soustem, které získal bez lovu a bez boje od těch dob, kdy se stal samostatným lovcem. Potom uvažoval, že bude stát za práci zmocnit se i černého kožichu. Nebyla to nijak snadná práce, chtěla dovednost a trpělivost. Už chvíli se s tím lopotil, když k němu dolétl známý zvuk. „Dag, dagdagdag!“ Ozývalo se v dálce a štěkot se každým okamžikem blížil. Odlesk spokojenosti přeletěl Udetovu tvář. Dobře že Dag přibíhá. Jídla je tu pro něj dost, a Udet nebude muset takové množství nosit. Vezme jen pro Charidu, která čerstvým soustem nikdy nepohrdne. Znovu připravil sekáček k řezu, ale už nezakrojil. Šedý vlk přiletěl jako blesk a porazil ho, jak mu předními tlapami nečekaně skočil na ramena.

Udet se rozzlobil. Copak ten divoch nemůže přijít slušnějším způsobem? Sekl ho lehce po čenichu, aby mu projevil svoji nelibost, a zavrčel. „Nebuď divoký! Sedni! Mám moc práce. A moc masa. Zlý Raurau je mrtev. Dag dostane jíst Rauraua, ale musí počkat.“

Dag už postřehl tělo nepřítelovo, temně zavrčel, dávaje tak najevo svou nenávist, kterou nemohla ani smrt usmířit. Ale to také bylo všechno, čím projevil zájem o pardála. Dorážel dál na Udeta a nedbal jeho napomínání. Udet ho mrzutě odháněl, ale vlk byl neodbytný. Sedl si teď přímo před chlapce a snažil se kňučením vzbudit jeho pozornost. To se mu konečně podařilo. Udet se na něj podíval s větším zájmem. Žluté oči šedého vlka se neodvratně upřely do chlapcových. Právě tak jako když se Udet na břehu řeky před svým odchodem snažil, aby mu Dag porozuměl. To tedy znamená, že mu věrné zvíře chce něco říci.

Sklonil se k němu. „Co je, Dagu?“

V každém pohybu chytrého vlčka se jevil neklid. Kňučení přešlo do vysokých tónů, jako by chtělo prozradit nějaké nebezpečí.

Teď se honily Udetovou hlavou myšlenky jako vážky. Co se mohlo přihodit? Dag přiběhl sám… Proč? Kde se tak dlouho omeškává děvče? Snad se mu něco nestalo? Položil ruku na Dagovu hlavu. „Kde je Charida?“

Při vyslovení jejího jména byl vlk okamžitě na nohou. Udělal několik skoků, jako by chtěl rychle utéci. V té chvíli Udet pochopil. Charida je v nebezpečí. Charida snad zoufale čeká na jeho pomoc. Teď už se nerozmýšlel. Uchopil své zbraně a pádil s tělem napjatým k vodopádu a za něj, tam kde opustil sestru.

Dag ho o mnoho předbíhal, ale pravidelně se zastavoval, aby se přesvědčil, jestli jeho přítel běží za ním, jestli skutečně pochopil jeho poslání. Krátké, ostré štěkání povzbuzovalo chlapce ke stále většímu spěchu.

Konečně měli vodopád za sebou. Konečně byli v zátočině řeky. Tady se Udet zastavil. Břeh byl prázdný. Děvče zmizelo. A s děvčetem zmizela i loď. Nebo snad lépe: S loďkou zmizelo děvče.

Dag se zastavil, jako by chtěl dopřát Udetovi chvíli na rozmyšlení. Potom se rozběhl dál po břehu. Teď už ovšem nemusel Udetovi ukazovat cestu. Ten dobře věděl, co se stalo. Jeho všetečná, zvědavá sestra chtěla vyzkoušet, jak se v novém plavidle jede, nasedla, a proud ji vzal. Teď ovšem nebylo kdy na to, aby se zlobil, teď bylo nutné udělat všechno na její záchranu. Sebral bidlo, ležící na břehu, a ubíhal s ním po břehu. Teprve za příští zátočinou, tam, kde ještě nikdy nebyli, zahlédl loď – víc kmen, než skutečné plavidlo – lehce se kymácet na klidné vodě, a na ní schoulené, úzkostlivě křičící děvče.

Nejhorší bylo, že Udet už nemohl dál běžet po břehu. Řeka se totiž vtiskla do soutěsky skal, které vytvářely strmé, nepřístupné břehy. Udet se na okamžik zastavil. Co teď? Dál už nemůže ani o krok.

Křik Charidin se zesiloval a přecházel v táhlé vytí. Děvče zřejmě prožívalo strašnou úzkost, která na ni padala z toho zúženého prostoru, z chladu a stínu šedých skal, který připravil řeku o její jasně zelenou barvu a změnil ji v chmurný, chladný a neradostný tok.

Udetovi nezbývalo mnoho času na rozmýšlení. Mohl jedině skočit do vody, plavat za děvčetem a tak se pokusit o její záchranu. Mrštil bidlem po proudu, odhodil zbraně, které měl za opaskem, aby mu nepřekážely a aby snad o ně nepřišel – a už se jeho tělo mihlo vzduchem, aby se jako šíp vnořilo pod hladinu.

Dag úzkostlivě kňučel a nespouštěl svého přítele z očí.

Udet byl dokonalý plavec. Jeho tvrdé, ocelové svaly jako by zázrakem zvláčněly, jakmile přišly do styku s vodou. Byl to zvláštní, klouzavý styl, kterým jeho tělo proráželo vodu. Zdržovalo ho sice postrkování bidla, ale vzdát se ho nechtěl. Loďku dohonil za chviličku.

Charida přestala křičet, Udet byl nablízku. Udet věděl o jejím nebezpečí. A Udet ji docela jistě dostane na břeh. Udet ještě nikdy nezklamal. Jistě nezklame ani dnes.

A už byl opravdu i s bidlem na lodi. Snad měla být jeho první starostí myšlenka na návrat, ale nebyla. Pravděpodobně už tuto plavbu nepovažoval za nijak nebezpečnou, protože jeho první starost byla důkladně naplácat Charidě, která si to výjimečně nechala líbit. Buď znala svou vinu, nebo – a to je pravděpodobnější – se jí vratká loďka nezdála dost bezpečná na to, aby se moc bránila.

Teprve když Udet skončil s výpraskem, chopil se bidla, aby zavezl loď zpět. Ale jaké bylo jeho překvapení, když na dno vůbec nedosáhl. Hloubka tady byla taková, že mu bidlo zatím nebylo k ničemu.

Nezbývalo tedy nic jiného než skočit znovu do vody, plavat nazpět a postrkovat loďku před sebou jako dříve bidlo. Ale Udetovi se nechtělo. Řeka byla pokojná a klidná, nedávala tušit žádné nebezpečí, a tak se Udetovi zachtělo podívat se za tu dlouhou soutěsku.

Sedl si pokojně na dno loďky, a aniž promluvil s Charidou o svém úmyslu, nechal se unášet lenivým proudem. Ten loudavý pohyb se zdál až příliš pomalým jeho neklidné krvi, a proto se snažil zrychlit tempo tím, že se odstrkoval rukama. Nemělo to velký výsledek, ale přece jen jeli rychleji. To ovšem dalo vznik nové myšlence. Ruce jsou malé a krátké. Málo odstrkují. Udet udělá dlouhé ruce. Dřevěné ruce. Loď potom pojede rychleji.

Charida nejeví velký zájem o bratrovy nové plány. Neznepokojuje se ani tím, že pokračuje v cestě, místo aby se vraceli. Je s Udetem, a proto je klidná a spokojená.

Dlouho projíždějí stinnou chodbou mezi skalami. Ale ty se přece jen konečně začínají rozevírat, jejich stěny se odklánějí, ztrácejí svou sráznost, objevují se zase nízké břehy – a najednou vjíždějí do otevřené krajiny. Na obou březích v nevelké vzdálenosti už zase šumí prales svou věčnou, jim tak známou píseň.

Udet udělá nový pokus s bidlem.Teď už dosahuje na dno a loďka klouže rychleji po hladině. V Udetově srdci se probudila touha náruživého tuláka. Dál, jen pořád dál, kolem břehů vroubených vysokým rákosím a sítinami, jen dál, dál za poslední tmavé vrcholy šumících velikánů. Co se objeví zvědavým očím?

Jak dlouho jeli? Udet o tom neuvažoval. Slunce už se dávno sklonilo k západu a přestalo být vražedně palčivé.

Náhle se zarazil Udetovi dech v prsou. To, co se objevilo jeho očím, otřáslo jím až do hlubin duše.

Savana! Široširá travnatá savana, po jedné straně ohraničená skalnatými kopci, které slibovaly prostorné a suché jeskyně na obývání. Savana, plochá jako dlaň, nedozírná a zdánlivě nekonečná. – Savana, o které snila matka Ala za hvězdnatých večerů nad jezerem v zemi chlupatců. Po které toužila jako po vykoupení z nevolnictví, která dýchala vzpomínkami na její dětství a mládí, která měla příchuť medu a vůni líbezných květů. – Udet položil bidlo napříč loďky, spustil nečinně ruce podél těla a okouzleně se díval na krajinu před sebou.

Řeka se prudce rozšiřovala a měnila se v jezero. Z levé strany viděl druhý pruh vody, stojaté a páchnoucí bahnem, hnijícími rybami a různým nánosem. Zřejmě to bylo původní koryto řeky, které zemětřesení prorvalo novou cestu, po níž teď přijížděli. Jednou jistě přijde doba, kdy staré koryto docela vyschne, zaroste a zmizí. To všechno ovšem Udet nevěděl. Byl docela omámen poznáním, že našel cíl své cesty, že konečně přišel tam, kam zalétalo Alino věrné srdce.

Najde někdy i lid, z něhož vzešla?

Pozornost Udetova byla náhle připoutána sotva patrným pohybem v dálce na hladině. Zaostřil pohled – a hned věděl, co se tam pohybuje.

Pahorkovitý, dlouhý hřbet obrovského krokodýla rozčeřil hladinu. A vedle druhý, třetí, čtvrtý… Na víc Udet nečekal. Ponořil bidlo do vody a zatnul zuby. Zpátky, jen rychle zpátky do bezpečnějších, byť i pohyblivějších vod řeky.

Pravděpodobně nebyli zpozorováni, protože krokodýli mířili jiným směrem, aniž se dali do pronásledování odvážných plavců.

Teprve když si byl Udet jist, že zelené obludy na ně nemají zálusk, zvolnil. Tehdy také poprvé promluvila Charida – a promluvila velmi přízemně: „Mám hlad. Chci jíst… Mám veliký hlad.“

Udet nepřívětivě zavrčel, protože ho vytrhla ze zamyšlení, ale již v příští chvíli si uvědomil, že mu promluvila z duše. Měl taky veliký hlad – a to se najedl Raurauových jater. Jak by tedy děvče nebylo při chuti, když od rána nemělo nic sytějšího v ústech?

Proto když jí odpověděl, zněl jeho hlas daleko přívětivěji: „Dám ti maso. Máme moc masa. Mám černého Rauraua v lese na větvi. Raurau je mrtvý. Už na nás nebude řvát. Už nezabije Udeta ani Charidu.“

Charida si teď vzpomněla na Daga. „Vlk je sám. Jistě vyje a čeká na Udeta a Charidu.“

Ale brzy se přesvědčili, že Dag ani nečeká, ani nevyje. Pokud se vraceli s pomocí bidla, nebyla cesta ještě tak obtížná. Teprve když překonávali úsek mezi skalami, kde musel Udet do vody a loď i s Charidou před sebou strkat v neprohřáté studené vodě, zdála se chlapci cesta nekonečná. Když měli tento díl za sebou, vylezl na loď prokřehlý a ztuhlý a zuby mu jen drkotaly. Než se vrátili až k místu, odkud Charidu proud odnesl, stálo už slunce docela nizounko.

Dag byl pryč. Zřejmě se vydal na lov, aby utišil kručení v břiše. Mladí lidé pečlivě přivázali svou pololoď ke kmeni stromu. Ještě budou mít hodně práce, než ji dokončí, ale i tak by jí byla škoda, kdyby jim uplavala.

Pak se pustili vzhůru kolem vodopádu, aby vyhledali svou večeři na větvi. To, že zvíře trčelo tak vysoko, jim zajišťovalo, že je zatím jiná podnikavá šelma nepředešla.

Z místa, kde byl zabitý pardál, vzlétlo hejno dravých ptáků. Ale i tak zbylo ještě dost pro mladé lidi, aby se sytě navečeřeli. Do jeskyně se vydali s plnými břichy, a proto i s dobrou náladou.

XVI

Té noci měl Udet divoké sny. Znovu prožíval pronásledování pardálem, jehož skoky se chvílemi podobaly letu. Udet se schovával za široké kmeny obrovitých stromů, uhýbal a kličkoval, ale černá bestie mu byla pořád v patách. A když se mu už skoro podařilo uniknout, stalo se něco hrozného. Stromy, místo aby mu poskytovaly záštitu, obrátily se proti němu. Ostré, holé větve mířily na něj, a on jen tak tak že vždycky uskočil, aby ho neprobodly, tak jak se ve skutečnosti stalo Raurauovi. Držel se proto raději ve větší vzdálenosti zrádných stromů, ale ty po něm začaly své holé zašpičatělé větve házet. Slyšel jejich hvizd, jak mu prudce prolétávaly kolem uší. Uhýbal, klopýtal a padal a ostré kůly se zapichovaly kolem něho nebezpečně blízko. Tu zahlédl na planině svoji loď a v úzkosti do ní skočil. Listí se pod ním zavlnilo jako vlny řeky a on zpocen a uštván se začal odrážet rukama, aby dostal plavidlo do pohybu. Černý pardál zase řval své pohrůžky, blýskal zelenožlutýma očima a ukazoval zakrvácené zuby. Tehdy se Udetovy ruce změnily v dlouhé dřevěné lopaty, které se nořily do hromad listí a přivedly loďku do prudkého pohybu. – Poslední z vržených kůlů se zabodl do boku lodi. Ruce byly zase rukama. Udet vyrval dřevěný oštěp ze stěny loďky a mrštil jím vší silou proti Raurauovi. Oštěp výhružně zabzučel a proklál šelmě srdce. Ta se se zařváním skácela na zem. Udet se probudil. Posadil se a zmateně se díval do tmy jeskyně. Byl to sen, nebo skutečnost? Řev neustával, ba naopak, stále se stupňoval. Ovšem zkušené ucho divochovo brzy poznalo, že to není řev pardála. Před jeskyní se zřejmě rvali dva lvi, snad o přednostní právo na družku. Tedy to byl přece jen sen. Udet se otřásl, částečně po prožitém dobrodružství, částečně chladem. Charida spokojeně oddychovala na svém lůžku, přikryta až po bradu kožišinou. Udet věděl, že jsou ve svém příbytku za kolovou hradbou bezpečni, a proto se znovu natáhl a také se pečlivě přikryl. Ale usnout nemohl. Jeho myšlenky se stále vracely ke snu a k létajícím špičatým kůlům. Jaký skvělý nápad! Vždyť takový ostrý kůl by mohl být v dovedných rukou mnohem lepší zbraní než jeho zub a kladivo. A jakou mohl mít před nimi výhodu! Vždyť se jím dalo házet z dálky, aniž by se musel vystavovat přímému nebezpečí boje těla proti tělu. Stačilo by čekat ve větvích stromu pěkně v bezpečí, vyčíhat si příhodnou chvíli, mrštit tyčí a pohodlně si dojít pro zabitou zvěř.

Udet se nemohl rána ani dočkat. Dávno už umlkl řev lvů, svítání se pomalu vkrádalo do jeskyně, a Udet přece ještě nespal. A už neusnul.

Nevyčkal ani plného denního světla, odhodil kožišinu, podíval se na spící sestru a vyklouzl z jeskyně. Zhluboka nadechl svěží ranní vzduch, zavětřil, není-li nablízku nebezpečí, sebral před vchodem do jeskyně pas lovce se svými zbraněmi a vydal se do pralesa, aby převtělil svůj sen ve skutečnost. Měl dobrou náladu, která vždycky předcházela uskutečňování některé jeho tvořivé myšlenky.

Brzy si vyhlédl dlouhou rovnou větev, která slibovala, že bude vhodným materiálem pro novou zbraň. Dal se s chutí do práce. Netrvalo dlouho a držel v rukou hladkou, pružnou tyč, zbavenou pečlivě všech výhonků a součků. Na jednom konci ji seseknul do špičky a s pocitem úspěšného tvůrce odnášel do jeskyně.

Zatřepal nepříliš šetrně Charidou, aby ji probudil, a chlubivě jí ukazoval svoji práci.

„Mám novou hůl. Dlouhou novou hůl. Hodím na šelmu a šelma mrtva. Jsem silný, protože zabiju všechny šelmy v pralese.“

Charida, rozespalá a mrzutá, že ji vytrhl ze spánku, se dívala na jeho dílo s pramalým porozuměním. „To není hůl. To je tenký klacek. Tenký klacek nezabije ani myš.“ Zavrčela nepřívětivě a zase se pohodlně natáhla do kožišin.

Ale Udet se nenechal odbýt. Drsně ji vytáhl za nohy z jejího pelíšku a netrpělivě pobízel: „Pojď se mnou! Ukážu ti, jak zabiju tygra, lva, rysa a šakala.“

Protože nechtěla jít, dostala pohlavek. A hned byla ochotnější. Ale přece jen si neušetřila poznámku: „Klacek je slabý. Nemá sílu jako pěstní klín. Zlomí se a nezabije šelmu. Šelma sežere Udeta a Udet už nebude Charidu bít.“

Udet velkoryse přehlédl její nelaskavou poznámku, protože už byl poblázněn představou příštích snadných vítězství.

Usadili se ve větvích obrovského stromu a čekali na kořist. Charida si roztržitě hrála s kamenným zubem a na oštípaný kůl se dívala s nezastíraným pohrdáním.

Čekali dost dlouho, než se dočkali prvního neopatrného tvora.

Byl jím mladý kolouch. Zatoulal se od matky, kterou ostatně také viděli nedaleko zelení listů. Udet napřáhl svou zbraň a prudce hodil. Oštěp prolétl vzduchem a padl celou délkou několik kroků od koloucha a ani se nezabodl. Zvíře zastříhalo ušima, vyskočilo a bezhlavě se odtud rozběhlo. S ním i jeho matka a celé stádo, pasoucí se opodál.

Charida se rozpřáhla po Udetovi. „Jsi hloupý! Maso uteklo! Mám hlad!“

Udet se díval vyjeveně za svou zbraní, která ho tolik zklamala. Tak vida! Ono to s jeho holí není tak slavné, jak si představoval. Charida měla pravdu. Je to klacek, nic jiného než nepotřebný klacek.

Rozhlédl se, skočil ze stromu a loudal se k opracovanému klacku. Na jeho tváři byl mrzutý výraz, když jej sebral, aby jej ještě jednou prohlédl. Vážil jej v ruce a potom jím nespokojeně mrštil. Oštěp se proti jeho očekávání zabodl do kupy mraveniště, že vyčnívala sotva jeho třetina. To zase poněkud zlepšilo jeho náladu. Vytrhl jej a podrobil nové prohlídce. A potom úplně zapomněl na Charidinu přítomnost a věnoval se s veškerým zápalem nové hře.

Brzy se přesvědčil, že oštěp není tak docela bezúčelný, ale že bude muset dlouho a dlouho cvičit, než se s ním naučí zacházet. Charida neměla náladu dívat se na jeho hloupé počínání a vydala se raději za nějakým chutným soustem.

Udet však dnes na lov nemyslel. Smlsl během dopoledne jen několik lesních plodů a hub a bez omrzení se obíral svou novou hračkou, která se mnohem později změnila v jeho rukou skutečně v účelnou zbraň.

Po poledni se Charida k němu vrátila s Dagem v patách, a protože měla žaludek dokonale plný, měla víc porozumění pro Udetův dlouhý klacek. Dokonce se pokoušela sama jím házet, ovšem s nepatrným zdarem. Ale měla dětinskou radost, když se oštěp zapíchl alespoň v blízkosti místa, které jí Udet označil za terč.

Teprve k večeru si vzpomněli na loď. Ostatně, mnohem lépe se jim v hloubení plavidla pokračovalo za večerního chládku, když už slunce tolik nepražilo. Charida vymyslela pro kůl s koncem oštípaným do ostré špičky případné jméno: oštěp. Udet kupodivu převzal toto označení za trvalé. Dokonce spokojeně zabručel: „Chytrá Charida.“

V příštích dnech se stal oštěp jejich vrcholným zájmem. Práce na lodi se tím ovšem prodlužovala, ale co na tom? Bylo docela lhostejné, kdy vyjedou do světa. Nějaký ten týden v jejich životě pro ně nic neznamenal.

Udet se v házení oštěpem rychle zdokonaloval. Měl jich už několik, a přišel na to, že nejlépe se mu míří tím, který je nejrovnější. Proto když chtěl zrobit další, vybíral velmi pečlivě, aby byl prut rovný a hladký. Charida už měla také svoje vlastní oštěpy, a i ona dělala v házení dobré pokroky. Jenom Dag nemohl pochopit jejich novou zálibu. Pokud mu dovolovali nosit jim ty směšné klacky, dotud ho to bavilo. Udet ale brzy zjistil, že Dag se baví nejlépe, když může oštěpy ohlodávat. To samozřejmě nemohl potřebovat. A tak když mu zakázali oštěpy přinášet, shledal, že tahle hra je obrovská nuda, a zmizel obyčejně na dlouhé toulky, jak jen vzali oštěp do ruky.

Kdo ví kolikrát slunce vstalo a zase lehlo do červánků, než se Udetovi naskytla nová příležitost vyzkoušet svoji zručnost znovu na živém terči. Bylo to večer, když se vraceli od pařící se řeky do jeskyně k odpočinku. Kotouče páry, bílé jako mléko, se rozlévaly mezi kmeny stromů a lehaly do jejich korun. Spadané listí a mech chladily příjemně do nohou a vzduch, který se ochladil, zahnal nepříjemný hmyz. Bylo ticho, tichoučko…

Jejich pozornost upoutalo zapraskání větví. Někdo byl nablízku. Udet uchopil Charidu za ruku a strhl ji zpátky. A již v příštím okamžiku uviděli mladého divočáka, klidně a beze spěchu ryjícího v hromadách listí.

Udetovi zajiskřilo v očích. Pohlédl významně na Charidu a ta souhlasně kývla hlavou. Vysadil ji na silnou větev, a sám, opatrně našlapuje, blížil se s připraveným oštěpem. V levé ruce nesl dva další. Kanec netušil blížící se nebezpečí a s mlaskáním labužníka se sytil obrovskými žaludy.

Udet se rozpřáhl k ráně. Veškerou silou mrštil proti černému terči. Oštěp, třebaže bezvadně zašpičatělý, zapíchl se zvířeti do boku právě jen dlouhou špičkou. Přesto zůstal v ráně vězet a způsoboval kanci nepříjemnou bolest. Ten polekaně a bolestně zakvičel a jeho malá očka zapátrala po nepříteli. Zpozoroval Udeta okamžitě a jeho oči se naplnily nezkrotným vztekem. Sklonil hlavu a vyrazil proti chlapci. Takhle si Udet výsledek svého útoku nepředstavoval. Nepočítal s tlustou kůží chrochtajícího kňoura a teď bylo pozdě litovat neuváženého činu. Jen tak tak stačil uskočit za silný kmen stromu a připravit druhý oštěp k ráně. Rozzuřený kanec se stěží zastavil. S funěním se rozběhl k novému útoku. Druhý oštěp se odrazil od jeho lebky jako od balvanu a padl na zem, aniž mu vážněji ublížil. Zato jeho vztek stále vzrůstal. Malá očka se podlila krví a bílá pěna stékala kolem zažloutlých prodloužených špičáků, které mu dodávaly hrozivého vzhledu.

Šlo do tuhého. Proto vložil Udet do třetí rány největší sílu. Tentokrát se oštěp zabodl hluboko, protože projel levým okem. Kanec se zastavil, a jako by mu někdo podtrhl krátké zadní nohy, svalil se na zadek. Po čenichu stékal pramének jasné krve. Udělal pokus zbavit se oštěpu tím, že zatřepal hlavou. Ale nová, pronikavá bolest omráčila jeho smysly a zvíře se položilo na zem. Jeho nohy sebou křečovitě škubaly a milosrdné mrákoty ho zbavily bolesti. Byl v posledním tažení.

Teprve teď se k němu Udet přiblížil. Zprvu nedůvěřivě, ale když viděl, že nejeví známky života, dodal si odvahy a vytrhl oštěp z jeho boku. Byl to veliký triumf – první kořist ulovená novou zbraní, zbraní, která mu dovolila nepřibližovat se až k nepříteli. A byla to radost nejen z úspěchu a z vítězství, ale i z množství masa, které tím získali. I Dag se rád a ochotně připojil k hostině. Když už byli docela syti, vzali ještě velkou část s sebou do jeskyně, aby měli zajištěnu potravu i pro příští den. Vždyť potrava – to byl život.

Za několik dní se podařilo Udetovi skolit velkého rysa. Dobil ho sice kamennou palicí, ale boj byl přece jen o mnoho snazší a spojený s menším nebezpečím. Byl to nový stupínek, na který Udet postoupil dík své důmyslnosti, píli a vytrvalosti. Stupínek, který ho opět postavil nad ostatní tvory divočiny.

XVII

Nad pralesem se probudilo krásné jitro. Paprsky slunce zjasnily zelené přítmí. Těžké kapky rosy se třpytily na travinách a květech. Vzduch zvonil a jásal tisíci hlasy neviditelných pěvců. Obrovské vážky se třásly kolem břehů a motýli tančili svatební tance nad kvetoucím rájem. Řeka měkce a tiše utíkala do dálky a zvala a zvala.

Udet poslechl pozvání. Dnešní den měl být dnem jejich odjezdu. Dovednými prsty odvazoval loďku, kterou na noc přivázali pevnými šlahouny popínavé rostliny. Nářadí, dvě velké kůže, jídlo pro první dny, hlavně ovoce a spoustu jedlého zrní, několik ostře seseknutých oštěpů a dvě neumělá vesla – to všecko leželo na dně lodi.

Udet kývl na děvče. „Nasedneme. Všichni do lodi.“

Charida uposlechla s rozzářenýma očima. I ona už se těšila na vytouženou cestu.

Potom se Udet obrátil na Daga. „Pojď, Dagu!“ Šedý vlk skočil za děvčetem. Dělával to velmi často ve dnech, kdy na lodi pracovali – tak Udetovi zbývalo už jenom plavidlo odstrčit a skočit za svými přáteli.

V té chvíli nastaly první potíže. Dag, který klidně lehával na dně lodi, dokud byla pevně na břehu, ztratil důvěru v její bezpečnost, jakmile se zahoupala na vlnách. A tak zcela nečekaně, aniž mu v tom mohli zabránit, vyskočil jediným odrazem zpátky na pevninu. Jen tak tak že se loď nepřevrátila. Na břehu se zastavil a mával oháňkou, jako by chtěl říci: Co vás napadá, přátelé! Na vodu mě nedostanete. Ještě jsem rád na světě a té vaší kocábce nevěřím.

„Dagu, hop!“ pobízel Udet. Zastavil bidlem plavidlo, ale zvíře nemohlo nebo nechtělo pochopit úmysl mladých lidí. Proto přirazil Udet znovu ke břehu, vystoupil a snažil se domluvami přimět čtyřnohého přítele k rozumu. Když to nepomáhalo, chytil ho kolem krku a táhl ho mocí za sebou.

Tohle násilí se Dagovi nelíbilo. Vzpíral se všemi čtyřmi, a když to nestačilo, ohnal se po Udetovi zuby. Tvářil se při tom tak, jako by hodlal zapomenout na krásné dny přátelství, jestliže by je měl vykupovat ztrátou vlastní vůle.

Udet byl nucen ho pustit.

„Hloupý Dag! Hloupý Dag!“ vrčel pohněvaně. „Pojď hned do lodě, nebo ti já i Charida odjedeme. Dag bude sám a přijde černý Raurau a sežere Daga. Už tě neponesu a nebudu ošetřovat tvé rány, protože jsi hloupý. A nejsi hodný.“

Udet si nemusel dělat výčitky pro svou lež o Raurauovi, protože Dag tak jako tak zůstal dál na břehu, zůstávaje srdečně netečný k chlapcovým výhružkám.

„Hop! Hop!“ povzbuzoval vlka.

„Hop! Hop!“ lákala sladce i Charida.

„Dag! Dagdagdag!“ odpovídal umíněně Dag a setrvával dál na břehu.

Mladí lidé se na sebe bezradně podívali. Co dělat? Žádným násilím se jim nepodaří přinutit šedého vlka k tomu, aby vstoupil do kymácející se lodě.

„Jedeme sami,“ pronesl konečně Udet odevzdaně a v jeho očích byl smutek z rozloučení. Odpíchl se a loď se pohnula. Používal stále bidla, aby přiměl kocábku k rychlejšímu pohybu. Jeho pohled se však stále vracel ke břehu, kde sedělo šedé zvíře, s hlavou k jedné straně a se slechy postavenými jako dva kornouty.

„Dagu! Dagu!“ volali střídavě mladí lidé a v jejich sluchu pomalu doznívalo kňučení, vyjadřující údiv a nechápavost.

Potom běžel vlk po břehu, až tam, kde ho zastavila vysoká skála. Tam si sedl, nechápavě hleděl za vzdalujícím se plavidlem a jeho žalostné vytí prořízlo zvětšující se vzdálenost. Již mnohokrát viděl Udeta i Charidu na loďce, ale nikdy ho k sobě tak naléhavě nevolali. Také nikdy nejezdili tak daleko, kromě toho dne, kdy voda Charidu odnesla. Vždycky se jen trochu pohoupali na řece a zase se vraceli k radostnému škádlení a divokým honičkám. – To jejich dnešní neustávající volání, ve kterém je tolik důraznosti, to jistě něco znamená. A proč ho chtěl Udet násilím dostat do lodě? Neskrývá se za tím odjezd bez návratu? – A tak konečně Dag pochopil, že jeho váhání a neuposlechnutí je rozloučením navždy.

Kolik teď bylo bolesti v jeho táhlém vytí, které se neslo jako pláč nad řekou a odráželo se truchlivou ozvěnou od temných skal!

Charida si tiskla rukama uši, aby neslyšela ten vyčítavý hlas. Udet seděl zachmuřen, nemluvný a rozmrzelý a polovina radosti z odjezdu byla pryč. Konečně se jim Dag ztratil z očí.

Bidlo už dávno nedosáhlo ke dnu, a proto pomáhal Udet lodi svým pádlem. Nejeli rychle, protože loď byla vpředu jen nepatrně zúžená, takže neprorážela snadno vodu. Udetovi tahle skutečnost vlastně nic neříkala. Jeli – a to bylo důležité. Však jednou oni, nebo další a další jim podobní, začnou uvažovat o vylepšení všech svých dosavadních vynálezů, včetně lodě, která právě dnes pro ně byla objevným dílem.

Charida se zabalila do rysí kůže, protože ze stěn kamenné chodby padal ledový chlad. Nebylo jim do řeči. Udet hleděl strnule do prázdna a jeho ruce docela mechanicky pohybovaly pádlem. Ze zadumání ho vyrušil jásavý Charidin výkřik. Udiveně se na ni podíval, sledoval směr, který naznačovala prstem a vzápětí výskl také. V dálce, právě ve středu řeky plulo jakési zvíře, s hlavou nataženou kupředu. Nechávalo za sebou pravidelnou, rozvírající se a konečně mizející brázdu.

Nebylo pochyby: Byl to Dag! Byl to věrný Dag!

Udet ihned zabral zpátky. Museli přece jen naproti svému příteli, který bude jistě docela prokřehlý. A vida! Teď ho nemuseli lákat, pobízet, nutit a tahat! Jen doplaval až k nim, už se dral do loďky a určitě neuvažoval o tom, že je může zvrhnout i s drahocenným a nenahraditelným nákladem.

Udet mu pomáhal nahoru a v duchu vděčil tomu, že nelitoval dní k dokonalému prohloubení lodě.

Jen se Dag dostal z vody, vrhl se s takovou radostí na Udeta, že ho povalil na dno. Teprve povážlivé zakolísání lodě ho přivedlo k rozumu.

„Hodný Dag! Hodný Dag!“ broukal si šťastný chlapec a poplácával ho po mokrém kožichu, až z něho voda stříkala.

Teď se s docela jinou chutí chopil pádla.

Cesta jim rychle ubíhala. Ani se nenadáli a měli soutěsku za sebou, koryto řeky se zase rozšířilo, břehy po obou stranách rozevřely své zelené klíny a v nevelké vzdálenosti šuměl a hučel odvěkou píseň prales.

Dvakrát za svou cestu vystoupili na břeh, aby se porozhlédli. Odměnily je veliké voňavé jahody, kterých tu bylo rudo. Teprve po poledni dojeli do otevřeného kraje, který viděl Udet již jednou. Slunce nesnesitelně pálilo. Nemohli plout dál. Pot jim zaléval oči, štípal je na těle, lákal celé roje komárů, kteří bzučeli ve vysoké tónině svou přepadovou píseň a bodali nemilosrdně, zanechávajíce po vpichu červené skvrny, které rychle otékaly.

Dag, ačkoli co chvíli pil, ležel na dně loďky s jazykem vyplazeným a zrychleně dýchal. Charida mdlými pohyby odháněla neodbytné komáry a její oči ztratily svůj lesk. Udet, unavený a umořený tou výhní, se pátravě rozhlížel. Řeka, široko rozlitá, líná a nehybná, dívala se na něj svou lhostejnou tváří, odrážejíc vražedné sluneční paprsky.

Snad bude lépe, když zajedou ke břehu a vyhledají stín v pralese.

Levý břeh přecházel v nekonečnou, travnatou savanu, osvěženou palmovými hájky, pomerančovníky, citroníky, fíkovníky, banánovníky a jinými stromy, jejichž plody ani neznali. Ale byly dobré, jak později zjistili. Zaháněly hlad i žízeň. Zatím ale se Udet rozhodl pro pravý břeh, kam zasahoval poslední cíp pralesa, který teď Udeta přitahoval. Snad mohl vyhledat chládek v palmových hájích, ale to bylo prostředí, které dosud neznal. Prales, i když plný nebezpečí a nástrah, byl jeho domovem. Tam si bude vědět spíš rady, tam se snáze vyrovná s každým protivníkem.

Levý břeh potemněl stádem zubrů, kteří se hnali za svým vůdcem k vodě. Hladina se zčeřila jejich hřbety, kousek dál dovádělo menší stádo slonů a hrochů. Udetovi se zdálo, že daleko po proudu vidí nenáviděné krokodýly.

Zamířil k pravému břehu. Vyplašil hejno vodních ptáků, kteří se vznesli s tleskotem křídel. Několik kroků od břehu, kde byla již mělčina, uvízla loď v blátě. Udet vyskočil a zabořil se do poloviny lýtek do horké, červenohnědé kaše. Namáhavě vlekl loď ke břehu. Bahno mu svazovalo nohy a ztěžovalo neuvěřitelně chůzi. Chtě nechtě museli z lodi i Charida a Dag. Děvčeti bahno nevadilo, naopak, hladilo příjemně nohy. Jen snad by si je byla přála chladnější, aby ji osvěžilo.

Zato Udet i Dag svorně vrčeli, když se propadali do té mazlavé břečky. Dag sebou mrskal jako moucha na medu, až Udetovi nezbylo, než ho popadnout za kůži a pomoci mu, a pak se samozřejmě s tou vahou propadal ještě hlouběji. Bylo to únavné, ale přece jen dotáhl Daga tak daleko, že se mohl doškrabat na břeh sám. Vděčně mu olízl ruku a zchváceně se svalil na zadek.

Udet se vracel pro loď. Nezbylo, než aby mu Charida pomáhala.

Mračna komárů útočila a bodala. Snad byl čas jejich rojení, že jich bylo takové množství. Zdivočeli pachem potu a zpěněné krve mladých lidí. Děvčeti opuchl spodní ret a levá ruka nad loktem povážlivě otékala.

Byla to úmorná dřina, než dovlekli své plavidlo na břeh. Museli však dál – daleko od vody, aby se zbavili těch bodavých bestií. Stín pralesa, ke kterému se s vypětím sil dovlekli, byl pro ně pravým dobrodiním. Svalili se do mechu a těžce oddechovali. Klid a ticho brzy uspaly Udeta i Charidu. Zato Dag seděl vedle nich jako věrná stráž.

Bohužel nemohli odpočívat dlouho. Nebe, které bylo ještě před okamžikem ostře modré, se rychle potáhlo olověnými mraky, vítr zahučel v korunách stromů a první těžké kapky vzbudily spáče.

Trochu pozdě se začali shánět po úkrytu. Nablízku nebyl ani dutý strom, ani vhodná jeskyně. A tak se stulili pod hustou korunu dubu a úzkostně mhouřili oči při každém poryvu větru, který rozhoupal i jeho mohutné větve. Nedaleko se ozval zlověstný praskot. To některý z velikánů dožíval poslední minuty svého staletého života.

Bouře se rozpoutala. Řvaní hromu a sirně žluté blesky se střídaly a déšť se změnil v průtrž mračen.

Dag se tulil k chlapcovým nohám a bojácně kňučel.

Koruna stromu, třebaže velmi hustá, nemohla zadržet ty nekonečné proudy vod, které se lily a lily, jako by už nikdy nemělo vyjít slunce. Po nesnesitelném parnu následovalo tak citelné ochlazení, že se všichni tři chvěli. Charidě slyšitelně cvakaly zuby a byla tak malátná a zesláblá, že se musela opírat o strom, aby neupadla. Její obličej tolik otékal, že byla změněna k nepoznání. Zčervenala jako zralé plody jeřábů a byla rozpálena horečkou. I levá ruka tak rychle otékala, že byla brzy silnější než Udetovo stehno. Štípnutí některého hmyzu bylo jedovaté a otrava rychle pokračovala.

„Bolí?“ zeptal se soucitně Udet, když hřmění ustávalo. Charida se na něj podívala nepřítomně. Neodpověděla. Za prvé nemohla pohybovat spodní čelistí, za druhé nevnímala smysl jeho slov. Třásla se a ztrácela vědomí.

Přestalo pršet.

„Musíme jít pryč – najít suché místo,“ rozhodl Udet, který starostlivě pozoroval změnu, která se s děvčetem dála. Ale Charida se nepohnula, ani když Udet s Dagem odcházeli. Udet ji musel vzít za ruku, táhnout ji a povzbuzovat, jinak by je byla nechala docela netečně odejít. – Byla to svízelná cesta. – Charida co chvíli uklouzla, zvedala těžce nohy, které se bořily buď do rozblácené půdy, nebo do hromad mokrého listí. Potácela se jako stín, se kterým si pohrává kmitavý plamen.

Udet marně pátral po místě, které by mohlo být alespoň částečnou záštitou před chladem a zvěří.

Potom musel děvče podpírat, až konečně zůstala na jeho paži viset docela bezvládně, neschopna jediného pohybu. Dag kolem nich bezradně pobíhal, kňučel a otřepával se, aby zbavil kožich vody.

Co teď – Udet vzal Charidu do náruče. Byla těžší než Dag, kterého před časem nesl k jeskyni. Uvědomoval si, že takto děvče daleko nedonese. Proto se rozhodl, že půjde hledat úkryt sám, aby si ušetřil zbytečnou cestu a dřinu. Složil děvče na malou vyvýšeninu, aby neležela v kaluži vody, vyzval Daga, aby se posadil k ní a sám se vydal v okruhu od nich, aby nalezl příbytek na noc… Stejně už na sebe nenechá dlouho čekat.

Byla tu hezká krajina, divoká a členitá, s prudkými bystřinami a pasekami, které jim poskytnou dost obživy, i když nebudou mít štěstí v lovu.

Konečně zahlédl listovím skálu, porostlou travinami, živořícími stromky a křovinami. Přeskočil potok, který ho od ní odděloval, aby zjistil, jestli nenajde jeskyňku, která by ho zbavila jeho starostí. Sotva však přeskočil, zůstal stát jako přikován. Jeho oči se s údivem a nevěřícně dívaly na měkkou zem, ve které viděl stopy. Stopy, se kterými se nesetkal, leda že by je zanechal sám nebo Charida.

Byly to lidské stopy! Skutečné lidské stopy!!

Udet si byl jist, že v těchto místech dosud nebyli. Nemohli tedy vymáčknout obrysy svých nohou do rozmočené prsti.

Lidé!

Lidé, lidé, lidé…

S tlukoucím srdcem poklekl Udet na břehu potoka, aby se přesvědčil o skutečnosti svého objevu. Nemýlil se. Tudy přišli – a zřejmě před krátkou dobou – lidé. A nebyli to chlupatci, před nimiž prchali. Ti měli stopy daleko plošší, šířeji od sebe položené, protože si rozkročeným postojem pomáhali udržet rovnováhu. Ne – tudy prošli lidé, takoví lidé, jako byl Udet i Charida. Hbití a lehkonozí.

Udet nevěděl, jak dlouho tady klečel. Rozhořenýma očima se vpíjel do těch stop, cítil bušení krve v hrdle i ve spáncích. Zalykal se novým, dosud nepoznaným pocitem, který vháněl slanou vláhu do očí a současně vyvolával v jeho hrudi klokotavé zvuky. Byl to smích, který dosud nikdy nepřešel jeho rty.

Nevěděl, že tolik touží po společnosti lidí. Nevěděl, že samotářství bylo břemenem, jehož tíži si plně neuvědomoval, nevěděl, že je v zajetí lidského citu, který ho táhl k sobě rovným, do jejich středu. Byl ochoten snášet jejich strasti za jedinou odměnu: Být člověkem mezi lidmi.

Podle stop, které nalezl, zde prošli pouze muži. Ani jediný pár ženských nohou se neobtiskl v měkké půdě.

Když se jeho rozčilení trochu uklidnilo, pustil se po stopách, které se mu však brzy ztratily, protože hlinitý břeh potoka se změnil v kamenitý. Zklamaně se loudal zpátky. Teď musí nejprve najít příbytek, přenést do něho Charidu, ale až tohle bude mít za sebou, nic mu nezabrání, aby se nedal do nového pátrání. A nepřestane, dokud znovu nenarazí na stopy, které ho zavedou ke kmeni vzpřímených lidí.

Konečně ho potkalo štěstí. Ve skále nalezl jeskyňku, ne sice velkou, ale zato docela suchou. I před jeskyní byla půda rozdupána, což svědčilo o tom, že se tu neznámí lidé schovali před lijákem.

Podle Udetova odhadu byli tři. Jistě lovci, kteří se oddělili od svého kmene, aby přinesli potravu z pralesa.

Teď ovšem musel Udet myslet na svou sestru. V jeskyni bylo listí, zřejmě sem naváté za dlouhou dobu větrem. To teď pečlivě shrnul na hromadu, aby děvče neleželo na holé kamenité zemi. Kůže, kterou měl přes bedra vlasem k tělu, zůstala suchá a tu teď natáhl na nouzové lože. Škoda že si neuchovaly kožišiny svou hebkost a měkkost, kterou měly, když je ze zvířete stáhl. Pravda, Charida je vždycky pečlivě oškrabala ostrou mušlí, lehce je naklepávala plochými kameny, vlažila je a znovu naklepávala, ale zřejmě to nebyl ten správný postup, jak udržet kůži vláčnou. Protože však jiný neznali, museli se spokojit s kůžemi takovými, jaké byly.

Potom se rozběhl k přátelům. „Charido! Charido!“ volal, aby zbytečně nebloudil. Ale místo děvčete se mu ozval Dag. Rozběhl se směrem, odkud hlas přicházel, a brzy už mu přiběhl vlk naproti. Charida ležela nehnutě na témže místě, kam ji položil. Sotva ji poznal, jak byla otokem znetvořena.

Nemohl se dočkat, až jí sdělí svou novinu. „Lidé jsou tady! Člověk a člověk a člověk,“ vypočítával zadýchaně, aby si uměla udělat představu o jejich počtu, a nedočkavě hledal v jejích očích, jaký dojem na ni tato zpráva udělá. Ale Charida ho snad ani neviděla. Dívala se na něj, jako by tu nebyl, jako by byl vzduch, kterým je vidět až ke hvězdám. A její duše už se opravdu toulala až někde u hvězd, až na samém prahu, který znamená odchod z pozemského utrpení.

Byly to dny plné starosti a úzkosti.

Udet dokonce ztratil zájem i o stopy obyvatel savany… Vždyť neznámí lidé byli zatím jenom tušením nových možností, kdežto Charida byla skutečnost. Skutečnost, která ho provázela od útlého dětství, která se s ním tulívala v matčině náručí, skutečnost, která ho ošetřovala v jeho nemoci, která s ním sdílela tvrdý život, která mu důvěřovala a byla druhou půlkou jeho já. Seděl smutně vedle ní, držel její rozpálené ruce ve svých dlaních, nosil jí vodu, odháněl hmyz a tiše mluvil s Dagem, který přibíhal několikrát za den, aby se přesvědčil, jestli už bude mít Charida chuť si s ním hrát.

Konečně se toho dne přece dočkali. Nejprve otevřela oči a udiveně se rozhlédla. Nemohla pochopit, co se s ní děje.

Krátkými slovy jí Udet vysvětlil, že byla nemocná. Nabídl jí vodu – pila hltavě. Teprve k večeru projevila zájem o jídlo. Udet už měl připravená vejce, která vybral lesním ptákům, a ta jí radostně nabídl.

Z jeskyně však mohla Charida vyjít až za čtyři dny. Byla na kost vyhublá a nohy se pod ní třásly. Ten den večer řekl sestře o nálezu lidských stop. Jak to bylo zase veselé, když si měl s kým promluvit, když mohl někomu vyprávět o svých nadějích. Charida projevila veliký zájem, a když Udet prohlásil, že půjde na výzvědy, až zase vstane slunce, živě namítala: „Nemůžeš jít sám. Půjdu s tebou. Také najdu lidi. Budu silná, budu běhat a polezu zase na stromy.“

Udet z radosti, že sestřin dech neuletěl z jejího těla navždy, ochotně slíbil. Ano, počká – rád počká. Za novým dobrodružstvím se jistě vydají spolu.

XVIII

Zase se převalilo mnoho dní nad bující krajinou.

Ráno vycházelo slunce, všude se dralo a všude pronikalo, prostě zlatá záplava, která se přes den změnila v neúprosnou výheň. Večer se slunce přeměnilo ve veliký přezrálý plod rudé jahody. V té době se ještě dvakrát nebe zatáhlo černí mraků, ještě dvakrát zuřil hrom a rozdivočený vítr lámal koruny stromů, než se mladí lidé rozhodli, že odtud odejdou, aby hledali tvory sobě podobné.

Ale ať procházeli krajinu křížem krážem, ať sebepozorněji pátrali po stopách, přece nenašli ani jedinou. Stopy na břehu potůčku zanesl prach a listí ještě dříve, než se Charida uzdravila. Neviděla je tedy – a přece jí ani jednou nenapadlo, že se mohl bratr mýlit. Udet řekl, že stopy viděl, a tedy tu jistě byly.

„Půjdeme dál – lidé odešli také dál,“ uvažoval Udet. „Člověk a člověk a člověk byli jistě na lovu. Bydleli daleko. My je najdeme.“

A tak se příští den vydali na cestu. Hledali nejprve každý na svou pěst – pak se sešli a hledali zase spolu – poškrábaní od hustých trnitých keřů a popálení žhavými rostlinami… a všechno marné.

Unavení sedli do mechu a Udet přemýšlel. Kde nemůže projít Udet a Charida, kde se sotva protáhne Dag, tam nemohou chodit ani lidé. Někde je jiná cesta. Jiná. Musíme ji najít. Musí být taková, aby se dalo dobře jít. A snadno jít. Snad někde, kudy chodí i zvěř. Snad k napajedlu.

Hledali tedy znovu, ale stopy nebyly nikde k nalezení. Lidé by museli mít křídla, aby nenechali ani jediný otisk. – Nebo ploutve, aby mohli odplavat.

A tehdy na to Udet přišel.

Lidé přijeli pravděpodobně také po vodě.

Proč se lopotili týdny a týdny se zhotovením lodi, když ji teď nechají zahálet? Třeba lidé, kteří tu zanechali stopy, přijeli také na lodi. Proč by znovu nenasedli do lodi, proč by se nevyhnuli neschůdným hvozdům, proč by nemohli pohodlně pokračovat ve své cestě, která snad je dovede k cíli jejich cesty – k lidem?

Udet dal pokyn k návratu.

Loď našli v pořádku na stejném místě, kde ji zanechali. Jen její boky byly zšedlé uschlým bahnem a na jejím dně bylo jehličí a suché listí. Rychle ji vyčistili, Daga umístili uvnitř, protože by ho nebylo nic přinutilo k tomu, aby ještě někdy vstoupil do bahna, do kterého zapadal až po břicho. Po další dřině se jim podařilo dostat plavidlo na vodu. To, čeho se Udet nejvíc bál, dnes zmizelo jako zázrakem. Komáři neobtěžovali. Sotva některý zabzučel vysokým hláskem, a jinak byl od nich pokoj. Snad se nerojili – snad to způsobovalo i to, že nebylo před bouřkou. Podívali se, jestli mají dost čerstvých plodů, jestli jim nechybí žádný z jejich, vzácných nástrojů či zbraní, a konečně vyjeli.

Udet zajel nejprve hlouběji na hladinu, ale když zahlédl v dálce u druhého břehu stádo hrochů, vrátil se moudře k pravému břehu. Popluje pořád dál po proudu, ale nevzdálí se od pevniny tolik, aby jí nemohl kdykoli v krátké době dosáhnout. Voda vypadala stojatá, skoro jako hrozitánsky velký rybník, ale líný pohyb listů a drobného smetí na hladině jasně ukazoval, že řeka nezapomněla, že má někde v dálce cíl, ke kterému její vody směřovaly. Měli alespoň vodítko, aby se na té rozlehlé hladině nemotali pořád bezvýchodně dokola. Trvalo velmi dlouho, než dopluli až do míst, kde se zase začala zužovat a kde už snadno dohlédli na oba břehy. Ty si přicházely pořád víc naproti, nepatrně se zvyšovaly, proud byl teď patrnější, takže si mohli na chvíli odpočinout od veslování.

Široké plochy vysokého rákosí s neutuchajícím kvákáním žab přecházely postupně do luk a lánů zrajícího zrní.

Na levém břehu Udet ještě nikdy nebyl, a proto se rozhodl, že se tam podívají. Zajel ještě kus po proudu a potom zamířil na druhou stranu… Dag, který už měl plavby právě dost, vyskočil na břeh. V tu chvíli se ozvalo vylekané dupání vzdalujících se nohou. Udet ještě zahlédl malé stádo pádících zvířat, jaká dosud neviděl. Byly to zebry menšího vzrůstu a pěkně pruhované. Dag se za nimi pustil, stržen loveckou vášní. Ohon v jedné přímce s tělem, letěl jako vystřelený šíp. Každým skokem se zmenšovala vzdálenost mezi ním a pronásledovanými. Jedno zvíře, mládě ještě, se opožďovalo. Nestačilo úprku dospělých. Klisna postřehla, že se k hříběti blíží zkáza, a i ona zvolnila běh. Mládě zapadlo předníma nohama do prohlubeniny a hned nato se převalilo. Štíhlé nohy hrabaly bezmocně ve vzduchu, a když se mu po chvíli podařilo postavit se na všechny čtyři, uboze kulhalo.

Klisna i Dag u něho byli současně. Mohutným odrazem svých tlap se Dag vrhl na hříbě. Klisna ho však odrazila v protiútoku kopyty. Byl to nečekaný a bolestivý úder, který Daga odhodil několik kroků. Kňučel bolestí i vztekem a chystal se k novému, teď již opatrnějšímu útoku.

Hříbě uděšeně řehtalo, ubíhalo z místa smrtelného nebezpečí, pokud mu to zranění dovolovalo. Klisna ho pobízela k většímu spěchu lehkými doteky nozder a nespouštěla Daga z očí.

Nový útok a nové zranění vlka. Z umíněnosti a vydrážděn nezdarem se však nechtěl kořisti vzdát. Plížil se proto dál za nimi, zlověstně světélkuje očima, s ušima schlíplýma a s ohonem vtaženým mezi nohy.

Na pomoc mu přispělo, že hříbě znovu upadlo a už se nepostavilo. Dag teď zaútočil se vší rozhodností přímo na klisnu. A když opakoval útok asi potřetí a když z jejího boku stékal potůček krve, pochopila statečná matka, že jejímu mláděti už nic nepomůže. Odbíhala váhavě, obracela se a teskně řehtala.

V několika okamžicích se z malého, života plného hříběte stala hromada masa, zvoucí k hostině. Dag se bez rozmýšlení pustil do hodů a brzy se k němu připojili i Udet a Charida.

Bylo to pro ně příjemné přistání a svět byl hned růžovější, když se na něj člověk díval a nekručelo mu přitom v břiše. Nasytili se, že se sotva mohli hýbat, a zbytek odnesli do loďky. Ukryli ji ve větvích vrby, kde snad nebude tak snadno přístupná nezvaným hostům.

K polednímu, když už byl vzduch zase skoro nedýchatelný, dorazili k háji. Stáda vřeštících opiček, vyplašených jejich příchodem, pádila odtud a některé z nich, odvážnější a bojovnější, házely po nich šiškami.

Dag, povzbuzený svým předcházejícím úspěchem v lovu, pustil se za statnou srnou, která se mihla mezi stromy. Udet s Charidou postupovali opatrně sami. Najednou Udet děvče zastavil. Ukazoval na zem a rozčilením drmolil tak rychle, že mu nerozuměla ani slovo. Ale i tak pochopila.

Ve vlhké půdě před nimi jsou jasně vytištěny stopy lidských nohou. Šel tudy člověk. – Charida je vzrušena právě tak jako Udet.

Postupují teď ještě opatrněji než předtím. K první stopě se přidružuje druhá. A další – a další… Mladí lidé neumějí počítat, ale vidí, že tady běhalo více lidí.

Udet se rozhoduje pro vystoupení do korun stromů. Radí mu k tomu ostražitost, vypěstovaná za léta strávená v divočině. Ostatně, oba se pohybují ve výškách stejně obratně a rychle jako opičky, které předtím vyplašili.

Pak slyší hlasy. Klokotavé, rozmarné, jásavé. – Smích…

Udet jen jednou pocítil to příjemné bublání, které mu plnilo hruď radostným pocitem. Chlupatci se nikdy nesmáli. Ani jejich děti ne. Jen pokřikovali jako ostatní zvířata divočiny. A jak by mohli znát smích, když byli pořád plni zloby, nenávisti, žárlivosti a závisti. Věčně se mezi sebou hádali a prali, ať už o kořist, nebo lůžko, nebo dokonce jen pro rvačku samu.

Sourozenci pokračovali dál korunami stromů. Snad ani veverky by nemohly přeskakovat bezhlučněji z větve na větev než oni. A potom se zastavili, zadržujíce dech. Hleděli na zelenou paseku, prozářenou sluncem. Na ní si hrálo klubko dětí, kluků i děvčat. Byli jako hravá medvíďata, váleli se v trávě i poskakovali. Také se prali, ale jinak, než vídával Udet u lesních lidí. Jejich obličeje se nekřivily vztekem, nemlátili se bez ohledu, které místo zasáhnou. Jejich oči se nepodlévaly krví, ale jasem, který se rozléval na celou tvář. A z jejich rtů stále vycházely ty vzácné zvuky, které tak zvláštně na Udeta působily. – Děti dováděly a smály se.

Jedna z dívek se oddělila od skupiny ostatních. Běžela za velikým, pestře zbarveným motýlem. Ten poodlétal, jako by dráždil trpělivost děvčátka, nebo jako by je za sebou lákal. Přiběhlo téměř až pod strom, na kterém oba seděli.

Mrštným pohybem se dívce podařilo konečně chytit motýla. Udet viděl zřetelně do jejího obličeje. Prohlížela si bedlivě úlovek, který držela opatrně mezi prsty. Potom i s ním zdvihla ruku a nechala ho odletět. Dívala se za ním, rty se rozpukly jako dva plátky květu. – Úsměv… Zázrak úsměvu! Udet pohlížel jako očarován na děvče pod sebou. Potom se děvče rozběhlo zpátky k ostatním.

Tu zazněly hluboké, rozkazující hlasy. Na toto volání se děti rozběhly a brzy zmizely Udetovi a Charidě z očí.

Udet byl tolik rozradostněn přítomností lidí, že se nemohl spokojit s těmito prvními zážitky. Přehoupl se do koruny dalšího stromu a Charida za ním. Jejich vytrvalost byla odměněna. Ze svého pozorovacího místa mohli přehlédnout otevřenou plochu, kde se pohybovalo více mužů a dalších dětí. Muži k Udetovu údivu byli vyzbrojeni téměř tak jako on sám, jenom ještě bohatěji. Všichni měli oštěpy, ale jejich špičky byly ztuženy vsazenými kostmi nebo začerněné, zřejmě vytvrzené nad ohněm.

Uprostřed planiny, v kruhu kamenů vystupoval chvílemi dým a chvílemi proskakovaly plameny. Docela v blízkosti ohniště byly natahány ohlazené klády na sesednutí kolem ohně.

Udet si maně vzpomněl na jejich vlastní oheň, o který přišli týž den, kdy zemřela jejich matka Ala.

I tady byly ženy. Všechny si byly podobné. Velká, plná prsa, široké boky a kulaté tváře. To Ala bývala štíhlejší. Daleko štíhlejší. Snad to bylo tím, že její život byl krušnější než život žen, z jejichž kmene vyšla. Snad to bylo dlouhými posty, kdy na ni Gagan zapomínal, staraje se jen o vlastní břicho, a kdy ona nemohla sama na lov, připoutána k některému ze svých dětí. A když přece něco ukořistila, dělila svůj úlovek mezi hladovou drobotinu a sama ohlodávala kosti.

Dvě ženy opékaly nad ohněm kusy masa, napíchnuté na dlouhých prutech. Známá dráždivá vůně dolétla až k mladým lidem. Udet měl ve chvilce plná ústa slin. – Jak je tomu dávno, kdy jedl poslední sousta, provoněná plameny a dýmem, kdy jedl začerněné hlízy, které nosila matka ve svém kapsáři utkaném z travin. Když se hlíza v prstech rozloupla, stoupaly bílé obláčky dráždivě do nosu. – A jaké teplo sálalo z ohně, když se snesla studená noc. A jak prchali neodbytní komáři a bodavé mouchy z dutiny stromu, když v ní zamávali hořící větví.

Na pravé straně byla planina uzavřena skupinou skal a kopců, které, jak se později Udet přesvědčil, byly prostoupeny hlubokými chodbami a slujemi. Ze svého místa viděli k jednomu vchodu. I tam plápolal oheň. I tady opékaly ženy plátky masa. V tom okamžiku zatoužil Udet po lahodném soustu ještě víc než po společnosti těch cizích lidí.

Oh – dobrodiní ohně!

Rychle se podíval po sestře. Poznal, že i ona dostala chuť na teplé jídlo.

„Počkej tady,“ navrhl potichu. „Půjdu sám k lidem. Přinesu ti maso.“

Děvče přikývlo a Udet se snesl tiše z koruny borovice. Jeho kroky docela ztlumila tráva. Blížil se volně, bez nejmenší představy jakéhokoli nebezpečí. Jedno dítě, kolem kterého nejdříve procházel, zvedlo hlavu, podívalo se na něj a zase se sklonilo ke své hře s ulámanými dřevíčky, ze kterých skládalo nějaké vzory. Zřejmě si v letmém pohledu neuvědomilo, že se do jejich tábora vloudil cizinec.

Když byl Udet docela blízko, přiložil ruce k ústům a pozdravně zahoukal: „Haůůů! Haů!“

Rozhodně nečekal výsledek, který jeho výkřik vyvolal. V mžiku se tlupa změnila v rozdrážděné mraveniště. Řev, pronikající až do kostí, přikoval Udeta k jednomu místu. Muži se vrhli ke zbraním, ženy sháněly rychle děti do jeskyně, jako by je chtěly ukrýt před dravou šelmou.

Muži se rozběhli proti Udetovi, který se dosud ani nepohnul. Nemohl pochopit, proč proti němu všichni běží s tak nepřátelskými výrazy ve tvářích.

První oštěp, který proletěl kolem jeho hlavy, ho dokonale vzpamatoval. Otočil se a dal se v let. Žádný z tlupy mu nemohl stačit. Udet byl rychlonohý jako srnec – a dokonce ještě rychlejší

a odolnější, protože dovedl srnce tak dlouho honit, až ho uštval. Slyšel, jak za ním dopadají kameny, které byly vrhány velmi mistrně, protože dopadaly do jeho těsné blízkosti. U první borovice byl v mžiku.

Letmým pohledem zjistil, že se děvče ztratilo z koruny stromu. Byl uspokojen jejím důvtipem. A nesměl se jí dát zahanbit. Mohl vyskočit do větví, dohonit ji a prchat s ní – ale pak se možná stane, že pomalejší děvče nebude stačit pronásledovatelům. Proto bude lépe, když poběží dál po zemi, aby jejich pozornost nepřivábil k dívce.

Změnil směr. Nechtěl pronásledovatele přivést k loďce a tak se snad připravit o svůj drahocenný výrobek.

Několikrát se ohlédl. Pronásledovatelé ubývali, unavení během. Po chvíli už za Udetem běželi jenom tři mladíci, asi v jeho stáří. Potom jenom dva. Udet neběžel tak rychle, jak mohl. Zvědavost brzdila jeho běh. A když viděl, že i poslední umdlévají, zvolnil. Hoši za ním špatně porozuměli. Mysleli, že už nemůže, nebo že se snad nějak poranil. Věřili, že ho teď dostihnou.

Byli ozbrojeni pouze pěstními klíny. Oštěpy vyházeli na počátku honičky, a teď neměli kdy se pro ně vracet.

Udet se otočil tváří k nim, vztyčil ruce do výšky a vyrazil takový výkřik, že oba hoši rázem strnuli. Byl to týž výkřik, kterým kdysi varoval spícího Daga před černým pardálem.

Viděli si vzájemně dobře do tváří. Větší z hochů byl štíhlý a poněkud větší než Udet. Pevné svaly, dlouhé nohy. Jasnýma očima se zaraženě a tázavě díval na Udeta. Druhý byl menší a zavalitější, ale zřejmě velmi silný, s obličejem zjizveným z mnoha bojů. Na Udeta se díval jenom se zájmem lovce.

Když Udet viděl, že ho oba pozorují, pozvedl hlas a snažil se, aby mluvil co nejsrozumitelněji: „Já jsem Udet. Kdo jsi ty?“

Neodpovídali. Příhoda byla pro oba mladé muže nepochopitelná. Proto snad ztratili duchapřítomnost.

Tehdy Udet pokračoval: „Udet přítel. – Nezabiju vás.“

Protože ani tato slova neměla očekávanou odezvu, rozhodl se zesílit dojem: „Jsem silný! Veliký a silný!“

Bylo to právě toto chvástavé zvolání, které většího mladíka vzpamatovalo. Již častěji do jejich tlupy vtrhli cizinci, ale ještě ani jednou nebyly jejich úmysly přátelské. Přicházeli, aby jim ukradli něco z jejich majetku, nejčastěji některou z dospívajících dívek.

Podařilo se jim několik z těchto loupeživých cizinců chytit, a ani jednou se nestalo, aby některý z těchto vetřelců mluvil jejich řečí, nebo aby oni rozuměli jemu.

Až tento mladý muž – rychlý a odvážný – promluvil řečí, která se od jejich skoro nelišila. A nejen to. On tvrdil, že je silný. – Silným nebo velikým byl v jejich tlupě nazýván jen ten, komu se ostatní dobrovolně podrobovali pro jeho sílu, rychlost, nebojácnost a zdravý rozum.

Hoch, černý jako havran, se zakýval na dlouhých nohách a řekl temně: „Ty nejsi silný. Silný a veliký je Silo. Silo je můj otec. Ty nejsi moudrý jako on. Ty nejsi ještě muž.“

Udetovi konečně tolik nezáleželo na uznání nějaké hodnosti. Daleko větší význam pro něj mělo, že chlapec promluvil. Promluvil řečí jeho matky. Postoupil o několik kroků kupředu. Pronásledovatelé už se mu nezdáli být nebezpeční. A aby alespoň trochu přesvědčil černovlasého cizince o svém významu, řekl na vysvětlenou: „Zabil jsem rysa. Tady mám znamení boje.“ Ukázal dlouhou jizvu, táhnoucí se mu přes prsa. „Zabil jsem Gagana. Gagan byl chlupatec. Hrozný-hrozný. Zabil jsem černého pardála Rauraua. Raurau byl zlý a chtěl mnoho krve.“

Byl tak zaneprázdněn vypočítáváním svých hrdinských činů, že nepostřehl, jak ho menší z chlapců obešel, zvedl ruku s kamenem a rozpřáhl se k prudké ráně. „…a Ždvan zabije Udeta…“ vykřikl zákeřník a byl by jistě Udeta nejméně omráčil, kdyby ho nebyl varoval záblesk v očích druhého lovce, záblesk, který vyjadřoval překvapení a nespokojenost.

Udet uhnul a jeho ruka bleskurychle uchopila Ždvanovo hrdlo. Ve vteřině se jejich těla změnila ve zmítající se klubko, ze kterého vylétalo vrčení, funění a nepřátelské skřeky.

Pravda, černovlasý mladík nesouhlasil s činem svého druha – dokud slušní lidé vyjednávají, dotud se nepřepadávají zezadu – ale koneckonců byl Ždvan příslušník jeho kmene, a proto bylo jeho povinností přidat se na jeho stranu, když šlo do tuhého. Tady skutečně do tuhého šlo. Udet nebyl zvyklý mazlit se se soupeřem. Když udeřil, udeřil, že to zadunělo. Když stiskl, šlo o život. Teď však mžiknutím oka vystihl, že druhý z mladíků napjal svalstvo, aby se také vložil do boje. Udet věděl, co znamená převaha. Že dva na jednoho, i když jsou slabší, jsou přece jen mnoho. A černovlasý rozhodně nevypadal jako soupeř, kterého by směl podceňovat. Proto jak držel Ždvanovo hrdlo v tisknoucích prstech, udeřil protivníkovou hlavou o kořen stromu. Zákrok byl proveden skutečně v posledním zlomku vteřiny. Ždvan se natáhl nehybně právě v tom okamžiku, kdy na Udeta dopadl celou vahou druhý mladík.

Boj se rozpoutal znovu s neúprosnou zarputilostí. Třebaže se po prvním útoku dostal Udet dospod, vyprostil se brzy ze sevření protivníka. Podařilo se jim zase postavit. Dlouho se drželi v křížku. Sevřenými rty občas vyrazil stlačený dech, svaly se napínaly, nohy uhýbaly, tančily, zase se pevně zarývaly do půdy a ruce hledaly slabinu soupeře. Ale kupodivu se ani jednou po sobě neohnali zuby, ani jednou nesáhli po kamenných nástrojích. Byl to pěstní zápas, síla proti síle, mrštnost proti mrštnosti, ale v jejich očích neplála zuřivá nenávist a odhodlání zabít nebo být zabit.

Udet byl silnější. Tvrdá škola, kterou prošel, z něho udělala téměř nepřemožitelnou šelmu. Podařil se mu chvat, kterým zkroutil protivníkovu paži a přinutil ho klesnout na kolena. Pak se na něj střelhbitě vrhl a přitiskl ho k zemi, znemožňuje mu jakýkoli pohyb.

Teď mělo přijít jen jedno: smrtící rána, rozhodující o vítězi a poraženém. A přece se tak nestalo. Udet uvolnil sevření svých paží a prudce odskočil z dosahu protivníkových údů. Ten se zdvihá. Namáhavěji, protože ho zápas vyčerpal. Teď stojí proti sobě a nespouštějí se z očí. Na mladíkově tváři se střídají odrazy překvapení, nechápavosti, pochybností i obdivu. Podle nepsaných pravidel svého rodu měl teď ležet vedle Ždvana a jeho dech měl letět ke hvězdám. Nikdo je tomu neučil, ale bylo zvykem, že krev měla být pečetí porážky.

Udet zrychleně oddychoval. Přejel celým předloktím obličej od čela k bradě, osušil tak pot a odhrnul vlasy, které mu padaly do očí. Díval se na cizího bojovníka zkoumavě a vyčkávavě. Neřídil se zvyklostmi lidského rodu – – jemu bylo nejvyšším zákonem jeho srdce. A to se právě rozhodlo nezabíjet.

Na zemi se sotva patrně pohnul Ždvan. Nestál však Udetovi za pozornost. Až se konečně postaví, bude mít v hlavě hučení, jako by mu tam tekl vodopád. Tomu nebude do nové rvačky. Proto se obrátil znovu na stojícího: „Já jsem Udet. Kdo jsi ty?“ Podruhé zazněla tato otázka.

Mladík prudce dýchal a na hrdle bylo vidět rychlé pulsování krve. „Já jsem Mahúl, syn Sila velikého.“ Potom se obrátil ke svému druhovi, který se pomocí rukou snažil postavit. Jeho mozek však byl prudkou ranou tak otřesen, že svalnaté tělo kleslo zase zpět. Obličej se zabořil do jehličí.

Mahúl na něj ukázal. „To je Ždvan.“

Udet zatřepal odmítavě svou rozježenou hřívou. „To není Ždvan. To je Raurau, Udet je přítel a Ždvan udeřil zezadu kamenem. Já jsem bojoval zub proti zubu. Ždvan je Raurau. Obešel, vrčel a skočil.“

Mahúl zřejmě nebyl rozený filozof jako Udet. Snad proto, že nemusel tolik o samotě přemýšlet. Proto klidně přehlédl Udetovo rozjímání a řekl věcně: „Udet je silný. Mohl zabít Ždvana. Mohl zabít i Mahúla – a nezabil. Mahúl je Udetův přítel. I Ždvan je přítel.“

Přitom došel k nehybnému Ždvanovi a nohou se snažil obrátit ho obličejem vzhůru. Ten se však ani nepohnul.

Udet udělal krok, aby Mahúlovi pomohl, ale vtom zapraskaly v křoví větve a mezi tři mladé muže vletěl šedý vlk.

Mahúl se mrštně obrátil, aby čelil nebezpečí, a měl proč. Vlk se postavil Udetovi po bok, vycenil výhružně zuby a zavrčel svou výzvu k boji.

„Dagu, dost! Dost, Dagu!“ zavolal velitelsky Udet. „To je Mahúl. Mahúl je přítel!“ Pak se obrátil k Mahúlovi, který se s nedůvěrou díval na šedé zvíře. Vymykalo se jeho chápání, že vlk neohrožuje Udeta, že ho dokonce poslouchá a že snad je i ochoten připojit se k jeho boji.

Udet položil dlaň na vlkův kožich. „Dag je přítel,“ představil svého čtvernožce, který se ale s vyceněnými zuby nedíval právě přívětivě na Mahúla. „Sedni, Dagu. Nezabijeme Mahúla.“ Potom přikročil ke Ždvanovi. Nazdvihl ho za rameno a pohlédl mu do obličeje. Byl zsinalý, se žlutými skvrnami na tvářích. „Kde je voda?“ obrátil se s otázkou k Mahúlovi.

„Tam je potok,“ naznačil mladík směr rukou. „Nemáme mušli. Nemáme ani misku z ořechu.“ Chtěl tak Udetovi vysvětlit, že nemůže přinést vodu na vzkříšení svého druha.

„Ty poneseš Ždvana,“ rozhodl Udet, který stále ještě cítil k nehybnému Ždvanovi pramálo přátelství.

Mahúl přikývl. Uchopil Ždvana pod paží a táhl ho za sebou naznačeným směrem.

Dag se rozdivočel. Myslel totiž, že Mahúl odnáší Udetovi kořist a považoval za svou povinnost hájit zájmy svého pána.

Udet ho musel strhnout zpět. A jen nerad vypustil přes rty slova, která v srdci necítil: „To je Ždvan. Ždvan je taky přítel.“ Věděl však, že zvuk tohoto slova Dag pochopí a na tom mu hlavně záleželo.

Dag přistoupil k Mahúlovi a nedůvěřivě ho očichával. Mahúl se zastavil, připraven pustit Ždvana a dát se do nového boje. Nebylo to však třeba. Dag si pohrdlivě odfrkl. – Ne, nechtěl uzavírat nová přátelství s lidmi. Jemu stačil Udet a Charida. Tihle měli jiný pach, a jestli už má tu smůlu, že se s nimi musí stýkat, tedy je bude jenom trpět. Potom se předními tlapami opřel o ramena nadzdviženého Ždvana, přiblížil čenich k chlapcově zjizvené tváři a zavrčel ne právě přátelsky. Zjistil, že tenhle člověk není Udetovi nebezpečný, seskočil, olízl ještě Udetovu ruku a zase se ztratil v houštinách.

„Jdeme,“ velel Udet, a Mahúl, teď už neohrožován vlčími tesáky, vykročil a vlekl nehybné tělo za sebou.

Udet je předešel. Chtěl se původně vzdálit s Dagem, ale zvědavost a zájem o oba chlapce ho zdržely. Občas se zastavil, zavadil kratičkým pohledem o Mahúlovu potem zmáčenou tvář a zase pokračoval v cestě.

„Udete!“

Udet se zastavil.

Mahúl položil těžkého a stále ještě bezvládného Ždvana do trávy a utíral si dlaněmi pot. „Tam není potok. My jdeme tam–“ naznačil teď změnu směru a znovu se chopil svého břemene. „Ždvan je těžký,“ řekl ještě na vysvětlenou, proč se zastavil.

Udet se vyhoupl do koruny stromu a k Mahúlově překvapení pokračoval v cestě ve výšce nad jeho hlavou, a to tak rychle, že se mu pořád ztrácel z očí.

Mahúlova duše se plnila stále větším obdivem. On uměl také lézt po stromech – ale takhle jejich větví užívat neuměl. Bylo to, jako by opice přeskakovala z větve na větev – a to nedovedl nikdo z kmene jeho lidí.

Udet teď ze své výšky zahlédl blýskavou stuhu potoka. Teprve teď viděl Mahúl, co cizinec dovede. Jeho útěk se skutečně podobal letu.

„Divný Udet,“ přemítal mladý muž, hmoždě se se svým břemenem. „Po zemi běhá jako antilopa, že mu ani Mahúl, nejrychlejší běžec tlupy, nestačí, zápasí jako lev, a přece nedáví a nerve svou oběť, když ji přemůže. Po stromech létá jako pták. Je cizinec, a přece hovoří podobně jako my. Divný, věru divný Udet.“

Byl rád, když shodil těžké tělo na břeh potoka. Udet se postavil vedle něho a přihlížel, jak dlaněmi nabírá vodu, jak ji leje omráčenému Ždvanovi do obličeje. Protože tato léčba neměla žádoucí výsledek, přidal se k Mahúlovým pokusům. – Jen jednou otevřel Ždvan oči. Tupě na ně pohlédl, ale hned zase omdlel. Hoši na sebe bezradně pohlédli. Udetovi sice nijak nezáleželo na tom, jestli se Ždvanův duch vznese jednou provždy k oblakům, ale vytušil, že Mahúlovi to jedno není. Udet, který své přátelství či nepřátelství rozdával pudově, se cítil přitahován k tomu vysokému černovlasému mladíkovi s jasným obličejem a s bystrýma očima, který se snad stane pojítkem mezi ním a jeho touhou po společenství lidí.

Mahúl se vztyčil a bezradně pohnul rameny. „Dech Ždvanův je ještě v hrudi,“ řekl vážně, „ale jeho myšlenky už odletěly. Já donesu Ždvana ke svým lidem. Veliký Silo a stará Srú snad Ždvanovi pomohou.“

Udet přikývl. Neměl nic proti tomu, aby Mahúl naložil se svým druhem, jak mu libo. Sám se usadil na břehu potoka a chladil si nohy. Potom se rozhodl, že se poohlédne po Charidě. Nepochyboval, že běžela od tábora směrem k řece, kde ukryli svou loďku. Nebude na škodu, když se o tom přesvědčí.

Ale Mahúl projevil zklamání, když viděl, že Udet nehodlá jít s ním. „Pojď se mnou. Mahúl a Udet jsou přátelé. Já tě povedu ke svým lidem.“

Udet se rozmýšlel. Inu, Charida může počkat. Je natolik rozumná, že se nepustí na svou pěst z borového lesa, který jí ve větvích skýtá bezpečí.

Potok byl asi v polovině cesty, kterou uběhli od tábora. Udetovi se zdála cesta velmi zdlouhavá, zvlášť když unavený Mahúl stále zvolňoval krok.

„Netáhni Ždvana – nes ho na ramenech. Tak půjdeš rychle,“ řekl nespokojeně a zároveň ve snaze poradit chlapci.

Mahúl se na něj pochybovačně podíval. „Ždvan je těžký,“ mumlal mrzutě. Přesto se však snažil zvednout bezvládné tělo do náruče. Takhle to ale dlouho nevydržel. Jeho nohy, třebaže svalnaté a pevné, ztrácely po krátké době jistotu v našlapování. Brzy byl nucen znovu odpočívat. Tehdy přistoupil k nehybnému tělu Udet. Pohlížel do jeho poznamenaného obličeje a řekl váhavě a s nechutí: „Ždvan je Raurau, ale je přítel Mahúla. Já jsem taky tvůj přítel. Pomůžu ti.“ Při těch slovech se chopil nehybného těla. Jizva na prsou zrudla, Udet se pokrčil v kolenou a nadhodil si zavalitého Ždvana na rameno. Přidržoval ho za nohy a vykročil k táboru rychlým a pevným krokem. Mahúl byl nucen popobíhat, když mu chtěl stačit. Konečně vystoupili z lesa na planinu. Byli ihned zpozorováni, tlupa už je zřejmě delší dobu vyhlížela, ale uvítání dopadlo jinak, než jak čekali.

Muži a ženy, kteří seděli u ohně, vyskočili, když zahlédli v padajícím šeru blížící se postavy.

„Mahúl a Ždvan nesou kořist. Lapili cizího muže,“ řekl Silo, nejvyšší a nejsilnější muž celé tlupy – Mahúlův otec.

Nejprve vydali mručivý souhlas a hned nato jeden z nich, bojovný a temperamentní Gavri, vyrazil hrdelní výkřik radosti a vítězství.

„Huíííí na nepřítele! Huííí huííí!“

„Huíííí,“ odpověděl sbor mužů.

„Huíííí,“ přidaly se teď ženy a děti. Celá tlupa teď byla na nohou a všichni se s křikem rozběhli k přicházejícím.

„Huíííí! Huíííí!“

Ten křik, vysoký a pronikavý, probouzel něco, co bylo skryto na dně jejich bytostí. Byla to vášeň lovců a bojovníků, byla to touha ztrestat drzého vetřelce, který se chtěl vloudit do jejich tábora. S rukama napřaženýma a s planoucíma očima letěli přes planinu.

Udet se zastavil, jako by mu nohy vrostly do země. Nevěděl ovšem, že je to nedorozumění, které žene smečku proti němu. Neshledával rozumným čekat na jejich přivítání, o kterém si nedělal žádné slibné představy. Rozuměl dobře tomu, co se skrývalo v tom jejich jeku, táhlém a nepřátelském.

Jeho oči zatěkaly jako oči zvěře, která se dostala do nebezpečné tísně. Bez rozmýšlení sesmekl Ždvanovo tělo na zem, až to temně buchlo o nízký ušlapaný trávník. Udetovy nohy se rozkmitaly v takovém tempu, že se zdálo téměř nemožné, aby takhle lidský tvor běžel.

Tlupa dorazila k Mahúlovi. Jejich nechápavé oči teď skoro přihlouple hleděly na nehybné tělo, ve kterém poznávali Ždvana. A ještě nechápavěji hleděli za pádící postavou, která měla být zajatcem, ale která se vzdalovala jako antilopa.

Silo – veliký přistoupil k synovi a jediným pohledem zjistil, že není raněn, až na několik bezvýznamných odřenin a tržnou ranku na rameni, od které se táhla klikatá stužka nyní již zaschlé krve.

„Kdo je to? – Proč jsi ho nechal utéci? Proč není mrtev, když ty jsi vítěz?“

Mahúl se podrbal rozpačitě v pocuchané kštici, přešlápl z nohy na nohu a řekl vyhýbavě: „Udet nesl Ždvana. Ždvan je moc těžký.“

Mužové souhlasně zabručeli. Shledávali, že bylo od Mahúla chytré, že se nedřel sám, když mohl využít sil přemoženého. Mahúl věru není hloupý.

Ale Silo stále zůstával zachmuřen. „Proč muž utekl? Proč jsi ho znovu nedohonil? Máš rychlé nohy jako jelen. Běž a přiveď toho muže.“

Pohledy otce a syna se setkaly. Pohled Silův byl pevný a zvídavý. A byla v něm i pochybnost. Mahúl vydržel dlouho otcův pohled. Potom na chvilku odvrátil svou ušlechtilou tvář, mžikl po ostatních, kteří nedočkavě a zvědavě čekali na jeho odpověď. Jeho oči se pomalu vrátily k otcovým. Jeho váhavá sice, ale přece pravdivá a zřetelná odpověď dokázala, že je ušlechtilá nejen jeho tvář, ale i duše.

„Jsem rychlý jako jelen. Ale Udet je rychlý-rychlý! Běhá lépe než já. Nedohonili jsme ho se Ždvanem. Udet na nás počkal.“

Kolem zaznělo překvapené mručení. Silo se nenechal zmást míněním tlupy.

„Říkáš, že je Udet rychlý. A přece přišel s tebou. Proč neutekl už dřív? – A kdo zabil Ždvana!“

„Ždvan není mrtev. Jenom jeho myšlenky jsou pryč. Udet zápasil se Ždvanem a zvítězil.“

„A ty jsi nechal zabít Ždvana? Tys nepomáhal?“ Teď se do Silový otázky přimísil nespokojený údiv.

I teď řekl Mahúl pravdu, i když trochu zahanbeně: „Také jsem zápasil s Udetem. Udet přemohl i mě. Udet je rychlý-rychlý. Udet je silný-silný.“

Zklamání tlupy se teď projevilo ještě hlasitěji. Ale v mručení už byla i dávka obdivu k cizinci, který zmizel. Silo pohlížel do synovy tváře téměř nechápavě. „Udet zvítězil a Ždvan i ty, Mahúle, jste živi?“

Bylo to něco, co se skutečně vymykalo chápání těchto lidí. Mahúl byl v prazvláštní situaci. Věděl, že měl cizince zabít, nebo ho přivléct jako zajatce. Nebo měl být zabit sám. A přece se to nestalo. Znovu se rozpačitě rozhlédl. „Udet je přítel. I sem k vám přišel jako přítel,“ vysvětlil stručně. A zdálo se, že tato slova silně zapůsobila. Ticho, které po nich následovalo, bylo výmluvnější než dřívější mručení.

V tom okamžiku se se slabým zasténáním Ždvan pohnul. Tím obrátil pozornost na sebe. Bylo nutné pomoci jednomu z tlupy. Museli to udělat rychle, když ne ze soucitu, tedy z pouhého rozumu. Čím je více mužů v tlupě, tím je tlupa silnější, ať již proti nepřátelům, nebo proti šelmám. Ztráta každého muže byla vždy velmi citelná a nepříjemná pro celek. A Ždvan, třebaže ještě mladý, byl už dobrým lovcem a silou se mohl měřit s leckterým chlapem.

Proto dal Silo ženám pokyn, aby se o mladíka postaraly. Dva muži zvedli jeho tělo a nesli je ke studánce, která byla na pokraji lesa. Ženy se pak vytrvale a trpělivě pokoušely vrátit Ždvanovi vědomí. Mahúl kráčel po otcově boku a polohlasně mručel: „Udet nesl Ždvana sám a šel, jako když žena nese malé dítě.“

Silo mžikl po synovi, ale nepromluvil. V jeho statečném srdci, které neustupovalo před žádným nebezpečím, už se také začal zahnízďovat obdiv pro neznámého. K obdivu se pojila i vděčnost – vděčnost za život syna Mahúla, nejstaršího a nejschopnějšího z jeho dětí.

Dřív než slunce docela lehlo do tmy, se Ždvan vzpamatoval natolik, že mohl podporován ženami vrávorat k jeskyni. Chvílemi se musel zastavit, protože ho přemáhalo dávení. Ale přece jen už všichni věřili, že jeho dech neodletí, že lovec zůstane tlupě zachován.

S podivnými pocity se dnes muži sesedli kolem hlavního ohně vprostřed planiny. Všichni mysleli na totéž. A přece žádný nezačínal mluvit. První prolomil mlčení Gavri, který byl pyšný na svou sílu a odvahu. „Přemohl bych Udeta,“ řekl chvástavě a rozhlédl se po mužích, očekávaje jejich souhlas.

„Hu hu hu,“ přitakávali někteří, což naplnilo obličej Gavriho spokojeným širokým úsměvem.

Mahúl pozvedl oči, které upíral do ohně a zchladil jeho domýšlivost: „Gavri je silný. Ale Gavri je muž. Udet je mladík jako Ždvan a já. A přece je Udet silný jako muž. – Podívá se na šedého vlka a vlk ohne hlavu. Řekne ‚dost‘ a vlk nesežere ani Ždvana, ani mě. Vlk líbá Udetovi ruku. Potom skočil Udet na strom a lítal jako pták.“

Tohle líčení bylo na všechny trochu silné. Jako by se očima přisávali k chlapcovým rtům, aby jim neušel žádný zvuk ani pohyb, jímž svoji řeč doprovázel. Jen Gavri nespokojeně zavrčel a plivnul opovržlivě do plamenů. Loudal se za ženami do jeskyně, aby alespoň někoho přesvědčil, že je silný a přemůže každého. Ovšem kromě Sila, ale to zase věděl každý. Několikrát se kolem sebe rozehnal a s uspokojením pozoroval, jak se děcka s pištěním rozprchla jako hejno vran.

Ženy se rozumně klidily z dosahu silných tlap Gavriho. Takto upevněn ve svém sebevědomí vyšel zase k ohni.

Dlouho zůstali mužové venku a Mahúl musel znovu a znovu vyprávět o Udetovi a o všech podrobnostech boje.

Dva staří lovci, Pták a Zub, si něco rozčileně vyprávěli nad kusem šťavnatého řízku, který vytáhli z ohně. I v jejich hovoru se opakovalo bez konce totéž jméno: Udet, Udet, Udet…

Konečně promluvil starší z nich, bělovlasý Zub, a všichni uctivě ztichli. „Já znám Udeta. Udet je veliký.“ Zarazil se a pohlédl na Sila, s obavou, že se Silo rozzuří, dotčen ve své hodnosti uznávaného představitele rodu. Zdálo se však, že ta slova nepřijal jako urážku, zahleděn přes oheň do houstnoucí tmy. To dodalo starci odvahu, aby pokračoval v rozhovoru.

„Udet je velký. Je silný-silný. Moudrý-moudrý. – – Přišlo mnoho chlupatců a zabili Udeta, a on odešel mezi hvězdy. S ním zmizela i jeho žena Ala a jeho syn. Slunce už mnohokrát šlo spát, mnoho vody uteklo v řece Gu-gu. Z dětí jsou muži, z mužů starci. A Udet se vrátil z nejjasnější hvězdy. Udet je velký – velký.“ Byla to uctivá vzpomínka na mrtvého, jehož památka se udržela ve vzpomínkách nejstarších.

Tehdy se vrátil zatoulaný pohled Sila mezi mlčící muže. A když se podíval na starce, nebyla v jeho pohledu zlost ani mrzutost.

I Silo se dobře pamatoval na Udeta. Před dávnou dobou mu patřil jeho obdiv. Byl tehdy stár asi jako Mahúl nyní. Udet nebyl o mnoho starší. Byl dobrým druhem a statečným lovcem. Byl obětavým vůdcem své tlupě a jeho hlava dovedla myslit za několik hlav. – Ale jeho dech odlétl, vyhnán rukama nepřátelských chlupatců. – – Kde vlastně se toulá dech těch, kteří odejdou navždy. Anebo to nemusí být navždy…?

Jeho syn se setkal s Udetem. S Udetem silným, rychlým a mrštným. Ale v tomto Udetovi bylo ještě něco víc než dobré vlastnosti lovce. Byla v něm ušlechtilost a velkomyslnost. Lovci, znající jen zákon silnějšího, nebyli schopni těchto pocitů. – Jak může Silo vědět, že tento Udet je jenom přicházející? Není pravděpodobnější, že je ten, který se vrací? Není jeho duše schopna lepšího cítění proto, že se už dotkla hvězd? Oči Sila velkého vyhledaly postupně oči starců Zuba a Ptáka. Zdálo se mu, že čte v obojích tutéž myšlenku, která se usadila v jeho hlavě: … mrtvý se vrací…

„Mrtvý se vrací,“ pronesl tiše slova, která byla bázlivou otázkou i tvrzením současně. Starci se schoulili, v jejich očích se promítl strach z něčeho nepochopitelného a nevysvětlitelného a ochromeni hrůzou opakovali blábolivě: „Mrtvý se vrátil…“

Tichá slova zapadla jako kouzlo do skupinky lidí. Řeč zamrzla, nálada odlétla s kouřem stoupajícím z ohně. Pomalu se mužové trousili do jeskyň. U ohniště zůstali jenom dva muži – – hlídka. Oheň byl největším bohatstvím tlupy a nesměl se nechat vyhasnout za žádných okolností.

Ticho lehlo do údolí, i když na mnohé oči neslétl konejšivý spánek.

XIX

Udet prchal, povzbuzován ječící tlupou stále k rychlejšímu tempu.

Když doběhl k nejbližšímu stromu, zjistil, že za ním nikdo neběží. Proto se vyhoupl do koruny a v další cestě pokračoval už beze spěchu.

Charidu nalezl na konci lesa a pokynem ji vyzval, aby ho následovala k řece, kde měli zajištěnou večeři. Brzy se dovolali i Daga. Děvče a vlk nebyli příliš hladoví. Měli dost času postarat se o své žaludky. Zato Udetovi dokonale vytrávilo.

Podle křiku krkavců poznali, že u jejich prostřené tabule už hospodaří nezvaní hosté. Jejich ostré zobany stačily spořádat už pořádnou porci. Ba i myši si přišly na své, ale přece jen zůstalo dost pro všechny tři a pěkný kus zbyl ještě i na snídani.

Po jídle se chtěla Charida dozvědět něco z bratrových zážitků. Udetovi se ale nechtělo vyprávět. Chtěl v klidu trávit. Tak jenom Charidě ve zkratce naznačil, co zažil, a že setkání s lidmi nedopadlo tak, jak si je představovali. Potom se stočil na dno loďky, aby si odpočinul. V polodřímotě se mu znovu promítly silné zážitky dnešního dne. Od spatření stop až po vítězný zápas. Ale nejsilnější dojem – zázrak dívčího úsměvu – ho znovu vrátil plnému vědomí. Nic podobného dosud nezažil a musel se tedy o ten dojem rozdělit s Charidou. Rázem se posadil a tajemně sděloval: „Viděl jsem děvče. Děvče mělo v sobě slunce. Svítilo z jeho očí i úst. Svítilo až na Udeta do koruny stromu.“ Charida se na něj nedůvěřivě podívala a zavrtala se do kožišiny.

Měsíc se vyhoupl z mraků. Nalil bílé světlo do řeky Gu-gu, na níž stála nehybná loďka, pečlivě upevněná dlouhým provazcem z travin, který Charida upletla. Byla opravdu dovedná na všechny ruční práce.

Udet se naklonil přes okraj loďky a zahleděl se na nejasný obraz své tváře. Pokusil se o úsměv. Zrcadlo hladiny mu vrátilo pokřivený škleb. Zlostně udeřil dlaní po svém obrazu. Hladina se zčeřila a smazala jeho tvář.

Lehl si vedle Charidy a vypustil dnešek z hlavy. Spánek zvítězil.

– – –

Snad měl Udet po svých trpkých zkušenostech zanevřít na lidi, vsednout druhý den do loďky a vrátit se proti proudu do starého loviště, nebo pokračovat ve své cestě do neznáma.

Ale Udet to neudělal. Příliš dlouho lačnil po společnosti sobě rovných tvorů, příliš často naslouchával vyprávění matky Aly, která ve vzpomínkách pořád žila mezi lidmi svého plemene a živila tak nevědomky jeho touhu vrátit se tam, kam patří. Touhu po starém domově. Proto Udet neodjel.

Dlouhé dny se toulával provázen Charidou po levém břehu řeky, kterou lidé v tlupě nazývali Gu-gu. Udet to ovšem nevěděl, a proto byla pro něj pořád jenom řekou. Byla v těchto krajích trochu jiná. Její voda ztratila svou zeleň, byla temnější a u břehů přecházela do červena. Její dno, právě tak jako zdejší země, bylo načervenalé.

Udet tu našel nový svět. Nacházel pořád nové věci, které nad vodopádem nebyly.

Na jejich toulkách se k nim často přidružoval spokojený Dag. Loviště tu bylo bohaté na drobnější, snadno polapitelnou zvěř, takže mu nic nescházelo.

Mladým lidem se tu také žilo dobře – až na noclehy. Odbývali je jednou v koruně stromu, kde to bez hnízda nebylo právě pohodlné, jindy v houštinách jako srny či laně, nejčastěji ale v loďce. Byla celkem bezpečná, když ji uvázali na dlouhý provaz a nechali ve volném proudu řeky. Zato noci tu byly chladnější, a ráno se často třásli zimou a vlhkem, třebaže se choulili do kožešin.

Občas se vypravili do blízkosti lidí. Žádostivýma očima pozorovali jejich život, vdechovali tu zvláštní vůni ohně, který už tak dávno ztratili. Polykali sliny, když k jejich chřípím zalétl pach pekoucího se srnce či podsvinčete. Zvědavě sledovali počínání těch bytostí, do jejichž středu by se tak rádi počítali.

Udet brzy vypozoroval, že lov je výhradní záležitost mužů, zato ostatní práce v tlupě připadla ženám a dětem.

Co tu bývalo křiku, výskání a smíchu! Jak radostné dětství tu prožívali kluci i děvčata, chráněni pozornými strážci. Takové dětství Udet nepoznal. Naopak – on se musel pořád skrývat před chlupatci. Už jako dítě byl odkázán jen na svoji dovednost a chytrost. Matka mu nemohla dělat věčně opatrovníka, vždyť měla malou Charidu a později Hura a Krua. Otčím Gagan byl docela lhostejný k tomu, jestli klukovi kručí v břiše nebo jestli na něj číhá někde nějaké nebezpečí. Udet musel sám, vždycky sám, stačit na všechny problémy, před které ho život stavěl. A jistě to bylo víc štěstí než zásluha jeho síly a dovednosti, že nezahynul. Dnes už je mladým mužem. A jistě vděčí svému tvrdému dětství za to, že se může měřit s nejsilnějšími a nejrychlejšími muži. A mnohé nástrahy a dlouhé časté osamocení přispěly k tomu, že se naučil myslet a hledat cesty, které by mu těžký život usnadnily. Jeho důmysl snižoval nebezpečí, se kterým se setkával na každém kroku.

Jednoho dne – však už se zase stmívalo – zahlédl Udet mezi mladými lidmi zase poprvé Ždvana. Už šel pružným krokem mezi několika mladíky, jen byl štíhlejší a pobledlejší, než když se s ním setkal poprvé.

Za jinochy šli v nepravidelném hloučku muži a naposled ženy s dětmi. Nejvíce ze všech však zaujal Udetovu pozornost Mahúl, který šel po boku Ždvanově. Na velké lastuře nesl hromádku suchého mechu a listí, ze které stoupal teninký sloupek modravého dýmu.

Udeta přemohla zvědavost. Opatrně se plížil travinami, ukrýval se za keři a nespouštěl tlupu z očí. Nešli daleko. Zastavili se v háji na první pasece, kde se lesklo modré oko malé studánky. První hvězda, která blikla na nebi, se zhlížela v její hladině a svítila ve vodě jako žlutá lampička.

Mahúl přistoupil první ke studánce, poklekl a s největší pozorností rozdělával oheň. Brzy vyskočily plameny a štiplavý dým stoupal až k Udetovi, který se zatím posadil pohodlně nad tlupou, ukryt hustými větvemi. Všichni přítomní snášeli větve, kůru i listí na oheň a velkou hromadu nanosili ještě jako zásobu.

Udet byl velmi zvědav, co se bude dít, protože nikde neviděl maso, které by chtěli opékat. Dokonce dnes večer nebylo ani chladno, aby se chtěli ohřát, a proto Udet nechápal, proč rozdělávají oheň.

Zatímco marně přemýšlel, usadila se tlupa kolem plápolajících plamenů. Ždvan byl jediný, kdo zůstal stát. A jenom on občas přihodil větev do věčně hladové ohnivé tlamy.

Nejblíž u studánky seděly dívky, asi ve stáří Charidy, potom ženy s dětmi a v nejvzdálenějším okruhu muži a jinoši.

Udet uviděl, že Ždvan vytáhl z plamenů hořící větev a zdvihl ji vysoko k nebi. Všichni jako na povel obrátili tváře ve směru stoupajícího kouře. Klidně a pokojně se vinul bezvětřím.

„Ždvan má zase dech,“ řekl mladík slavnostně a vložil větev zpět do plamenů. Pak povstal nejstarší z celé tlupy, bělovlasý kmet s tvářemi zežloutlými a pomačkanými a promluvil málo srozumitelným stařeckým hlasem bezzubých lidí: „Plamen je jako Ždvanův život – dým jako jeho dech – a jeho dech už stoupal ke hvězdám…“ Starcovy oči, napolo osleplé z přítmí jeskyně, ze které již jenom málokdy vycházel, pohlédly ke kmitavé hvězdě. Potom se vrátily ke studánce, svraštělou rukou zčeřil její hladinu a roztřeseně pokračoval: „Voda zabije oheň i dým – ale oživila Ždvana a vrátila mu dech. Proto děkujeme vodě, že Ždvan žije. A prosíme oheň, aby hořel dál v jeho těle. A zdravíme hvězdu, ke které zatím neodletěl jeho dech.“

Stařec byl rád, že se zhostil úkolu, a viditelně si oddychl. Zřejmě to byla dávno naučená slova, která si nevymýšlel. Ve výslovnosti mu překážely bezzubé dásně – ale to tlupě nevadilo. Zřejmě znali ten starý rituál od slova ke slovu. Sledovali celou scénu velmi soustředěně, a když kmet domluvil, všichni povstali, vztáhli ruce k nebi a tmou proniklo tlumené a skoro bojácné: „– – – óóóóó !“

Zatímco ostatní zase usedli na zkřížené nohy, mladé dívky zůstaly kolem ohně stát.

Udet seděl na větvi a skoro s pohrdáním sledoval jejich počínání. Proč to dělali? Kdyby měl vyjádřit své myšlenky, byl by divadlo pod sebou nazval holou zbytečností. Či to bylo snad něco jiného? Proč říkal stařec ta divná slova? Jen proto, že Ždvan ještě sedí mezi nimi? – Udet pohybuje hlavou ze strany na stranu. – Což nebyl on sám už mnohokrát raněn tolik, že dech odcházel z jeho těla? A když byl zase dostatečně silný, napadlo ho někdy říkat slova, která teď pronášel stařec? Ne, nikdy! A přece byl živ. A jak živ! Kdo by se chtěl rovnat rychlosti jeho nohou a síle jeho paží a mrštnosti jeho těla!

Potom k němu dolehlo to táhlé, tlumené a bázní naplněné …óóóóó… celé tlupy. Jaký ohlas to vzbudilo v jeho duši?!

Náhle se mu ve vzpomínce promítl podobný okamžik. Okamžik po strašném zemětřesení, kdy země pukala jako ořechová skořápka – na okamžik, kdy stál ve zmatku nad řvoucí řekou, která se zničehonic objevila tam, kde ještě před nedávnem nebyla. A kam zmizel kus pralesa, který byl dříve na jejím místě?

Tenkrát i on pocítil zlom ve svém nitru. Tenkrát pochopil svou nicotnost, třásl se a bál se té neznámé, nezbadatelné síly, ve které nebyl nic víc než chmýří z odkvetlých květů. Cítil tu neznámou moc, pramenící odnikud a odevšad.

Tehdy se přece i on sklonil, i on prožil okamžik pokory a úzkostné bezmocnosti.

Teď se díval jinýma očima na scénu pod sebou. Pro Udeta byla smrt částí života. Přicházela ke slabším ze spárů silnějších. Pro tento lid – matčin lid – byla smrt tím, co pro něj chvíle běsnících živlů.

Obřad kolem ohně pokračoval. Ženy pozvedly hlasy v jednotvárné melodii. „Ho-lálálálá ho-lálálálá ho-lálálálá…“

Bez konce, bez přerušení, s první slabikou poněkud hlubší než následující. Muži ve stejném rytmu poklepávali dlaněmi na nahá stehna. Celé shromáždění přešlo v kývavý pohyb, který doplňoval podivnou melodii. Dívky kolem ohně, s rukama nad hlavou, se začaly prohýbat a vypínat štíhlá těla a kroužit v odlesku plamenů.

„Ho-lálálálá ho-lálálálá ho-lálálálá.

Stále stejná melodie, jen rychlost se zvyšuje. A děvčata stále rychleji krouží. Jejich stíny se prodlužují a krátí.

Udet zahlédl mezi tanečnicemi i tu, kterou viděl již při svém příchodu. Teď neměla v obličeji slunce, ale zvláštní okouzlený výraz, který byl i v ostatních tvářích.

Aniž si to uvědomoval, kýval Udet tělem ve stejném rytmu jako tlupa pod ním. Nakažlivý neklid a vzrušení ovládly i jeho.

První zpěv… První tanec…

Kdy asi se zrodily… kdy poprvé okouzlily svou sugestivností duši primitivního člověka?

Noc už leží nad krajinou. Ždvan přihazuje poslední hrst suchého listí. Potom oheň slábne. Tichnou hlasy žen a umdlévají pohyby dívek. Obřad je skončen. Tlupa se zvedá k odchodu.

Hovor a smích, šum a výkřiky.

Jsou tak rozradováni, že nemyslí na nic kolem sebe. Ne tak Udet. Ten už sotvakdy přestane být šelmou, zachycující do svého bdělého sluchu každý šelest, do nozder každý podezřelý pach.

Bláhoví lidé! Copak skutečně ohluchli? Přestali úplně myslet? Udet ve svém úkrytu je plný neklidu. Vždyť nablízku slyší přítomnost šelmy. Za silným kmenem zahlédl i žlutozelená světélka.

Lidé jdou bezstarostně a v chumlu, ženy mezi muži a kolem jejich nohou se pletou vřeštící děti.

Temné zařvání proletí tichem a smích i hovor se změní v poděšený křik. Nastal nepopsatelný chaos. Šelma skočila do klubka lidí. Je rozdivočena pachem tolika krve a vydrážděna dlouhým čekáním. Jenom přítomnost ohně ji zdržovala tak dlouho od útoku. Silnými tlapami srazí dvě děti. Ale to už se muži vzpamatovali a s poplašným křikem a napřaženými oštěpy se ženou na útočníka. Šelma se na okamžik zarazila. Ale první zásahy oštěpů, které se zabodly do jejího těla, ji rozběsnily docela.

Klidný a lhostejný měsíc teď osvětluje jeviště tragédie. Jeden z mužů leží nehybně na zemi. Krev není v bledém přítmí vidět, jehličí a listí ji stačí vypít.

Ale i šelma je jistě poraněna.

Teď je celý ten křičící shluk přímo pod Udetem. Na zemi leží dívčí tělo. Děvče se sluncem v tváři. – Šelma je jediným skokem nad ní. Žádný z lovců nemůže stačit vyrvat jí jistou kořist.

V téže vteřině Udet skočí. Dopadne rozkročmo na tygrovo tělo. Jeho svalnatá ruka se široce rozpřáhne k smrtící ráně. Kamenné kladivo suše udeří o lebku. A znovu… a znovu…

Děvče se ztratilo pod těly šelmy i Udeta. Tři lovci přibíhají, připraveni dobít nepřítele. Ale už to není třeba. Udet zase stojí na nohou a strašlivou silou nadzvedne nehybné tělo tygra, aby osvobodil děvče. I v tom přítmí je vidět, jak stará jizva na jeho prsou nabíhá krví. Potom přiklekne k dívce. Její tvář je bledá, ale hruď se zvedá dechem. Oči, dosud plné prožité hrůzy, bloudí nechápavě po tváři neznámého mladíka.

Je nezraněná. Porazil ji vlastně některý z mužů, když se hnal na šelmu. Vstává a nejistě si prohlíží údy. Nemůže uvěřit, že žije, že skutečně vyšla bez pohromy ze smrtelného nebezpečí.

Zatímco se ženy obírají zraněnými dětmi a mrtvým mužem, lovci obstoupí Udeta v těsném kruhu. Ten má pocit lapené zvěře a jeho oči těkavě přebíhají od jednoho k druhému. Hledá skulinu v tom sevření těl, kudy by mohl uniknout. Zuby vyceněny a z hrdla vychází vrčení, které je spíše varováním než výhružkou.

Tehdy promluví Mahúl: „Jsem tvůj přítel. Silo-veliký je také tvůj přítel.“ Pak ukázal rukou na ostatní. „Mnoho mnoho přátel.“

Udet přestane vrčet, zuby se schovají za plnými rty. Ale nevěří ještě docela… Vyčkává a je ve střehu.

Silo, který stojí po boku Mahúlově, přistoupí k chlapci a podává mu svůj oštěp. Udet na něj hledí nechápavě a rozpačitě bere zbraň z jeho rukou. Neví, že darování zbraně je projevem nejvyššího přátelství. Ale oštěp se mu líbí. Je udělán daleko pečlivěji, než bývají jeho. Hrot je ostrý, protože je vybroušen z parůžku nějakého kopytníka.

Z prohlížení ho vytrhne zase Mahúlův hlas: „Půjdeš se mnou a se Silem. Jsi náš.“ Bere ho za ruku a Udet váhavě vykročí po jeho boku. Však by sotva šel, kdyby mu nebyl Mahúl tak milý. Tuší v něm skutečného přítele, daleko dražšího přítele, než jakým mu mohl být Dag. Ti ostatní jsou jaksi vnuceným přídavkem. Bez nich ale je asi přátelství s Mahúlem neuskutečnitelné.

Nechá se odvést až k ohni před jeskyní. V jejím pozadí se ozývá kvílení. To ženy truchlí nad raněnými a nad mrtvým. Ale muži si toho nevšímají.

Bělovlasý kmet, který prve mluvil u studánky, podá první Udetovi kus pečeného masa, které za jejich nepřítomnosti připravila hlídka, která měla na starost ohně.

Udet chtivě sáhne po vonící pečínce. Zakusuje se do ní s takovou chutí, že mu šťáva teče mezi prsty a obličej se leskne tukem… Další porci mu podá Silo-veliký a i tu spořádá Udet docela hravě. Nedá košem ani ostatním mužům, a je opravdu neuvěřitelné, kolik se toho do něj vejde.

Před jeskyní ženy stahují a vyvrhují tygra, kterého Udet skolil. Inu, točit se kolem jídla není práce pro pořádné chlapy. Děti se pletou kolem žen, perou se o vnitřnosti, labužnicky cucají střeva a nic nedbají, že jsou zamazané až za ušima.

Játra položí ženy na velikou lasturu. O ta se rozdělí všichni muži v tlupě. Srdce pak dostane Silo-veliký. To proto, aby jeho srdce bylo statečné a neznalo strach v žádném boji.

První sousto jater přináší Udetovi děvče se sluncem v těle. Udetův zájem je rovnoměrně rozdělen mezi lahodné sousto a hostitelku. Potom k děvčeti přistoupí jeden z lovců, snad její otec, a dlouho jí něco říká. Na to přistoupí dívka plaše k Udetovi, bere jeho ruku do svých a přitiskne ji ke své tváři. Udet hbitě uškubl. Myslel nejinak, než že ho chce děvče kousnout. Ale lovec ho vyvedl z omylu. „Lina patří Udetovi. Udet zabil tygra a zachránil Linu. Lina bude Udetovi sloužit.“

Udet polykal svůj příděl jater a něco zavrčel. To tak! To by mu ještě scházelo! Má dost hlídání s Charidou – musel by být blázen, aby si pověsil na krk ještě Linu. Kdo ví, jestli to děvče, jinak docela pěkné, umí vůbec lézt po stromech. A snad by ji musel učit i zacházet s kamenným zubem.

Udet je příliš mladý, než aby v děvčeti viděl svoji ženu. Pro něj je člověk jako člověk. Rozdíl je jen jeden. Děvče je méně schopné a přidělává muži, i když je docela mladý, jenom starosti. Proto se od lovcova daru lhostejně odvrátí a raději sáhne po šťavnatém řízku, který mu podává Pták.

I děvče si zřejmě oddychlo. Vždyť Udet, třebaže jí zachránil život, je koneckonců přece jen cizinec.

Tak, teď má Udet konečně břicho plné. Ani při nejlepší vůli se do něho nevejde ani sousto. Ale Dag a Charida jistě budou také při chuti. Proto bez pobízení přistoupí k ohni, oderve kus masa z pekoucího se zvířete, a aniž se rozloučí, vykročí volně k lesu.

Okamžitě se lovci kolem něj sesypou. „Neodcházej. Jsi náš. Budeš spát v jeskyni.“

Udet setřese jediným pohybem všechny přátelské ruce. Zvědavost ho však přece přiměje k tomu, aby do jeskyně alespoň nahlédl. Strčí hlavu dovnitř.

Je tam zvláštní pach, děti kničí a ženy je pořádají štulci a mateřskými pohlavky. Ne – to není nic pro Udeta, zvyklému volnosti a svobodě. Rychle zase vyleze. A teď už se nenechá nikým zdržet, aby zůstal. Bez vysvětlování a omluv kráčí k lesu.

Po chvíli mužové pochopí, že silný mladík, který nese tak vysoko hlavu, nemá další zájem na jejich pohostinství. Jediný Mahúl vytrvá po jeho boku. Udet po něm občas mžikne, ale jde pořád podle svého. Potom se vyhoupne do koruny stromu. Nepospíchá. A Mahúl pod ním jde pořád stejným směrem jako on. Tehdy se Udet zastaví a houkne dolů: „Polez také. Pojď ke mně.“

Což o to, po stromech umí Mahúl lézt velmi dobře, – ale na takový způsob pohybu ve větvích, jaký předvádí Udet, si přece jen netroufá.

Když však mladík v koruně stromu pořád vyčkává, přestane se Mahúl rozmýšlet a v mžiku je u něj. Teď sedí proti sobě a hledí si radostně do očí. Nevidí si sice zřetelně do tváří, ale nové přátelství je tak upřímné, že nemusí vidět, aby se přesvědčili o jeho srdečnosti a pravdivosti.

Potom pokračují v cestě a Udet Mahúlovi rád pomáhá v místech, kde zaváhá. Když dojdou skoro na konec lesa, Udet zavolá: „Charido! Charido!“

Kdesi stranou se ozve dívčí hlas a hned na to štěkot. Brzy na to zašustí větve blízkých stromů, na zemi zaharaší větve a vedle hochů usedne Charida. Teprve teď si uvědomila přítomnost třetí osoby. Znehybněla. Strnule hledí na tmavou postavu vedle svého bratra. Dag pod stromem nespokojeně kňučí.

Mahúl se nahne, aby si prohlédl Udetovu společnici. Charida však zaprská a šlehne po něm rukou. Mahúl takové přivítání nečekal. Polekal se tak, že spadl ze stromu a rovnou pod zuby Daga. Ten odskočil, vyštěkl, ale hned se vzpamatoval a zaútočil.

V mžiku byl Udet dole, aby ty dva od sebe roztrhl. „Dost, Dagu! Dost! Dost!“ Zlobil se a měl co dělat, aby ho udržel za šedý kožich.

Trvalo chvíli, než Dag pochopil, že je to týž člověk, kterého mu už jednou Udet představil jako svého přítele. Přestal sice dorážet, ale raději kousek poodběhl, aby se zbytečně nevystavoval pokušení vyzkoušet na Mahúlovi zuby.

„Charido, dolů!“

Děvče jen neochotně poslechlo bratrův rozkaz. Udet ji vzal za ruku a vedl ji z lesa. Mahúl je následoval bez vyzvání. A tady v měsíčním světle se snažil Udet své sestře vštípit, že tenhle vysoký černovlasý mladík je přítel. Věru že se Charida kdysi spřátelila s Dagem mnohem snáze, než teď s Mahúlem. Pořád cenila zuby, vrčela a prskala, a při každém jeho pokuse o sblížení se nahrbila, jenjen, po něm skočit. Mahúl se podíval tázavě na Udeta. Ten se však tvářil nevšímavě a hleděl si Daga. Tahle záležitost se ho už netýkala, ať si ji ti dva vyřídí po svém. Tak alespoň Mahúl jeho jednání porozuměl. A hned přikročil k činu. Chytil prostě děvče za ruku, nedbal na její prskání a vytrvale jí opakoval: „Já jsem přítel. Přítel. Přítel.“

Mělo to ten výsledek, že se Charida mrštně sehnula a kousla ho do ruky. Mahúl vykřikl. Tím byla právě jeho trpělivost vyčerpána.

Skočil po ní, zavrčel daleko zlověstněji než ona, přehnul ji přes koleno a jeho ruka se začala kmitat vzduchem. Udet po nich mrkl. Nenechal by sestře vážně ublížit, ale tohle shledával zdravé. Když nechce pochopit hlavou, musí pochopit jinou částí těla.

A ejhle! Když Mahúl skončil své neobvyklé seznamování, Charida zkrotla, pohladila si postižené místo a podívala se na nového přítele docela usmířeně. Znala zákon silnějšího.

Udet hodil Mahúlovi přinesenou pečínku, a ten ji prostým pohybem nabídl Charidě. „Jez, Charido. Budeme jíst spolu. Ty a já jsme přátelé.“

Seděli vedle sebe a svorně ukusovali. Už na sebe nevrčeli jako divoká zvířata. A aby Dag neřekl, dostalo se i na něj. Mahúl mu hodil kost i s pořádným kusem masa.

XX

Tu noc ještě Udet neodvedl Mahúla k jejich lodi. Opatrnost divocha mu nedovolila prozradit své dočasné doupě. Ale udělal to už po několika dnech, když se dřív přesvědčil, že úmysly celé tlupy jsou přátelské. Docházel často na louku, přinášel lidem své úlovky, dělil se s nimi o pečeni a odnášel bohaté porce Charidě a Dagovi. Ti ho nikdy nedoprovázeli dál než na pokraj lesa.

Když se Udet vracel ve společnosti Mahúlově, čekala na ně Charida docela pokojně, ale když se k mladým mužům přidal ještě někdo jiný – a býval to nejčastěji Ždvan – mizela jako veverka a nenechala se ničím přilákat.

A přece jednou přemohla svou plachost.

Muži odešli na lov. Podnikavý Gavri vypátral, že se nablízku potuluje stádo zubrů. To by jim mohlo zajistit zásoby masa na dlouhou dobu. Lidé savany už znali způsob uchování masa prostým uzením.

Proto byl na planině před jeskyněmi klid, rušený jedině výskotem dětí. A hravost dětí bylo to pravé, co mohlo zlomit dívčinu nechuť ke vstupu do tlupy. Napřed dlouhé hodiny okouněla, bavila se pozorováním jejich honiček, schovávaček a žertovných rvaček, dívala se, jak dovedně házejí kamením po veverkách a myších, pozorovala, jak dívky stejného věku s ní splétají traviny a jak se ověnčují květy i plody keřů, navlečených na stéblech dlouhých ostřic.

Mahúl si všiml žádostivého lesku jejích očí. „Jdi tam. K lidem.“

Podívala se na něj váhavě, ale potom přece jen přijala nabízenou ruku, Udet ji vzal za druhou – a to bylo štěstí, protože Charida si v poslední chvíli všechno rozmyslela a byla by určitě utekla, kdyby ji oba mladí muži pevně nepřidržovali. Však se polekala toho, že se na druhém konci ozval radostný pokřik vracejících se lovců. Vlekli za sebou tělo mladého zubra, kterého se jim podařilo ze stáda ukořistit.

A tak dorazili do tábora a k ohni všichni skoro současně.

Křik a hluboké hlasy mužů vylákaly z jeskyní i ženy.

A potom se stalo něco neočekávaného. Poslední vylezla z jeskyně stará Srú. Byla ještě svěží a pohyblivá a měla na starou ženu velmi bystré oči. Ta se teď zastavila a jako u vytržení hleděla na děvče, které se vzpouzelo v rukou mladých mužů. Potom vykřikla a vrhla se k dívčiným nohám.

To ovšem Charidu tolik polekalo, že měli oba mladíci co dělat, aby ji udrželi.

Stará Srú vzlykala a vyrážela nesrozumitelná slova. Celá tlupa hleděla s údivem na tuto nečekanou scénu. Konečně bylo rozumět jednotlivým slovům: „Ala! Moje Ala! Vrátila se. Moje mrtvá Ala se vrátila!“

Stará Srú byla matkou Aly, kterou před mnoha lety odvlekl silný Gagan jako svou kořist, a kterou všichni v kmeni vzpřímených lidí považovali za mrtvou, jako jejího muže Udeta.

Charida byla skutečně podobná mrtvé Ale. Mnohem víc než Udet svému ubitému otci.

Trvalo chvíli, než tlupa pochopila, co Srú svou řečí myslí. Vlastně pochopili jenom starší příslušníci kmene, kteří se na oba zahynulé pamatovali. A teď tu všichni stáli bezradně, s hlavami sklopenými, docela popleteni návratem těch, jejichž dech podle jejich soudu už dávno odletěl ke hvězdám. A jestliže přítomná mladá žena byla Ala – a tvrdila to přece její vlastní matka – pak Udet, kterého už všichni znali, nemohl být nikdo jiný než Udet-veliký.

Zmocnila se jich bázeň. Či nebylo to naprosto nadpřirozené, že se mrtví vrátili? – Měli hrůzu ze smrti, ale byla jim pochopitelná. Což nepochovali docela nedávno lovce Zuru, kterého zabil tygr? Ale tohle přesahovalo všechno jejich chápání. Dolehla na ně bázeň, skláněla jejich hlavy a vynutila úzkostné zvuky, které přešly do tichého úpění.

Mladí lidé se dívali nechápavě na nezvyklé chování dospělých. Ale vycítili, že se děje něco nezvyklého. Udet se díval podezřívavě z jednoho na druhého. Nebude lépe vytrhnout sestru Mahúlovi a zmizet s ní v bezpečí lesa? Ale nedělo se nic nepřátelského.

„Ala! Ala! Ala!“ opakovali teď mechanicky ti, kteří Alu znávali. Několik mužů si dodalo odvahu a přikročili k ohni. S pořádným kusem pečeně se vrátili k hostům a uctivě jim nabízeli lákavá sousta. Nemůže být na škodu být zadobře s těmi, kteří už byli u hvězd, a přece se vrátili k pozemskému životu.

Charida vztáhla váhavě ruku po mase. Teprve teď z ní strach spadl. A nebylo skutečně nic nadpozemského v té dravé chuti, se kterou se její zuby zabořily do pochoutky. Byl to pohled na její chuť, který ulámal zuby hlodavému strachu shromážděných.

Jedno věděly obě strany určitě. Neleží mezi nimi nepřátelství – naopak, pojí je přátelství, které je nutí prokazovat si různé úsluhy a pozornosti.

Konečně vyprchal první a nejsilnější dojem. Teď se mohli radovat z bohatého úlovku – a také to upřímně udělali.

Kolem ohně dnes seděli všichni, ani děti neodháněli, vždyť dnešek byl výjimečný den. Vždyť se vrátili bývalí členové kmene, aby jej posílili. A nezdařil se znamenitě lov? – Možná že se proto tak zdařil, že jim cizinci přinášeli štěstí…

Udet a Charida ani netušili, jaké úctě svého kmene se těší. Také si tím nelámali hlavu. Proč také, když je tu dost jídla, když je tu oheň, který tak bolestně pohřešovali, a když kolem jsou samé přátelské tváře.

Je konec samoty, osamělých toulek a svíravé touhy po sobě rovných.

Během hodování se Udetovy oči několikrát setkaly s pohledem Sila-velikého, po jehož boku seděl Mahúl. V tom pohledu bylo něco, čemu mladý Udet nerozuměl. V duši mužově zřejmě zápasily protichůdné myšlenky.

Když byli všichni sytí a děti se rozběhly za svou zábavou, strhl Silo krátkým a panovačným výkřikem pozornost všech k sobě. Jeho obličej byl klidný a neproniknutelný. Zřejmě svůj zápas dobojoval.

„Lovci,“ oslovil přítomné muže. „Silo už nebude velký ve vaší tlupě. Vrátil se starý-nový-velký. Je to Udet. Jeho dech už byl u hvězd, ale teď je zase u svých lovců. Udet je silný-silný. Rychlý-rychlý. Moudrý-moudrý! S ním přišla i Ala. Stará Srú poznala svou Alu.“ Po těchto slovech přešel volným krokem k mladým lidem, kteří se na něj dívali plni nechápavého údivu. Mlčky podal svůj oštěp – teď už druhý – do rukou mladého muže a odstoupil.

Bylo namístě, aby se Udet ujal svého nového úřadu se vší důstojností. Ale mladík z toho všeho nebyl moudrý. Neobřadně se podrbal ve vlasech, protože dotěrný hmyz docela přehlédl vážnost chvíle, a potom dlouho přemýšlel. Co po něm ti lidé chtějí? Proč takové množství zbytečných slov? Proč říkají Charidě Ala? A proč chtějí, aby on byl Udet-velký? Co vlastně znamená být „velkým“ v tlupě?… To Udet neví. A je mu to vlastně jedno, když má břicho plné. Vždyť nezná zvyky lidí svého rodu, neví, co po něm budou žádat, a neví, co si počít se svou nově získanou hodností. Ale hlavně: Chce zůstat svobodný. To především. Přijít, kdy se mu zachce, a odejít, když bude chtít. Být vázaný na kohokoli – to není nic pro něj. Chce přicházet a odcházet jako Dag.

Protože se všichni tváří tak zatrachtile vážně, zůstává také vážný. Potom přistoupí k Silovi a konečně promluví: „Udet není velký, Udet je chlapec. Silo je muž. Já – Udet jsem přítel Silův. Jsem přítel všech. Silo zůstane velký v naší tlupě.“ Po těch slovech vrátil oštěp do Silových rukou a k jeho nohám položil své kamenné zbraně. Tím se pokusil vyjádřit, že je ochoten podřizovat se jeho vůli.

Souhlasné mručení mužů mu prozradilo, že považují jeho řeč za rozumnou. Potom přistoupil k sestře a to už znělo skoro mrzutě: „To není Ala. To je Charida.“

„Charida, Charida, Charida,“ opakovali všichni ochotně a pohlédli na děvče. Charida si prohlížela náhrdelník z různých zubů, docela lhostejná k pozornosti, kterou bez své zásluhy vyvolala.

Jen stará Srú, schoulená u jejích nohou, opakovala umíněně a něžně: „Ala! Ala se vrátila. Moje Ala, Ala, Ala…“

Té noci zůstali mladí lidé prvně dobrovolně v jeskyni. Vstoupili neochotně. Nebýt ohně, který plápolal u vchodu a chladné noci s drobným mrholením, byli by sotva zůstali. Ale usnuli téměř hned. Vědomí bezpečí zavřelo jejich víčka zdravým spánkem.

Na stráži u ohňů bděli Mahúl a Ždvan. Tma ležela nad kotlinou. Lišky a šakalové se plížili nedaleko a pátrali po zbytcích bohaté hostiny. Některý drzejší přiběhl občas tak blízko, že ho bylo zřetelně vidět v záři plamenů. Mladí muži po nich házeli z dlouhé chvíle kameny. To aby noc rychleji utekla. Však žádná nebezpečná šelma se neodváží napadnout tlupu, dokud hoří blahodárné ohně. A hořet nepřestanou. O to se už Mahúl se Ždvanem postarají.

Kdesi ve tmě, na pokraji lesa se ozvalo vlčí vytí. To šedý Dag žaloval bílému měsíci na svůj stesk a opuštěnost. Vuíííííí… Vuííííííí…

Měsíc zapadl do mraků. Tmavá silueta zvířete s nataženou šíjí zmizela ve tmě. Jen smutné vytí prozrazuje, že šedý Dag sedí dál na témže místě.

Mlč, kamaráde! Udet je věrný. A jestli daroval polovinu srdce těm, z jejichž středu vyšel, druhou ponechal divočině. Však se zase k tobě vrátí. Jen počkej, až zase slunce odkryje svou tvář.

Udet se vrátí… jistě…