Dmitrij Nikolajevič Medvěděv

V týlu nepřítele

Zkouška

V dubnu roku 1942 se na tušinském letišti časně zrána shromáždila skupina budoucích partyzánů. Všichni měli toho dne vzlétnout a vykonat první zkušební seskok padákem. Nikdo z nich kromě mne v životě padákem neskákal. Povšiml jsem si, že mnozí byli zneklidněni. Někteří se pouštěli do veselých řečí, ale rozčilené pohledy, vrhané na plochu letiště, prozrazovaly velmi výmluvně duševní stav těchto „vtipálků“.

Chápal jsem, že to není zbabělost. Všichni tito lidé se přihlásili k partyzánům dobrovolně a věděli, jakému nebezpečí budou vystaveni v týlu nepřítele. Z mnoha uchazečů jich bylo vybráno jen padesát; byli to ti, o nichž se s jistotou vědělo, že nezklamou, ani neztratí odvahu. Teď byli všichni vzrušeni, ale kdo seskakoval

padákem poprvé, ví, že vzrušení, které při tom člověk zakouší, je zcela přirozené a zákonité.

Pohlédl jsem na hodinky; do vzletu zbývalo ještě 30 minut.

Nedaleko mne seděl Alexander Alexandrovič Lukin. Byl přidělen našemu oddílu jako velitel průzkumu. Také Lukin nebyl asi ve své kůži: zapaloval jednu cigaretu od druhé.

„Alexandře Alexandroviči,“ řekl jsem mu úmyslně hodně hlasitě, aby to všichni slyšeli, „tak se mi zdá, že nějak příliš mnoho kouříte. Skákat s výšky není přece jenom nic příjemného, člověku je trochu úzko, že?“

Lukin hned pochopil, že jsem tu řeč, která zřejmě všechny zaujala, začal úmyslně.

„Co naplat, Dimitriji Nikolajeviči, ať mám strach nebo nemám, seskočit musím!“ odpověděl.

Všichni ztichli a naslouchali našim slovům.

Každého překvapilo, že velitel říká svému

pomocníkovi, že se bojí seskoku. Využil jsem ticha, které se rozhostilo, a začal jsem vyprávět svůj příběh, abych vyplnil zbývající půlhodinu úmorného čekání.

„Pro vás pro všechny to bude ovšem novinka. Ale já jsem starý parašutista. Dnes provedu třetí seskok. Poprvé jsem seskakoval už velmi dávno, v roce 1907, kdy po parašutistickém sportu nebylo ještě ani potuchy. Tehdy jsem žil na Bílé Rusi, ve velké dělnické osadě Bežici. Otec slavíval jmeniny o svátku Mikuláše a pozval toho dne hosty. Byli to vesměs starší lidé a to se ví, já, osmiletý kluk, jsem se mezi nimi nudil. Využil jsem shonu v domácnosti, štípl jsem otci trochu tabáčku, sebral slanečka, ukrojil kousek svátečního pirohu a s těmito pamlsky jsem šel navštívit hlídače požární věže, stojící u našeho domu.

Hlídač, stařík Gavrilyč, byl už dávno mým přítelem. Hrozně rád jsem poslouchal různé skutečné i smyšlené příběhy, které vyprávěl, a často jsem s ním trávil čas na požární věži, odkud bylo naši osadu vidět jako na dlani.

Gavrilyč ochutnal piroh s rybou, pochválil jej, snědl slanečka, začal si svinovat cigaretu a dal se do vyprávění dlouhé pohádky o létajícím koberci. Seděli jsme spolu na požární věži asi hodinu nebo dvě a stařec stále vyprávěl. Nakonec ho vyprávění unavilo. Usnul. Protože jsem neměl nic na práci, řekl jsem si, že si také zakouřím. Svinul jsem si cigaretu a začal jsem se procházet po plošině věže. Bafal jsem s vážnou tváří a přitom jsem se zakuckával a zalykal, neboť jsem nebyl na kouření zvyklý. Najednou pohlédnu dolů - otec! Hrozí holí a míří k věži. Uvědomil jsem si, že výprasku neujdu. Za prvé mi zakázal lézt na věž, za druhé vidí, že kouřím.

Co dělat? Jak uniknout trestu? Vtom jsem spatřil velký deštník z plachtoviny. Sedávala pod ním obvykle na trhu za slunečných nebo deštivých dnů Gavrilyčova žena a prodávala slunečnicová semínka. Jednou jsem se zeptal Gavrilyče, proč má ten deštník na věži. Gavrilyč mi odpověděl, lišácky pomrkávaje jedním okem: „To je, přítelíčku, důležitá věc. I požární věž může někdy chytnout. Vzplane dejme tomu dole, jak potom sejdu po schodech? Popadnu tedy tenhle deštník a seskočím s ním dolů.“

Gavrilyč to řekl žertem, ale když jsem spatřil otce, polekal jsem se a bez dlouhého rozmýšlení jsem uchopil deštník, rozevřel jej a… seskočil s věže. Och, to byl strašný skok!

Deštník jsem ovšem nepustil z rukou a dopadl jsem s ním na střechu sousedního domu. Pochroumal jsem se pořádně, ale tehdy jsem na to ani nemyslil. Přejel jsem jen několikrát rukou po rozbitých a odřených kolenou, seskočil jsem se střechy a běžel za roh. Odtamtud jsem pozoroval, co se bude dít… Otec už byl nahoře ve věži. Vidím, jak k němu přistoupil Gavrilyč, ukazuje na deštník, který jsem nechal na střeše, a jak mu něco vysvětluje.

Potom otec z věže zmizel - hledal mě asi. Vzal jsem nohy na ramena a běžel o tři ulice dál od domu. Ale večer jsem přišel domů a byl jsem, jak se patří potrestán.

To byl můj první seskok padákem. Vidíte, jsem tedy průkopník parašutistického sportu. “

Za řeči jsem si povšiml, že se posluchači rozveselili. Pohlédl jsem na hodinky; zbývalo ještě deset minut. Mohl jsem tedy pokračovat:

„Po druhé jsem seskakoval skutečným padákem z opravdovského letounu. To bylo nedávno, v červenci roku 1941, právě když vypukla válka. Měl jsem za úkol přejít s oddílem do týlu nepřítele. Ptali se mě, mohu-li seskočit padákem. Odpověděl jsem bez jediného mrknutí, že by to nebylo po prvé, a hned jsem jel na letiště. V pěti minutách mi vysvětlili, jak se padák rozvírá, vynesli mě do vzduchu v »U 2« a já seskočil. Přiznám se, že jsem měl pořádný strach. Potom se ukázalo, že tento výcvik byl zbytečný: do týlu nepřítele jsme přešli pěšky. No, a teď se pokusím seskočit po třetí. Řeknu vám na své dobré svědomí, že jsem zase rozčilen. Ale žádný strach! Dva seskoky… a budeme v týlu Němců! Dnes jeden, za několik dní druhý a dáme se do práce. No, a teď do toho! Tamhle už jdou pro nás.“

Mé „vzpomínky“ zřejmě soudruhy pobavily. Nějak se jim ulevilo: je-li rozčilen sám velitel, není to tedy ostuda.

Zamířili jsme k letounům.

Seskoky dopadly dobře, neobešly se však bez příhod. „Přilepil jsem se“ - dopadl jsem na ohromnou břízu. Padák se zachytil, musil jsem ho odepnout a po kmenu sešplhat dolů.

Jeden soudruh zůstal viset mezi dvěma stromy. Bylo to nedaleko letiště. Přiběhli k němu a křičí:

„Rozhoupej se, chyť se stromu a spusť se!“

Ten se pokouší rozhoupat se, ale vůbec mu to nejde. Tu ti, kteří stáli dole, vzali volný padák, roztáhli ho a vysvětlují:

„Odepni padák a seskoč!“

Smolařský parašutista seskočil jako cirkusový akrobat do sítě.

Z letiště jsme jeli do Moskvy v nákladním autu. Bylo už poledne, ale ulice se zdály prázdné. Děti vůbec nebyly vidět. Tverský bulvár a Sovětské náměstí, které v době mini bývaly plné děcek s míčky, švihadly a tříkolkami, byly teď liduprázdné. Děti s matkami a babičkami odvezli na východ do bezpečných oblastí. Také mnoho továren a úřadů bylo odsunuto. Polovina obyvatel opustila hlavní město. V té době byli Němci zahnáni od Moskvy na dvě stě až tři sta kilometrů, dosud se však stále opakovaly nálety německého letectva.

Příprava k letu do týlu nepřítele končila. Dlouho jsme se ovšem nepřipravovali, celkem asi měsíc. Utábořili jsme se v lese u města a tam jsme se cvičili ve střelbě a v místopisu. Dokonce jsme prováděli ženijní práce: stavěli jsme prámy a převáželi jsme se na nich přes jezero, které bylo poblíž našeho tábora.

Jako velitel oddílu jsem využíval každé příležitosti, abych si pohovořil s lidmi o životě partyzánů, který budeme prožívat. Byl jsem zkušenější než ostatní. Od srpna roku 1941 do února roku 1942 jsem velel partyzánskému oddílu na Bílé Rusi, v brjanských lesích. Vyprávěl jsem soudruhům o těžkostech, které nás očekávají. Mluvil jsem o nebezpečí života, ale nezastrašoval jsem:

„Vím ze zkušenosti, že v týlu Němců jsou partyzáni pány. Lidé na ně pohlížejí jako na zástupce Rudé armády, jako na představitele sovětské moci. Právě proto musí být partyzán ve všem a všude hoden naší velké socialistické vlasti. “

V našem oddílu bylo mnoho ukrajinských vojáků. Nebylo to náhodné. Místem naší partyzánské činnosti měla být Rovenská oblast na Ukrajině. Tam se mezi městy Sarny, Rakitné a Berezné prostírají rozlehlá zalesněná území. Náš oddíl se měl usadit v samských lesích.

Ale přeletět rovnou do samských lesů bylo velmi těžké. Byly příliš daleko od linie fronty. Letoun může letět nad územím zabraným Němci jen v noci, jinak ho sestřelí. Z jara jsou noci krátké a letadlo nedokáže doletět z Moskvy do samských lesů a vrátit se ještě za tmy. Krom toho by tak mohly sovětské letouny upozornit fašisty na samské lesy a oddíl by se octl ve velkém nebezpečí. Proto jsme se rozhodli, že nejprve dopravíme oddíl blíže, do mozyrských lesů, ke vsi Muchojedy, rozkládající se na hranicích Rovenské oblasti. Odtamtud měl oddíl postupovat pěšky do samských lesů.

Bojový seskok

Abychom mohli oddíl bezpečně přesunout do týlu nepřítele, rozdělili jsme jej na několik skupin. Koncem května odletěla první skupina čtrnácti lidí. V jejím čele letěl Saša Tvorogov, odvážný, mladý, ale už zkušený partyzán.

Vojenská jednotka, v které Tvorogov na počátku války bojoval, byla obklíčena. Skrýval se se soudruhy v lesích na Bílé Rusi a stal se partyzánem. V říjnu roku jednačtyřicátého se Tvorogovova skupina připojila k mému oddílu, s kterým jsem tehdy na Bílé Rusi bojoval. V krátké době se Saša projevil jako odvážný voják a stal se velitelem oddílového průzkumu. Prováděl s úspěchem bojové operace. Později, na začátku dvaačtyřicátého roku, vrátil se s mým oddílem do Moskvy.

V seznamu vojínů nového oddílu byl Saša Tvorogov na prvním místě a letěl první do týlu nepřítele. Měl přistat v mozyrských lesích u vsi Muchojedy a vyhledat místo pro přistání ostatních skupin. Před odletem jsme ho upozornili na to, že musí, ať se mu přihodí cokoliv, dorazit k určenému bodu, ke vsi Muchojedy, kde se sejdeme.

Za dva dny po odletu ohlásil Tvorogov radiem, že se stala chyba: letci vysadili jeho skupinu na jih od Žitomíru místo do mozyrských lesů. To je tři sta kilometrů od nich. Místo bylo bez lesů a nebylo kde se skrýt. Příští den oznámil Saša, že postupují k vesnici Muchojedy. Vtom bylo vysílání neočekávaně přerušeno. Čekali jsme den, dva, tři - stále nebylo spojení.

Co se přihodilo?

Rozhodli jsme se poslat druhou skupinu. Bylo zapotřebí stůj co stůj najít Tvorogova a zabezpečit přistání celého oddílu. Ale také tentokrát na nás číhal nezdar. Druhá skupina, které velel Kočetkov, také nedopadla v mozyrských lesích u Muchojed, nýbrž o dvě stě kilometrů severněji. Lidé se spustili s padáky na nějakou bažinu. Byli naskrz promáčeni, promáčel se také celý výstroj; z bažiny se dostali jen s velkým úsilím.

Za nějaký čas hlásil Kočetkov radiem, že došli ke stanici Tolstyj Les na železniční trati Černigov-Ovruč, třicet kilometrů od vesnice Muchojedy. Kočetkov se tam usadil a oznamoval, že zřizuje signály pro seskok našich parašutistů.

Nálada se pozvedla a třetí skupinu jsme poslali k stanici Tolstyj Les jako na prověřené už místo. V čele této skupiny letěl Pašun, náčelník štábu našeho oddílu. Radistu s sebou neměl - měli jsme jich málo - ale v jeho skupině byli dva partyzáni, kteří výborně znali jak mozyrské lesy, tak i stanici Tolstyj Les.

Oznámili jsme Kočetkovovi, že vylétá ještě jedna skupina a aby v noci zapálil ohně jako znamení pro letadlo.

Letoun, který odlétl s novou skupinou, šťastně se vrátil do Moskvy a pilot hlásil, že výsadkáři byli vysazeni na signály u stanice Tolstyj Les.

Ale druhého dne Kočetkov oznamoval, že nepřiletělo žádné letadlo, ačkoli ohně po celou noc hořely. Co je to za mámení smyslů? Opět nevysadili lidi tam, kde měli! Pašun neměl žádného radistu, a proto jsme od něho nemohli očekávat zprávu.

Tvorogov zmizel, o Pašunovi nevíme… Požádal jsem, aby odeslali co nejdříve mne. Bylo už konečně nutno vyhledat zmizelé soudruhy a zařídit přistání ostatních.

Ale místo mne letěl s další, čtvrtou skupinou Sergej Trofimovič Stěchov, můj zástupce pro politické věci, s kterým jsem sestavoval oddíl. Ale ani Stěchovovu skupinu nevysadili na Kočetkovovy signály, což nás nesmírně zarmoutilo. Sergej Trofimovič Stěchov nám radiem hlásil, že už po tři dny nemůže zjistit, kde je. Poslal lidi na průzkum a nevracejí se.

Byl jsem nanejvýš rozčilen. Nakonec jsem obdržel svolení k odletu.

Se mnou měli letět velitel průzkumu Alexander Alexandrovič Lukin, radistka Lída Šerstěněvová a několik španělských vojáků.

V Moskvě bylo tehdy mnoho španělských soudruhů, kteří kdysi bojovali za svobodu Španělska a potom prchli před Francovým fašistickým terorem. Když vypukla válka s hitlerovci, žádali Španělé sovětskou vládu, aby je poslala na frontu. Mnozí, když se dozvěděli, že se sestavují partyzánské oddíly, trvali na tom, aby byli do těchto oddílů zařazeni. Do mého oddílu dobrovolně vstoupilo osmnáct Španělů. Při první schůzce prohlásili, že svou účastí ve válce Sovětského svazu proti fašistickému Německu uspíší osvobození své vlasti.

Večer 20. června jsem byl se svou skupinou na letišti. Nedoprovázeli mě ani příbuzní, ani žena. Rozloučil jsem se s nimi doma - „dlouhé loučení - zbytečné slzy“.

Vyprovázeli mě soudruzi z prvního oddílu. Loučení bylo krátké. Letoun byl přesně v určenou hodinu připraven k odletu, nasedli jsme, motory zarachotily a… na shledanou, Moskvo!

Všichni byli vzrušeni. A hned v první minutě, jako bychom letěli někam na výlet, začali soudruzi zpívat písně, nejprve ruské, potom španělské. Ale tu už jsme letěli nad frontou. Nebyla tehdy daleko, poněkud na západ od Tuly. Tam se letoun rázem octl v oslepujících kuželích světlometů. Němci zahájili palbu, ale šťastně jsme přelétli nebezpečné pásmo. Uplynula ještě hodina a následoval povel připravit se k seskoku.

Vyhlédl jsem okénkem letounu a dole jsem zřetelně spatřil smluvené signálové ohně. Letoun zakroužil a pomalu se snášel. Radili jsme se jeden za druhým u palubních dvířek. Major, který nás doprovázel, připevnil naše „karabiny“ k rámu dvířek, aby se padáky samy ve vzduchu rozevřely.

Jsme připraveni. Pojednou Lída Šerstěněvová, stojící za mnou, řekla vzrušeně:

„Soudruhu veliteli, kde máte svůj provázek?“

Obrátil jsem se. Vyšlo najevo, že má „karabina“ nebyla připevněna.

Nebyl bych pravděpodobně ztratil ve vzduchu rozvahu a byl bych sám rozevřel padák, stačilo jen trhnout za kroužek. Přesto však bylo dobře, že mě Lída na to upozornila.

Rozbušilo se mi srdce při povelu:

„Seskok!“

Seskočil jsem první. Za několik vteřin se rozevřel padák.

Rozhlédl jsem se. Shodili nás vysoko, devět set metrů nad zemí. Nad hlavou měsíc, dole planou ohně, ale vzdalují se - vítr mě odnáší stranou. Ve vzduchu jsou rozhozeny padáky - nade mnou, zprava, zleva. Jeden proletěl kolem mne a rychle, rychle padal k zemi. Rázem jsem si uvědomil, že se padák naplno nerozevřel a že se ten člověk možná zabije.

Dole je les. Připravil jsem se podle pravidel: zkřížil jsem ruce a uchopil jimi popruhy. V témž okamžiku mě strhl proud vzduchu, odnesl stranou a já narazil na zem.

Dopadl jsem na čtyřicet metrů od kraje lesa.

Bylo předem ujednáno, že zapálím oheň a že se u něho všichni sejdou. Ale při pádu jsem se tak potloukl, že jsem nemohl vstát a sebrat větve na oheň. Proto jsem k sobě přitáhl padák a zapálil jej. Pak jsem se odplazil na patnáct metrů od ohně, lehl za keře a s připraveným samopalem jsem čekal. Nemohl jsem přece vědět, kdo k tomu ohni za okamžik přijde, zda naši nebo nepřítel…

Slyším, jak se někdo opatrně blíží. Ptám se:

„Heslo?“

„ Moskva! “

„Medvěd,“ odpovídám a dodávám: „Hoď svůj padák do ohně a pojď ke mně.“

„ Provedu! “

Přišel Lukin, po něm Lída Šerstěněvová, potom ostatní.

Tři až čtyři kilometry od nás se rozštěkali psi a štěkali ustavičně, jako by je někdo dráždil. Je tedy nedaleko nějaká vesnice.

Přišli všichni. Vstal jsem, stěží jsem se narovnal, a abych přehlušil bolest, řekl jsem co nejveseleji a nejbodřeji:

„Druhý seskok a jsme na místě!“

Potom jsem vytáhl kompas a začal jsem se orientovat.

Kompas, hvězdnaté nebe a železniční trať stačily k tomu, abychom věděli, kam máme jít. Stanice Tolstyj Les musela být zcela blízko.

Nuže, jsme v nepřátelském týlu, téměř tisíc kilometrů od Moskvy a šest set kilometrů od linie fronty.

Setkání

Šli jsme po kraji lesa směrem k nádraží Tolstyj Les. Už svítalo. Na trávě, hojně pokryté rosou, zanechával po sobě každý krok hlubokou stopu. Proto jsem dal rozkaz, abychom šli „partyzánským krokem“ - husím pochodem, dva až tři metry od sebe, a aby každý přesně našlapoval do šlépějí před sebou. Budou-li fašisté po nás slídit, těžko určí, kolik lidí tudy přešlo, zda deset nebo sto. Prvním partyzánským pravidlem je ostražitost.

Už se téměř rozednilo. Kolem dokola bylo ticho. Naslouchal jsem však každému šelestu, každému praskotu větve. Ačkoli zatím nehrozilo žádné nebezpečí, dával jsem chvílemi smluveným znamením povely „k zemi“, „maskuj se“, abych soudruhy donutil být stále ve střehu.

Ušli jsme pět kilometrů. V dálce na cestě se objevili dva lidé. „K zemi!“ velím a přivolávám Lukina:

„Alexandře Alexandroviči! Jste velitelem oddílového průzkumu, jděte první jako průzkumník. Vyšetřete, co je to za lidi. Jsou-li to našinci, zeptejte se, kde je Tolstyj Les.“ Lukin si vzal s sebou Španěla Florejaxe a šel.

Ležel jsem na zemi a díval se za nimi. Vidím, že se Lukin dal s těmi lidmi do řeči, potom si stiskli ruce a rozešli se. Lukin se vrátil; byla to jakási sedmdesátiletá stařenka s vnukem. Stařenka spráskla ruce a dala se do pláče, když se dověděla, že rozmlouvá s partyzány:

„Propánečka, to je radost! A kdy už ty proklatce vyženete?… Dočista nás přivedli na mizinu!“

Stařenka řekla, že k nádraží Tolstyj Les je všeho všudy jen deset kilometrů, a upozornila nás, abychom nešli po druhé straně železniční trati, tam ve vsi že je plno policajtů.

Lukin jí dal na rozloučenou tabulku čokolády a několik kousků cukru.

K deváté hodině jsme už byli blízko nádraží Tolstyj Les. Dal jsem povel k odpočinku. Lidé, nepřivyklí dlouhému pochodu, byli unaveni, mnozí měli rozedřené nohy.

Postavil jsem zajišťovací hlídky, aby pozorovaly vše, co se děje v nádraží, na přejezdu a na trati.

Lídě Šerstěněvové jsem nařídil, aby připravila vysílačku a hlásila do Moskvy, že jsme správně přistali a že hledáme Kočetkovovu skupinu.

Pojednou k nám vojáci zajišťovací hlídky přivádějí tři lidi. Dívám se - zářící radostné obličeje. Jsou to Kočetkovovi průzkumníci!

„Lído, pošlete zprávu!“

Šli jsme rovnou do Kočetkovova tábora.

Je těžké vylíčit radost z tohoto shledání. Vyprávěli jsme si navzájem o překot novinky: my o Moskvě, oni o zdejším životě.

V Kočetkovově táboře byl už také Stěchov se svými soudruhy, ale o Sašovi Tvorogovovi a o Pašunovi stále

nikdo nic nevěděl. Jako by se ti lidé byli propadli do země!

Ani u Kočetkova neprošlo všechno hladce. Když se jeho skupina snášela k zemi, jeden už letitý partyzán, Kalašnikov, zůstal viset na padáku mezi stromy v dost velké výšce. Dlouho jej hledali, až ho konečně našli. Jakmile Kalašnikov spatřil své lidi, nečekal, až ho sundají, přeřízl finským nožem popruhy padáku a spadl na zem. Vstát už nemohl, ukázalo se, že má zlomenou nohu. Nyní ležel v zemljance traťového dozorce, půl kilometru od stanice Tolstyj Les. Náš doktor Cesarskij a partyzáni ho tam potají každý den navštěvovali.

Asi za hodinu nám uvařili oběd. Pohostili nás játry z hříběte, opékanými na tlustém vepřovém mase. Bylo to dost chutné.

Nesměli jsme ztrácet ani minutu. Poslali jsme hned několik partyzánů různými směry na průzkum. Měli vypátrat, můžeme-li tu zůstat a čekat na další skupiny, nebo zda už hitlerovci něco o našem táboře nevyslídili. Navečer jsem šel sám prověřit, jak je tábor zajištěn, jak jsou rozestaveny stráže. Obešel jsem celý tábor, přešel jsem rozlehlou lesní louku a zašel hluboko do lesa.

Stanice není nadarmo pojmenována Tolstyj Les. Les kolem je skutečně mohutný. Stoleté duby, břízy, borovice, jedle a nízké stromky mezi nimi tvořily hustou, neproniknutelnou spleť. V místech, jimiž jsem procházel, nebyla ani jediná cestička. Rozhodl jsem se, že se vrátím. Ale za deset minut jsem poznal, že nejdu tam, kam jsem měl jít. Zabočil jsem víc vlevo a šel ještě deset minut, ale opět cítím, že jdu jinam. Mezitím slunce zapadlo a já jsem nadobro ztratil orientaci.

Jaká ostuda! Považte: velitel oddílu, a hned první den zabloudí!

Musím se přiznat, že jsem o sobě měl lepší mínění. Narodil jsem se na Bílé Rusi a v dětství jsem často chodíval do lesa na houby, na jahody, na lískové ořechy.

Dovedl jsem podle slunce, větviček a kořenů určit, kde je jih a kde je sever. Za těch pět měsíců partyzánského života, které jsem nedávno prožil, snad jsem se také lecčemu naučil. Přesto jsem teď nevěděl kudy kam. Po pádu s padákem mě ještě bolela záda, ale rychle jsem se, jako kdysi v dětství, vyšplhal na vrcholek ohromného dubu. Rozhlížím se, kolem dokola samý les, nic než stromy. Ale tu vidím vystupovat z lesa tenký proužek kouře. Tam je tedy tábor. Zjistil jsem si tento orientační bod na kompase, slezl jsem s dubu a šel dál.

K táboru jsem došel už za úplné tmy. U ohně seděli partyzáni. Usedl jsem tam na pařez. Chtěl jsem si odpočinout a slyšet, co si soudruzi povídají. Mluvilo se o Španělu Rivasovi. Rivas byl leteckým mechanikem a přijali jsme ho do svého oddílu jako odborníka. Letěl se Stěchovovou skupinou. Mladý partyzán vyprávěl:

„No, tak jsme se vám všichni shromáždili u táboráku. Při prověrce chybí Rivas. Šli ho hledat. Tma, není vidět ani na krok. Neustále voláme: ,Rivasi!‘ Hledali jsme ho celou noc, ale nenašli. Rozednilo se a velitel nás zase poslal hledat. Celý den jsme chodili sem tam po lese. Rivas nikde! Teprve k večeru jsem přišel k lesní bažince. Uprostřed bažinky stojí jediná hrozně tenká osika. Vidím, že se za ní někdo skrývá. Hned jsem skočil za keř a pozoruji. Hlavu ten člověk schoval za osiku, ale celé tělo je vidět. Zadíval jsem se pozorněji - výstroj je náš. No ovšem, je to Rivas! Vyšel jsem z úkrytu a volám: ,Rivasi, vylez ven!‘ Odpovídá: ,Kamufláž! Kamufláž!’

Nakonec vyšel, zaradoval se, neustále něco žvatlá ve své řeči, objímá mě.

A potom pojednou vytahuje ze záňadří živého holuba. Do dneška nevím, kde toho holuba chytil a k čemu vlastně ho chtěl použít.“

Všichni se zahleděli na Rivase a dali se do smíchu. A ten, maličký a slabounký, s černýma jiskřivýma očima, také se směje. Patrně věděl, že je řeč o něm.

„No a co, toho holuba snědl?“ zeptal se někdo.

„Co vás napadá, neublíží ani mouše, neřku-li holubu! Sháněl potom pro holuba potravu. Ale dlouho se s ním nepiplal. Holub mu uletěl.“

Teprve po půl roce, když se už Rivas naučil trochu rusky, vyprávěl nám o tom, jak se bál, když se octl v lese sám. Světýlka světlušek se mu zdála tygříma očima. Holuba chytil, aby měl něco k jídlu, kdyby se mu nepodařilo dostat se brzy k našim.

Všichni měli povznesenou náladu. Nové prostředí je nějak upoutávalo. Hned nám ukázali „svítící záhon“, který partyzáni udělali ze světélkujícího trouchnivějícího dřeva. Radistka Lída si už připevnila kousek dřívka do vlasů. Svítilo jako drahokam.

„Jen ať se poveselí,“ myslil jsem si. Znal jsem tuze dobře lesní „poesii“ s komáry, s vlhkem a s doutnajícím táborákem.

Za dva dny jsme přijali ještě jednu skupinu parašutistů.

Letoun přeletěl vysoko nad našimi ohni. Hořely tak prudce a oslnivě, že svým světlem ozářily i kroužící letoun a mraky na nebi.

Když letoun spatřil signály, zabočil stranou, udělal otáčku a znovu se objevil ve výši tří set metrů. Začaly se od něho odlepovat zvony padáků, jasně viditelné v odlescích ohňů. Vítr je unášel stranou.

Neočekávaně se nad ohni ve výši asi osmdesáti metrů rozevřely dva padáky jeden po druhém. Ohromný člověk přistal přímo vedle ohně. Poněkud opodál padla na klády ošetřovatelka Marusja Šatalovová. Hodně si pohmoždila nohu. Nikdo nemohl pochopit, proč se to všecko tak stalo. Ale když jsme padáky pozorně prohlédli, vyšlo najevo, že k nim zapomněli připevnit „karabiny“. Proto se automaticky nerozevřely. A parašutisté dokázali otevřít své padáky teprve potom, když prolétli dvě stě metrů se zavřeným padákem. Přesto jsou naši parašutisté chlapíci; neztratili duchapřítomnost.

Plošina se k seskoku parašutistů nehodila. Byla blízko nádraží. Vedle byly koleje, kamenná dlažba a skladiště dříví. Dopad na takovou plošinu byl nebezpečný a hrozilo zmrzačení. Museli jsme hlásit do Moskvy, aby zatím nikoho neposílali.

… Průzkum přinášel poplašné zprávy. Po okolních vsích kolovaly pověsti, že noc co noc přilétá dvacet až třicet letadel a shazuje parašutisty, kterých je prý už celá divise. Tyto pověsti se ovšem donesly k sluchu Němců. Pravděpodobně proti divisi pošlou velkou trestní výpravu, a nás bylo zatím jen sedmdesát!

Křest ohněm

Na úsvitu 23. června jsme opustili tábor. Bylo jasné, že hitlerovci na nás každou chvíli vrhnou své trestní oddíly. V táboře jsme zanechali jen „maják - pět partyzánů, kteří měli pozorovat nádraží. Na „majáku“ zůstal i náš lékař Cesarskij. Měl léčit partyzána Kalašnikova, stále ležícího v zemljance traťového dozorce. Nemohli jsme ho vzít s sebou, ještě měl nohu v sádře.

Namířil jsem s oddílem k severu, do větších lesních celků. Když jsme urazili deset kilometrů, zpozorovali jsme v lese domek. Poslal jsem na průzkum tři partyzány.

„Požádejte o jídlo a hleďte vyzvědět něco o nepříteli,“ poručil jsem průzkumníkům.

Brzy se vrátili a hlásili, že v domku bydlí hajný. Dal jim jen deset syrových brambor a do řeči se nechtěl pouštět: nic prý neví.

Ještě jsme neušli ani kilometr, když stráž vzadu proudu hlásila, že zadržela podezřelého člověka. Cválal na koni. Když spatřil náš proud, zajel k němu.

„Kde bych našel náčelníka policie?“

„A co mu chceš?“ zeptali se pohotově partyzáni.

„Před chvilenkou ke mně přišli nějací dva chlapíci a ptali se na Němce. Jsou to jistě partyzáni. Odešli tímto směrem. “

Byl to týž hajný, od něhož moji průzkumníci dostali brambory. Pokládal náš proud za policejní oddíl.

Při výslechu se hajný přiznal, že jel do okresního střediska Chabnoje, aby Němcům oznámil, že k němu přišli partyzáni. Němci slibovali za udání partyzánů odměnu. O sobě řekl, že byl kdysi odsouzen sovětským soudem za těžký zločin.

Vše bylo jasné: byl to zločinec a teď se stal zrádcem. Zastřelili jsme ho na místě.

Tento případ nás přinutil ještě k větší ostražitosti. Ačkoli všichni byli unaveni, rozhodl jsem se, že nebudeme odpočívat. Ve tři hodiny odpoledne dostal každý voják kousek vařeného masa. Jedlo se na pochodu. Chleba jsme neměli.

Jako naschvál se spustil prudký déšť, pravý liják. Oděv a obuv nasákly vodou, šlo se ztěžka. Uběhla hodina, druhá a stále lilo, ale my jsme šli bez zastávky dál a dál od nebezpečných míst. Teprve pozdě večer, když už všichni byli se svými silami u konce, rozhodl jsem se přerušit pochod. Přestalo pršet, ale v hustém lese bylo všecko mokré, se stromů padaly velké kapky a ve vzduchu poletovala mračna komárů. Partyzáni, dosud nezvyklí na dlouhé pochody, hned se svalili na mokrou půdu a usínali.

Druhý den jsme našli vhodné místo pro zatímní tábor. Bylo to v lese, uprostřed obrovských borovic; dříve tam podle všech známek bývala lesní školka. Na každém stromě byly „šipky“ pro stékání pryskyřice s miskami na koncích. Rychle jsme postavili z padáků šest stanů, abychom měli pokoj od komárů a mohli klidně spát. Blízko tábora jsme vybrali mýtinu k přistávání parašutistů. Ještě ten den jsme doplnili jednotky, určili průzkumníky, pohovořili s nimi a poslali je na různě strany, aby vyšetřili, nejdou-li za námi Němci, a vyzvěděli, jak žije obyvatelstvo ve vsích a je-li možno dostat někde potraviny.

Ráno 25. června táborová stráž zadržela a přivedla ještě jednoho podezřelého člověka, který o sobě říkal, že je místním obyvatelem. Důkladně pozoroval terén nedaleko našeho tábora. Při prohlídce u něho našli průkaz o tom, že slouží u německé policie. Bylo jasné, že po nás fašisté pátrají, že už nám možná přišli na stopu.

Téže noci nastal v táboře poplach. Jeden z hlídky zaslechl v lese jakýsi šramot. Ve tmě se mu nepodařilo nic rozeznat. Šeptem přikázal svému pomocníku, aby běžel do tábora oznámit, že je slyšet hluk.

V táboře byl vyhlášen poplach. Za několik minut byl oddíl v bojové pohotovosti.

Avšak kolem dokola bylo hluboké ticho; nic nerušilo lesní klid. Prohledali jsme celé okolí, ale nepřišli jsme na nic podezřelého.

Za hodinu byl poplach odvolán, ale zbytek noci jsem už nespal. Šlo o to, že poplach odhalil naše nepořádky: mnoho soudruhů se oblékalo a obouvalo 15 až 20 minut, vojáci pohotovostní čety spali svlečeni, ačkoli to podle předpisu nesměli dělat. Předvolal jsem si velitele jednotek zároveň s vojáky, kteří porušili kázeň, a přísně jsem je pokáral.

Zrána se Alexander Alexandrovič Lukin vypravil směrem, kde strážný slyšel v noci hluk. Šel opatrně s připraveným samopalem. Pojednou blízko něho někdo vyskočil z křoví a vrhl se stranou. Rychle, aniž si uvědomil, oč jde, udeří Lukin pažbou, ale… byla to jen maličká divoká kozička. Hned nato slyšel, jak zamečela druhá. Lukin chytil obě kozy a vrátil se s úlovkem do tábora.

„Tak tohle byli ti filutové, kteří způsobili poplach a poděsili strážného!“ řekl Lukin.

Lída a Marusja vyjekly, jakou z toho měly švandu.

„Ty jsou hezoučké! Dejte nám je!“

Ale tu, kterou Lukin udeřil, museli jsme zaříznout. Druhou jsme dali dívkám.

„Jen zase nedělejte poplach, až koza zamečí,“ vtipkovali vojáci.

Pozdě večer se v táboře objevil neočekávaně v plném počtu náš „maják“ ze stanice Tolstyj Les. Také doktor Cesarskij s nimi přišel. Náhle tam totiž vpadli Němci a zatkli nemocného Kalašnikova i s traťovým dozorcem.

Vybrali jsme skupinu průzkumníků, která měla za úkol přesně zjistit, kde hitlerovci jsou a znají-li polohu našeho tábora.

Před úsvitem, když všichni ještě spali, vydali se průzkumníci na cestu. Nedošli však daleko. Na tři sta metrů od nás, na protějším břehu malé říčky, spatřili fašisty a okamžitě na ně zahájili palbu. Tábor byl doslova za dvě minuty na nohou. Ve stanu se mnou spal Sergej Trofimovič Stěchov. Vyběhl ze stanu dříve než já a v čele pohotovostní čety běžel směrem, kde se ozývala střelba. Zůstal jsem v táboře, u stanu s vysílačkou a se štábními listinami.

Střelba sílila; bylo vidět, že se u říčky rozpoutal pravý boj.

Potom začala střelba také z druhé strany, blízko tábora. Nebylo možno otálet. Poslal jsem druhou skupinu vojáků pod velením Kočetkova k místu boje. Z partyzánů, kteří v táboře zbyli, rozestavil jsem kolem tábora pomocné hlídky.

Každý výkřik, každý výstřel se rozléhal po lese dunivou ozvěnou. Bylo už zřetelně slyšet výkřiky fašistů: „Vzdej se, Ruse!“ Přehlušovalo je naše partyzánské: „Hurá, hurá, vpřed!“

Za půl hodiny přinesli prvního raněného. Byl to Španěl Florejax. Doktor Cesarskij a Marusja Šatalovová už připravili zdravotnický stan. Florejax byl těžce raněn trhavou střelou. Cesarskij začal ihned operovat.

Brzo přivedli zajatce, dva Němce a tři zrádce policisty, oblečené do německých stejnokrojů. U nás dovedl německy jen Cesarskij, ale ten operoval, proto jsme nejprve vyslýchali policisty.

Zajatci vypověděli, že skutečně šli proti našemu oddílu a jejich čelní proud o sto šedesáti mužích napadl tábor se dvou stran. Už za boje hlásil německý velící důstojník radiem do střediska Chabnoje, aby okamžitě poslali posilu.

Vřava boje ztichala a také střelba se vzdalovala. Bylo jasné, že naši zahánějí Němce.

Cesarskij operoval, nedbaje ani dost málo palby. Hned za Florejaxem přinesli ještě dva raněné. Cesarskij zručnýma a jistýma rukama vyčistil rány, obvázal je a při tom klidně říkal:

„Jen žádný strach, všecko bude zas v pořádku. Není to ,nic nebezpečného. “

Z bojiště přišel Kosťa Postonogov, zalit krví. Ruku měl nepřirozeně vykroucenou. Zesláblým hlasem řekl:

„Nařezali jsme těm stvůrám!“ a klesl na zem.

Cesarskij ho zvedl, položil na rozprostřený stanový dílec a ošetřil mu ruku. Kosti byly tak roztříštěny a kůže roztržena, že ruka visela jen na šlachách.

Boj trval dvě hodiny. Naši zahnali Němce daleko. Musil jsem vysílat spojky, abych své lidi dostal zpátky do tábora.

První zkoušku jsme vydrželi. Pětadvacet partyzánů, kteří se přímo zúčastnili boje, stačilo se vypořádat se sto šedesáti hitlerovci. Bylo pobito přes čtyřicet fašistů, mezi nimi sedm důstojníků. Raněné jsme nemohli spočítat, neboť je Němci vzali s sebou. V boji jsme ukořistili různé zbraně - lehké kulomety, pušky, granáty a pistole.

Náš oddíl utrpěl v tomto boji těžkou ztrátu. Padl Tolja Kopčinskij, statečný, veselý Moskvan, z něhož vyzařovala radost ze života, komsomolec a rychlobruslařský mistr SSSR. Kopčinskij se dobrovolně přihlásil do našeho oddílu a v krátké době se stal miláčkem všech.

V dalekém mozyrském lese, na lesní louce, vykopali jsme partyzánskému hrdinovi hrob. Spustili jsme tělo do země a mlčky obnažili hlavy. Pronesl jsem nad otevřeným hrobem jen několik slov: „Sbohem, mladý příteli! Pomstíme tě!“ a první jsem vhodil do hrobu hrst země.

Právě tak mlčky přešli kolem hrobu naši vojáci a házeli do něho hrstky hlíny.

Potom hrob zaházeli a s velkou láskou obložili vzniklý kopeček zeleným drnem.

Bylo zapotřebí neprodleně odtud odejít. Němcům mohla dojít posila, a tu by šlo naší „divisi“ do tuhého.

Dal jsem znamení k odchodu.

Měli jsme tři vozy. Naložili jsme na ně raněné a vyrazili; nešli jsme však po cestě, ale rovnou lesem. Za oddílem šla skupina vojáků a zakrývala stopy.

Němci nás čtyři dny stíhali v třiceti nákladních autech, ale marně. Šli jsme takovými pěšinkami, že po nich nemohli projet. Pochodovali jsme v noci a Němci se v ruské zemi báli nejvíce tmy.

Cestou

Naše nebezpečná cesta v zemi obsazené nepřítelem trvala přes měsíc.

Od stanice Tolstyj Les do samských lesů je přes dvě stě kilometrů. Taková vzdálenost se lehce přejede ve vlaku. Není to obtížné ani v autu. Ba i pěšky se ujde bez velké námahy, může-li se jít známými cestami a přenocovat v pohodlných chatách. Ale partyzánské kilometry jsou dlouhé a těžké.

Nešli jsme po cestách, nýbrž prodírali jsme se nepozorovatelnými lesními pěšinami a močálovitými průseky. Nezacházeli jsme do vesnic, nýbrž obcházeli jsme je daleko stranou, aby nás ani psi nezvětřili. Pochodovali jsme v noci a ve dne jsme odpočívali přímo na zemi. Máčeli jsme se v bažinách a mokli v lijácích. Trápili nás komáři. Vnikali pod speciální síťky a zabodávali se svými sosáky do obličeje, do krku, lezli do uší, do nosu, do očí.

Neměli jsme ani chléb, ani brambory a často jsme byli po celý den a celou noc o hladu. Do osamělých statků a vesnic chodili jen průzkumníci, a to s nesmírnou obezřelostí, aby neprozradili, že někde nablízku pochoduje oddíl.

Průzkumníci se od místních obyvatel dovídali, že nás Němci pronásledují, že posílají do lesa své agenty, přestrojené za pastevce nebo za sběrače jahod.

Počínali jsme si takto: partyzánský průzkumník, jdoucí před oddílem, potká v lese podezřelé lidi. Tu oddíl zaléhá v místě, kde se dověděl poplašnou zprávu, a nehybně leží hodinu, dvě, tři, dokud spojka nehlásí, že cesta je volná.

Šli jsme, zdolávajíce všecky překážky, které si jen lze na cestě představit, a proto se dvě stě kilometrů, označených na mapě, ve skutečnosti proměnilo v pět set a snad i více.

Průzkumníci zdolávali dvakrát, ba i čtyřikrát větší vzdálenost než ostatní. Když oddíl odpočíval, šli vpřed podle pochodové osy, stanovené na celý den a noc, vyhledávali místa pro nové zastávky, vraceli se k oddílu a vedli ho už po prozkoumané cestě. Jiní byli posíláni různými směry, aby pátrali, nejsou-li někde hitlerovci připraveni k přepadu.

Zvláště těžko se vedlo raněným. Lesní pěšiny a průseky jsou hustě posety kořeny stromů a pařezů. Každý kořen, každý hrbolek nebo pařez, který se nepodařilo objet, působil v krvácejících ranách palčivou bolest. V bažinatých místech se kola vozů zabořovala a koně je nemohli vytáhnout. Tu jsme museli koně vypřáhnout a vozy vytáhnout sami.

Naši soudruzi se o raněné dojemně starali. Průzkumníci pro ně sháněli kyselou a sladkou smetanu, vejce a dokonce bílý chléb. Doktor Cesarskij a ošetřovatelka Marusja neodcházeli od vozů s raněnými ani na krok.

Byl to těžký a namáhavý pochod. Ale nikdo neklesal na mysli. Partyzáni na zastávkách tiše zpívali a dokonce i ranění se přidávali ke zpěvu. Často bylo slyšet vtipy a smích. A podívejme - pustili se i do tance! Ovšem tančili jen ti šťastní. Na zastávkách chodili mnozí partyzáni k Cesarskému, aby jim převázal krvavé odřeniny na nohou.

Stále jsme udržovali radiové spojení s Moskvou, odkud jsme dostávali souhrnná hlášení o válečných operacích. Tyto zprávy z Moskvy jsme ručně přepisovali v několika exemplářích, a když si je partyzáni přečetli, dávali jsme je průzkumníkům, kteří chodili do vsí a do odlehlých statků. Rolníci se dovídali pravdu o válce; vždyť Němci tvrdili, že už obsadili Moskvu a Leningrad.

Od průzkumníků jsme se dovídali o životě vesničanů. Okupanti loupili a zabíjeli lidi, zatýkali obyvatelstvo a posílali je na těžké práce, mládež odváželi do Německa do otroctví.

Jedna kolchoznice vyprávěla:

„Taky mou Aňutku sebrali. Když odjížděla, řekla jsem jí: ,Piš, děťátko, ale tuze opatrně. Povede-li se ti špatně, nakresli kvítek.“ To vím, že nedovolí psát pravdu. No, a nedávno jsem od ní dostala dopis. Píše, že se jí žije dobře, a na dopise je nakresleno celých dvanáct kvítků a papír je plný skvrn od slz.

Oddíl namířil do obvodu vsi Muchojedy. Soudili jsme, že jsou-li Saša Tvorogov a Pašun živi, budou nás hledat na smluveném místě.

Už na pochodu slyšeli naši průzkumníci od rolníků vyprávění o jakýchsi čtrnácti odvážných partyzánech. Z počátku k nám tyto zprávy přicházely jako pověst o rudých výsadkářích, kteří přemohli velký německý oddíl. Potom byly jasnější a jasnější, vyskytli se očití svědci a nakonec jsme zjistili toto:

Tvorogovova skupina, vysazená z letadla na jih od Žitomiru, obešla město od západu a namířila k severu, k

Muchojedům. V jedné vsi se ubytovali na nocleh. Chalupu, kde byli partyzáni, obklíčili v noci Němci.

„Vzdej se, Ruse!“ křičeli nepřátelé.

„Bolševici se nevzdávají! “

V odpověď zahájili naši soudruzi palbu z oken chalupy. Boj trval celý den. Bylo pobito přes padesát hitlerovců. Ze čtrnácti partyzánů jich zůstalo na živu jen pět.

Když se setmělo, zapálili Němci chalupu, ale partyzánům se podařilo vyskákat. Bránili se střelbou a zmizeli.

Ranění, vysílení bojem a hladoví ušli ještě té noci deset kilometrů. Za svítání znovu spatřili pronásledovatele a dali se na útěk, doběhli do vsi a obsadili první chalupu. Hitlerovci je opět obklíčili a znovu trval boj několik hodin. Nakonec střelba z chalupy přestala. Když Němci vnikli do chalupy, jejich kořistí byla jen těla tří padlých partyzánů. Dva nějakým zázrakem unikli. Z líčení vesničanů a podle popisu šatů jsme si mohli domyslit, že mezi zabitými byl také Saša Tvorogov.

To bylo všecko, co jsme se o něm a o jeho skupině dozvěděli. Teprve po dlouhé době, až po válce, vyhledal mě soudruh z Tvorogovovy skupiny. Podařilo se mu ještě s jedním partyzánem, Španělem, prchnout z té chalupy. Po dlouhém bloudění se dostali k jednomu partyzánskému oddílu, u kterého zůstali až do konce války.

Tak skončil příběh statečných vojáků Tvorogovovy skupiny.

Na jedné samotě poblíž Muchojed sdělili obyvatelé našim průzkumníkům, že k nim přišli nějací lidé v kombinésách a ve vojenských čepicích a kupovali brambory, mléko a chléb. Když se loučili, řekli, že opět přijdou.

Rozhodli jsme se, že nastražíme léčku. Průzkumník Valja Semjonov a několik partyzánů dostalo rozkaz, aby se skryli v keřích vedle krajní chalupy. Čekali tam šest hodin. Nakonec se objevily na cestě tři postavy. Naši si připravili samopaly, ale když se ti tři přiblížili, Semjonov vykřikl z plna hrdla: „Hoši, to je přece Ševčuk a Darbek Abdraimov!“ Průzkumníci vyskočili z úkrytu a začali objímat soudruhy. Byli to partyzáni z Pašunovy skupiny.

Za několik hodin sešli jsme se s Pašunem a s jeho lidmi. Kdo měl fotografický přístroj, fotografoval. Jak by ne! Vždyť jsme se nedávno rozloučili v Moskvě a za tu dobu, co jsme se neviděli, mladí sportovci z Pašunovy skupiny se změnili ve vousaté muže.

Hledali nás přes měsíc. Z letadla je shodili někde poblíž stanice Chojniky, sto osmdesát kilometrů od Tolstého Lesa. Piloty zmýlily ohně, které tam hořely. Ale jak se později vysvětlilo, zapálili tyto ohně místní obyvatelé, mobilisovaní k pracím na železniční trati. Němečtí policisté, kteří tuto trať střežili, zpozorovali výsadek a začali střílet. Na štěstí vítr odnášel výsadkáře stranou od ohňů. Přesto jeden soudruh ještě ve vzduchu zahynul nepřátelskou střelou. Ostatní přistali a sešli se na Pašunův signál.

Několik dní se potloukali bažinami a skrývali se před nepřátelským pronásledováním. Podařilo se jim dojít k řece Připjati a přepravit se přes ni na loďkách. Po našem odchodu dorazili na stanici Tolstyj Les a odtud šli už po našich stopách.

A tak tedy byl již náš oddíl pohromadě. Pětaosmdesát lidí!

Když se oddíl 21. července zastavil k odpočinku, Sergej Trofimovič Stěchov shromáždil na lesní louce všecky členy a kandidáty strany. Byla to první stranická schůze v našem oddílu.

Naše stranická organisace nebyla velká, měla patnáct členů a čtyři kandidáty. Hned na této první schůzi jsme projednali nejdůležitější otázky našeho života: vedoucí úlohu komunistů v boji s Němci, to, že komunisté mají být vzorem v boji i v běžném životě, kázeň v oddílu, práci komsomolské organisace. Od toho dne byl u nás organisován jak stranický, tak i komsomolský život.

Sergej Trofimovič míval každého dne při odpočinku politické referáty, vyprávěl o situaci na frontách, o životě v rodné zemi, o úkolech sovětských lidí v týlu nepřítele. Stěchov dovedl besedy zajímavě a živě vést a vždycky míval kolem sebe mnoho partyzánů.

Nedaleko osamělého statku Zluj jsme našli místo pro přistání výsadkářů. Sdělil jsem do Moskvy souřadnice. Hned první noc přiletělo letadlo. Přijali jsme ještě dvanáct vojáků.

S velkou radostí jsem uvítal Nikolaje Ivanoviče Kuzněcova, kterého jsem tuze dychtivě očekával a o kterém budu v této knize ještě mnoho vyprávět.

Oddíl roste

Ve vsích a v odlehlých statcích jsme nalézali bývalé rudoarmějce a poddůstojníky Rudé armády. Někteří z nich, když se dostali do obklíčení, usadili se tam jako místní obyvatelé. Jiní prchli z německých zajateckých táborů a také se skrývali na samotách.

Všichni tito lidé, jakmile poznali, že jsme partyzáni, prosili, abychom je přijali do oddílu. Průzkumníci přiváděli každého dne několik lidí.

V obvodu města Ovruče setkali jsme se s jedním hajným. Pověděl, že v těchto lesích nějací partyzáni už jsou. Zajímali jsme se o ně, ale ukázalo se, že se ti partyzáni jen tak prostě nenajdou. Báli se nás, nevěděli, co jsme zač, a důkladně se před námi skrývali. Nakonec se nám podařilo dva z nich zadržet. Když se dověděli, kdo jsme, přivedli i ostatních dvacet lidí. Byli to rudoarmějci, kteří uprchli z německého zajetí.

Nemohli jsme však tyto lidi jen tak prostě začlenit do našich řad. Vyslýchali jsme každého zvlášť, kdo je, odkud je, u kterého útvaru sloužil.

Potom u všech nováčků začala pečlivá prohlídka. Dva partyzáni je prohledávali, já a Sergej Trofimovič jsme stáli u prohlídky a dávali pozor.

Jednomu z nich vytáhli z kapsy karty. Sergej Trofimovič je opatrně bere, zastrčí do své kapsy a povídá rozpačitému nováčkovi:

„Děkuji, děkuji! Tyhle karty se nám pěkně hodí na podpálení ohně, až bude vlhké počasí.“

U druhého našli půl litru kořalky.

„Za tohle vám také děkuji. Zásobu lihovin zatím nemáme a někdy se stane, že se i taková věc hodí. “

Když výslech a prohlídka byly skončeny, dal Stěchov nastoupit celou skupinu a seznámil nově přijaté vojáky s našimi pořádky.

„Přijmeme vás do svého oddílu, ale dobře si pamatujte, že kázeň u nás je přísná. Velitelův rozkaz je zákon, který se nesmí přestoupit. Za přestupek je trest. Pít kořalku se bezpodmínečně zakazuje. Hra v karty je zakázána. Přísně se zakazuje brát něco obyvatelstvu a přisvojovat si to. Za loupež je trest smrti. Věci konfiskované nepříteli se odevzdají hospodářské četě a rozdělují se tak, jak o tom rozhodne velitelství. Ani tabák si nikdo nesmí přivlastňovat/’

A nakonec Stěchov dodal:

„Někteří z vás nemají zbraně. Nechystáme se vám je dát. Ztratili jste svou zbraň, získejte si v boji novou. S nepřítelem se budeme bít ztuha a často. Rozumíte?”

Večer jsme slyšeli u ohně od nově přijatých partyzánů smutné vyprávění o tom, jaká muka a utrpení prožili v německých táborech.

Slyším, jako by to bylo dnes, slova už letitého rudoarmějce, Sibiřana:

„Sedíme tedy den, druhý, třetí. V ústech jsme neměli ani sousta, ba ani hlt vody nám nedali. Někdo to už nesnesl, blouzní… Tu vidíme, jak německý strážný otevřel kohoutek od vodovodu. Naši se vrhli k čerstvé vodě a on, ta stvůra, začne pálit z kulometu.“

Spojení našeho oddílu se svobodným územím Sovětského svazu nebylo ani na minutu přerušeno. Na tomto spojení závisel osud a další činnost našeho oddílu. Proto jsme spojení radiem přikládali velký význam a radisty jsme chránili jako oko v hlavě.

Každý radista měl na pochodu přiděleny dva samopalníky k osobní ochraně. Ti mu také pomáhali nést přístroje.

Zároveň musím podotknout, že přístroje radistů, ačkoliv byly přenosné, zdaleka nebyly lehké. Skládaly se z kufříku, do kterého byl vmontován přijímač a vysílač s klíčem a „potrava“ - suché anodové a kathodové baterie. Kromě toho se musila nosit zásobní „potrava“ - baterie používané k poslechu moskevského vysílání.

Každý den jsme se v přesně stanovenou hodinu spojovali s Moskvou. Byl-li oddíl na pochodu a nebylo-li možné se zastavit, zanechávali jsme radistu pod ochranou dvaceti partyzánů na místě, kde jsme byli v hodinu určenou pro vysílání. Oddíl šel dále a radista se spojil s Moskvou. Po vysílání dohonil oddíl a odevzdal radiogram z Moskvy.

Blížil se srpen a stále jsme byli na pochodu. Už jsme přešli železniční trať Kovel-Kyjev a do místa, kde jsme se chtěli usadit, zbývalo ještě čtyřicet kilometrů.

Na stanovišti poblíž zastávky Budky-Snovidoviči upozornili místní vesničané naše průzkumníky na to, že fašisté zpozorovali náš přechod přes železniční trať, a že se zítra časně zrána chystají nás napadnout. Ale my jsme na ně nečekali. Hned na místě jsme vybrali skupinu padesáti partyzánů pod velením Pašuna a poslali jsme ji rozdrtit hitlerovský trestní oddíl.

Partyzáni se v noci tajně přiblížili k zastávce Budky-Snovidoviči. Průzkum vypátral, že fašisté jsou ve vlakové soupravě, stojící na náhradní koleji.

Naši se doplazili k vagonům a zalehli. Pašun se nestačil ani řádně rozhlédnout a už to začalo. Bezpochyby nějaký psík u Němců zaslechl šramot a dal se do štěkotu, čímž poplašil hlídku. Strážný zavolal, a když se nikdo neozval, vypálil dva poplašné výstřely. Nebylo možno otálet. Pašun zavelel: „Pálit!“ Do vagonu s německými vojáky letěly granáty. Začaly pálit samopaly a kulomety. Od trhavé střely vzplanula cisterna s benzinem, která stála u vagonů. Vybuchla a oheň přeskočil na vagony; vznikl požár.

Než se rozednilo, byl trestní oddíl, který Němci poslali, aby nás rozdrtil, sám na hlavu poražen. Jen málokomu se podařilo uprchnout.

Do rukou nám padla velká kořist: mnoho různých zbraní, pušek, granátů, nábojů, různý hospodářský inventář, na příklad svítilny, a pro nás velmi důležité potraviny, zvláště cukr a sacharin.

Při této operaci padl Španěl Antonio Blanco. Bylo mu dvaadvacet let, ale za svého krátkého života prošel slavnou bojovou cestou. V roce 1936, když bylo Antoniovi všeho všudy šestnáct let, bojoval s fašisty v řadách španělské lidové milice. Potom žil v Sovětském svazu. Do našeho oddílu se přihlásil dobrovolně.

Antonio padl jako hrdina. První se vrhl k vagonu a mrštil do něho granát.

Za dva dny po boji na nádraží Budky-Snovidoviči jsme dorazili do sarnských lesů.

V táboře

Místo, kde jsme se usadili, bylo příhodné a rozlehlé. Sarnské lesy se rozprostíraly na sta kilometrů kolem dokola. Nebylo to však ohromné nepřetržité moře lesů. Lesy, pole a osamělé statky se střídaly dost stejnoměrně. Každých šest až osm kilometrů se přicházelo na nějakou samotu nebo vesnici. Bylo se tedy kam skrýt a zároveň bylo nablízku obyvatelstvo.

V Moskvě dalo velitelství našemu oddílu především za úkol provádět průzkum v městech a na železničních uzlech v Západní Ukrajině. Bylo zapotřebí získávat zprávy o nepříteli a hlásit je do Moskvy: jaké mají Němci síly, kde jsou jejich vojenské továrny a skladiště, kde jsou umístěny štáby, kam posílají svá vojska a zbraně a v jakém počtu, dovídat se všecka vojenská tajemství Němců; zároveň všude, kde je to možné, působit jim škody.

Usadili jsme se v lese, nedaleko od vsi Rudňa Bobrovská, sto dvacet kilometrů od Rovna. Byl srpen, bylo teplé počasí, a proto jsme ani nekopali zemljanky. Postavili jsme jen celtové stany. Kdo je neměl, postavil si z větví boudu. Nejlepším stavebním materiálem na boudy byly smrkové větve. Hustě naskládány, uchovávaly v boudě teplo. Dešťové kapky stékaly s jehličí na zem a dovnitř neprosakovaly. Smrkové chvojí bylo také dobrou podestýlkou, bylo pružné jako matrace; aby jehličí nepíchalo, pokrývali jsme je listím nebo mechem.

Tábor byl sestaven takto: Uprostřed kolem táboráku stály souměrně rozestavené stany pro pracovníky štábu našeho oddílu. Několik metrů od štábu se umístily se tří stran stany zdravotnické služby, radistů a štábní kuchyně. Kousek dál se usadily průzkumné jednotky. Po krajích tábořiště byly řadové jednotky.

Celá naše „osada“ byla postavena za jediný den. Už druhý den se vojáci rozešli všemi směry seznamovat se s vesničany, vyzvídat o fašistech, vyhledávat spolehlivé lidi, opatřovat potraviny.

Nejprve šli soudruzi, kteří uměli mluvit ukrajinsky. A těch bylo mezi námi dost.

Nebylo však možno posílat na průzkum všechny. Mnohým se na pochodech úplně rozbila obuv. Neměli jsme sklad oděvu a obuvi a jít na skladiště nepřítele - na to nebylo v prvních dnech ani pomyšlení.

„Bosým,“ kteří zůstali v táboře, nezbývalo nic jiného, než aby se se svěšenými hlavami zabývali „domácím hospodářstvím“; uklízeli ve stanech.

Vojín Korolev, pocházející ze Rjazaňské oblasti, nemohl se nikterak smířit s takovým údělem.

„Copak jsem nějaká ženská, abych seděl doma?“

„Tak si zajdi do Mostorgu a kup si tam ševrové boty,“ vtipkovali soudruzi.

Korolev zašel k hospodářské četě a požádal o sekeru. Potom vyhledal velitele čety Sarapulova:

„Soudruhu veliteli, dovolte, abych se mohl na třicet minut vzdálit.“

„Kam chceš jít a co tam budeš dělat?“

„Půjdu do lesa loupat lípu.“

„A proč?“

„Upletu si z lipové kůry střevíce.“

Sarapulov se na chvilku zamyslil:

„Dobrá, soudruhu Koroleve, jděte, ale nepřijďte pozdě. “

„Provedu, nepřijdu! “

Za půl hodiny se Korolev vrátil, posadil se u stanu na pařez a pustil se do práce. Sedřel s lipové kůry lýko, ze dřeva si vyřezal kopyto a začal plést střevíc.

A hned se našli vtipálkové:

„Šiješ boty, soudruhu Koroleve? V takových botách tě budou, kamaráde, pokládat za anglického lorda!“

Korolev mlčel a jen splétal.

Za hodinu si už zkoušel hotový lýkový střevíc. Tu k němu přistoupil Sarapulov:

„No, dej mi to, ať se podívám. “

Vzal střevíc, otáčel jim v rukou a beze slova jej odnesl. Korolev zůstal sedět na pařezu, nechápaje, co to znamená.

„Jistě ten střevíc zahodí. Má práce je ztracena!“ rmoutil se.

Ale Sarapulov se brzy vrátil:

„Soudruhu Koroleve, ukázal jsem tvůj střevíc ve štábu. Zampolit1 Stěchov dal rozkaz, abys mu zhotovil pár lýkových střevíců. Zároveň dal rozkaz všem velitelům čet, aby vybrali dva lidi a přidělili je k tobě do učení.“

Za malou chvíli přicházeli „učňové“.

„Ty jsi soudruh Korolev?“

„Jsem.“

„Poslali nás k tobě, abys nás naučil plést lýkové střevíce. “

Přišlo osm učňů. Korolev viděl, že některým z nich není ta práce po chuti, a začal s „agitací“.

„Jen žádnou zlost, hoši, ta věc za to stojí. Lýkové střevíce jsou stará ruská obuv. Máme teď všelijaké potíže. Máme se dát do drancování? To neuděláš, abys našemu rolníkovi stáhl boty s nohou, a fašistům jsme se ještě nedostali na kobylku. Řeknu vám, že pro partyzána je lýkový střevíc lepší než vysoké boty. Jdeš-li na příklad v lýkových střevících, neděláš hluk. K nepříteli je třeba dostat se potichu a v lýkových střevících tě není ani slyšet. A je-li to v noci, ani psi neztropí rámus. No, a taky se vám neodřou nohy. A teďka to udělejte jako já… Vezme se lýko.“

Při první hodině vojáci upletli po jednom, třeba nehezkém střevíci. Ale už po dvou dnech chodilo v

nových lýkových střevících mnoho partyzánů. Takto byl pro první dobu vyřešen „problém“ obuvi.

V lese jsme měli v lecčems nouzi. Ale z každé situace se nakonec našlo východisko. U lidí se objevovalo nadání, vlohy, a právě v těch oborech, které oddíl nejvíce potřeboval. To se stalo také u Španěla Rivase. V první době nevěděl, čeho se chopit. Ta neblahá noc, kdy v lese seděl sám s chyceným holubem, patrně ho připravila o duševní rovnováhu.

Rivas byl zařazen do čety jako řadový voják. Byl však tělesně slabý, a proto nemohl vykonávat běžnou vojenskou službu tak, jako ostatní partyzáni. Na pochodech se tak unavoval, že musil sedat do vozu vedle raněných. Rusky nedovedl ani slovo. Jako letecký mechanik, kterým byl, zatím se nemohl uplatnit. Po prvé v životě musel konat strážní službu. Znaven a zmaten stál na stráži a pokaždé kapesním nožem oškraboval nějaké hůlčičky, čímž přestupoval řád strážní služby. Jednou zapomněli Rivase vystřídat. To ho tak zdeptalo, že úplně poklesl na mysli. Radili jsme se, co s ním máme dělat, a nabídli jsme mu, že ho prvním letounem, který k nám přiletí, dopravíme zpátky do Moskvy. Rivas souhlasil. Ale náhoda všechno změnila.

Jednou Rivas spatřil, že se jeden partyzán obírá s poškozeným samopalem. Přistoupil k němu, podíval se, jak mu to jde, potřásl hlavou a řekl:

„Ču, ču! Remontir?“

„Pěkné ču-ču, s tím ani čert nic nesvede!“ odpověděl kousavě partyzán.

„Eh! Proba remontir!“ řekl Rivas, vzal samopal a začal jej prohlížet.

Vyšlo najevo, že v zásobníku samopalu praskla vzpruha. Rivas našel polámaný gramofon, bojovou kořist, dobytou u zastávky Budky-Snovidoviči, vytáhl z něho pero a přizpůsobil je do samopalu. Zbraň byla v pořádku.

Od toho dne začal pro něho nový život. Vojáci k němu začali chodit se správkami. Průzkumníci mu opatřili svěráky, kladívka, pilníky a náš Španěl nebyl k poznání: po celé dny piloval, vrtal, řezal. Ze zrezavělého šroubu vypiloval tak báječný zápalník do kulometu, žes jej nerozeznal od továrního.

Teď byl Rivas veselý, usmíval se a dokonce tloustl. Pracoval s velkou radostí. Časně zrána vycházel se svým kufříkem, v kterém měl nástroje, a spravoval zbraně. Když bylo mnoho „zákazníků“, pracoval i v noci při světle táboráku. Potom si zhotovil jakousi lampu, kterou Španělsky nazýval „mariposa“. Do „mariposy“ se nedával petrolej, nýbrž koňské sádlo nebo hovězí lůj. Rivas spravil mnoho zbraní, které by se byly jinak zahodily, a „vrátil je do provozu“.

„Ten člověk má zlaté ruce!“ říkali o něm partyzáni.

Dovedl skutečně všechno spravit.

„Rivasi, nejdou mi hodinky.“

„Eh! Špatný, proba remontir.“

„Rivasi, polámal se mi zapalovač.“

„Proba remontir. “

Když pak přiletělo letadlo a my jsme se ptali Rivase, poletí-li do Moskvy, dokonce se polekal, zamával oběma rukama a řekl:

„Ne, ne, já užitečná remontir!“

Tak získal náš oddíl zbrojíře.

Neměli jsme polní kuchyně. Ani opravdové kuchaře jsme neměli. Jaképak kuchaře, vždyť jsme z počátku neměli ani potraviny. Měli jsme jen to, co nám dobrovolně dávali rolníci.

Potraviny se rozdělovaly velmi přísně. Všecko, co průzkumníci přinášeli, odevzdávalo se do posledního kousíčku hospodářské jednotce a ta přidělovala produkty jednotlivým jednotkám. Ani jediný voják neměl právo něco si brát jen pro sebe.

Každá jednotka měla svou kuchyni a kromě toho byla jedna kuchyně pro zdravotnickou jednotku, pro štáb, radisty a průzkumníky.

Kuchařem pro štábní kuchyni byl ustanoven Kazach Darbek Abdraimov. Kuchař zavedl své „menu“ -boltušku. Připravovala se takto: uvařilo se maso, vyndalo se a do polévky se nasypala mouka. Byla z toho hustá lepkavá kaše, kterou jsme žertem pojmenovali „boltuškou po kazašsku“. Jedli jsme boltušku a přikusovali k ní… maso. Chléb jsme neměli.

Když jsme neměli mouku, a to se stávalo často, jedli jsme místo boltušky „šťouchanku“: v polévce z masa jsme uvařili a rozšťouchali brambory.

Když jsme neměli ani mouku, ani brambory, sbírali jsme pšeničné nebo žitné klasy a vařili je. Nad ohněm visel po celou noc kotel, voda kypěla, ale obilí ne a ne se rozvařit.

Když se objevila mouka, pekli jsme místo chleba placky. Ty dovedl Darbek dělat opravdu mistrně. Kladl do jedné pánve těsto, druhou je přikryl a obě pánve zahrabával do rozžhavených uhlíků. Upekly se báječné „kazašské“ placky.

Další výhodou byly lesní plody. V lese bylo mnoho hub, jahod, malin a borůvek. V jednotkách si zorganisovali pravidelný sběr hub a jahod. Partyzáni měli od borůvek černé zuby, rty i ruce. Borůvky jsme někdy „dusili“ v kotlících na řeřavém dříví. Dušené se podobaly jamu. A přidal-li se do dušených borůvek ukořistěný sacharin, to už byla panečku tuze vábná pochoutka - čajová zavařenina. Musím ještě dodat, že ani čaj jsme neměli. Spařovali jsme vařící vodou sušené malinové listí a květ.

V táboře jsme nehodlali dlouho pobýt. Na kouř ohňů, vůni jídla a odpadky se sletovaly vrány a mohly nás prozradit. Krom toho byla ve studni špatná voda a doktor Cesarskij naléhal, abychom se utábořili jinde.

Vyrazili jsme a utábořili jsme se o dvacet kilometrů dále. Potom jsme často z různých důvodů měnívali stanoviště a na stěhování do nových „bytů jsme si docela zvykli.

Cesarskij měl v táboře plné ruce práce. Stavěl sanitní stany, léčil raněné, dozíral na hygienu, docházel do okolních vesnic, kde léčil nemocné, vždycky na všechno stačil a všechno se mu dařilo.

V krátké době si Cesarskij mezi partyzány získal vážnost. Všichni v něho věřili jako v lékaře. Dovedl si získat každého raněného, každého nemocného. Florejaxovi, který neuměl ani slovo rusky, mimikou a pohyby vysvětlil stav jeho rány, vnukl mu víru v uzdravení a přesvědčil jej o tom, že bude dlouho žít a pobíjet fašisty.

Ruku Kosti Postonogova zasadil do destiček, vyhoblovaných podle jeho návrhu. Ruka začala srůstat a Postonogov už mohl používat automatické pistole.

„Za nějaký čas budeme ruku cvičit,“ uklidňoval lékař Kosťu.

Mluvíme-li o dovedném, zkušeném lékaři,

představujeme si obvykle člověka letitého, s přistřiženou bradkou, který se na nás dívá přes brýle. Takový portrét se nijak nehodil na Cesarského.

Albertu Veniaminoviči Cesarskému bylo jednadvacet let. Absolvoval lékařskou fakultu v Moskvě měsíc před válkou. Jako medik praktikoval chirurgii v ústavu Sklifasovského. Jakmile vypukla válka, Cesarskij si podal žádost k moskevskému výboru Komsomolu, aby byl poslán na frontu. V červenci ho přidělili jedné složce moskevské posádky.

Když jsme sestavovali oddíl, dostali se k nám kamarádi Cesarského. Od nich se Albert Veniaminovič dozvěděl mé telefonní číslo a zavolal. V určenou hodinu přišel ke mně. Spatřil jsem vysokého, mladého, hezkého bruneta.

„Žádám vás, soudruhu Medvěděve, abyste mě zařadil do své partyzánské skupiny a odvolal z týlové složky. “

„Co dovedete?“

„Znám válečnou chirurgii. Dovedu německy.“

„Potřebujeme chirurga, potřebujeme praktického lékaře a statečného vojáka. “

„Je těžké chválit se. Zeptejte se na mne soudruhů Bazanova a Smujlovského, kteří už jsou ve vašem oddílu. “

Požádal jsem Cesarského, aby hned napsal hlášení. S tímto hlášením jsem zašel ke generálu-plukovníkovi, pod jehož pravomoc spadala divise, u které byl Cesarskij.

Generál-plukovník poznamenal na hlášení: „Odvolat Cesarského a dát ho k disposici plukovníku Medvěděvovi.“

Cesarskij radostně popadl hlášení a běžel s rozhodnutím generála ke své divisi.

V těch málo dnech, které nám zbývaly před odletem do týlu nepřítele, Cesarskij neztrácel ani chvilku. Opatřoval preparáty, léky a chirurgické nástroje, které se mohly hodit. Navštěvoval chirurgická praktika, radil se se zkušenými chirurgy, četl lékařské knihy a ještě stačil na výcvik s ostatními vojáky.

Měl letět zároveň se mnou, ale když jsme se dověděli, že se u Tolstého Lesa potloukl starý Kalašnikov a že ihned potřebuje lékařskou pomoc, zavolal jsem Cesarského.

„Můžete odletět ještě dnes?“

Bylo to navečer.

„V kteroukoli chvíli,“ odpověděl Cesarskij.

„Odletíte za dvě hodiny.“

„ Provedu! “

Cesarskij se nedávno předtím oženil. Běžel domů rozloučit se se ženou, ale ta někam odešla. Odletěl tedy, aniž se s ní rozloučil.

Cesarskij byl neúnavný: stále byl zaměstnán, stále něco sháněl, stále někam spěchal.

Den co den za každého počasí nechával nastoupit po řadě všechny čety. Dal nastoupenému mužstvu rozkaz po pás se svléci a začal s prohlídkou. Jestliže zjistil, že někdo má špinavé ruce nebo uši, zahanbil jej, pokáral a přinutil, aby se šel umýt. Našel-li u někoho jen jedinou veš, okamžitě se musela celá jednotka dát desinfikovat. Za teplých dnů se partyzáni koupali v říčce nebo se myli u studně. Když nastala chladna, myli se přímo u táboráku vlažnou vodou.

Partyzáni nežehrali: stačilo, když to nařídil Cesarskij, konec a dost!

Zato jsme neměli v oddílu ani úplavici, ani skvrnitý tyfus, zatím co v okolních vesnicích tyto nemoci řádily.

Cesarskij byl stálým dopisovatelem novin „Zvítězíme“, které vydával náš oddíl už na pochodu. Noviny se psaly do obyčejného školního sešitu na kreslení. V každém čísle byly vyhrazeny tři stránky „zdravotnické otázce“ a tam „bojoval“ Cesarskij za hygienu.

„Vypovíme válku epidemiím,“ psal náš doktor. „V této válce je naší zbraní čistota. Nečistota v našich řadách je zradou. “

Pamatuji se, že v jednom čísle novin umístil takovou žertovnou kresbu: na celé stránce byl obrázek, jak z bahniska pije vodu prasátko a partyzán. Pod kresbou byly verše:

Hle, tento voják ve vší kráse z bažiny pije jak to prase, ač ví, že plná bacilů je, že nákaze nás vystavuje.

Autor těchto veršů se pod ně nepodepsal; myslíme však, že verše složil Cesarskij. Psal verše rád, ale pod verše v novinách se obvykle podpisoval jen tehdy, byly-li to verše „vážné“.

Cesarskij často jezdil do vsí.

„Partyzáni poslali doktora!“ rozneslo se pak po chalupách a do „ordinace“ se hrnul celý zástup nemocných.

Pro vesničany to byla jediná lékařská pomoc, neboť za Němců žádnou jinou neměli. Nemocných bylo mnoho. Hlad a nakažlivé choroby kosily lidi. K Cesarskému chodili s nejrůznějšími nemocemi.

Nejtruchlivějším dojmem působily děti. Poněvadž byly špatně živeny, podléhaly všemožným nemocem. Rodiče přinášeli děti zabalené do špinavých hadrů.

Když se Cesarskij dlouho neobjevoval, vesničané prosili průzkumníky, abychom ho k nim co nejdříve poslali. A Cesarskij neprodleně jel, zastavil se v některé chalupě, oblekl si bílý plášť a začal ordinovat.

V rozhovorech se soudruhy Cesarskij často říkával, že ho zajímá umění, literatura a především divadlo.

„Až skončí válka, stanu se hercem. “

Jakmile mu večer zbývala volná hodinka, chodíval k táboráku, kde seděli partyzáni, a začínal „koncert“. Cesarskij dovedl mistrně přednášet Puškinovy, Někrasovovy a Majakovského verše, měl příjemný, sametový hlas.

S neobyčejnou pozorností jsme naslouchali v týlu nepřítele Majakovského „Veršům o sovětském pasu“:

Dívám se, dívám

na ty policajty,

jak rádi by mě zbili

a zlámali mi vaz,

za to,

že v rukou mám kladivatý,

srpatý

sovětský pas.

Později jsme měli v oddíle také jiné „herce“ - zpěváky, harmonikáře a tanečníky. Ale z počátku léčil Cesarskij sám i nemoci, i stesk po rodině, po drahém sovětském životě.

1

Zástupce velitele pro politické věci. Pozn. překl.

38

Strašný pořádek

Ve vsích a v městech Západní Ukrajiny jsme viděli na vlastní oči všecko to, o čem jsme předtím jen četli v novinách.

Němci olupovali vesničany, brali jim obilí a dobytek. Ty, kdož se protivili, stříleli, věšeli, za živa upalovali, otravovali plynem v „autech smrti“. Mládež odváželi na práci do Německa. Se psy hledali ty, kteří se skrývali. Když je dopadli, zbili je a odvezli nebo umučili.

A to nazývali Němci „novým pořádkem“.

Zatížili vesničany neúnosnými daněmi. I za hlídacího psa žádali tři sta rublů daně. Hlad, nouze a strašné nakažlivé nemoci kosily lidi. Celé okresy zůstávaly bez lékařské pomoci.

To byl také „nový pořádek“.

Když Němci obsadili města a vesnice Západní Ukrajiny, nařídili soupis židů. Zabavovali jim majetek a posílali je na práce do kamenných lomů.

Koncem srpna jako podle předem stanoveného plánu byla v Rovnu a v nejbližších okresech provedena „likvidace“ židovského obyvatelstva. Hitlerovci odváželi velké skupiny židů za město, donutili je, aby si vykopali hroby, a potom je stříleli; bez ohledu na to, je-li někdo ještě živ nebo mrtev, shazovali židy do vykopaných jam a zahazovali je hlínou.

Nikoho nešetřili ti lidojedi, ani starce, ani nemluvňata.

Jen několika lidem se podařilo prchnout. Ale ani útěk nebýval vždy spásou. Němci pod hrozbou zastřelení zakazovali obyvatelstvu pomáhat židům. Vyvěšovali vyhlášky, v nichž slibovali zrádcům odměnu: za každého vydaného žida kilogram soli.

Také toto byl německý „nový pořádek“.

Obyvatelstvo Němce nenávidělo. Očekávalo vysvobození jen od Rudé armády. Proto nás partyzány, zástupce národa a sovětské moci, vítalo s radostí, když jsme přicházeli do samot a vesnic. Ale za styk s partyzány také hrozila smrt. Dokonce ani ne za styk, stačilo, když někdo o partyzánu věděl a neprozradil ho. Němci v té době ještě nemyslili na to, že přijde hodina odplaty za jejich zločiny.

Když jsem viděl v kinu „Soud národů - soud nad hlavními německými válečnými zločinci, kde byly promítány zvířecké surovosti fašistů, neviděl jsem nic nového a hrůznějšího než to, co jsem viděl v dvaačtyřicátém roce v kastopolském, ljudvipolském, rakitňanském a samském okrese a v jiných okresech, městečkách a městech Západní Ukrajiny.

Němci si v trpící a krví zbrocené zemi zařizovali přepychový život. Němečtí úředníci a administrátoři si tam přivezli své ženy i všelijaké příbuzné a v městech a v osadách se usadili v nejlepších domech. Mnozí dostávali do užívání celé statky. Půdu pro ně obdělávali naši rolníci.

„Nový pořádek udržovali Němci bodáky, samopaly a šibenicemi. Byli však také zrádci, banditi, kteří tento nový pořádek podporovali a pomáhali Němcům v jejich hnusných činech.

Němci začali už před válkou tajně shazovat na naše území své agenty z ukrajinských nacionalistů. Tito špioni, tito zrádci sestavovali z kulaků a ze zločinců bandy. Když vypukla válka, začali loupit kolchozní majetek, zabíjet komunisty, komsomolce a kolchozní pracovníky. Agitovali mezi lidmi pro „urozeného pana Hitlera“, proti Rusku, proti sovětské moci.

Po obsazení Západní Ukrajiny od Němců část těchto zrádců vstoupila do služeb německé policie, ostatní zůstali u band. Němci je ozbrojili a poručili jim, aby bojovali proti partyzánům.

Jednou jsme na cestě do sarnských lesů neočekávaně narazili v hustém lese na celý tábor; v zemljankách a boudách z roští živořili obyvatelé velké vesnice. Bývalý

předseda kolchozu, šedesátiletý člověk, vyprávěl nám o hořkém osudu svého kolchozu. Všechno jim uloupili, mnoho kolchozníků zabili a mnoho jich poslali do Německa. Odvedl své lidi, kteří zbyli, do lesa, aby si zachránili život.

Stařec se při svém vyprávění často zmiňoval o „hajdamácích“1.

„Co je to za lidi, ti hajdamáci?“ zeptali jsme se.

„Copak to nevíte?“ žasl předseda. „To jsou zrádci, hrdlořezi. Oh, to jsou krvelační psi! Jen se podívejte do jejich novin. Sami píší, jak svou duši prodali Hitlerovi.“

Stařec přinesl několik čísel novin s názvem „Hajdamak“. Vzal jsem jedno číslo do ruky. Do očí mi padla tato věta:

„Někdo snad dostane chuť si zahýřit, někoho okrást nebo získat pro sebe nějakou kořist? Nejsme proti tomu.“

Zločinní hajdamáci se horlivě snažili šplhnout si u německých uchvatitelů. Za svou „věrnou službu“ směli loupit. Banditům nastaly zlaté časy.

Takoví lidé tedy udržovali fašistický „nový pořádek“!

Ale i když přepadali s velkou chrabrostí pokojné obyvatele, měli strašlivou hrůzu již při pouhém vyslovení slůvka „partyzáni“.

Už po boji na nádraží Budky-Snovidoviči kolovala pověst, že se v okrese objevilo na tisíc partyzánů. Později, když jsme každý den vysílali na všecky strany své skupiny, byly tyto pověsti ještě mnohem strašnější. Říkalo se, že se v lesích skrývá celá partyzánská armáda.

Letouny nám občas shazovaly zbraně, střelivo a potraviny. Nemohly být nezpozorovány a v celém okolí pevně zakořenily pověsti o ohromné armádě partyzánů.

Němci se poplašili. Do Rovna přicházely depeše s žádostí, aby fašisté vysílali trestní oddíly a poslali výzbroj. Než tato pomoc přišla, zrádci na nějakou dobu zkrotli.

A my jsme se pustili do práce.

Pověsti o tom, že se v lesích skrývá celá armáda partyzánů, nebyly v podstatě bezdůvodné. Nebylo nás sto ani dvě stě, bylo nás mnohem více. Ve skutečnosti byly partyzány všichni místní obyvatelé. Naskytla-li se sovětskému člověku nejmenší možnost nám pomáhat nebo samostatně Němcům škodit, dělal to. Lidé Němce nenáviděli na smrt. A v tom byla naše síla.

Kdybychom byli zasahovali jen silami svého oddílu, nebyli bychom mohli nic dokázat a tuze brzy bychom se byli dostali do německých drápů. O to nám právě šlo, aby obyvatelstvo bylo naším věrným pomocníkem a ochráncem. Tak bylo naší pevnou oporou v týlu nepřítele.

Ve velkých vsích byly naše „majáky“ po deseti až patnácti partyzánech. Těmto „majákům“ říkali vesničané sovětská vojenská správa a dodávali jim pro nás sebrané potraviny.

Vesničané nám pomáhali v průzkumu. Pod záminkou, že jdou prodat zeleninu nebo drůbež, navštěvovali okresní střediska a nejbližší nádraží, pozorovali, vyptávali se a všecko, co viděli nebo o čem slyšeli, nám oznamovali. V této práci obzvlášť vynikaly dívky, stařeny a výrostci, které bylo těžké z něčeho podezřívat. Místní obyvatelé znali cesty, znali lidi a byli našemu oddílu nesmírně prospěšní.

Sám život vyžadoval, abychom zasáhli do „nového pořádku“, který Němci zavedli. Svou činnost jsme už nemohli omezovat jen na průzkum.

Začali jsme chránit lid před německými trestními oddíly malým podnikem, zničením panského dvorce „Aljabin“ v klesovském okresu. Statek patřil veliteli gestapa v městě Sarny, majoru Richtrovi. Vesničané si nám stěžovali na jeho správce.

Štáb oddílu poslal na statek „Aljabin“ skupinu pětadvaceti vojáků. Skupině velel Pašun. Vesničané doprovodili partyzány až ke dvorci a podrobně je o všem informovali.

Přepad byl proveden v noci. Stráž dvorce odzbrojili partyzáni rychlostí blesku. Ani se nepokusila pustit se do boje. A k ránu přijela do tábora celá kolona vozů. Koně, které tam hoši zabrali, přivezli spoustu potravin -chléb, máslo, kroupy, cukr, med, vejce a plemenné vepře. Radu vozů uzavíralo stádo krav. Dali jsme rolníkům nejlepší dojné krávy a rozdělili jsme se s nimi o ostatní potraviny.

Tímto přepadem jsme si po prvé opatřili potraviny ve velkém rozsahu. Ale to nebyl jediný úspěch.

Pašun přivedl do tábora dva zajatce. Prvním byl správce Richtrova dvorce, na kterého si vesničané tolik stěžovali. Druhý, jménem Němovič, byl zrádce velkého formátu. Němovič, podle národnosti Ukrajinec, byl už před válkou německým vyzvědačem. Špionáži se naučil v gestapácké škole. Když přišli Němci, Němovič se vydával za ukrajinského učitele, jezdil po vsích a městečkách a tam vyzvídal, kde jsou sovětští pracovníci, a zrazoval je gestapu. Němovič znal hitlerovské agenty, kteří se s ním školili v gestapácké špionážní škole a byli posláni k nám, na naše území.

Rozhodli jsme se, že Němoviče dopravíme do Moskvy. Ale kam ho dáme, než přiletí letadlo? Ze stanu může uprchnout. Ušili jsme tedy z plachtoviny velký pytel a do něho jsme špiona posadili. Z pytle vyčnívala jen jeho hlava v šedém klobouku.

Od té doby jsme začali přepadat německá hospodářství stále častěji. V nejbližších okresech jsme zničili několik statků a všechny mlékárny, kde Němci vyráběli máslo.

Potom jsme Richtra, jak se říká „načisto otrávili”. Zničili jsme mu jeho druhý dvorec, vzali mu dvě auta a už jsme se také dostávali na kůži i jemu samému. Měl takový strach, že si z Rovna vyžádal pro svou osobní ochranu celý trestní oddíl.

Hned při prvních výpravách do vesnic a samot Rovenského kraje naráželi naši partyzáni na „statečné vojsko “ banditů nacionalistů, které po každé utrpělo hanebnou porážku.

Někdy to bývalo až směšné.

Náš tajemník komsomolské organisace Valja Semjonov zažil podivuhodnou příhodu. Přišel s několika průzkumníky ke štábu jedné bandy a vydával se s nimi za „jejich lidi“. Sedělo tam devět hajdamáků. Valja řekl, že je spojkou jejich „spolubojovníků“. Při rozmluvě si jeden bandita povšiml, že Semjonov má pěkný samopal.

„To je báječný samopal, vzal jsem ho jednomu rudému důstojníkovi/’ holedbal se Valja.

Jeden bandita začal vychvalovat svůj samopal. Semjonov si ho prohlédl a řekl:

„Hloupost! Můj je lepší. Podívej se, jak krásně střílí.“

Zvedl samopal a jedinou dávkou složil všecky bandity, potom zajal dva strážné a přivedl je do tábora.

Semjonov byl teprve devatenáctiletý a vypadal jako nezbedný chlapec. Byl to však neúnavný, obratný, vážný a silný průzkumník. Před válkou byl Valja studentem

tělovýchovného ústavu. Partyzánství měl už v krvi, jeho otec byl za občanské války také partyzánem na Ukrajině.

Z průzkumu se Semjonov po každé vracel s kořistí.

Jednou přivedl dva zajatce.

„Zajal jsem bandity,“ hlásil mi.

„Jak jsi je dostal,“ zeptal jsem se.

„Jak nás spatřili, v tu ránu udělali ,trojzubec‘.“

„Co je to?“

„No, mají přece takový ,erb‘ ze tří zubců, jako vidlice, a nazývá se ,trojzubec‘…“

„Nu, to vím. Ale co s tím trojzubec má co dělat?“

„To je docela jednoduché. Jak spatřili partyzány, rázem zvedli ruce nahoru a byl z toho trojzubec - dvě ruce a hlava uprostřed.“

Od té doby říkali partyzáni o banditech, kteří se vzdávali do zajetí, že „udělali trojzubec“.

Náš oddíl se nerozrůstal den ode dne, nýbrž od hodiny k hodině. Kolchozníci k nám posílali své syny. Slavnostně vybavovali mládež k partyzánům: vytahovali pro mladé lidi nejlepší oděv a obuv, kterou ukryli před fašisty, a žehnali jim na cestu. A takové vesnice, jako byly Viry, Velké a Malé Seliště, byly celé partyzánské, z každé rodiny byl někdo v oddílu.

Denní zprávy z bojišť Vlastenecké války, které jsme slyšeli z radia a rozšiřovali je mezi obyvatelstvem, dodávaly lidem odvahu a posilovaly jejich víru ve vítězství.

Partyzáni přicházející do oddílu dostávali vojenský výcvik podle rozvrhu vypočteného na dvacet dnů. Cvičili se jako v nejopravdovějších vojenských školách v pochodech, ve vojenském kroku, v taktice lesního boje, v zacházení se zbraní. Potom konali zkoušky před komisí a většina dostala „dobrou“ nebo „výtečnou“.

V samotách a ve vesnicích, kam chodili partyzáni, přestali rolníci platit Němcům daně a odevzdávat

potraviny. Dříve se jim s pomocí hajdamáků vybíralo snadno. Nyní vítala policisty palba.

Tak kladl lid, podporován partyzány, odpor strašnému „pořádku“, který Němci zavedli.

Němci nebyli s to s partyzány se vypořádat. Dovedli jsme včas přepadat a včas se vyhnout nevýhodnému boji. Nebývali jsme tam, kam přicházely trestní oddíly, a naopak jsme se objevovali tam, kde o naší přítomnosti Němci neměli ani potuchy.

Tak vznikla naše partyzánská pořekadla:

Buď ostražitý, nepřítel tě hledá.

Buď smělý, nepřítel se smělých bojí.

Objevuj se neočekávaně tam, kde tě nečekají.

Buď chytrý a nepřítele uváděj na falešnou stopu.

Čím dále do lesa, tím méně Němců.

1

Hajdamák - povstalec, člen lidové obrany v Ukrajině proti polské šlechtě. Zde pojmu zneužili zrádní nacionalisté. Pozn. překl.

Otec a dcera

V železničním uzlu Sarny a ve stanici Klesovo byly velké německé posádky. Průzkumem v těchto stanicích se zabývala celá skupina partyzánů, které velel Viktor Vasiljevič Kočetkov.

Viktor Vasiljevič se spojil s lidmi, kteří tyto osady dobře znali. Měli v Samech, v Klesově a v jiných železničních stanicích příbuzné nebo známé, na které se mohli spolehnout. Kočetkov měl brzy mnoho pomocníků.

V říjnu roku dvaačtyřicátého řekli Viktoru Vasiljevičovi, že s ním chce mluvit nějaký člověk, zaměstnanec lesní správy v Klesově. Viktor Vasiljevič svolil, aby přišel.

„Jsem Konstantin Jefimovič Dovger,“ představil se letitý, šedesátiletý člověk.

„Co mi chcete říci?“ zeptal se Kočetkov a nedůvěřivě se zahleděl na Dovgera.

„Vše, co vám chci říci, jistě už víte.“

„O co tedy jde?“

„Oč jde? Jsem sovětský člověk, a když jsem se dozvěděl, že tu jsou partyzáni, rozhodl jsem se, že budu s vámi.“

„Pravděpodobně se bez vás obejdeme,“ odpověděl úsečně Kočetkov.

Usoudil bůhví proč, že tohoto člověka poslali gestapáci.

Dovger vycítil jeho nedůvěru a strašně zbledl.

„Nevěříte mi? Myslíte, že vás zradím? Mám zde četnou rodinu, ženu, matku, tři dcery. Ať za mne odpovídají, proviním-li se něčím vůči vám!“

Řekl to tak upřímně a zároveň s takovou rozhodností, že Kočetkov zaváhal.

„Jste přece letitý člověk. Bude to nad vaše síly, být partyzánem. “

„Nosit zbraň a střílet je pro mne ovšem těžké. Také jsem nikdy nebyl vojákem. Ale přece mohu být v něčem prospěšný…“

Konstantin Jefimovič Dovger už před revolucí ukončil studium na vysoké lesnické škole a byl jmenován správcem klesovského polesí v Rovenském kraji. Od té doby tam žil a zároveň s celým národem vytrpěl těžké zkoušky, které postihly Západní Ukrajinu. V roce 1920 byla tato část naší rodné země silou zbraní odtržena kapitalisty od sovětské republiky. Po devatenácti letech, r. 1939, připojila se Západní Ukrajina k Sovětskému svazu a její lid se už nyní na věky stal členem naší bratrské rodiny. Ale tu začala válka a na území Západní Ukrajiny se objevily fašistické hordy.

Jako nadlesní věděl Konstantin Jefimovič Dovger výborně, v které části jeho polesí se sovětští partyzáni usadili.

Brzy se s námi spojil. Nemohli jsme mu však dávat úkoly, dokud jsme si ho neprověřili. Ostatně se nám brzy naskytla příležitost přesvědčit se, můžeme-li Konstantinu Jefimoviči Dovgerovi důvěřovat. Poznali jsme, že je to pravý sovětský vlastenec.

Důstojníci, kteří vedli trestní výpravu proti partyzánům, povolali k sobě jednou zároveň s ostatními lesníky také Dovgera.

„U nás partyzány vůbec není vidět,“ odpovídal na všecky otázky, „ale myslím, že jsou v dvacátém revíru.“

V souhlase s námi ukázal Dovger hitlerovcům místa, kde jsme už byli. A trestní oddíly ztrácely nadarmo čas pročesáváním bažinatých lesních komplexů. Nacházely jen polorozbité zemljanky a popel z partyzánských ohňů.

Konstantin Jefimovič Dovger brzy vykonal první úkol, který mu Kočetkov uložil. Vyprávěl mnoho zajímavého o okupantech a získal cenné zprávy z města Rovna. Dověděli jsme se, kde jsou umístěny ústřední úřady hitlerovců - říšský komisariát a gestapo a kde stojí palác, v kterém bydlí říšský komisař pro Ukrajinu, kat ukrajinského národa Erich Koch.

Potom Konstantin Jefimovič nejednou zajížděl za úkolem, který jsme mu uložili, do Kovelu, Sarn, Rakitného a Rovna. Byl rozumný a vždycky šikovně vypátral věci, jež nebyly každému přístupné.

Nemohli jsme však po každé mluvit přímo s Konstantinem Jefimovičem. Proto seznámil Kočetkova se svou nejstarší dcerou Valjou.

Val ji bylo sedmnáct let, vypadala však mnohem mladší.

Byla to štíhlá, malá, křehká dívka s velkýma modrýma očima. Valja byla účetní ve mlýně u vsi Viry. Zprvu dělala spojku mezi otcem a Kočetkovem, ale brzy začala pracovat samostatně. Zajížděla do Klesova a do Sarn a tam se od známých a kamarádek dovídala, co nás zajímalo.

Ve vsi Viry v klesovském okrese měli Němci strojní dílnu. Opravovaly se tam lokomotivy, traktory a auta.

Byla tam také elektrárna. Z Klesova vedla k dílně místní dráha.

Valia oznámila Viktora Vasiljevičovi, že se Němci chystají vyvézt celé zařízení někam na západ. Aby k tomu nemohlo dojít, navrhl Kočetkov vyhodit dílnu a železniční most a nádraží v Klesově do povětří.

Po důkladném průzkumu, který provedli místní obyvatelé, dověděl se Kočetkov, jak se v dílně pracuje, kolik je tam stráží, a potom se tam vypravil se skupinou dvaceti lidí. S touto skupinou šli také naši odborníci v podminovávání Malikov, Fadějev a Španěl Gross.

V noci se přiblížili k místu a rozdělili se na tři skupiny: jedna s Grossem šla k strojní dílně, druhá s Malikovem k elektrárně a třetí s Kočetkovem a Fadějevem k opravně lokomotiv. Podařilo se jim bez hluku odstranit stráž těchto objektů a položit miny.

Když byly všecky přípravy skončeny, dal Kočetkov znamení k odpálení min. Rozlehly se ohlušující výbuchy. Opravna, dílna a elektrárna vzplanuly. Zdálo se, že všecko je v pořádku, ale když se partyzáni sešli na smluveném místě, Kočetkov řekl pokleslým hlasem:

„Špatně to dopadlo. Ve výtopně byly jen dvě lokomotivy a třetí s dvaceti vagony stojí nedaleko odtud na místní dráze. Snad ji tam nenecháme, soudruzi?“

„Vyhodit do povětří! “

„To také vím, že vyhodit, ale zbyla nám jen jediná mina na most. Jak to uděláme?“

Španěl Gross našel východisko. Vymyslil, jak jednou minou zničit most i lokomotivu s vagony.

Udělali to takto: Malikov a Fadějev šli se skupinou partyzánů podminovat most. Ostatní šli k lokomotivě. Tam partyzán Něčiporuk, který byl dříve strojvůdcovým pomocníkem, vylezl na lokomotivu a rozdělal v topeništi oheň. Když byl most podminován, lokomotiva už stála pod parou. Něčiporuk ji pustil se všemi vagony naplno a sám seskočil. Nabírajíc rychlost, vletěla lokomotiva na most a po výbuchu se zřítila v plné jízdě dolů do řeky. Za ní se řítilo dvacet rachotících vagonů.

Tato diverse vyvolala u Němců velký poplach. Za několik dní přijela k místu výbuchu zvláštní komise. Vyšetřila, že ztráty činí několik milionů marek.

„Nu, teď jsem pookřál!“ řekl Kočetkov v táboře. „Ale ten Gross je chlapík, šikovně to vymyslil!“

Partyzáni měli Kočetkova rádi, ale mezi sebou tajně dělali na něho vtipy a smáli se mu. Hlavním terčem přátelského žertování byl Kočetkovův burácivý bas. Viktor Vasiljevič nedovedl potichu hovořit.

Partyzáni obvykle chodili v noci, snažili se jít co nejtišeji a báli se zavadit i o větvičku, aby to nezpůsobilo hluk. Ale tu Kočetkov zaslechne něčí šepot.

„Nechte mluvení a jděte tiše!“ řekne, a řekne to tak hlučně, že se v nejbližších samotách rozštěkají psi.

Ale po jedné příhodě si z něho začali dělat teprve legraci. Kočetkov šel se skupinou patnácti partyzánů na průzkum. Bylo třeba přebrodit říčku.

Kočetkov dal rozkaz:

„Svlékat se!“

Bylo to v noci, za měsíčního svitu. Partyzáni se svlekli, a třesouce se zimou, vešli do vody. Na protějším břehu se všichni začali oblékat.

„Nechte toho!“ zavelel Kočetkov. „Postupujte, jak jste. Nedaleko je přítok říčky, nač se oblékat!“

Šli nazí. Jdou kilometr, jdou dva, a přítok nikde. Lidem je zima, štípou komáři.

„Viktore Vasiljeviči, přítok tu není.“

„Nemluvit!“

Šli dále. Šli takto pět kilometrů, dokud se Kočetkov nepřesvědčil, že mapa, na které byl přítok vyznačen, ho oklamala.

„Zastávka, můžete se oblékat! “ zavelel Kočetkov, jako by se nic nebylo stalo.

Po téhle příhodě jsme si tropili z Kočetkova a z jeho „nahého přechodu“ dlouho žerty. Ale naše žerty ho nedopalovaly. Smál se zároveň s námi, jako by vtipy padaly na někoho jiného.

Dovger nám koncem dvaačtyřicátého roku navrhl, abychom se spojili s jakýmsi Fidarovem.

„Ten člověk nám prospěje. Je to inženýr kovelské železniční trati, před válkou byl náčelníkem nádraží v Sarnách. V Sarnách a v Kovelu má mnoho známých. Fidarov je členem strany a může být spolehlivým illegálním pracovníkem. “

„Kde je teď?“

„Za Němců dlouho živořil, skrýval se. Nyní je výpravčím ve mlýně nedaleko Sarn.“

Konstantin Jefimovič dovedl vybírat lidi pro naši činnost. Přesvědčili jsme se už o tom, že kdykoliv Dovger někoho doporučí, nezmýlí se a neoklame.

Kočetkov se spojil s Fidarovem a ten už za půl druhého měsíce sestavil v sarnském železničním uzlu z dělníků, strojníků, traťových dozorců a železničních zaměstnanců silnou skupinu, která prováděla průzkum a diverse.

Fidarov nám ustavičně podával zprávy o železničním provozu na tratích Kovel-Korosteň a Sarny-Rovno; kolik vlaků projíždí, kam a jaká vojska, jaké náklady a jakou výzbroj převážejí. Tyto zprávy jsme ihned sdělovali velitelství.

Brzy se Fidarovova skupina zabývala nejen průzkumem, nýbrž i záškodnickou činností: vyhazovala do povětří vlakové soupravy a mosty. Kočetkov byl s Fidarovem ve spojení přes Dovgera a jeho dceru Valju.

Paul Siebert

Po silnici Rovno-Kastopol jedou tři povozy. Ačkoli je táhnou statní a dobře vykrmení koně, nejedou vozy rychle.

V prvním voze sedí německý důstojník. Sedí vzpřímeně, s vypjatou hrudí, důležitě a opovržlivě se rozhlíží kolem sebe. Vedle něho sedí člověk v ochranném vojenském stejnokroji, s bílou páskou na rukávě a s trojzubcem na čepici. Tak se oblékají zrádci sloužící u Němců.

Ve dvou dalších vozech je plno policistů. Každý je jinak oblečen. Jeden má na sobě vojenské kalhoty a obyčejný selský kabát, druhý vojenskou bluzu a na hlavě obyčejnou čepici se štítkem, třetí rudoarmějský výstroj se stopami po stržených náramenících. Všichni mají na rukávech bílé pásky s německým nápisem „Schutzpolizei“. Ukrajinští vesničané říkají těmto páskám „strašáky“.

Jestliže v prvním povoze sedí německý důstojník a policista, bezpochyby vedoucí, důstojně, hoši v druhých vozech zpívají z plna hrdla, pohodlně rozvaleni, a kouří domovinu.

Je to obvyklý výjev: banditi s fašistickým důstojníkem v čele jedou do nějaké vsi drancovat obyvatelstvo za neposlušnost.

Silnice je rovná a otevřená. Po stranách se táhnou pole a louky a za nimi jsou lesy. Je tu dost čilý ruch. Chvílemi se kolem vozů s velkou rychlostí přeženou německá nákladní nebo osobní auta. Proto vozy jedou u samého příkopu.

Když nějaké auto dohání vozy nebo jede proti nim, důstojník se ještě více napřimuje, pokřikuje zlostně na hulákající partu, vymršťuje pravou ruku šikmo kupředu a zdraví fašisty, které potkává, pozdravem „Heil Hitler!“. Je vidět, že se německému důstojníkovi hnusí tahat se ve voze se sběří „nižší rasy“, když jeho kolegové projíždějí kolem něho v přepychových autech.

Povozy jely už tři hodiny po silnici a děsily svým zjevem obyvatele samot, stojících u silnice. Jakmile je lidé spatřili, běželi do chalup a vyděšeně vyhlíželi z oken.

Ale tu se na silnici objevilo nádherné velké osobní auto. Silnice tam běžela mezi poli. Důstojník na voze vstal a pozorně se rozhlédl. Kromě tohoto auta nebylo ani vpředu, ani vzadu nikoho vidět. Tu se otočil k zadním vozům a zvedl ruku. Okamžitě ztichly písně a povyk. Všichni byli ve střehu.

Auto se blížilo. Policista sedící vedle důstojníka seskočil s vozu a rychle šel kupředu. Jakmile k němu auto dojelo, hodil na ně s klidem, jako při výcviku, protitankový granát. Vybuchl za autem. Vzduchová vlna způsobená výbuchem prudce narazila na auto a skvělý „oppel admirál“ se okamžitě svalil do příkopu.

Všichni seskákali s vozů a s připravenými zbraněmi se vrhli k překocenému autu, u kterého už stál německý důstojník.

„Jsi chlapík, Prichod’ko!“ řekl rusky člověku, který vrhl granát. „Dobře sis to vypočítal. Auto se převrátilo a cestujícím se bezpochyby nic nestalo. Vytáhněme je!“

Když z auta vytáhli dva vyděšené a poněkud potlučené fašisty, promluvil na ně důstojník německy:

„Prosím, pánové, abyste se neznepokojovali. Jsem poručík německé armády Paul Siebert. S kým mám tu čest mluvit?“

Letitý, přitloustlý Němec se zrzavými vlasy odpověděl, upravuje se:

„Jsem major hrabě Hahn, náčelník oddělení říšského komisariátu pro Ukrajinu. Se mnou jede,“ ukázal na druhého, „říšský rada spojů Reis z Berlína.“

„Velice mě těší,“ řekl poručík. „Vaše auto je poškozeno, prosím, abyste si přesedli na vůz.“

„Vysvětlete, oč jde,“ rozčilil se hrabě. „Nic nechápu.“

Hahn chtěl ještě něco podotknout, ale důstojník pokynul svým lidem. Ti uchopili fašisty, svázali jim ruce a položili je do vozu.

Hned na první zatáčce zabočily vozy stranou od silnice a brzy dojely k našemu partyzánskému „majáku“. Tam se německý důstojník převlekl do kombinésy a stal se tím, kým ve skutečnosti byl: partyzánem Nikolajem Ivanovičem Kuzněcovem.

Byl to týž Kuzněcov, který k nám seskočil padákem u samoty Zluj a kterého jsem tehdy tuze netrpělivě očekával.

Nikolaj Ivanovič pocházel z Uralu. Jeho vážný, přísný obličej a zvláště šedé, ocelové oči vyjadřovaly nevšední rozum a vůli. Byl vysoký, štíhlý, odvážný a silný a brzy se stal v našem oddílu nejlepším partyzánským průzkumníkem.

Kuzněcov vynikal také tím, že mluvil dokonale německy. Německy se naučil mluvit už jako chlapec. Vedle vsi, v které vyrůstal, žili němečtí kolonisté. Při styku s nimi se Kuzněcov naučil nejen německé řeči, ale poznal i jejich způsob života a charakteristické rysy. I později ve škole a na technice zabýval se němčinou stále. Nikolaj Nikolajevič byl povoláním inženýr.

Kuzněcov, jak se později ukázalo v oddílu, byl rozeným linguistou. Dříve neuměl například ani dost málo ukrajinsky. Ale jakmile jsme přišli na Ukrajinu a Kuzněcov začal navštěvovat osamělé statky a dědiny, brzy mluvil ukrajinsky, zpíval ukrajinské písně a vesničané ho pokládali za rodilého Ukrajince.

Když jsme přišli do míst, kde žili Poláci, Nikolaj Nikolajevič mluvil polsky. Ale to ještě nebylo všecko: Kuzněcov dovedl mluvit rusky, polsky i ukrajinsky tak, jako by tyto řeči ovládal špatně, dovedl představovat Němce mluvícího rusky nebo Rusa mluvícího polsky. Zkrátka a dobře, v tom byl Nikolaj Ivanovič nepřekonatelným hercem.

Už v Moskvě nám Kuzněcov řekl, že by se chtěl dostat mezi Němce a získávat potřebné zprávy. Souhlasili jsme s tím pod podmínkou, že si důkladně osvojí pořádek v německé armádě a že se obeznámí s některým německým krajem, aby se mohl vydávat za tamějšího rodáka.

Kuzněcov se rozhodl, že se bude vydávat za Prušáka. Přečetl spoustu knih o

Východním Prusku, o jeho

hospodářství, přírodě,

obyvatelstvu. Město Královec si dovedl tak živě představit, jako by se tam byl skutečně narodil a žil.

Přidělovali jsme mu zajatce,

avšak nejen proto, aby je

vyslýchal, nýbrž především proto, aby se za rozmluvy s nimi seznamoval s předpisy a s organisací německé armády.

Ale zajatci, které jsme zajímali, Kuzněcova neuspokojovali.

„Jsou to hlupáci, takoví natahovací panáci. Dovedou jen srážet podpatky. Jakápak s nimi může být řeč, nevzmohou-li se na nic jiného než na ,Heil Hitler‘!“

„Ale odkud jen já vám nějakého toho mudrce

opatřím?“ odpovídal jsem s úsměvem Nikolaji Ivanovičovi.

„Však já už si seženu pořádné zajatce, kteří mnoho vědí a mohou mnoho říci. Jen mi to dovolte.“

„ Prosím! “

A Nikolaj Ivanovič si vymyslil podnik, o kterém jsem vyprávěl. Byla to opravdu zvláštní akce. Podle vojenských učebnic se obyčejná léčka provádí tak, že vojáci ukrytí na určitých místech očekávají příchod nepřítele a přepadávají ho. Avšak máte-li k disposici jen otevřenou silnici a kolem samá pole, jak tam utvoříte léčku? Proto se Nikolaj Ivanovič rozhodl, že udělá, jak se sám vyjádřil, „pohyblivou léčku “ na povozech.

Aby nevzbudil u nikoho podezření, oblekl si stejnokroj německého důstojníka a ostatní partyzáni se převlekli za policisty.

Nevybral si zbytečně nádherného „oppel admirála”. Ti, kteří v tomto autě jeli, byli skutečně zajímavou kořistí: byli to zajatci, kteří mnoho věděli.

V táboře přišel Kuzněcov k zajatcům zase ve stejnokroji německého poručíka. Zachovávaje etiketu předepsanou v německé armádě, srazil před nimi podpatky.

„Usedněte,” vybídl mračně major Hahn galantního poručíka a ukázal na pařez. Ve stanu nebylo jiné sedadlo.

„Jak se vám daří?” zeptal se mile Nikolaj Ivanovič.

Ale fašisté nebyli nijak v dobré náladě.

„Povězte nám, kde jsme a co tohle všecko znamená?”

„Jste v táboře ruských partyzánů.”

„Ale proč jste vy, důstojník německé armády, v ležení našeho nepřítele?”

„Přišel jsem k závěru, že Hitler přivádí Německo do záhuby, že stejně válku prohraje, a proto jsem přešel k Rusům dobrovolně. Vám také radím, abyste nic nezatajovali.”

Fašisté se dlouho nevzpírali a brzy začali s Kuzněcovem mnoho a často rozprávět. Mezi těmito kvalifikovanými „společníky” mohl Nikolaj Ivanovič důkladně prověřit svou znalost němčiny. Vyšlo najevo, že hrabě Hahn je Kuzněcovovým „krajanem”, což se velmi dobře hodilo. Byl z Královce.

Při prohlídce říšského rady spojů Reise našli jsme mapu, na které byly naneseny všecky cesty, silnice a železniční tratě celé okupované Ukrajiny. Mapa byla opatřena podrobnými popisy. Při studiu této mapy a popisu Kuzněcov narazil na důležité tajemství Němců. V popisu se uvádělo, kudy vede mezinárodní podzemní pancéřový kabel, spojující Berlín s Hitlerovým hlavním stanem, který byl nedaleko Vinnic.

Kuzněcov se rozhodl, že všecko důkladně zjistí.

Zeptal se Hahna:

„Kdy byl kladen tento podzemní kabel?“

„Před měsícem.“

„Kdo ho kladl?“

„Rusové. Zajatci. “

„Nebáli jste se svěřit Rusům tajemství, kde je Hitlerův hlavní stan?“

„Zneškodnili je. “

„Co tím myslíte? Usmrtili jste je?“ Hahn a Reis mlčeli. „Kolik tam pracovalo zajatců?“

„Dvanáct tisíc.“

„A všech dvanáct tisíc…“

„Ale to udělalo gestapo,“ pokoušel se ospravedlnit Hahn. Kuzněcov vyzvěděl od zajatců vše, co jsme potřebovali vědět. Zároveň vyzkoušel sebe: ani na okamžik nezapochybovali o tom, že je Němec.

Hahna a Reise jsme oběsili. Nezasloužili si nic jiného.

Teď totiž mohl Kuzněcov jít na průzkum přímo do Rovna. Obával jsem se však jednoho: Nikolaj Ivanovič mluvil někdy ze spaní rusky. Tím se mohl prozradit.

Museli jsme to Kuzněcovovi říci a poradit mu, aby co nejméně mluvil rusky.

„A bude-li se vám chtít opravdu moc hovořit, jděte k Cesarskému a mluvte s ním - německy. Také německy myslete. “

Kuzněcov prahl po tom, aby se, jak říkal, co nejdříve pustil do opravdového boje. Nenáviděl fašisty na smrt, ačkoli o tom málo mluvil, neboť byl povahou zdrželivý a dokonce trochu uzavřený. Ale ve všech činech tohoto člověka se zračilo jeho ušlechtilé, dobré srdce.

Jednou jsem se s Nikolajem Ivanovičem procházel v okolí tábora. Byl chladný podzimní den. Napadl první sníh.

Pojednou jsme mezi keři postřehli nějakou živou bytost. Šli jsme blíž a spatřili jsme sedmiletého chlapce. Ale jak vypadal! Bylo strašné se na něho dívat.

Z košilky a z kalhotek zbyly jen nějaké cáry, z kterých čouhalo jeho vyzáblé tělo, vypouklá žebra potažená namodralou kůží a nepřirozeně tenké nohy. Vlasy se doslova pohybovaly od spousty vší. Na noze hnisala rána.

Chlapec se na nás zahleděl kalnýma, téměř neživýma očima a schoulil se.

Pohlédl jsem na Nikolaje Ivanoviče. Byl mrtvolně bledý. Beze slova svlekl vatovanou kazajku, zahalil do ní chlapce, opatrně vzal do náruče a rychlými kroky s ním pospíchal k táboru.

Jak jsme se později dozvěděli, hošík se jmenoval Piňa. Nějakým zázrakem zůstal na živu, když Němci vraždili židy.

Piňu jsme uložili v zdravotnickém stanu. Kdykoli se Nikolaj Ivanovič vrátil z průzkumu, po každé přinášel hošíkovi plné kapsy dárků.

„Až se zotavíš, pošleme tě do Moskvy,“ říkal mu.

Stříbrný tesák

Nedaleko tábora u vsi Voronovky jsme našli louku vhodnou pro přistávání letounů. Byla to rozsáhlá plošina, ale bylo tam málo rovného místa, kde by letadlo mohlo přistat, totiž projet kus po zemi a zastavit se. Aby mohlo v pořádku dosednout, musil být pilot naprosto přesný.

Z Moskvy přislíbili, že nám pošlou střelivo, a my jsme zase chtěli poslat důležité doklady, které jsme ukořistili, a raněné.

Oznámili jsme do Moskvy souřadnice plošiny a dostali jsme zprávu, že letadlo přiletí. Kočetkov byl naším odborníkem pro letištní provoz. Rozestavil na plošině podle všech pravidel signálové ohně: jedny z nich ohraničovaly plošinu, ostatní byly rozestaveny do písmene T a ukazovaly směr a místo přistání.

Na cestách vedoucích k letišti byly ve vzdálenosti tří až pěti kilometrů rozestaveny naše zajišťovací hlídky.

Čekali jsme nadarmo po dvě noci a teprve třetí noc letadlo přiletělo. Avšak číhalo na nás neštěstí.

Hodinu před příletem letadla se od malé říčky zvedla hustá mlha. Rozprostřela se nízko po zemi a úplně zakryla plošinu. Co dělat? Jak letadlo přistane? Nemohli jsme pilota upozornit na to, že přistání je nebezpečné, neboť jsme si pro to nepřipravili signály.

„Viktore Vasiljeviči,“ řekl jsem Kočetkovovi,

„rozdmýchejte silněji ohně, možná, že mlhu rozeženou.“

Plameny vyšlehly vysoko, ale nad plošinou stále visela mlha jako pevná hmota.

V té chvíli jsme zřetelně zaslechli rachot motorů.

„Letadlo! Dmýchej!“ zavelel Kočetkov. Zde se právě hodil jeho burácivý hlas.

Z mlhy se vynořil nad plošinu sotva viditelný letoun, přelétl a uhnul někam stranou.

„Odletěl, poznal, že nelze přistat,“ řekl jsem.

Ale pojednou se znovu ozvaly hlasy:

„Letí, zase letí!“

Za mými zády někdo řekl:

„Rozhodl se tedy, že přistane. “

Rachot motorů sílil. Letadlo jsme neviděli, ale podle zvuku jsme poznali, že už je nad plošinou. A vzápětí bleskové vzplanutí a strašlivý praskot!

Pochopili jsme, že pilot neviděl písmeno T a nespustil se tam, kde měl. Všichni jsme tam běželi.

Letoun stál za krajem plošiny, několik metrů od říčky, a nosem se zaryl do země. Už z něho vyskočili s pistolemi v rukou letci, navigátor a radista. Když nás spatřili, schovali pistole a bezradně usedli na zem vedle rozbitého letounu. Velitel osádky, s kterým jsem se pozdravil, měl zakrvácené čelo.

„Jste raněn?“

„To je maličkost, škrábnutí. Ale tenhle,“ kapitán ukázal na letoun, „je smrtelně raněn.“

Náš mechanik Rivas prohlédl zároveň s osádkou letoun a potvrdil, že nelze nic dělat: všecko bylo rozbito. Byl poškozen podvozek, proražena křídla a nádrže na benzin.

Oprava by nebyla nic platná, bylo zapotřebí vyměnit součástky.

K velké lítosti nám nezbývalo nic jiného než letoun spálit a části, které nehořely, naházet do řeky.

Partyzáni letoun rychle vyprázdnili, sundali z něho kulomety a všecko, co mohlo být odšroubováno a utrženo. Potom podložili pod křídla a nádrže na benzin slámu, polili ji benzinem a zapálili.

Letoun vzplanul, nádrže vybuchly a k nebi se vyvalily kotouče kouře. Stáli jsme stranou a mlčky jsme se loučili s letounem jako s živým poslem vlasti. Cítili jsme se s letci do jisté míry vinnými. Ale čím jsme se provinili? To všecko zavinila ta prokletá mlha!

Stalo se to v době, kdy se hrdinně bránil Stalingrad. Právě v těch dnech, kdy celá země napínala všecky síly v boji s fašistickými hordami, vlast nezapomínala na nás, na oddíl sovětských partyzánů, bojující v dalekých sarnských lesích…

Druhý den se v našem oddílu pořádalo veřejné shromáždění. Přísahali jsme, že za tento letoun zničíme deset nepřátelských a že cennosti ukořistěné v boji pošleme do Moskvy na výrobu nových letounů. Posilovali jsme v nepřítelově týlu vlastenecký podnět dělníků, kolchozníků a sovětské inteligence, kteří dávali své úspory na výrobu zbraní pro naši armádu.

Znovu jsme začali hledat spolehlivou plošinu pro přistávání letadel. Při tomto hledání jsme se setkali s lidmi, kteří nám ukázali vhodné místo a tím oddílu velice prospěli.

Krátce před zkázou letounu přepadli lidé nám neznámí dvacet kilometrů od našeho tábora německý trén, vezoucí mléčné výrobky. Fašisty pobili, výrobky vzali a rozdali je rolníkům. Když mi o tom vyprávěli, pomyslil jsem si: „To jistě byli naši průzkumníci.“ Vyslechl jsem soudruhy - nikdo nic neví. Po několika dnech opět novinka - někdo zastavil na hlavní silnici německé auto, v kterém jel šéf okresního četnictva v doprovodu dvou německých vojáků. Vezli s sebou pět zatčených kolchozníků. Neznámí Němce zastřelili a kolchozníky pustili domů. Našim partyzánům o tom vyprávěli sami osvobození kolchozníci.

„A co to bylo za hochy?“ ptali jsme se kolchozníků.

„Ale takoví, jako jste vy. Nic přesného vám nemůžeme říci, měli jsme strach a nezapamatovali jsme si je.“

Nařídil jsem všem průzkumníkům, aby se vyptávali v okolních vesnicích, kdo ještě kromě nás bojuje v tomto kraji jako partyzán. Ale uběhl týden, uběhly dva týdny a my jsme stále nic nevěděli.

Poslali jsme partyzána Napoleona Sargsjana hledat novou přistávací plošinu. Byl to mladý, veselý Armén; provázeli ho tři vojáci.

Došli k neznámé vesnici.

Sargsjan se zastavil se soudruhy na kraji lesa, asi tři sta metrů od vsi.

„Počkejte zde na mne, půjdu sám.“

Sargsjan se dlouho nerozmýšlel a „zamaskoval se“: otočil čepici hvězdičkou dozadu a samopal dal soudruhovi.

U krajní chalupy spatřil nějakého člověka a hned si povšiml, že muž dal znamení do okna chalupy. Z té vyšel ještě jeden muž. Sargsjan usoudil, že je to léčka, rychle se obrátil a utíkal zpátky. Neznámí se pustili za ním. Soudruzi, kteří pozorovali okolí z okraje lesa, všecko to viděli, zalehli a chystali se krýt palbou ústup bezbranného Sargsjana.

Vtom však zaslechli dost mírný hlas jednoho z pronásledovatelů:

„Hej, hochu, počkej, promluvíme si spolu!“

Sargsjan doběhl k soudruhům, uchopil svůj samopal a postavil se v plné zbroji tváří v tvář nepříteli.

„Stůj! Budeme střílet!“ zvolal.

Ale neznámí šli klidně k němu. Ramenatý, modrooký mladík došel k Sargsjanovi a řekl:

„Raději si otoč čepici! Když jsi běžel, sám jsem se přestal bát. Vida, hvězdička na čepici - tak je všecko v pořádku, jsou to naši.“

„Co vlastně chceš?“ zeptal se ho vyzývavě Sargsjan.

„Jste tedy naši. Jmenuji se Nikolaj Strutinskij. Oznamte svému veliteli, že s ním chci mluvit. Mám tu malou skupinku, také partyzánů. “

Teď už spolu mluvili přátelsky. Hned se dohodli o příštím setkání a Strutinskij daroval Sargsjanovi na důkaz přátelství ukořistěný stříbrný tesák, jaké obvykle nosili němečtí okresní velitelé.

Když se Sargsjan vrátil do tábora, říkal mi o tomto setkání, ale zamlčel, že nechal samopal u soudruhů, i to, že potom prchal. Také se nezmínil o dárku.

Druhý den po tomto rozhovoru vyšlo nové číslo našich novin „Zvítězíme“. Byla tam karikatura: Sargsjan, s čepicí otočenou dozadu, ruce v kapsách, vážně kráčí a v pozadí stojí užaslý průzkumník a drží jeho samopal.

Ale Sargsjan už nebyl v táboře, a proto jsem ho nemohl požádat o vysvětlení. Šel na můj rozkaz pro Nikolaje Strutinského.

Přišli brzy.

„Přivedls je?“ ptám se ho.

„Přivedl, soudruhu veliteli.“

„Viděl jsi tenhle obrázek?“ ukázal jsem mu karikaturu.

Hoch zbledl.

„Je to pravda?“

„Je.“

„Jak sis mohl dovolit něco takového? Jak jsi mohl dát svou zbraň někomu jinému?“

„Provinil jsem se, soudruhu veliteli.“

„Ať už se to nikdy nestane! Pojďme.“

Šli jsme k lidem, které Sargsjan přivedl.

U krajního stanu stálo devět lidí. Byli vyzbrojeni samonabíjecími puškami značky „SV“, německými karabinami a pistolemi. Z kapes jim vyčnívaly rukojeti německých granátů, podobné vařečkám, kterými hospodyně šťouchají vařené brambory. Hned vedle nich stál kulomet, který přinesli.

„Kdo z vás je velitel?“ zeptal jsem se, hledě na letitého, vousatého člověka, neboť jsem soudil, že jejich velitelem je právě on.

Ale mýlil jsem se. Ze skupiny vystoupil zcela mladý hoch.

„Jsem Nikolaj Strutinskij!“ představil se.

„ Mluvte! “

„Chceme vstoupit do vašeho oddílu.“

„Kdo je to, my?“

„Mezi námi jsou téměř sami naši lidé. Tohle je můj otec,“ ukázal Nikolaj Strutinskij na letitého vousatého člověka, „a tohle jsou moji mladší bratři Zorž, Rostislav a Vladimír. Tihle dva jsou kolchozníci z naší vesnice a tihle prchli z rovenského zajateckého tábora. To je všecko.“

Zatím co mluvil, prohlížel jsem si pozorně jeho otce a bratry. Měl jsem před sebou věkový žebříček - otce a čtyři syny. Mezi syny nebyl velký rozdíl v letech - rok, půl druhého roku. Všichni byli silní, zdraví a všichni si byli velice podobní. Otec Strutinskij měl pravidelné rysy v obličeji, modré oči, statnou ramenatou postavu. Těmito rysy vynikali také všichni jeho synové.

Nikolaj Strutinskij mi řekl, že z jejich skupiny odešlo teprve nedávno jedenáct lidí, že se chtějí dostat k frontě, aby se přidali k Rudé armádě.

Mluvil pomalu, klidně, promýšleje každé slovo. Otec nespouštěl oči se syna a bezhlesým pohybem rtů opakoval jeho slova.

„To jste tedy měli celý partyzánský oddíl! Vy jste velitel?“

„Copak my jsme nějací partyzáni? To Němci nám tak říkali. “

„Nu, přes to, co jste udělali?“

„Co jsme mohli dělat? Je nás tuze málo.“

„Kde jste se dozvěděli o nás?“

„To bylo náramně jednoduché. O vás je po vesnicích mnoho slyšet. Dlouho jsme vás hledali, byli jsme dokonce tam, kde shořel váš letoun. Právě tam Němci něco prohlíželi. “

A hned dodal, že u vsi Lenčin je velmi dobrá, velká a rovná pastvina, na které letadlo může volně přistat.

Poradil jsem s politickým zástupcem Stěchovem a s náčelníkem průzkumu Lukinem. Rozhodli jsme se, že celou skupinu Strutinských přijmeme do svého oddílu.

Za několik dní jsem spatřil u Sargsjana stříbrný tesák.

„Kde jsi ho vzal?“

„To je dárek, soudruhu veliteli.“

„Od koho?“

„Strutinskij mi ho dal.“

Stop. Volám Nikolaje Strutinského.

„Soudruhu Strutinskij, kde jste vzal tenhle tesák?“

„To jsme jednou vysvobozovali zatčené kolchozníky, jel s nimi sám okresní četnický šéf. Vzal jsem mu ho.“ „Tak to jste tedy byli vy? Tím je záhada rozluštěna! A trén jste také zabrali vy?“

„My.“

Potom jsme se už dopodrobna dozvěděli o podivuhodném příběhu rodiny Strutinských - rodiny sovětských partyzánů.

Partyzánská rodina

Vladimír Stěpanovič Strutinskij pracoval téměř po celý život jako zedník v ljudvipolském okrese. S ženou

Marfou Iljiničnou vychoval devět dětí. Když byla Západní Ukrajina spojena se Sovětskou Ukrajinou, začala rodina Vladimíra Stěpanoviče žít novým, radostným životem. Vladimír Stěpanovič se stal pomocníkem lesníka.

Starší synové pracovali před válkou na různých místech. Nikolaj byl šoférem v Rovně, Zorž byl soustružnickým učněm v kerčské loděnici. Rostislav a Vladimír pomáhali otci v hospodářství. Ostatní děti byly ještě maličké.

Začala válka. Němci obsadili jejich rodný kraj. V prvních dnech okupace byli dva synové Vladimíra Stěpanoviče, Nikolaj a Rostislav, zatčeni a měli být odvezeni do Německa. Ale z tábora prchli do lesa. Brzy se k nim připojil také třetí bratr, Zorž, kterému se podařilo dostat se do rodného kraje.

Zorž strhl s rozbitého německého tanku, zanechaného na cestě, kulomet a přizpůsobil ho k ruční střelbě. Z počátku byl tento kulomet jedinou zbraní tří bratří.

První bojový úspěch měl Nikolaj: zabil německého četníka. Samopal zabitého nepřítele se stal Nikolajovou zbraní.

Tak zahájili tři bratři svou partyzánskou činnost. Ale k synům se brzy přidal také jejich otec, Vladimír Stěpanovič. Tomuto maličkému oddílu velel syn Nikolaj.

Partyzánská rodina Strutinských rostla. Po jednom připojovali se k nim obyvatelé jejich vesnice, kolchozníci a váleční zajatci, uprchlí z německých zajateckých táborů, když je oddíl potkal v lese.

Ve vsích se začalo mluvit o bratrech - partyzánech. Na udání zrádce vtrhli Němci do chalupy Strutinských, kde byla jen matka Marfa Iljinična se čtyřmi nejmladšími dětmi. Kati do ní kopali, mlátili ji pažbami a bili před jejíma očima děti, aby řekla, kde jsou muž a synové. Ale neřekla nic. Tu jí spoutali ruce a vyhrožovali: „Pověsíme tě, když to neřekneš!“

Ale nepověsili ji. Rozhodli se, že ji nechají na pokoji, neboť doufali, že se jim, bude-li doma, podaří vypátrat její syny.

V noci se Vladimír Stěpanovič přikradl k své chalupě a tiše zaklepal na okno.

Marfa Iljinična otevřela dveře - čekala už na toto zaklepání. Mladšímu synkovi Voloďovi se podařilo oznámit všecko otci.

„Poslouchej, matko,“ řekl Vladimír Stěpanovič, „hned se připrav, vezmi s sebou chlapce a dcerku a jdeme. Doprovodím tě na samotu k jednomu spolehlivému člověku. Voloďa půjde se mnou.“

Voloďovi bylo šestnáct let.

Marfa Iljinična rychle sebrala nejpotřebnější věci, probudila děti a celá rodina vyšla z chalupy.

Pod ochranou krátké letní noci opustili Strutinští, nikým nepozorováni, rodný krb. Druhý den Němci spálili chalupu a zbylé haraburdí rozkradli.

Příchod rodiny Strutinských byl pro nás cenným přínosem. Strutinští znali dobře svůj kraj a měli v mnohých vsích i městech příbuzné a známé. A především velmi dobře znali město Rovno, které nás obzvláště zajímalo.

Nikolaj Strutinskij nebyl nadarmo velitelem svého maličkého oddílu. Byl odvážný, smělý a zároveň chladnokrevný. Hned v prvních dnech mu partyzáni dali přezdívku „kliďas“.

Zorže Strutinského, který byl jen o rok mladší než Nikolaj, jsme si ze začátku nijak zvlášť nevšímali. Zorž byl jako jeho otec a bratr Nikolaj ramenatý, modrooký blondýn a lišil se od nich tím, že byl menší a byl snad ještě klidnější a mlčenlivější než Nikolaj. Chodil pomalým, kolísavým krokem.

„To je takový pecivál,“ řekl o něm jednou Lukin.

Také se mi to zdálo. Ale brzy jsme své míněni o Zoržovi změnili. Hned po prvních bojových operacích, kterých se Zorž zúčastnil, mluvili o něm jako o člověku, který neví, co je strach.

„Zachází s kulometem jako horník se sbíječkou,“ řekl mi o Zoržovi velitel čety Kolja Fadějev.

Zorž střílel velmi přesně. Jeho kulomet neměl tlumič, a proto střelba z něho působila v řadách nepřítele strašnou paniku.

Potom vyšlo najevo, že Zorž ovládá dobře i jiné druhy zbraní. Začal nějak sám od sebe zaučovat partyzány mířené střelbě, učil je, jak se mají samopaly, kulomety a pušky rozebírat a čistit.

Brzy se Zorž stal stálým účastníkem nejsložitějších bojových akcí. Po boji se vracíval s týmž klidem, s jakým odcházel, seděl a mlčky poslouchal vyprávění soudruhů.

Zorž nikdy nezavdal příčinu k nějaké výtce nebo hádce. Ale když jsme ho chtěli chválit, musili jsme si počínat velice opatrně. Za zády o něm hoši mluvili s velkým nadšením. Ale řekl-li někdo něco pochvalného o Zoržovi v jeho přítomnosti, Zorž neupadal jen do rozpaků, nýbrž tato pochvala mu prostě působila trýzeň; zrudl, v jeho obličeji se nezměnil ani jediný rys, jen tváře se mu více a více rděly a pak pomalu bledly.

Devatenáctiletý Rostislav Strutinskij byl snaživý, ukázněný voják a ve všem napodoboval starší bratry.

Voloďovi Strutinskému šlo na sedmnáctý rok. Nejprve jsme ho chtěli přidělit k hospodářské četě, neboť byl nahluchlý. Ale Voloďa se ohradil a řekl, že chce bojovat. Ať jsme ho přemlouvali, jak chtěli, neustoupil. Musili jsme mu dát pušku. V bojové četě se pokoušeli nechávat ho v táboře, báli se, že v boji nebude slyšet povel. Ale ani to se nepodařilo. Voloďa se s takovým zápalem hnal do bojových akcí, že nakonec býval ve všech bojích.

Voloďa měl rád zbraně. Ve volných chvílích rozebíral, čistil a znovu dával dohromady svou karabinu. Také rád poslouchal, když se vyprávělo o bojích. Napínal uši, aby nepropásl ani jediné slovo vypravěče, měl oči doslova navrch hlavy.

Hlavě rodiny Strutinských, Vladimíru Stěpanovičovi, bylo už pětapadesát let, byl však dosud silný a zdravý. Husté šediny se téměř ztrácely v jeho světlých vlasech. Vladimíra Stěpanoviče jsme ustanovili zástupcem velitele hospodářské jednotky oddílu. Byl nepostradatelný v tom, jak uměl opatřovat potraviny. Dovedl dobře mluvit ukrajinsky a polský a báječně se dohovořil s rolníky. Kde byl starý Strutinskij, tam vždy ochotně dávali brambory, zeleninu, mouku, kroupy a jiné výrobky.

V našich „bojových těžbách, v případech, kdy jsme si opatřovali potraviny jiným způsobem - přepady německých skladišť a trénů - Vladimír Stěpanovič se velmi uplatňoval a prospíval oddílu. Střílel dobře z pušky a nikdy neztrácel v boji rozvahu.

Ale starý Strutinskij měl jednu vadu - byl to nesmírně dobrý člověk. Jako „hospodář“ měl na starosti alkohol, který jsme „dostávali“ od jednoho německého lihovaru. Vydávali jsme jej v přísně určených dávkách. Především se alkoholu používalo v sanitním oddělení. Vždycky se však našel někdo, kdo se rád napil. A tu zašel filuta k Strutinskému a naříkal:

„Vladimíre Stěpanoviči! Mám nějakou zimnici, třese to mnou až běda. Dejte mi padesát gramů! “

A jindy zase:

„To jsem nastydl! Jistě mám chřipku.“

A ten starý dobrák nemohl odepřít a dával „lék“.

Ty, kdo si k němu chodili pro lihovinu, řádně jsme vyplísnili a dokonce jsme je trestali. Také Strutinskému jsme domluvili. Ale vždycky se zahanbeně omlouval:

„Odpusťte mi, soudruhu veliteli, nemohu za to. Je mi hrozně líto nemocného člověka. “

„Vladimíre Stěpanoviči! Máme zde přece lékaře a nemocní se musí léčit u něho.“

„Nu, to je pravda, “ kajícně uznával Strutinskij.

Ale uplynul den, dva a znovu se opakovala táž historie. Nakonec jsme musili Strutinskému alkohol vzít.

Na žádost Nikolaje Strutinského zašli jednou naši průzkumníci na samotu, kde se před Němci skrývala Marfa Iljinična s nejmladšími dětmi, a navštívili ji.

Když se průzkumníci vrátili, hlásil mi jeden z nich:

„Soudruhu veliteli! Tady mi jeden chlapec dal dopis a poručil mi, abych vám jej zcela jistě odevzdal.“

Podal mi kousek šedého papíru, na kterém bylo tužkou napsáno:

„Veliteli partyzánského oddílu od Vasilija Strutinského žádost velmi prosím kdybych mohl vstoupit do partyzánského oddílu až přídu moc poděkuju veliteli. Na shledanou Vasilij Strutinskij 26 října r 1942. Moji bratři jsou partizani já taky chci.“

Gramatické chyby, to je zlá věc. Ale Vasjovi bylo teprve deset let a do školy chodil jenom rok, dokud nepřišli Němci.

Ještě jsem si ani nerozmyslil, co mám Vasjovi odpovědět, když se objevil Nikolaj Strutinskij.

„Tady napsal tvůj bratříček žádost,“ řekl jsem mu.

Nikolaj se usmál:

„Není to s ním k vydržení, pořád chce být partyzánem. Mám k vám také prosbu, soudruhu veliteli. Hoši mi řekli, že naše rodina je ve velkém nebezpečí, Němci je bezpochyby vyslídili. Dovolte, abychom přivedli celou rodinu do tábora!“

Svolil jsem a za několik dní přišla do tábora Marfa Iljinična s třemi dětmi a s neteří Jadzjou. Také přišel Vasja, který napsal tu žádost.

A všichni, staří i malí Strutinští, našli své místo v táboře.

Marfě Iljiničně bylo už přes padesát let, ale byla to neúnavná pracovnice a ani chvíli nevydržela posedět s rukama v klíně. Sama se ostýchala zajít ke mně a posílala vždy muže s žádostí, abych jí přidělil nějakou práci. Nechtěl jsem ji však ničím zatěžovat, neboť i tak měla mnoho starosti o děti. Tu se Marfa Iljinična bez říkání dala do šití a spravování pro svou rodinu i pro lidi v táboře a začala prát partyzánům spoustu prádla. Pracovala a starala se bez oddechu od rána do večera. Soudil jsem, že by se jí trochu ulevilo, kdyby byla kuchařkou v četě. Chopila se toho s radostí, ale spravovat a prát prádlo partyzánům nepřestala.

Vasju jsme přes jeho bojechtivost zařadili do hospodářské čety, kde se staral o koně. Nejprve se urazil, chodil nafoukaně, ale potom se mu tak zalíbil můj hřebec „Diversant“ a ostatní koně, že se se svou službou smířil. Krom toho, neoficiálně, abych tak řekl, byl Vasja pobočníkem svého otce: běhal po táboře s různými příkazy.

Jedenáctiletý syn Slava také pomáhal otci. Neteř Jadzja byla kuchařkou u jedné z jednotek tábora.

Dceru Strutinského, patnáctiletou Káťu, přidělili jsme k zdravotnické jednotce. Káťa se tam hned zalíbila nemocným a raněným. Byla pravý opak svých bratří. Rychlá, mrštná, neposeděla ani okamžik na jednom místě, a co chvíli přiskakovala k nemocným se slovy: „Potřebuješ něco? A co ty?“

A spěchala vyhovět žádosti tak bouřlivě, až se jí rusé copy rozevlály na všecky strany.

Jednou přišla ke mně. Nepřišla - vletěla do mé chatrče. Lapajíc po dechu, všecka vzrušena, jiskříc svýma šibalskýma modrýma očima, rychle spustila: „Soudruhu veliteli, ranění nejsou spokojeni se stravou, ačkoli dostávají štábní jídlo - stejně za nic nestojí. Vaří se tuze nechutně a pořád totéž. A oni mají různé nemoci, po každé dostanou chuť na něco zvláštního. Měli by mít svou… kuchyň.“

„Svou kuchyň říkám s úsměvem. „A kde pro ně vzít ,zvláštního‘ kuchaře? Kdo jim bude vařit?“

„Třeba já. Co říkáte?“

„Tak dobrá. “

Zařídili jsme kuchyni pro zdravotnickou jednotku a Káťu jsme udělali vedoucí kuchařkou. Přidělili jsme jí dva pomocníky; byli to spolehliví, vousatí partyzáni. Ale copak mohlo děvče poroučet takovým strejcům? Proto dělala všecko sama. Přinesla si třeba ohromnou kančí nohu, sama ji sekerou rozsekala a uvařila; všecko dokázala udělat včas, i k nemocnému zajít. A naši ranění si pochutnávali na ukrajinském boršči, na vepřových kotletách, i na vařených taštičkách plněných tvarohem a vzdávali chválu Káti Strutinské.

Kolja Maličký

Jeden z našich průzkumníků, Kazakov, ztratil se své skupině, když šla ke klesovskému nádraží. Kazakov byl nezkušený a nedovedl se řádně orientovat. Celý den a noc bloudil po lese a stále marně hledal cestu k našemu táboru. Ať šel jakýmkoliv směrem, po každé po dvou hodinách došel k místu, odkud vyšel.

Přenocoval v lese, ani oheň si nerozdělal. Bloudil po lese i celý druhý den. Navečer zaslechl bučení krav. Opatrně, aby nešlápl na roští a neudělal hluk, šel v tu stranu, odkud se neslo bučení.

Brzy vyšel na lesní louku, kde se pásli voli a krávy. Na pařezu seděl pasáček. Horlivě ořezával nožíkem hůlku.

Kazakov se rozhlédl na všechny strany a přistoupil k chlapci.

„Dobrý den, mládenečku!“

Blonďatý, hubený pasteveček úlekem vyskočil, vypoulil oči a zahleděl se na Kazakova.

„Čeho ses polekal? Jsi odtud?“

„Jsem,“ odvětil chlapec. A když spatřil pušku, kterou měl Kazakov přehozenou přes rameno, a za pasem pistoli s granáty, zeptal se pohotově:

„Nejsi, strýčku, partyzán?“

„Koukejme, jaký jsi chytrý!“

„Jsi partyzán, vidím to,“ řekl s naprostou jistotou pasáček.

„A už jsi někdy viděl partyzány?“

„To ne. Ale lidé říkají, že je jich u Rudni Bobrovské strašně mnoho. “

„Kterým směrem je Rudňa Bobrovská? Právě tam jdu.“

„Vím, kudy se tam jde. Mám tě doprovodit, chceš?“

„To víš, že chci. Jakpak se jmenuješ?“

„Kolja.“

Kolja hned začal o sobě vyprávět. Byl z Klesova. Koljova otce umučili fašisté. Matku a staršího bratra zahnali do Německa. Předtím chodil Kolja do školy, ale nyní byla škola zavřená. Aby se nějak uživil, dal se najmout jako pasák.

„Víš co, Koljo,“ přerušil ho Kazakov, „nejedl jsem skoro dva dny; zažeň dobytek do vsi a přines mi něco k jídlu. “

Kolja zapráskal bičem, hvízdl a hnal své „zboží“, jak říkal svému stádu, hned domů. Vrátil se ke Kazakovovi pozdě večer a přinesl mu krajáč mléka, placky a sádlo. „Jezte, strýčku. To mi dala hospodyně k večeři.“ Kazakov se chtivě pustil do jídla. Kolja hned za tepla naléhal na něho s žádostí:

„No, strýčku, mohl bych jít s tebou k partyzánům?“ „Velitel mi vynadá, Koljo! Jsi ještě malý.“

„Je mi už dvanáct. “

„Jsi malý, malý, synku. “

„Tak víš co, strýčku, když nechceš, seženeme si oddíl dohromady sami. V lese je spousta lidí, kteří utekli před Němci. “

Kazakov se usmál:

„Co když nás Němci chytí a pobijí, co potom?“

„Však se schováme. “

Když se setmělo, zavedl Kolja Kazakova do jakési chalupy a partyzán, který dvě noci nespal, usnul tam na seníku bohatýrským snem. Kolja přecházel nedaleko kůlny a střežil jeho spánek. Za svítání ho probudil a vydali se na cestu.

Ráno vyhnali rolníci z chalup svůj dobytek, ale pasáček nepřišel. Dlouho jej hledali po chalupách, vykřikujíce jeho jméno. Kolja nikde.

„Kam se jen poděl?“ divili se všichni.

A zatím Kolja a Kazakov byli už daleko od dědiny. Šli k Rudně Bobrovské.

„Ty mě nechceš s sebou vzít, strýčku, viď? Ale stejně se mě nezbavíš… Půjdu za tebou a basta.“

Nedaleko vsi Karpilovky se zastavili. Kazakov se skryl za keř a Kolja šel sám do vsi opatřit něco k jídlu.

Za hodinu se vrátil, přinesl chléb a sádlo a začal vyprávět Kazakovovi novinky:

„Lidé říkají, že v karpilovském polesí je plno policajtů. V noci spí jako dřeva a na stráži nikdo není. Víš co, přepadneme je, viď?“

Těžko si představit, jak se ti dva spolu domluvili, ale opravdu to provedli. Kazakov neodolal Koljovu přemlouvání. „To bude něco, až se vrátím do tábora s kořistí a přivedu zajatce! “ rozhodl se.

Kazakov ozbrojil chlapce granátem a pistolí. V noci se přikradli k hájovně. U domu spatřili vůz. Zapřažený kůň líně přežvykoval seno. Kazakov a Kolja vešli do hájovny, kde leželi na podlaze a na stolech rozvalení policisté a chrápali.

„Ruce vzhůru!“ zvolal Kolja a zvedl granát.

A Kazakov držel pušku připravenou k výstřelu.

Policisté vyskočili a ještě v polosnu, nic nechápajíce, poslušně zvedli ruce.

„Vycházet ven a zbraně skládat do vozu!“ poručil Kazakov.

Policisté se mlčky obouvali a poslušně vynášeli z hájovny pušky.

Kazakov zůstal stát u dveří a Kolja s granátem a s pistolí šel k vozu. Bylo to směšné a podivné, ale bylo tomu doopravdy tak: jeden partyzán a chlapec odzbrojili velkou skupinu policistů. Přece však skončila celá ta historka komicky.

Když policisté naložili zbraně na vůz, Kazakov a chlapec poručili policistům, aby se seřadili, a vedli je ze vsi k táboru. K našemu stanovišti bylo odtamtud nejméně čtyřicet kilometrů a večer se musili zastavit v osamělém statku, aby si odpočinuli. V noci policisté prchli se všemi svými zbraněmi, které vytáhli z vozu. Je podivné, že se ještě nevypořádali s našimi „hrdiny“.

Kolja neopouštěl Kazakova ani na krok a došel s ním až do tábora. Partyzáni přijali chlapce tak vlídně, že prostě nebylo možné nenechat ho v oddílu.

Setkal jsem se s ním druhý den po jeho příchodu. Vidím - mezi partyzány sedí světlovlasý, malý, slaboučký klučina.

„Jak se jmenuješ?“

„ Kolja. “

Vstal a postavil se po vojensku vzpřímeně, jak to viděl u ostatních.

„Chceš žít s námi?“

„Chci.“

„A co tu budeš dělat?“

„Co nařídíte. “

„Tak víš co?“ řekl jsem mu vážně. „Budeš naším pastevcem. “

„A to ne… já už jsem pásl. Chci bít Němčoury.“

„Dobrá, zůstaň tu. Jen v tom je bída, že tu máme už tuze mnoho Nikolajů: Nikolaje Prichoďka, Nikolaje

Strutinského, Nikolaje Gnědjuka, Nikolaje Ivanoviče

Kuzněcova. Samí Nikolajové. Budeme ti říkat Kolja Maličký. Máš něco proti tomu?“

Kolja byl nejprve v hospodářské četě, kde pomáhal při obsluze koní, škrabal v kuchyni brambory, nosil dříví. Všecko dělal ochotně a rychle, ale ustavičně se ptal, kdy už dostane pušku.

Byl zařazen zároveň s jinými nováčky do školní jednotky a složil zkoušku z pořadového výcviku na „výtečnou“. Kolja, vždycky pořádný a upravený (dali jsme mu ovšem oblek), obvykle při rozmluvě s velitelem odpovídal přesně a krátce, jak se sluší v armádě. Někdy jsme si přáli prostě si s ním požvatlat, pomazlit se s ním, byl to přece ještě chlapec, ale kdepak, odpovídal po vojensku.

Když jsme viděli, jaké má vlohy, rozhodli jsme se, že z něho uděláme průzkumníka a spojku. Alexander Alexandrovič Lukin si ho vzal do učení.

Svátek

Večer 6. listopadu roku 1942 shromáždili se všichni partyzáni uprostřed tábora u vozu, na kterém byl umístěn zvlášť k tomuto dni ukořistěný tlampač.

Lída Šerstěněvová stále pobíhala kolem přijímače a strachovala se, není-li anténa krátká.

Váňa Strokov, který odpovídal za správný poslech radia, byl zrovna tak rozčilen jako Lída, ale uklidňoval ji:

„Co vás napadá, Lido! Anténa je téměř kilometr dlouhá!“

Anténa byla už po několik dnů středem pozornosti všech.

Ale tu tlampač zachrčel a ozvaly se nějaké nesrozumitelné zvuky. Váňa Strokov ještě něčím zatočil a my jsme s úlevou vydechli. Z Moskvy vysílali koncert.

Po prvé za pět měsíců jsme slyšeli moskevské vysílání. Předtím jsme měli jen služební spojení radiem.

Radisti Lída Šerstěněvová a Váňa Strokov zářili.

Ale kvůli koncertu jsme se nesešli. Všichni toužebně očekávali, všichni doufali, že uslyší to nejdůležitější.

Vedle vozu seděli u domácky zhotoveného stolu čtyři partyzáni. Před nimi ležel připravený papír a pečlivě ořezané tužky. Dohodli se, že budou zapisovat všichni najednou, a co uteče jednomu, to doplní druzí.

Kolem šesté hodiny večer oznámil hlasatel to, co očekávala celá země, na co jsme netrpělivě čekali také my partyzáni, stojíce kolem vysilače za mrholivého deště v hlubokém sarnském lese: Bude se vysílat referát předsedy státního výboru obrany, soudruha Stalina.

V lese se rozhostilo ticho. Každý se snažil ani nedýchat. Po dlouhých bouřlivých ovacích zaslechli jsme plynulý, klidný a všem tak blízký hlas Stalinův:

„Soudruzi a soudružky!

Dnes oslavujeme pětadvacáté výročí vítězství sovětské revoluce v naší zemi.“

Z úst soudruha Stalina jsme se dozvěděli my, kteří jsme byli tisíc kilometrů od hlavního města, o všem, co se v zemi děje, dozvěděli jsme se o situaci na frontách Vlastenecké války.

Soudruh Stalin nám pověděl, že Němci, vyhnaní od Moskvy, shromáždili v letním období všecky své volné zálohy, že prolomili frontu na jihozápadním úseku a pronikli do obvodů Voroněže, Stalingradu, Novorossijska, Pjatigorska a Mozdoku. Ale německá fašistická vojska trpí vážnými nedostatky, kdežto naše Rudá armáda a její bojové kádry vyrostly ve strašnou sílu.

A soudruh Stalin řekl s úplnou jistotou, že naše armáda rozdrtí nepřítele v otevřeném boji a že ho požene zpátky. Soudruh Stalin postavil před celou zemi úkoly: zničit hitlerovský stát a jeho osnovatele, zničit hitlerovskou armádu a její vůdce, rozmetat nenáviděný „nový pořádek v Evropě“ a potrestat jeho strůjce. Soudruh Stalin skončil svůj referát slovy: „Našim partyzánům a partyzánkám - sláva! “ V tom okamžiku vzplanula nová bouřlivá ovace v sále, kde referát poslouchali, a na naší louce se také rozburácelo mohutné partyzánské „hurá“ a zazněl potlesk.

Byly to v našem životě chvíle, na které nelze zapomenout.

Referát soudruha Stalina byl doslovně zapsán.

Té noci zapsali radisté také rozkaz nejvyššího velitele soudruha Stalina.

Několik partyzánů přepsalo referát i rozkaz a ráno roznášeli průzkumníci Stalinova slova do samot a vesnic.

Sovětští lidé mají tradici doplňovat oslavy pracovními a bojovými hrdinnými činy.

Také my jsme se rozhodli, že oslavíme 7. listopad po svém způsobu, po partyzánsku, že jej oslavíme tak, aby si Němci tento den zapamatovali.

Už dlouho před výročím jsme připravovali dvě akce k vyhození nepřátelských vlaků do vzduchu. V noci 7. listopadu se hned po vyslechnutí referátu soudruha Stalina vypravily dvě naše partyzánské skupiny - jedna pod velením Šaškova, druhá pod vedením Malikova -vykonat tento úkol.

V poledne 7. listopadu se Šaškov vrátil a hlásil:

„Soudruhu veliteli! Bojový úkol, uložený k poctě pětadvacátého výročí Veliké říjnové revoluce, je vykonán. Na železniční trati byl vyhozen vojenský vlak s válečným nákladem a s vojskem, jedoucí na východ. “

Navečer se vrátil také Malikov. Rovněž hlásil, že byl jako dárek k výročí Velikého října vyhozen do povětří nepřátelský vlak s technickým materiálem, směřující k frontě.

V den oslav se v lese pořádala spartakiáda. Na lesní louce, kilometr od tábora, soupeřilo mezi sebou pět čet v nejlepším bojovém výcviku. Vojáci závodili ve vrhu granátem na dálku i na cíl, ve šplhání na stromy a v překážkovém běhu.

Na spartakiádě bylo křiku a hluku jako na trhu. Největší rámus dělali fanouškové. Už po několik dní se přeli o to, kdo zvítězí. Nejvášnivějšími fanoušky byli starý Strutinskij, Lukin a Kočetkov.

Vladimír Stěpanovič Strutinskij co chvíli vyskakoval na svém místě a pokřikoval: „Jdi k šípku! “ - „Vida, zas se ten nešika netrefil! “ Lukin přebíhal s místa na místo a povzbuzoval ty, kteří zůstávali pozadu. Kočetkov se chechtal tak hlučně, že bylo nebezpečné stát vedle něho - mohly vám popraskat v uších bubínky.

Největší hluk nastal, když začal závod v přetahování lanem. Kdo s koho, která skupina zvítězí?

„No, no!… Jen napněte síly!“

„Na tohle jste slabí!“

Tu jedna skupina, které došly síly, povolila lano. Vítězové přetáhli konec a svalili se na trávu. V lese se rozlehl nový výbuch smíchu.

Slavnost jsme ukončili koncertem partyzánského zábavného kroužku. Nejprve vystoupil pěvecký sbor. Zpívali „Sbohem, milované město“; tuto píseň všichni znali. Předzpěv zpívalo několik hlasů, ostatní vpadaly do refrénu. Potom začali „Kaťušu“. Ještě ji ani nedozpívali, když vstal Vladimír Stěpanovič Strutinskij, a diriguje oběma rukama, zanotoval: „Hlučí a sténá Dněpr široký.“ Kolem se usmáli a přidali se.

Do kola vstoupili tanečníci; našli se mistři hopaku, kamarinské, lezginky i čečotky. „Čísla programu“ šla plynule za sebou. K táboráku přistoupil dvacetiletý partyzán Mačeret. Před válkou studoval na literární fakultě.

„Přednesu vám verše Nikolaje Tichonova ,Dvacet osm gardistů‘.“

Na konci večírku vstal Nikolaj Ivanovič Kuzněcov. Byl v povznesené náladě. Neoznámil předem, co přednese, a rázem začal:

„Vysoko do hor se odplazila Užovka, do vlhké úžlabiny, lehla si tam, a svinuta do klubka, hleděla na moře…

Pojednou do úžlabiny, kde se Užovka svinula, spadl s nebe Sokol s rozbitou hrudí, zbrocen krví.“

Kuzněcov přednášel prostě a tiše. Ale zdálo se, že každé jeho slovo chytá za srdce. Cítili jsme, že Kuzněcov přednáší svou nejoblíbenější a duši nejbližší báseň.

Pohlédl jsem na vojáky. Seděli vážně, slavnostně, a nějak nově hleděli na Kuzněcova.

A Kuzněcov stejně tichým hlasem, jen s větším důrazem na každém slově, končil:

„Ať jsi mrtev!. Však v písni smělých a silných duchem vždy budeš živým příkladem a hrdou výzvou k svobodě a k světlu!

Šílenství chrabrých zpíváme píseň!…“

Gorkého „Píseň o Sokolu“, kterou Nikolaj Ivanovič Kuzněcov přednesl, hluboce nás dojala.

Za několik dní po oslavě, 11. listopadu, se nám poštěstilo přivítat letadlo z Moskvy. Plošina u vsi Lenčin, kterou objevil Kolja Strutinskij, hodila se skutečně výborně pro přistávání. Kromě toho jsme na ni doslova prohmatali každou travku a zarovnali každý kopeček. Dokonce jsme museli strhnout trigonometrickou vížku, která stála čtyři kilometry od plošiny. Rolnici byli spokojeni: vížka už stejně podehnila a oni se obávali nějakého neštěstí.

Ten den, kdy jsme měli přijmout v noci letadlo, přijela auty do vsi Michalino, devět kilometrů od naší plošiny, velká skupina fašistů. Vyslali jsme na cestu léčku s kategorickým rozkazem nepustit na naši stranu ani jednoho Němce.

Podle ujednání s Moskvou jsme musili každou půlhodinu vypouštět červené a zelené rakety, aby pilot viděl místo přistání na vzdálenost čtyřiceti až padesáti kilometrů. Tyto rakety nás vystavovaly ještě většímu nebezpečí, že nás Němci napadnou. Ale přece všecko šťastně dopadlo.

V jednu hodinu v noci jsme uslyšeli rachot motorů. Přilili jsme do ohňů terpentin a ohně vzplanuly jasným plamenem.

Letadlo hladce přistalo. Z tohoto zdaru jsme se neradovali jen my, partyzáni. Také nadšení lidí žijících ve vsi nebralo konce, když letadlo přelétlo střechy jejich chalup a plavně běželo po poli, prudce ozařujíc všecko kolem sebe světly svých reflektorů.

Letadlo u nás zůstalo jen čtyřicet minut. Přivezlo nám dopisy a dárky. Naložili jsme raněné a pak doklady a dopisy svým příbuzným. V tomto letadle také odletěli do Moskvy Florejax a Postonogov, neboť se musili ještě dlouho léčit. Odletěl též chlapec Piňa, kterého jsem našel s Kuzněcovem. Odletěl i Alexander Alexandrovič Lukin, aby podal zprávu o situaci v nepřítelově týlu. Nasedla také osádka letadla, které při přistání havarovalo. Do Moskvy byly poslány i cenné věci, které jsme vzali Němcům.

Letadlo se rozjelo ke startu, hladce se vzneslo do vzduchu, dvakrát zakroužilo nad plošinou, zahoupalo křídly na pozdrav a odletělo.

Lepší než pravý

V samém srdci Západní Ukrajiny je široce rozloženo město Rovno, které tone v zeleni. Nevyniká ničím zvláštním; jsou tam malé přízemní domky a jen na hlavní ulici stojí jednopatrové a místy i dvoupatrové budovy. A přesto udělali Němci právě toto město střediskem zabrané části Ukrajiny.

Rovno nás velice zajímalo. Tehdy v něm byl říšský komisariát pro Ukrajinu, v jehož čele stál Hitlerův náměstek na Ukrajině, gauleiter východního Pruska Erich Koch. Bylo tam také gestapo, štáb polního četnictva a štáb generála von Illgena, velitele zvláštních (trestních) jednotek na Ukrajině. Ačkoli měli Němci v té době Kyjev, Rovno zůstalo střediskem. Němci patrně soudili, že čím dále od fronty, tím lépe.

Město se doslova hemžilo německými důstojníky, úředníky a jejich příbuznými, kteří tam přijeli za lehkým výdělkem.

Je pochopitelné, že jsme v Rovně mohli získat velice užitečné zprávy pro velitelství Sovětské armády o přesunech a přeskupení německých jednotek na frontě, o stavbě nových obranných linií, o hospodářských opatřeních a o tom, co se děje v samém Německu.

Rozhodli jsme se, že budeme postupovat nanejvýš vážně, beze spěchu a ostražitě, že budeme promýšlet každý svůj krok.

Rozhodli jsme se poslat do Rovna nejprve ty, kteří město znali a měli tam příbuzné a známé.

Z těchto partyzánů jsme vybrali nejprve Kolju Prichoďka. Prichoďko se narodil ve Zdolbunově v Rovenské oblasti. Před válkou byl správcem železničního skladiště. Město opustil teprve v poslední chvíli, když předtím naložil na nákladní auto všecky cenné věci ze svého skladiště a když se už v ulicích rozléhala střelba a dunivý rachot výbuchů.

Koljovi Prichoďkovi šlo na dvaadvacátý rok. Byl vysoký, široký v ramenou, urostlý, měl dobrácký obličej a upřímné hnědé oči. Tak jsem si vždycky představoval pohádkové bohatýry. Prichoďko vynikal opravdu bohatýrskou silou a houževnatostí. Ničeho se nebál a vrhal se vždycky tam, kde bylo nejhůř.

Už tehdy, když náš oddíl pochodoval do samských lesů, zažil Kolja Prichoďko neobyčejné dobrodružství.

Šel před skupinou průzkumníků a dostal se do jedné vesnice.

Uprostřed ulice byl shluk lidí, ženy plakaly a bědovaly. Prichoďko přistoupil k ženám a zeptal se:

„Co se tu děje?“

„Chytají naše chlapce a děvčata a ženou je do Německa. “

V kruhu stáli mladí hoši a děvčata s tlumoky na zádech. Střežilo je šest policistů.

Prichoďko odstrčil lidi od sebe a zamířil k policistům.

„Co jste zač?“

„Policisté,“ odpověděl jeden z nich, netuše ovšem, s kým rozmlouvá. Prichoďko měl na sobě polocivilní oblek.

„Proč odvádíte mládež?“ zvolal Prichoďko.

„Je to rozkaz, proto odvádíme. A kdo jsi ty?“ řekl rozzlobeně velitel.

„Hned uvidíš!“

S těmito slovy uchopil Prichoďko rázem dva policisty za límec a vší silou je srazil čely k sobě. Odletěli od sebe jako dva míče a plácli sebou na zem.

„Odložte zbraň!“ zavelel Prichoďko ostatním

policistům a namířil na ně samopal.

Když dorazili naši průzkumníci se vší opatrností do vsi, spatřili dojemnou scénu: Kolja Prichoďko rozpráví srdečně s vesničany, u jeho nohou leží šest pušek a trochu opodál sedí na zemi odzbrojení a svázaní policisté.

Jestliže průzkumníci musili na pochodu ujít třikrát tolik co ostatní partyzáni, Prichoďko ušel více než kterýkoli průzkumník. Býval totiž po každé po ruce, když bylo nutno okamžitě provést nějaký úkol.

Jednou, také na pochodu, ozvala se v dálce střelba. Poslal jsem Prichoďka, aby vypátral, oč jde.

Jen odešel, přihnal se Cesarskij.

„Dimitriji Nikolajeviči! Neměl jste posílat Prichoďka. Má tak odřené nohy, že nemůže obout vysoké boty.“

„To není možné! Přišel ke mně v botách a nic jsem nepozoroval. “

Když se Prichoďko vrátil, hned jsem se ho zeptal:

„Co máš s nohama?“

„Ale nic, jen takový mozoulek, ani za řeč to nestojí! “

Nemluvil však pravdu. Vysoké boty obul jen stěží, aby se ke mně dostavil na mou výzvu, a na průzkum šel bos.

Rozhodli jsme se tedy, že do Rovna pošleme nejprve Nikolaje Prichoďku. Na otázku, je-li připraven na cestu, kategoricky odpověděl:

„Samozřejmě, jaképak dlouhé řeči. Na mne se můžete spolehnout.“

Nepochybovali jsme o tom.

Ale do čeho jen Prichoďka obléci? Oblek, který ustavičně nosil a v kterém spal u ohně, byl už strašně ošumělý. Do Rovna mohl jít jen po městsku oblečen, aby na ulicích nebudil zbytečnou pozornost.

Z ukořistěných věcí jsme neměli nic, co by se na něho hodilo. Musili jsme hledat u našich lidí, nemá-li někdo z nich aspoň poněkud vhodný oblek pro Kolju. Našli jsme čtyři vojáky.

A teď si představte takovýto obraz:

Čtyři lidé sedí jen v prádle u ohně a nechápou, proč je požádali o šaty. Prichoďkovu výpravu do Rovna jsme totiž přísně tajili.

A ve stanu si Kolja zkouší šaty. Ani do jedněch se nemůže vejít.

„To nejsou lidé, to jsou nějací liliputám!“ bručí nespokojeně.

Z rukávu kabátu už od lokte okázale čouhají jeho chlapské ruce s ohromnými pěstmi. Kalhoty jako po nejmladším bratříčkovi sahají mu po kolena. Jak si zkouší šaty, praskají švy.

„Pravý strýc Stěpa z Michalkovovy dětské knížky!“ směje se Stěchov.

Odnášejí šaty k ohňům a s poděkováním je vracejí jejich majitelům.

S velkou námahou jsme Kolju přece jen jakž takž oblekli. Civilní kabát a kalhoty, které jsme pro něho vyhledali, byly mu však přesto malé. Ale boty na jeho nohu (číslo čtyřicet čtyři) jsme nenašli.

Musili jsme ho poslat v jeho vysokých botách; nemohl si do nich ani zastrčit nohavice.

Prichoďko šel do Rovna s průkazem o tom, že „jeho majitel Gricenko je obyvatelem vsi Lenčin“.

Z tábora do Rovna bylo sto dvacet kilometrů. Tam a zpět dvě stě čtyřicet kilometrů. Prichoďko šel pěšky a podle našeho odhadu se měl vrátit do tábora za šest až sedm dní.

Prichoďko se neopozdil, vrátil se včas.

S jakou úlevou jsem vydechl, když jsem ho spatřil! První výpad do Rovna se podařil. Byla to pro nás už velká událost.

Prichoďko zašel nejprve ke své tetě, která bydlela ve vsi u Rovna. Ta mu řekla, že jeden z jeho bratří bydlí teď v městě. Kolja ji požádal, aby pro bratra zašla. Trvalo to jen několik hodin. Prichoďko šel pak do města zároveň s bratrem.

V Rovně udivilo Kolju mnoho věcí. Na rozích ulic se na domech objevily německé tabulky s novými názvy ulic: „Německá ulice“, „Friedrichstrasse“. Na budovách, kde dříve bývaly kluby, kina a jídelny, objevily se tabulky s nápisy „Jen pro Němce“. Všechny nejlepší domy byly obsazeny německými úřady a bydleli v nich Němci. Na ulicích bylo slyšet němčinu.

Prichoďko navštívil rodinu svého přítele. S těmito spolehlivými lidmi ujednal Kolja, že jejich bytu budou používat partyzáni. Takto jsme získali svůj první tajný byt v Rovně.

Kolja také dokázal zajet vlakem do Zdolbunova, vzdáleného třicet kilometrů od Rovna. Také tam našel staré přátele a ujednal si s nimi další schůzku.

Když Prichoďko skončil svou zprávu, zeptal jsem se ho:

„Prohlíželi někde tvůj doklad?“

„Ovšemže prohlíželi. Dokonce třikrát. Všecko bylo v pořádku. “

To bylo také naším vítězstvím, ale zatím jsem Prichoďkovi neřekl, v čem záleželo.

Potom jsme poslali do Rovna další soudruhy. Měli jednoduchý úkol: vyhledat bezpečné tajné byty a zjistit, kde jsou v městě německé úřady a jaké.

Vypravili jsme Polykarpa Vozňuka. Vozňuk se k nám připojil v samských lesích, kde partyzánštil s malou skupinou kolchozníků. Hned za Vozňukem jsme do Rovna poslali Bondarčuka, také místního obyvatele, který byl v oddíle Strutinského.

Ani jsme nečekali na jejich návrat a poslali jsme tam Kolju Strutinského. Měl potvrzení vydané jakoby kastopolskou městskou správou, že je učitel a že je služebně poslán do Rovna pro učebnice. Kolju jsme oblekli do slušného civilního obleku; vyhlížel v něm tak přitažlivě, že jsme z toho měli všichni velkou radost.

Stěchov, Lukin a já jsme vyprovázeli Kolju daleko za tábor. Na okraji lesa jsme se zastavili, vybrali jeden vykotlaný strom a ujednali, že budeme-li musit odejít na nové místo, zanecháme v dutině tohoto stromu pro Kolju zprávu. Potom jsme se rozloučili, políbili a Kolja odešel.

Mimoděk jsem si vzpomněl na závěr z filmu „Dětství Gorkého“, kdy chlapec odchází „do světa“. Kolja Strutinskij šel loukou, kolem dokola rostla vysoká tráva a my stáli a dívali se, dokud nám nezmizel s očí.

Za dva dny po odchodu Strutinského se z Rovna vrátil Vozňuk. Vyprávěl o příhodě, která se mu stala. Setkal se se známým hochem, který pracoval na německém komisařství. Tento hoch řekl Vozňukovi, že do jejich obchodu přichází každý den agent gestapa. Vozňuk si agenta vyčíhal, skolil ho u obchodu dvěma výstřely a dal se na útěk. Když přebíhal ulici, narazil na osobní auto, v kterém jeli dva němečtí důstojníci. Vozňuk mrštil do auta dva granáty, vběhl do dvora, skočil přes plot do druhé ulice a šťastně se skryl.

Když to všecko dopověděl, usmál se, čekaje pochvalu. Ale Lukin místo pochvaly na Vozňuka vyčítavě pohlédl a důtklivě, s důrazem na každém slově řekl:

„Kdopak vám napískal, abyste prováděl takové hlouposti? Poslali vás, abyste nenápadně a ostražitě prošel po ulicích města a vypátral, kde je gestapo, kde je reichskomisariát, a zase tak tiše a nenápadně se vrátil. A vy jste nadělal v městě paniku!“ pokračoval zvýšeným hlasem. „Vždyť tam teď začnou policejní honičky, každého budou zastavovat a prohlížet. Proč jste to udělal? Kvůli nějakému prašivému agentu mohou naši lidé zahynout. Vidíte, jaký jste hrdina!“

Vozňuk už nebyl posílán na průzkum, a když hoši slyšeli o jeho „hrdinství“, ptali se ho výsměšně: „Děláme paniku, přítelíčku?“ A od toho dne mu říkali „panikář“.

Bondarčuk se vrátil za několik dní. Našel jeden tajný byt, ale měl v městě příliš horkou půdu pod nohama. Pracoval tam před válkou a nyní potkával na ulicích mnoho známých, kteří se zajímali o to, co dělá.

Nakonec se vrátil také Kolja Strutinskij. Podal podrobnou zprávu o všem, co vypátral: jaké německé úřady jsou v městě, kde jsou umístěny, kde pracují jeho známí, kde bydlí příbuzní, u koho by se mohl zařídit tajný byt. Přinesl několik vzorů průkazů, které Němci vydávali.

„No, a tvůj průkaz je v pořádku?“ zeptal jsem se.

„Je. Němci ho zkoumali. Ale na nic nepřišli, je lepší než pravý! “

Nyní se zmíním o těch průkazech.

Jednou se nám Kolja Strutinskij jaksi mimochodem zmínil o tom, že se v dětství zabýval řezbářstvím. Navrhl jsem mu, aby se pokusil okopírovat německé razítko. Kolja dostal kružítko, nabrousil si svůj kapesní nůž, utrhl s podpatku své boty gumu a udělal takové razítko, že je nebylo možno rozeznat od pravého. A tak jsme mu dali dělat kopie dalších německých pečeti a razítek.

Nejprve pracoval Kolja pomalu, vyhotovení každého razítka mu trvalo dva až tři dny. Bylo to na podzim, kdy počasí bylo pošmourné, a tato jemná práce vyžadovala jasného světla. Ale potom nabyl takové zručnosti, že udělal jakékoli složitější razítko nebo pečeť za jednu nebo dvě hodiny. Pracoval stále s týmiž nástroji, s jakými začal, s kružítkem a s kapesním nožem. Jenom gumu jsme mu začali obstarávat; strhal totiž všecku gumu s bot vlastních i s bot Žorže a Rostíka a sahal už po obuvi štábních pracovníků.

Na jednom dvorci nám padly do rukou psací stroje s ukrajinskými a německými písmeny. Cesarskij napsal na těchto strojích podle vzoru jakýkoli doklad. A Lukin dovedl mistrně napodobit podpis kteréhokoli velitele.

Cesarskij napsal text, Lukin jej podepsal, potom se otisklo razítko zhotovené Strutinským a měli jsme doklad vydaný Němci.

Takto byly vyhotoveny průkazy pro Prichoďka, Strutinského a mnohé jiné průzkumníky. Vystavovali jsme průkazy a potvrzení od městských a okresních správ, od soukromých firem a dokonce i od gestapa.

Tyto průkazy byly skutečně lepší než pravé.

Jednou se stal zajímavý případ. Sousední partyzánský oddíl nás požádal, abychom jim dali nějaký průkaz, na který by mohl jít jejich průzkumník do Lucku. Dali jsme jim „cestovní potvrzení“, ale neřekli jsme jim, odkud je máme. S tímto potvrzením šel jejich průzkumník do Lucku a šťastně se vrátil. Poslali druhého, také se vrátil. Bylo zapotřebí vyslat kohosi ještě jednou, ale lhůta platnosti uvedená na potvrzení uplynula. Tu si sousedé tento doklad prodloužili sami a padělali podpis.

O tom všem vyprávěl mně a Lukinovi sám velitel oddílu, když přijel do našeho tábora.

„Mám takového šikovného hocha, že dovede napodobit podpis, který nelze rozeznat od pravého!“

Lukin se hněvivě zatvářil, vyskočil a zvolal:

„To už je trestní čin! Jak si dovolujete padělat doklady? Poženu vás k odpovědnosti před soud! Padělali jste můj podpis!“

Velitel se z počátku zarazil, zrozpačitěl, ale potom se celá zemljanka otřásla přátelským, dlouho trvajícím smíchem.

Vystavili jsme tolik dokladů, že Němci nakonec pojali podezření a často měnili formuláře svých dokladů. Ale náš průzkum dobře pracoval a už dva týdny před tím, než byly nové doklady dány do oběhu, měli jsme v táboře jejich formuláře. Tyto formuláře nám dodávali illegální pracovníci rovnou z tiskárny. Vydávali jsme nové doklady zároveň s Němci.

Nepoznali své lidi

Nikolaj Ivanovič Kuzněcov důkladně a dlouho rozmlouval se všemi partyzány, kteří se vraceli z Rovna. Dával Prichoďkovi, Strutinskému, Bondarčukovi a Vozňukovi spoustu otázek.

Ale stále jsem se ještě bál pustit Kuzněcova do Rovna.

„Nebudu tam přece dělat rámus, jsem tichý člověk!“ přemlouval mě. „Projdu se po městě, porozhlédnu se a vrátím se. A potom se už rozhodneme pro další postup. “

Konečně jsme se odhodlali k tomu, že ho do Rovna pošleme, ale ne samotného; měl ho doprovázet starý Strutinskij. Měl v městě příbuzné a mohl s nimi Kuzněcova seznámit.

Vypravovali jsme Nikolaje Ivanoviče velice pečlivě. Spolu se Stěchovem a s Lukinem jsme podrobně posuzovali každou maličkost jeho oděvu. Vybrali jsme mu na jeho nohu pěkné vysoké boty; na jeho postavu byl přešit a upraven ukořistěný německý stejnokroj, na který jsme připíchali a přišpendlili německé distinkce a řády. To všecko se dělalo s přísnou tajností před celým oddílem. I v našich řadách se přece mohl zdržovat agent poslaný Němci. Proto - ačkoli kout pikle v prostředí tábora bylo velice obtížné - nesmlouvavě jsme zachovávali pravidlo: nikdo z partyzánů nesmí vědět o tom, co se ho osobně netýká.

Kuzněcov nosil v táboře svůj obyčejný oblek, a šel-li na akci v německém stejnokroji, věděli o tom jen účastníci této akce.

Přípravy trvaly tři dny. Nikolaj Ivanovič a Vladimír Stěpanovič snad ani nespali. Oba se ve dne zaměstnávali přípravami a večer, ba i v noci se spolu procházeli stranou od soudruhů nebo seděli někde na pařezu a soustředěně hovořili.

Strutinskij a Kuzněcov jeli do Rovna ve voze. Strutinskij dělal vozku, Kuzněcov jel jako týlový německý důstojník, který vede zásobování potravinami v okrese. Tak to aspoň bylo uvedeno v jejich průkazech.

Osmnáct kilometrů před Rovnem se zastavili na samotě u příbuzného Strutinských, Václava Zigadla. Když se Zigadlo dozvěděl, oč jde, řekl:

„Prosím, moje chalupa je vám k volnému používání. Bude-li to nutné, zůstávejte zde. Ale počínejte si nanejvýš opatrně, jinak zahubíte sebe i mne s celou rodinou.“ Zigadlo měl deset dětí. S příchodem Němců přišla rodina o značnou pomoc, kterou jí poskytovala sovětská vláda pro velký počet dětí.

U samého města se Strutinskij zastavil ještě u jednoho příbuzného. Tam nechal Vladimír Stěpanovič vůz a šel s Kuzněcovem do města pěšky.

V městě šli takto: Kuzněcov po jedné straně ulice, Strutinskij po druhé.

Vladimír Stěpanovič potom vyprávěl:

„Jdu, nohy se mi třesou, ruce se mi třesou - teď mě chňapnou, říkám si. Jakmile spatřím Němce nebo obzvláště zrádce policistu, odvracím se. Měl jsem takový pocit, jako by se na mne všichni podezřívavě dívali; vždyť mě v Rovně, říkám si, zná mnoho lidí. Podívám se po Nikolaji Ivanovičovi, ale ten si jde po protějším chodníku jako orel, jako pán. Čte si štíty na úřadech, zastavuje se u výkladních skříní, jako by se nic nedělo! Potká Němce, zvedne ruku a zdraví hlučně ,Heil Hitler! ‘ Takhle mě vodil čtyři hodiny po městě. Dávám mu znamení, utírám si nos kapesníkem, jak jsme si ujednali, však už je na čase přestat s tím chozením, ale on si chodí a chodí. To je strašně nebojácný člověk! “

Taková byla návštěva Nikolaje Ivanoviče v Rovně. Nikoho, koho potkal, nemohlo ovšem ani napadnout, že tento „německý důstojník” je ve skutečnosti ruským partyzánem, a že se za ním po nějaké době budou pachtit fašističtí špehové z gestapa.

V Rovně seznámil Strutinskij Kuzněcova ještě s jedním příbuzným, Kazimírem Dombrowským. Měl malou sedlářskou dílnu, v které vyráběl sedla a koňské postroje. Kazimír Dombrowski souhlasil s tím, že bude pomáhat partyzánům, a slavnostně se k tomu Kuzněcovovi a Strutinskému zapřísáhl. Třeba dodat, že této přísaze dostál a že nám velice mnoho pomáhal.

Rovněž bylo zakázáno chodit večer po šesté hodině po ulicích. Kuzněcov a Strutinskij se včas z města vytratili, nasedli do vozu a ujížděli do tábora.

Kuzněcov byl s prvním výpadem velmi spokojen. Jeho objevení v Rovně nevzbudilo ani nejmenší podezření; vycvičil se tedy na Němce, jak se sluší a patří.

Ale Nikolaj Ivanovič řekl, že se stejnokrojem to ve všem neklape. Měl na sobě letní stejnokroj, a němečtí důstojníci už chodili v lehkých i teplých pláštích. Na hlavě měl polní čepici, a ty nosili jen frontovní důstojníci; většina důstojníků v Rovně nosila vycházkové čepice.

Když Kuzněcov šel do Rovna po druhé, měl na sobě nový stejnokroj. Tentokrát jej pro něho šil známý varšavský krejčí Schneider.

Koho my jsme neměli v táboře! Ševce (jaképak teď lýkové střevíce!), pekaře, uzenáře a ještě tohohle krejčího Schneidra, žida. Schneider žil před válkou ve Varšavě. Když hitlerovci obsadili Varšavu, zahnali židy do ghetta. Našeho krejčího si však vzal k sobě do bytu německý generál. Ubytoval Schneidra v malé komůrce na půdě své vily a poručil mu, aby šil pro něho a pro jiné důstojníky. Mzdu za ušití si bral generál. Ale jednou nastal i tomu konec. Generál oznámil krejčímu, že ho pošle do ghetta. Z ghetta byla jediná cesta - zastřelení. Krejčímu se v noci podařilo prchnout a po dlouhých útrapách se dostal do našeho oddílu. Po prvé v životě šil německý stejnokroj s láskou a s velkou pečlivostí, neboť tušil, k čemu ho Kuzněcov potřebuje.

Nikolaj Ivanovič býval v Rovně často. Obvykle tam jezdil s Koljou Strutinským nebo s Koljou Prichoďkem. Přenocoval buď u Kazimíra Dombrowského, nebo u Prichoďkova bratra.

Nikolaj Ivanovič se seznamoval s Němci v jídelně a v obchodech. Navazoval s nimi příležitostně hovor, který se někdy protáhl. V té době se v Rovně nemluvilo o ničem jiném než o Stalingradu. Němci byli stalingradskými událostmi zneklidněni. Legendární město, o kterém Němci tolikrát prohlašovali, že ho dobyli, se hrdinně bránilo a už tehdy kolovaly mezi Němci poplašné pověsti, že jejich armády jsou u Stalingradu obklíčeny.

Zároveň s Kuzněcovem jezdili do Rovna také jiní průzkumníci, ale jak bylo pravidlem, nevěděli, koho ještě dalšího a kdy do města posíláme. Upozorňovali jsme ty, kteří jeli do Rovna, že potkají-li někoho ze svých lidí, nesmějí projevit údiv, ani se s ním zdravit, nýbrž musejí jít nevšímavě dále.

Jednou jsme poslali Nikolaje Ivanoviče do Rovna se vším přepychem. Opatřili jsme nádherný pár šedých, grošatých závodních klusáků a elegantní bryčku.

Přikázal jsem Vladimíru Stěpanoviči Strutinskému, aby dal tyto koně Kuzněcovovi. Čím skvěleji bude vystupovat, tím to bude bezpečnější, nikdo ho nezastaví. Ale protože se tentokrát měl Kuzněcov zdržet v Rovně několik dní, dal jsem mu rozkaz, aby jakmile dojede do města, nechal koně někde stát.

Vladimír Stěpanovič spráskl ruce a dal se do nářku:

„Zbavovat se takových koní!… Dovolte, zapřáhnu tyhle ryšavé. “ Prosil, přemlouval, div neplakal, ale nic naplat. Kuzněcov odjel s nádhernými koňmi. Partyzán Gnědjuk, který jel jako vozka, měl sám ještě jiné průzkumnické úkoly a také měl zůstat v Rovně několik dní.

Z ničeho nic za tři dny přijeli s Kuzněcovými klusáky a v téže bryčce naši městští průzkumníci Mažura a Bušnin. Oba byli stále v Rovně a do oddílu přicházeli jen na vyzvání, bylo-li to okamžitě nutné.

Byl jsem doopravdy rozčilen. Mažura a Bušnin přece Kuzněcova neznali; a ovšem vůbec nevěděli, že je někdo od nás poslán do Rovna v německém stejnokroji. Jak se mohli setkat? Kdo jim odevzdal koně a bryčku? Snad Nikolaje Ivanoviče nepostihla pohroma? Snad ho nezatkli?

Běžel jsem k našim průzkumníkům, kteří právě přijeli. Vedle nich už radostně popleskával koně Vladimír Stěpanovič.

„Co se stalo?“ ptám se vzrušeně Mažury. „Kde jsi vzal tyhle koně?“

„Ale to je celá historie,“ odpovídá Mažura s úsměvem. „Šlohli jsme je Němcům.“

„Cože?“

Mažura pomalu poodstoupil se mnou stranou a s týmž úsměvem, který mě v tom okamžiku strašně zlobil, dal se do vyprávění:

„Byli jsme v našem tajném bytě. Už jsme se chystali do tábora. Pojednou vidíme oknem, jak nějaký německý důstojník přijel s těmihle koňmi. Důstojník vystoupil z bryčky a někam odešel. Vozka sundal koním udidla, přivázal jim na hlavy pytlíky s krmením, rozhlédl se kolem dokola a také odešel. No, dali jsme s hochy hlavy dohromady a uvažujeme: Nač se máme do tábora trmácet pěšky, když je tu taková skvělá příležitost? Vzali jsme koně a honem pryč! A v tom osamělém statku u Rovna, kde se vždycky stavujeme, nechali jsme koně v noci odpočinout a teď jsme se sem přihnali… Viďte, že jsou to nádherní koníčkové, soudruhu veliteli?“

„Jsou to neobyčejní, báječní koníci! “ řekl jsem a s úlevou jsem si oddychl.

Rychlá odplata

Na samotě, kde žil příbuzný starého Strutinského Zigadlo, zřídili jsme „maják“. Byla to vhodná základna na půli cesty mezi táborem a Rovném. Z Rovna do tábora bylo asi sto dvacet kilometrů. Tuto cestu mohla urazit spojka jen za dva dny a dvě noci. Nyní, když jsme měli „maják“, spojka z Rovna šla jen na samotu, kde ji očekávala druhá, a ta už jela se zprávami zbývající polovinu cesty do tábora se sytými, odpočinutými koňmi.

Ke konci prosince roku dvaačtyřicátého svolali jsme do tábora všecky průzkumníky z Rovna i z Zigadlova „majáku“. V té době byli v Rovně a na „majáku “ Kuzněcov, Nikolaj a Zorž Strutinští, Prichoďko, Gnědjuk, Ševčuk, celkem dvacet lidí. Na „majáku“ byl také Kolja Maličký, který už nejednou chodil na průzkum s ostatními vojáky.

Podle mých výpočtů měli přijít do tábora za rozbřesku. Ale uběhlo ráno, uplynul den, a průzkumníci stále nepřicházeli. V štábu byli plni obav. Co se s nimi mohlo stát? Srazili se s trestní výpravou, upadli do léčky?

Jeden dohad byl chmurnější než druhý.

„Počkáme do rána,“ navrhl jsem. „Nepřijedou-li, pošleme pro ně velkou skupinu partyzánů. “

Ve tři hodiny v noci ke mně náhle přišel dozorčí tábora:

„Soudruhu veliteli! Dovolte, abych ohlásil příchod Kuzněcova.“

„Kde jsou ostatní?“ vydralo se mi z úst.

Byla to zbytečná otázka. Dozorčí, jako všichni partyzáni v oddílu, nevěděl, že někoho čekáme. Ani nepochopil mou otázku a byl nadmíru udiven, když všichni, kdo seděli se mnou u ohně, vstali. Dříve než mohl dozorčí odpovědět, přistoupil k ohni Nikolaj Ivanovič.

„Dovolíte, soudruhu veliteli, abych hlásil?

Průzkumníci přišli.“

„Kde jsou?“

„Tam za hlídkou. Hlídají zajatce. “

„Jaké zajatce?“

„Zničili jsme trestní oddíl.“

Dal jsem dozorčímu rozkaz, aby převzal zajatce, a už klidně jsem řekl Kuzněcovovi:

„Nu, vyprávějte, Nikolaji Ivanoviči!“

„Ani nevím, jak začít, Dimitriji Nikolajeviči… To je takový zamotaný případ!“ řekl Kuzněcov. „Na váš rozkaz sešli se všichni průzkumníci na ,majáku‘ u Zigadla a vydali se do tábora. Ale v Rovně jsem se v poslední chvíli dozvěděl, že se ljudvipolský gebietskomisař chystá na dovolenou. Za několik hodin povezou na vozech za doprovodu četnictva z Ljudvipole nakradený majetek a sám gebietskomisař vyjede autem o dvě hodiny později a vsedne se svou ,válečnou kořistí ‘ v Kastopoli do vlaku.

Víte přece, že jsme se chystali vypořádat s ljudvipolským gebietskomisařem. Copak jsem mohl propást takovou příležitost? Poslat vám zprávu a žádat o dovolení bylo už pozdě; žádná spojka by nedokázala vrátit se včas. Poradil jsem se s hochy. Chápete sami, jak to Prichoďko a Strutinskij uvítali! Dokonce i Kolja Maličký řekl, že je třeba si pospíšit.

Nastražili jsme léčku na silnici mezi Ljudvipolem a Kastopolem. Bylo to nevhodné místo pro léčku, jen místy holé keříky a víc nic. Zalehli jsme u keříků a skryli se. Gross položil na silnici minu, šňůru zasypal zemí a vedl ji ke keři, u kterého seděl Prichoďko.

Čekáme hodinu, druhou, třetí - ani vozy, ani gebietskomisař. Dala se do nás zima. Už jsme se chtěli vrátit domů.

Pojednou vidíme na tři kilometry před sebou valit se kotouče černého kouře. Potom tu a tam vyšlehly plameny, slyšíme rachot dávek z kulometů a samopalů.

Pak uplynula asi hodina a na silnici se objevil trén. Jel od hořící vesnice a rovnou k naší léčce přijížděly dvě desítky povozů.

Představte si takovýto obraz: V prvním voze, taženém párem koní, sedí čtyři gestapáci; dokonce i z dálky jsme je mohli rozeznat podle černých plášťů a fašistických odznaků na čepicích a rukávech. Na ostatních vozech četníci. Proud uzavírá sběř - sami hajdamáci. To jsou ti, říkám si, co spálili vesnici.

Bylo nutné je napadnout, nezbývalo nám nic jiného. Kromě toho naše maskování nebylo spolehlivé a váhat znamenalo dát jim karty do rukou.

Dal jsem pohybem ruky povel Prichoďkovi. Jakmile první vozy dojely k mině, trhl Prichoďko šňůrou. Mina vybuchla a gestapáci spadli zároveň s úlomky vozů na zem. Začali jsme okamžitě pálit do trestního oddílu ze samopalů a z kulometů a zaútočili jsme.

Jen několika fašistům se podařilo prchnout. Tu Kolja Prichoďko a Ševčuk sebrali jejich odhozené pušky a začali po nich pálit. Neobyčejně se vyznamenal Žorž. Doslova kosil policisty svým kulometem.

Padlo mnoho četníků. Zajali jsme dvanáct lidí.

Prohlédli jsme padlé a odebrali jsme jim doklady. Potom hoši sebrali kořist - pušky, samopaly a granáty. Nu, a teď jsme zde.

Ale počkejte, poslouchejte ještě, tím případ neskončil.

Cestou jsem vyslechl zajatce a dozvěděl jsem se toto:

Gebietskomisař se nějakým způsobem dopátral, že se na něho chystá léčka. Odložil svůj odjezd a vyslal trestní oddíl, který na nás přichystal léčku u vsi Ozerce. A my sami číhali na ně v léčce, tři kilometry od nich. Čekali na nás a my na gebietskomisaře. Když jim začalo být zima, zapálili ohně.

Vesničané v Ozercích vytušili něco nedobrého a začali utíkat postranními cestami do lesa.

Velitel gestapáků usoudil, že vesničané utíkají do lesa proto, aby varovali partyzány. Byl dán povel policistům a ti vyděšené vesničany chytali. Potom začali ti lotři zapalovat chalupy.

Nic nebyly platný prosby dospělých, ani slzy dětí. Rozzuření kati za nějakou tu hodinu vesničany jednoho po druhém pochytali, pozabíjeli a naházeli do hořících chalup…

Zajatci se k tomu všemu přiznali. Můžete je vyslechnout.

Když ves vypálili, vracel se trestní oddíl klidně do Ljudvipole, aby podal gebietskomisaři hlášení, a narazil na naši léčku…“

Nikolaj Ivanovič skončil své vyprávění. Nastalo ticho. Všichni mlčeli. Mlčel jsem také. Musím se přiznat, že jsem z počátku chtěl Kuzněcovovi, Prichoďkovi a

Strutinskému vyčinit za to, že jednali o své vůli. Ale teď mi došla řeč.

„Ba, byla to rychlá odplata!“ řekl kdosi.

A Nikolaj Ivanovič pochopil, že pomsta, kterou vykonali na trestním oddílu, je schválena.

Nikolaj Ivanovič mi podal nějakou věcičku a řekl:

„Podívejte se na tenhle kousek, Dimitriji Nikolajeviči. To je má osobní kořist.“

Byl to jakýsi odznak z bílého kovu na pevném řetízku. Na jedné straně bylo napsáno německy „Státní politická policie“ a dole „Čís. 4885“. Na druhé straně byl vyražen fašistický orel s hákovým křížem.

„Tento plechový štítek,“ vysvětloval Kuzněcov, „měl hlavní gestapák, který se teď válí na silnici. Jednou se mi jistě hodí. Mají tu nařízeno poslechnout bez odmluvy toho, kdo předloží takový gestapácký odznak.“

Za několik dní jsme se dozvěděli, že fašisté vypálili v Ozercích z tří set třiceti chalup tři sta devatenáct. Čtyři sta lidí zastřelili. Správněji řečeno, stříleli jen dospělé a děti zabíjeli pažbami a házeli je do ohně.

Nutno dodat, že partyzáni v této vesnici nikdy nebyli, ani neměli s jejími obyvateli spojení.

Tak se Němci vypořádali s pokojnými obyvateli vesnice Ozerce.

Girlanda

Když se opět jednou setkal Viktor Vasiljevič Kočetkov s Dovgerem a Fidarovem na pravidelné schůzce, dozvěděl se od nich, že v Sarnách uvolnili Němci velký dům a že jej s velkým spěchem zařizují.

Velitel města, městská správa i policisté hledali ustavičně po městě nejlepší nábytek, zrcadlové skříně, niklované postele, měkká křesla. Vše, co se jim zalíbilo, brali a sváželi do toho domu. „Zde budou odpočívat naši stalingradští hrdinové,“ říkali zvědavcům.

Fidarov se o ten dům zajímal a vypátral, že jej skutečně Němci zařizují jako rekreační místo pro vyšší a střední důstojnictvo útvarů hitlerovské operující armády a že se v nejbližších dnech očekává v Sarnách příjezd prvního vojenského vlaku.

Rozhodli jsme se, že „hrdiny“ důstojně uvítáme.

Velká skupina dvaačtyřiceti partyzánů, vedená mým zástupcem pro politické věci Stěchovem, zaujala hned večer postavení u železničního náspu. O půlnoci zadul prudký vítr a mokrý sníh začal pokrývat zemi obrovskými lepkavými vločkami.

Partyzáni leželi po celou noc, třesouce se zimou a vlhkem. Jednou kolem nich přešla po náspu skupina německých vojáků se svítilnami… Traťoví dozorci. Nezpozorovali naši minu.

Každou chvíli totiž mohlo svítat, a vlaková souprava nepřijížděla.

Bylo trapné odejít s nepořízenou. Ale budou musit chtěj nechtěj odejít, jakmile začne svítat. Trať byla holá, neboť Němci vykáceli po obou stranách na tři sta metrů daleko všechny stromy a keře. Ve dne by nás tato operace mohla stát mnoho obětí.

Ale tu již signalisté, kteří měli hlídku po obou stranách od léčky, dali znamení, že od východu přijíždí vlak. Už podle nárazu vagonů však bylo jasné, že jede prázdný vlak. Za půl hodiny se objevil druhý vlak, rovněž prázdný. Jen před lokomotivou jelo několik nekrytých nákladních vagonů naložených balastem. Stěchov usoudil, že tyto dvě soupravy pustili Němci kvůli kontrole a že brzy přijede souprava, kterou očekávají.

A tu již uslyšeli blížící se vlak. Pozorovatelé dali znamení. Za lokomotivou bylo už vidět osobní vagony, v jejichž oknech mdle blikalo modré maskovací světlo.

Stěchov dal povel připravit se. Trhač Malikov natáhl šňůru od miny. Když přejela lokomotiva kolem léčky a byla už u Malikova, trhl Malikov šňůrou. Nastal výbuch, lokomotiva se otřásla a okamžitě se zastavila a před očima partyzánů se začaly vagony kupit na sebe. Potom nastalo ticho a teprve za dvě nebo tři minuty začali vyskakovat ze dveří vagonů Němci. Bezpochyby se domnívali, že už jim teď po výbuchu nic nehrozí. Ale pojednou se rozlehl nový výbuch; to se roztrhla mina na konci vlaku. A po ní ještě dvě, uprostřed vlakové soupravy. Pak začala palba.

První se rozštěkal náš velkorážní kulomet, který jsme sundali z rozbitého letadla a nasadili na dvojkolku speciálně pro něj zhotovenou. Nejprve ostřeloval lokomotivu a střelami proděravěl kotel. Potom hlaveň kulometu přejela v rovné čáře po vagonech. Kulometnou palbu provázela palba ze samopalů.

Ostřelování vlaku trvalo čtyřicet minut. Partyzáni viděli, jak z vagonu vyskočil jeden německý důstojník s obličejem znetvořeným hrůzou a dal se do hlučného smíchu. Strachem zešílel.

Když se skupina stáhla do lesa, bylo už úplné světlo. Za dva dny oznámil Kočetkov výsledky této diverse.

Byl to vojenský vlak, který jsme očekávali. Vyjel od Stalingradu a vezl do Sarn na zotavenou důstojníky letectva a tankových jednotek. Za hodinu po odchodu partyzánů přijeli na místo diverse hitlerovci. Uzavřeli kruh kolem celého úseku. Zabité a raněné odváželi v autech a v autodresinách do Sarn, Klesova a Rakitného.

Nebylo přesně zjištěno, kolik bylo zabitých, ale jen do Sarn, přivezli sedmačtyřicet mrtvol. Z Klesova a Rakitného poslali několik zabitých do Německa. Jistě to byly vynikající osoby.

To se stalo šestadvacátého listopadu r. 1942.

Ze zpráv Sovětské informační kanceláře jsme věděli, že 23. listopadu prolomila sovětská vojska německou frontu u Stalingradu a obklíčila šestou a čtvrtou německou armádu. Proto jsme byli šťastni, že jsme aspoň něčím přispěli velké bitvě. Nacističtí důstojníci, kteří unikli stalingradskému peklu, uvízli v partyzánské léčce.

Při této operaci jsme neměli ztráty. Jen vojínu Jermolinovi prorazila střela podpatek, ale to se Jermolinovi stávalo často. Bylo podivuhodné, jak si ho střely oblíbily. V jakékoli potyčce, i když šlo třeba o jediný výstřel, musila stůj co stůj nějaká střela vletět do Jermolina, lépe řečeno do jeho obleku: buď do pláště, nebo do čepice, nebo - jako teď - do podpatku. Po každém boji si musel Jermolin sednout a spravovat šaty. Jen jednou za celou dobu bojů ho kulka ranila, a to ještě lehce do prstu, jakoby žertem.

Úspěch této operace nebyl nahodilý. Řídil ji Sergej Trofimovič Stěchov, můj zástupce pro politické věci. Stěchov měl rád bojové akce a po každé se k nim pečlivě připravoval, promýšleje každou maličkost. Partyzáni pokládali za štěstí, mohli-li jít na akci se Stěchovem.

Zasloužit si lásku partyzánů není lehká věc. Ale Stěchova měli všichni rádi a vážili si ho. Spojovaly se v něm pozoruhodné vlastnosti odvážného bolševického velitele a dobrého soudruha. Nevysoký, rychlý, oblečen pokaždé podle předpisu, s mauserem a polní brašnou, vypadal jako na vojenské přehlídce, přestože před válkou byl civilista. Takový vzorný zevnějšek a vojenské vystupování byly v podmínkách našeho života pro partyzány nesmírně důležitým příkladem.

Sergej Trofimovič byl stále mezi vojáky; obvykle ho bylo vidět u jednotek. Sedí u ohně, bafá z dýmčičky, která ho, nekuřáka, chránila před komáry, povídá, poslouchá a radí.

Blížily se vánoce. Fašisté se připravovali na tyto svátky tím, že přepadali vsi a loupili. Valja Dovgerová nám poslala zprávu, že do vsi Viry vpadli hitlerovci, že loupí rolníkům poslední potraviny a ve mlýně sebrali všechnu mouku.

Rozhodli jsme se vzít rolníky pod svou ochranu. Cestou nedaleko Vir jsme spatřili takovýto „předvánoční“ obraz: Před skupinou německých vojáků si vznešeně vykračuje parádním pochodovým krokem německý důstojník v esesáckém stejnokroji a v bílých rukavicích. Nejde, nýbrž slavnostně si vykračuje jako na vojenské přehlídce. Vojáci drží pušky připravené k výstřelu (přece jen nezapomínají na partyzány!). Průvod uzavírají čtyři páry volů, zapřažených do vozů. Na vozech kvičí vepři, kdákají slepice, křičí husy. To je „nákup“ pro sváteční stůl.

Když došli hitlerovci k partyzánům, Stěchov první pustil dávku ze samopalu. Důstojník rozhodil ruce a skácel se. Hned po Stěchovovi zahájili palbu ostatní vojáci. Fašisté byli v několika minutách pobiti. Jen dva z nich zalehli do příkopu vedle cesty a začali střílet.

Zatím co se partyzáni obírali s těmi dvěma, přijela Němcům z Klesova v autech posila. Ozval se povel, fašisté se rozptýlili do rojnic a přešli z chodu do útoku na partyzány. Ale Stěchov to předvídal. Předsunul směrem ke Klesovu, tři sta metrů od místa léčky, skupinu vojáků pro případ, přijde-li z Klesova posila. Proto se Němci hned po několika krocích octli v palbě skupiny. Boj trval jen dvacet minut.

Drancovníci byli pobiti a uloupený majetek byl vrácen vesničanům.

Místní úřady byly v boji proti nám bezmocné. Německý důstojník, velitel městečka Mokvin, psal do Berlína:

„Drahá ženo Gertrudo! Situace se stala velice vážnou. Kolem dokola jsou partyzáni. Nesmíme vystrčit z domu ani nos. Nikdy v životě jsem neprožil takové vánoce. Sedím a třesu se o svůj život, čekám každou noc, že přijdou partyzáni. Poslali mi četníky, ale copak deset četníků něco pořídí s partyzány, kterým pomáhá všecko obyvatelstvo?

Poslal jsem Ti zásilku; nevím, došla-li. Posílám Ti dvě stě marek a nejsem jist, zdali je dostaneš. Až je obdržíš, hned mi dej zprávu. “

Velitel neměl zbytečné obavy.

Zásilku, dvě stě marek a tento nedopsaný dopis zachytili partyzáni. A na Nový rok se nám dostal do rukou i Gertrudin muž.

Nový rok 1943 jsme oslavili partyzánským novoročním stromkem. Ve jménu toho, aby byly v každé sovětské rodině novoroční stromky navždy šťastné a radostné, náš partyzánský musel být bojový, nelítostný k nepříteli. V přednovoročním čísle nástěnky se objevila zpráva:

„Připravujeme novoroční stromek. Od těch, kteří se chtějí zúčastnit slavnosti, požadují se ozdoby. Přijímáme:

1. Svíticí girlandy z hořících vlaků friců.

2. Ukořistěné samopaly jako zvukový doplněk.

3. Frice jakékoli tloušťky a výšky.

4. Každý může projevit svou iniciativu.

Dárky se přijímají do 31. prosince. “

Girlandu z hořícího vlaku slavnostně odevzdala jako ozdobu „novoročního stromku“ skupina trhačů s Malikovem v čele.

Němci se den ode dne, čím dál tím více zajímali o sarnské lesy, kde jsme byli. Abychom odvrátili jejich pozornost, rozhodli jsme se vyhodit do povětří vlak na západ od Rovna, na úseku železniční trati Kovel-Rovno.

Malikov, který byl povoláním inženýr, vypravil se s dvanácti vojáky a s velkými minami na určené místo. Zaujali postavení poblíž železničního náspu, a jakmile se setmělo, připlazili se k výhybkářově budce.

Starý výhybkář jim ochotně řekl, že tu často přejíždějí vlaky s velkými náklady. K frontě vezou vojsko a výzbroj, na západ raněné, umrzlé a nakradený majetek. Pochopil, co naši lidé chtějí udělat, a poznamenal:

„Copak já, na mně už nesejde, ale co se stane s lidmi? Vždyť je všechny zastřelí!“

Vyšlo najevo, že Němci k ochraně železniční trati zmobilisovali vesničany z nejbližších vesnic a varovali je, že budou zastřeleni, dojde-li k diversi. Podél železničního náspu byli padesát metrů od sebe rozestaveni vesničané, aby hlídali.

„Poradíme se s nimi sami,“ řekl Malikov.

Rozmluva s vesničany byla hned od začátku srdečná. Ani nepomyslili na to, odrazovat naše lidi od úmyslu vyhodit do povětří vlak, to nikoli. Uvažovali jen, jak by se diverse provedla a oni se uvarovali neštěstí.

Jedna postarší vesničanka navrhla:

„Víte co, hoši, svažte nás a pak si dělejte, co chcete. Ucpěte nám ústa a nějakou nám také můžete vrazit, aby sem tam bylo vidět modřinu. “

„Cože? Bít vás? Ne, to nechceme! “

„Když nechcete… tak si natlučeme trochu sami,“ odpověděla vesničanka.

Bylo to k smíchu i k pláči! Zatím co naši lidé ukládali miny, „hlídači“ mlátili jeden druhého pěstmi. Potom je partyzáni svázali a položili kolem ohně.

Brzy se objevil vlak.

Vyhození celého nákladního vlaku, vezoucího zbraně, střelivo a jiný válečný materiál, bylo skvěle provedeno. Lokomotiva se postavila svisle. Šedesát vagonů se rozbilo a shořelo.

To byl náš novoroční dárek vlasti.

Naše „hlavní město”

V únoru udeřily dvacetistupňové mrazy. Naše čumy, jak jsme říkali svým lesním chatrčím, vůbec se nehodily pro zimu. Protože jsme často měnili tábořiště, nemohli jsme stavět teplé zemljanky. Stavěli jsme pouze čumy z tenkých bidel, obkládali je smrkovými větvemi a zasypávali zemí. Místo dveří jsme věšeli stanové dílce. Uprostřed střechy čumu jsme nechávali velkou díru, aby mohl vycházet dým. Uvnitř čumu hořel oheň. Partyzáni spali kolem ohně nohama k němu, hlavami pod klenbou čumu. Nohy se od ohně zahřívaly, ale tam, kde měli hlavu, byl už mráz. Stávalo se, že se člověk v noci probudil, chtěl vstát, ale nemohl pohnout hlavou, protože mu přimrzly vlasy. V noci vyskočil tu jeden, tam druhý, a třesa se zimou, poskakoval u ohně, aby se zahřál. Pak se znovu skrčil a uléhal k spánku.

A ještě jiné soužení nás trápilo. Kouř měl podle všech zákonů fysiky vycházet z chatrče dírou nahoře. Ale u nás nevycházel, kladl se uvnitř a štípal do očí. V konstrukcích chatrči byla patrně nějaká chyba.

Zkrátka měli jsme trápení dost a dost. Rozhodli jsme se, že se po dobu třeskutých mrazů ubytujeme ve vesnici Rudně Bobrovské. Byla to spolehlivá ves. Už dávno jsme tam měli svůj „maják“, který zorganisoval z místní mládeže domácí obranu před Němci a policisty.

Náš oddíl vyšel devatenáctého ledna z lesního tábora a dal se na pochod do Rudni Bobrovské.

Přijali nás jako vítané hosty. Daleko před humny nás uvítal ohromný zástup rolníků a hrnul se zároveň s naším proudem na náves. Děti běžely napřed a s holemi místo pušek kráčely kolem mne a Stěchova.

Na návsi nás očekávali obyvatelé vsi. Na chalupě, kde byl vesnický sovět, visely portréty soudruhů Stalina a Vorošilova. Lidé očekávali s nezdolnou vírou příchod Rudé armády a chránili tyto portréty jako oko v hlavě.

U stolu pokrytého rudou látkou stál letitý rolník a v rukou držel podnos s chlebem a se solí.

Když se proud na návsi seřadil, vystoupil rolník kupředu.

„Vítáme vás chlebem a solí, drazí hosté,“ řekl. „Počínejte si tu jako doma. Nakrmíme vás a ohřejeme. Známe velice dobře váš oddíl a vážíme si ho. Vy nám neublížíte a také nepřipustíte, aby nám ubližovali Němci a banditi. Nu, a dojde-li nyní k boji s úhlavním nepřítelem, budeme bojovat společně.“

Stařec domluvil a podal chléb se solí Stěchovovi. Stěchov přijal podnos a odpověděl stejně prostě a krátce.

Dal jsem oddílu povel k rozchodu. Partyzáni se okamžitě připojili k vesničanům. Hovořili s nimi tak srdečně a upřímně, jako by se byli shledali se starými přáteli.

Nazvali jsme Rudňu Bobrovskou žertem svým „hlavním městem“. Tam bylo středisko našeho oddílu. A kolem nás ve velkých vesnicích sarnského, rakitenského, berezňanského a ljudipolského okrsku byly naše „majáky“. Byli jsme vlastně zástupci sovětské moci na celém tom území.

Pod kontrolu oddílu byly vzaty všecky mlékárny pracující pro fašisty a Němci už odtamtud nemohli nic brát. „Osedlali“ jsme michalickou pilu a usadili jsme tam svého správce. Všecko řezivo dostávali pouze potřební rolníci. Ničili jsme německé dvorce už na západním břehu řeky Sluče a Goryně. Na naší straně byly německé statky úplně zničeny. Mnohé okrsky byly už úplně partyzánské.

Z Rovna, z okrskových středisek, z nádraží - odevšad přicházely do našeho „hlavního města“ důležité zprávy a my jsme je ihned sdělovali do Moskvy.

Padesát kilometrů na jih od Rudni Bobrovské jsme měli „operační maják“, kterému velel Frolov. Tam se sestavovaly místní ozbrojené oddíly, které zároveň s našimi skupinami vykonávaly bojové úkoly.

Naše „hlavní město“ bylo dobře střeženo. Kolem vesnice byly rozestaveny stráže. Zároveň s našimi vojáky stála na strážích také vesnická mládež. Chodila též s hlídkami po vsi. To bylo velmi dobré, protože místní lidé okamžitě poznali cizího člověka.

Hned u vsi jsme zřídili přistávací plošinu.

Moskva nám jako starostlivá matka posílala téměř každou noc dárky.

Ve vzduchu se rozvíraly ohromné padáky a u ohňů se snášely k zemi velké balíky v měkkých obalech s výstrojem, s teplým oděvem, s jídlem a s cigaretami.

S naším příchodem se obyvatelstvo vzchopilo a duševně okřálo. Rolníci se od nás dovídali o situaci na frontách.

V těch dnech byly německé armády u Stalingradu obklíčeny železným kruhem našich jednotek. Úplné zničení třísettisícové německé armády bylo jen otázkou času. V lednu vojska leningradské fronty prolomila blokádu u Leningradu. Na severním Kavkaze začaly prudké útoky Rudé armády.

Partyzáni se s rolníky velice spřátelili. Všichni pomáhali ve volném čase hospodářům, u kterých bydleli.

V našem oddílu platilo přísné pravidlo: nikdo nesměl brát lihové nápoje, ale nesměl se ani napít, když mu nabízeli.

Stávalo se, že partyzán přišel z práce, hospodyně postavila na stůl jídlo, sklenku domácí pálenky a pobídla:

„Pojez a zapij. Jistě jsi celý promrzlý.“

„Děkuji, pojíst mohu, ale pít nebudu.“

„Ale proč by ses nenapil? Po cestě je to zdravé.“

„Ne, nebudu pít, nesluší se to.“

Jen jeden partyzán porušil toto pravidlo a mělo to hrozné následky.

Na „majáku“ u Zigadla býval často a dlouho voják Kosulnikov. K našemu oddílu přišel se skupinou válečných zajatců, kteří prchli ze zajetí. Malikov, velitel „majáku“, oznámil, že Kosulnikov ustavičně překročuje partyzánské zákony. Každý den si opatřuje pálenku a opíjí se. Kromě toho začal krást soudruhům potraviny i jiné věci a výměnou si za ně opatřoval kořalku. Nakonec se prozradilo, že se spolčil s jakousi podezřelou rodinou a vytlachal, že je partyzán.

Bylo jasné, že tento ničema přivádí do smrtelného nebezpečí nejen partyzány, kteří bývali na Zigadlově samotě, nýbrž také Zigadla a jeho početnou rodinu.

Štáb se rozhodl, že neprodleně svolá všecky partyzány z „majáku “ a z Rovna a že Kosulnikova zatkne.

Celý oddíl znovu nastoupil na návsi, kde nás vítali vesničané chlebem a solí. Kolem stáli obyvatelé Rudni Bobrovské, dospělí i děti.

Když přivedli Kosulnikova na náves, pronesl jsem k partyzánům krátký proslov.

„Už jednou,“ řekl jsem, „zradil tento člověk svou vlast. Zpronevěřil se přísaze a dal se zajmout nepřítelem. Nyní, když mohl odčinit svou vinu, porušil opět naše řády, zhanobil jméno sovětského partyzána a došel tak daleko, že se opět dopustil zrady. Spáchal čin, který uškodil našemu boji a prospěl hitlerovcům. Velení oddílu odsoudilo Kosulnikova k smrti zastřelením.“

Kosulnikov byl zastřelen.

K začátku r. 1943 se v našich okrscích soustřeďovalo velké množství partyzánů. Z partyzánské vyšší jednotky hrdiny Sovětského svazu generála Saburova přibyly v této době dva prapory. Krom toho v blízké vsi Voronovce byl 1. oddíl podplukovníka Prokopjuka; působilo tam ještě několik skupin průzkumníků a diversantů.

Takové hromadění partyzánů fašisty zneklidňovalo. Nikolaj Ivanovič Kuzněcov, který právě byl v Rovně, oznámil, že Erich Koch, Hitlerův náměstek na Ukrajině, dal rozkaz „vyčistit“ sarnské lesy od partyzánů. K vykonání Kochova rozkazu soustředil šéf rovenské policie Pitz v městě dva tisíce esesáků, připojil k nim skupiny nacionalistických banditů a umístil je v posádkách kolem nás v okrskových střediscích.

Učinili jsme protiopatření. Po našich místních obyvatelích jsme dávali rozšiřovat pověsti, že se partyzáni sami chystají přepadat okrsková střediska. Tyto pověsti se dostaly k sluchu fašistů a ti, místo aby na nás útočili, začali se připravovat k obraně. V domech, kde se ubytovali, pobili dveře tlustými železnými pláty. Do oken vsadili okenice se střílnami pro kulomety, zhotovené z téhož materiálu. Kolem domů vykopali zákopy, spojovací zákopy a postavili drátěné zátarasy. Tak jsme je chytře obelstili a přinutili dělat to, co chceme my. Mezitím jsme pokračovali ve své činnosti.

Koncem února Kuzněcov znovu oznámil z Rovna, že Němci připravují velkou trestní výpravu. Povolali z Žitomíru a Kyjeva vojenské útvary. Útok prý započne s několika stran.

Také my jsme se připravovali. Tu jsme s pomocí obyvatel udělali na všech cestách kolem vsí, kde byly naše „majáky“, a také kolem Rudni Bobrovské těžké stromové záseky.

Trestní výprava postupovala k Rudně Bobrovské se čtyř stran. Ale nečekali jsme na ně. Mohli jsme se sice s nimi pustit do boje a způsobit jim velké ztráty, ale což jsme mohli plýtvat životy partyzánů a vrhat do nebezpečí obyvatele vesnice?

Vyšli jsme z Rudni Bobrovské. S námi odešla také většina obyvatel. Zanesli své svršky do lesa, zahnali tam dobytek a utvořili svůj „občanský“ tábor.

Kruh kolem Rudni Bobrovské se rychle svíral a trestní výprava brzy vpadla do vsi. Ale my už jsme tam nebyli. Výprava šla po našich stopách a snažila se nás obklíčit v jiných vesnicích a samotách, ale unikali jsme z těch pastí. Začala hra na kočku a myš. Trestní výprava narážela na těžké stromové záseky, ostřelovala je bubnovou palbou, domnívajíc se, že jsou za nimi skryti partyzáni, vpadala do nich a narážela tam na partyzánské miny. Podle těchto výbuchů a podle střelby do prázdna jsme přesně věděli, kde Němci jsou. Pronásledovali nás jako se zavázanýma očima.

Dva prapory Saburovovy vyšší jednotky a Prokopjukův oddíl se odebraly do obrovských lesních komplexů na severu. Pokračovali jsme ve hře a kroužili po samotách. Nedělali jsme to ovšem proto, abychom nepřítele dopálili, ale vyžadovala to naše práce. Všude v těchto okrscích byli naši lidé za svými úkoly, ve vsích jsme měli „majáky“. Z Rovna přicházely neustále spojky se zprávami od Kuzněcova. Proto jsme nemohli zanechat tak slibně rozvinuté práce.

Občas se naše spojky a průzkumníci sráželi s trestními oddíly a po krátké přestřelce unikali.

Přesto však došlo jednou k velké potyčce.

Frolov už třetí den neposílal spojky ze svého „operačního majáku“. Domnívaje se, že Frolovovi hrozí nebezpečí, poslal jsem mu posilu pětašedesáti vojáků.

Cestou tato skupina neočekávaně narazila na trestní oddíl a zahájila palbu. Ale Němci hned na začátku boje znenadání přestali střílet a rychle ustoupili. Našim lidem to bylo divné, ale Němce nepronásledovali.

Teprve příštího dne jsme se dozvěděli, proč se tak stalo. Ukázalo se, že se partyzáni nesetkali s obyčejným proudem trestní výpravy. Do Rudni Bobrovské jel z Voronovky velitel trestní výpravy, německý generál, v průvodu setniny osobní stráže. Prvními střelami byli zabiti generál a jeho pobočník. Němci, ohromeni takovým obratem boje, přestali střílet a ve velkém spěchu s sebou odvezli tělesné pozůstatky svého velitele.

Když se trestní výprava dosyta nabojovala s těžkými stromovými zásekami, odtáhla s nepořízenou směrem k Žitomíru.

Na počátku února jsme se znovu usadili v jednom ze svých starých táborů u Rudni Bobrovské.

V té době jsme obdrželi radiem neobyčejnou zprávu: Nejlepší hitlerovské armády byly u Stalingradu úplně rozdrceny!

Brzy jsme se dověděli, že Němci vyhlásili smutek. Na rozkaz okupantů byly po tři dny zakázány veškeré zábavy. Němci musili nosit na levém rukávě černou pásku a Němky tmavé šaty. I obyvatelstvu poručili nosit tmavý oblek.

Ale Němci neoznámili, z jakého důvodu je vyhlášen smutek. Začalo se povídat, že zemřel Hitler.

„Sláva ti, Hospodine, žes nás zbavil té stvůry!“ říkali vesničané.

Ani my jsme nevěděli nic přesného o německém smutku, dokud se z Rovna nevrátil Kuzněcov. A tu jsme se dověděli, že hitlerovci oplakávají svou třísettisícovou armádu, rozbitou u Stalingradu.

Nikolaj Ivanovič nám vyprávěl mnoho zajímavého.

V poslední době projížděly Rovnem a Zdolbunovem ustavičně vlaky. Železniční tratě a silnice byly přecpány vojskem.

Říšský komisař Ukrajiny Erich Koch vydal příkaz k „mimořádným opatřením“ proti obyvatelstvu okrsků, které neodvedly předepsané naturální a peněžité dávky.

V příkaze bylo také nařízeno vypořádat se „se vší rozhodností“ s partyzány.

Hrdinný čin

Naši průzkumníci už nechodili na „maják Václava Zigadla. Obávali jsme se, že Kosulnikovo žvanění možná přivedlo Němce na naši stopu. Zigadla jsme upozornili, že na nějaký čas nebude k němu nikdo chodit.

„Ale „maják“, základnu mezi Rovném a táborem, jsme nezbytně potřebovali. Proto jsme se rozhodli, že zřídíme nový tajný „maják“ na jiné samotě poblíž lesa, abychom měli v nebezpečí snadný úkryt.

Nový „maják stál třicet kilometrů od Rovna. Bylo tam pětadvacet nejlepších vojáků a s nimi několik párů dobrých koní s vozy. Pro Kuzněcova byly připraveny lehké vypolštářované saně, na kterých dojížděl do Rovna.

Když byl Kuzněcov v Rovně, spojení mezi ním a „majákem“ udržoval Kolja Prichoďko. Dopravoval od Kuzněcova dopisy na „maják buď vozem, nebo na kole, nebo pěšky. Mezitím co se druhá spojka opatrně ubírala z „majáku“ do tábora a z tábora se vracela na „maják“, Prichoďko odpočíval a potom se už s dopisem ode mne znovu vypravoval ke Kuzněcovovi do Rovna. Mnohdy musel konat dvě cesty za den. A všecko šlo hladce. Příchod Prichoďkův do Rovna nebudil u nikoho podezření. Německé hlídky mu sice několikrát prohlížely průkazy, byly však s nimi naprosto spokojeny.

Ale znali jsme povahu Kolji Prichoďka. Nemohl lhostejně přejít kolem Němce nebo policisty. Ačkoli svá dobrodružství obvykle tajil, přece jsme se o lecčems dovídali.

Jednou se Prichoďko vracel na voze z Rovna. Už v městě si povšiml, že za ním jdou dva policisté, a napadlo jej, že ho asi sledují. Místo aby práskl do koní a zmizel po dobrém, Prichoďko úmyslně jel krokem. Policisté šli za ním.

Vpředu se objevil most přes řeku Goryň. Půl kilometru před mostem Prichoďko zastavil a začal utahovat popruh, ačkoli postroj byl v úplném pořádku.

Když došli policisté k vozu, Prichoďko na ně zavolal:

„Sedněte si, svezu vás.“

Policisté si vylezli na vůz a položili pušky vedle sebe.

„Hoši, vy, jak vidím, sloužíte u policie, že?“ zeptal se.

„ Sloužíme. “

„Kampak jedete?“

„Odvádíme lidi do Německa. Právě si pro nějaké jdeme do jednoho statku u Klesova. Po dobrém nechtějí,“ vysvětloval policista.

„To víte, jsou to neuvědomělí lidé!“ poznamenal s porozuměním Prichoďko.

V té chvíli už vjížděl vůz na most.

„Máš pravdu, jsou to tupci nevědomí! Ale tak se dívám na tebe,“ pokračoval policajt a zahleděl se na Prichoďka, „jsi takový zdravý, silný chlap. No, jakoupak tu máš práci? Přihlas se dobrovolně. Naděláš si tam prachy a vrátíš se domů jako pán. Jsi ženat?“

Vůz už byl uprostřed mostu.

Policista se nedočkal odpovědi na svou otázku.

„Ruce vzhůru, zmije!“ zahřímal Prichoďko a namířil na policisty pistole.

Úlekem poslušně zdvihli ruce.

„Pryč s vozu, prodejné stvůry!“ zavelel Prichoďko.

Ale když policajti, couvajíce se zvednutýma rukama, sestoupili s vozu, následoval nový rozkaz:

„Do vody, zmije!“

Tu je třeba říci, že to bylo už v pozdním podzimu. Voda stoupla a valila se těsně pod samou dlažbou mostu.

„Skočte, říkám vám, jinak střelím!“ poroučel Prichoďko.

Couvajíce před hlavní pistole, musili policajti skočit dolů.

Řeka je pohltila. V touze po záchraně chytali a topili jeden druhého, až oba klesli ke dnu.

Pušky policistů zůstaly ve voze. Nu, a podle našich pravidel se kořist nesměla schovávat, proto Prichoďko musel sám povědět, co provedl.

Dlouho jsme mu ve štábu vysvětlovali, že to nesmí dělat, že nemá právo dávat v sázku svěřený mu úkol. Zprávy, které z Rovna přináší a které my zase oznamujeme Moskvě, jsou mnohem cennější než několik policistů.

„To všecko chápu, soudruhu veliteli, ale jak se mi naskytne příležitost, ať dělám co dělám, všecko ve mně vzkypí a nemohu se udržet,“ ospravedlňoval se Kolja, a přesto dal čestné slovo, že už to dělat nebude. „Než bych vás přivedl do neštěstí, raději zemřu. “

„Umírat nemusíš. Raději buď opatrnější.“

A musíme říci, že Kolja svému slovu dostál.

Mnohokrát ještě potom jezdil z „majáku “ do Rovna a zpátky a po každé včas dodával zprávy. Spojení pracovalo bezvadně.

Jedenadvacátého února jsem odevzdal spojce z „majáku “ dopis pro Kuzněcova.

„Povezete důležitý dopis,“ upozornil jsem partyzána. „Dostane-li se do rukou nepřítele, ztratíme své nejlepší soudruhy. Vyřiďte to Prichoďkovi.“

Ráno 22. února byl tento dopis odevzdán Prichoďkovi a ten s ním jel do Rovna.

Kuzněcov čekal celý den. Ale Prichoďko nepřijel. Nepřijel ani ráno druhého dne.

V poledne začaly po městě kolovat pověsti o neobyčejné události. Jedni říkali, že u vsi Velký Ziteň nějaký Ukrajinec

pobil „plno Němčourů a sám že byl zabit. Druzí tvrdili, že nějaký partyzán z lesa po celou noc bojoval s trestním oddílem a že pobil „strašnou spoustu“ fašistů. Ale všichni se shodovali v tom, že to byl jediný člověk.

Kuzněcov rázem pochopil, že se to mluví o Prichoďkovi. Právě v té době a v tom místě měl projet. A kdo jiný než náš bohatýr by mohl jediný klást odpor celé smečce Němců!

Nikolaj Ivanovič znal dobře Prichoďka. Už v Moskvě se spřátelili. Spolu přiletěli k oddílu, spolu chodili na bojové akce. Kuzněcov ani na chvíli nezapochyboval o tom, že dostane-li se Prichoďko do rukou nepřátel, neprozradí ani za nejkrutějšího mučení své soudruhy. Ale jestliže Prichoďko zahynul, co se stalo s dopisem, který Kuzněcov tak dychtivě očekával? Podařilo se mu před smrtí ten dopis zničit?

Nikolaj Ivanovič, učiniv ihned všechna bezpečnostní opatření, poslal hned do vsi Velký Ziteň Kazimíra Dombrowského, který tam měl příbuzné.

Dombrowski nám vyprávěl podrobnosti o smrti Nikolaje Prichoďka, jak se je dověděl od očitých svědků.

Prichoďko jel jako obvykle s vozem. U vsi Velký Ziteň jej zarazila polní hlídka - asi dvacet četníků a policistů.

Prichoďko zastavil a předložil průkaz o tom, že je místní obyvatel. Tento průkaz byl nejednou prohlížen a snad ani tentokrát nevzbudil podezření. Ale Němci se rozhodli, že prohlédnou vůz.

To nemohl Prichoďko připustit. Ve voze byl pod senem jako vždy ukryt samopal a několik protitankových granátů.

„Jakápak prohlídka?“ pokusil se Prichoďko

namítnout.

„Do toho ti nic není. Prohlédneme.“

Tu Prichoďko vytrhl zpod sena samopal a vypálil dlouhou dávku do četníků. Několik jich skolil hned na místě, ostatní běželi za roh chalupy a zahájili odtamtud palbu.

Prichoďko, chráně se střelbou, vyskočil do vozu a práskl do koní. Tu ho zasáhla střela. Těžce raněn do prsou, ujížděl tryskem k Rovnu.

Ale už na pokraji vesnice neočekávaně narazil na nákladní auto s hitlerovci. Ti patrně něco vytušili a začali po Prichoďkovi střílet ze samopalů a z kulometů. Raněn po druhé, Prichoďko ani nepomyslil na to, že se vzdá. Seskočil s vozu do příkopu a ustavičně střílel.

Nerovný boj trval dlouho.

Prichoďko byl ještě jednou raněn. Zalit krví a cítě, že ho síly opouštějí, přivázal tajný dopis ke granátu a zesláblou rukou mrštil granátem do Němců.

Když hitlerovci, kteří zůstali naživu, obklopili Nikolaje, byl už mrtev. Nezemřel však od německé střely. Střelil se do spánku a to byl poslední výstřel našeho partyzána.

Je zbytečné se zmiňovat, jak jsme přijali zprávu o smrti Kolji Prichoďka. Vždyť už za svého života byl obklopen naší něhou a bratrskou láskou a o jeho odvaze vyprávěli partyzáni celé pověsti.

Sovětská vláda vysoko ocenila vlastenecký hrdinný čin našeho soudruha. Byl po své smrti vyznamenán vysokým titulem „hrdiny Sovětského svazu“. Průzkumnická jednotka, k níž patřil, dostala jméno jednotky hrdiny Sovětského svazu Nikolaje Tarasoviče Prichoďka.

Na zdolbunovském nádraží

Zpráva o záhubě Nikolaje Prichoďka nedojala hluboce jen partyzány našeho oddílu. V záškodnické skupině na zdolbunovském nádraží byli soudruzi, kteří Prichoďka znali už od dětství. Vždyť se ve Zdolbunově narodil a před válkou tam žil. Také pro zdolbunovské soudruhy byla jeho smrt těžkou ztrátou.

Prichoďko hned při své první návštěvě Rovna zajel do Zdolbunova. Setkal se tam se svými starými přáteli Dmitrijem Michajlovičem Krasnogolovcem a s dvěma bratry Šmeregovými. Po rozmluvě s Nikolajem ochotně souhlasili s tím, že nám budou pomáhat. Prichoďko seznámil Krasnogolovce s Kuzněcovem a se Strutinským. Později naši průzkumníci Ševčuk a Gnědjuk často navštěvovali Zdolbunov.

Ještě před Prichoďkovou smrtí, přibližně koncem prosince r. 1942, byla v Zdolbunově utvořena organisace, která vyvíjela záškodnickou a průzkumnickou činnost. Vedl ji Dmitrij Michajlovič Krasnogolovec.

Nádraží ve Zdolbunově je velký železniční uzel. Spojoval Německo s východní frontou.

Zdolbunovem projížděly vojenské útvary z Československa, Německa a Polska oběma směry - na západ a na východ. Po dvou kolejích projíždělo denně velké množství vojenských vlaků.

Můžete si představit, jak důležitá byla průzkumná a záškodnická činnost v tomto nádraží, a proto jsme učinili všechna opatření, aby záškodnická skupina Krasnogolovcova byla co nejpečlivěji utajena. V březnu -v dubnu r. 1943 měla už dvacet členů a podchycovala nejdůležitější úseky železničního uzlu.

Ve zdolbunovské skupině byli dělníci pracující na nádraží a ve výtopně, výhybkáři, průvodčí, strojvůdci i výpravčí.

Zdolbunovská skupina udržovala spojení s naším oddílem zvláštními spojkami. Jednou z nich byl bývalý učitel Ivanov. Za Němců pracoval na nádraží jako nádeník. Ivanov pravidelně přijížděl k nám do tábora na průkaz, tak zvaný „zásobovací“, na který mohl volně jezdit vlakem.

Svou nenápadnou, ale pro nás nadmíru důležitou práci konal učitel Ivanov s neobyčejnou vytrvalostí. Povím o jednom případě. Ivanov k nám přišel za chladného zimního dne, a tu jsem si povšiml, jak se stále tlačí k ohni a celý se třese zimou. Přistoupil jsem k němu a vtom jsem spatřil, že má kabát oblečený přes holé tělo. Tento tichý, skromný člověk nelitoval svého zdraví, aby mohl splnit svěřený úkol. Hned jsme mu ovšem dali prádlo, nové teplé šaty a plášť.

Zprávy, které nám posílala zdolbunovská skupina, byly výjimečně důležité. Podrobně oznamovaly, co se na uzlu děje: odkud a kam jedou vlaky a co vezou. Jestliže projížděly vojenské jednotky, udávaly jejich počet, druh a někdy i název útvaru; šlo-li o technický materiál, sdělovaly, jaké to byly technické prostředky a v jakém množství.

Z údajů zdolbunovské skupiny jsme v pravý čas zvěděli, že německé velitelství, zneklidněno situací na frontě, začalo zřizovat obranné postavení v okrscích Bílé Cerekve a Vinnice, kde byl Hitlerův hlavní stan. Právě do těchto okrsků přijížděly německé vojenské útvary.

Zdolbunovem každý den projíždělo do okrsku Bílé Cerekve patnáct vagonů cementu, hotové železobetonové kupole se střílnami pro kulomety a výzbroj.

Všecky tyto zprávy jsme pravidelně každý pátý den sdělovali radiem do Moskvy.

Kromě průzkumu se zdolbunovská skupina zabývala ještě diversemi. Začalo to maličkostmi - illegální pracovníci rozšroubovávali koleje a uřezávali u lokomotiv a vagonů hadice brzd. Později se Zdolbunovští naučili z toluolu, který jsme jim posílali, dělat miny. Vezmou kousek toluolu a vloží do něho zapalovač. Kousek pak namočí do klihu nebo do dehtu a oválejí ho v uhelném prachu. Je z toho kousek uhlí. Toto „uhlíčko“ vhodí do tendru lokomotivy s uhlím, „uhlíčko“ se někde cestou dostane do topeniště, vybuchne a kotel lokomotivy je na padrť.

Po Ivanovovi jsme do Zdolbunova poslali padesát magnetických časovaných min. Tyto lehce přenosné miny přilnou k jakékoli věci ze železa. Do miny se vložil zapalovač s časovým mechanismem, nařízeným na tři, šest, dvanáct i více hodin.

Magnetické miny měly ohromný účinek. Mina se vložila na příklad pod kotel lokomotivy a nařídil se mechanismus. Vlak odjel a cestou, někde na tři sta nebo čtyři sta kilometrů východně od Zdolbunova, vyletěla lokomotiva do povětří. Hledejte potom viníka!

Později kladli miny pod cisterny s pohonnými hmotami. Od výbuchu shořely celé vlakové soupravy.

Zdolbunovská skupina působila Němcům nesmírné škody. Nebylo prostě možné spočítat počet ztrát, které hitlerovci utrpěli. A také jsme nemohli požádat Němce, aby vedli záznam všech velkých i malých havárií na železničním uzlu, které byly dílem našich statečných, vlasteneckých illegálních pracovníků!

Podařilo se jim ve zdolbunovské nádražní výtopně pod různými výmluvami po tři měsíce zadržet a nepustit do provozu sedmdesát lokomotiv. Jedno opravovali, druhé kazili. To už samo o sobě byla velká diverse.

Ale nejzajímavější akcí zdolbunovské illegální skupiny

bylo vyhození velkého dvoukolejného železničního mostu přes řeku Goryň na trati Zdolbunov-Kyjev. Po tomto mostě projížděly každých deset až patnáct minut vojenské vlaky na východ k frontě a na západ do Německa. Vlaky přijížděly ke zdolbunovskému nádraží se čtyř stran, ale ze Zdolbunova na východ mohly jet jen po tomto dvoukolejném mostě. Zajištění mostu bylo neobyčejně důkladné. Na příchodech k mostu stály po obou stranách německé stráže, v rozích mostu byla kulometná hnízda. Celé okolí bylo daleko kolem soustavně prohledáváno. Kolem mostu stály baráky pro stráž.

Věděli jsme, že se některé partyzánské skupiny pokoušely tento most vyhodit, ale po každé končila tato akce nezdarem a ztrátou lidí. Přesto se štáb našeho oddílu rozhodl, že tuto diversi provede.

Po dlouhém hledání jsme našli jednoho vlakového průvodčího, Poláka, který jezdil s vojenskými vlaky a měl na starosti brzdy. Když jel vlak s kopce, brzdil, stoupal-li, uvolňoval brzdy. Jeho povinností bylo dávat strojvůdci signály při nebezpečí. Němci tomuto brzdaři plně důvěřovali. Byl zapsán jako „volksdeutsche“, jako člověk německého původu.

K vyhození mostu jsme připravili velkou minu, kterou jsme namontovali do kufříku a vložili do ní zapalovač z granátu F 1.

Když měl brzdař opět službu ve vlaku, usedl u brzd s naším kufříkem. Ve chvíli, kdy vlaková souprava přejížděla po mostě, vytrhl z miny závlačku a kufřík hodil uprostřed mostu právě na kolej, po které jezdily vlaky k frontě. Za několik vteřin nastal výbuch. Nosník mostu se roztrhl, vagony vletěly do vzniklé díry a sletěly dolů.

Naši průzkumníci pozorovali výbuch z úkrytu asi kilometr od mostu.

S obnovou mostu přes řeku Goryň měli fašisté práci celé tři neděle.

Operace byla provedena mistrně a zdařile. Němci neodhalili ani jediného zdolbunovského illegálního pracovníka.

Nutno říci, že, jak se rozvíjela naše činnost, měli naši radisté čím dál tím více práce. Dříve u nás posílal zprávy do Moskvy jeden radista jednou za den. Ale nyní jsme dostávali tolik zpráv z Rovna, Sarn, Zdolbunova a z jiných míst, že musili současně vysílat dva až tři radisté.

Z tábora mohla vysílat zprávy jen jedna vysílačka. Druzí radisté odcházeli nejméně na pět kilometrů od tábora, aby nepřekáželi.

Naši radisté tvořili sice malý, zato však pevný a přátelský kolektiv. Měli své zákony: mít přístroje stále v pořádku, být v kteroukoli chvíli připraven přerušit vysílání, vzít vysílačku na záda a odejít, svatě zachovávat tajemství šifer; každý den se cvičit v používání klíče a v přijímání poslechu.

Stalo se, že v nejrušnějších dnech, kdy radisté vysílali zprávy zdolbunovské skupiny, poslal Nikolaj Ivanovič z Rovna poplašný dopis, že gestapáci vyslali do obvodu sarnských lesů tři auta s goniometrickým zařízením a do Berezna, Sarn a Rakitného trestní oddíly.

Goniometrickým zaměřováním mohli Němci přesně určit polohu našich vysílaček a tím také místo, kde byl oddíl. Účel vyslání goniometrů a trestních oddílů do našich okrsků byl jasný - zakreslit rozmístění vysílaček a našeho oddílu, potom jej obklíčit a zničit.

Údaje Nikolaje Ivanoviče se potvrdily. Druhý den po obdržení jeho dopisu oznámili průzkumníci, že do vsi Michalic přijelo nějaké auto s velkou ochranou Němců. Časně zrána vyjelo auto za ves a nikdo k němu na dva kilometry nesměl. Kromě toho se hitlerovci potloukali ve skupinách po lesních cestách s přístroji a se sluchátky na uších.

Co dělat? Spojení s Moskvou nebylo možno přerušit a pokračovat v něm znamenalo prozradit polohu tábora.

Radisté sami našli východisko.

„Soudruhu veliteli,“ řekla mi radistka Lída

Šerstěněvová, „uvažovali jsme o tom s hochy a řekli jsme si, že bychom se dnes v noci mohli rozejít na patnáct až dvacet kilometrů různými směry od tábora. Vyšleme zprávy, složíme vysílačku a vrátíme se do tábora. A zítra půjdeme vysílat zase odjinud. Ať si nás Němci zakreslují! “

„To je nápad!“ odpověděl jsem.

Radisté odcházeli několik dní po sobě pod ochranou skupinek vojáků střídavě různými směry a nejenže navázali spojení s Moskvou podle rozvrhu, nýbrž stanovili také dny a hodiny příštího vysíláni.

„Kočující“ radiostanice nám pomohly. Němečtí goniometři se mohli uběhat. Zakreslovali partyzánské vysílačky v různých místech, tu v tom, tu v onom, přímo opačném směru. Trestní oddíly obkličovaly a ostřelovaly už jen prázdná místa.

Tak běhali fašisté s místa na místo, dokud nás to neomrzelo. Nastražili jsme na fašistické goniometry léčku. Pravda, léčka se nepodařila, nepodařilo se nám ani zmocnit se goniometrických aut, ale Němci byli partyzány postrašeni a zanechali honičky na naše radiové stanice.

Marfa Ijinična

Do štábního stanu přišla Marfa Iljinična Strutinská. Velice jsem se tomu podivil. Co ji přinutilo přemoci svou ostýchavost a přijít ke mně? Všecka její přání mi dosud sděloval Vladimír Stěpanovič.

V chatrči hořel oheň. Kolem něho ležely rozřezané kmeny; sloužily nám za sedadla.

Ukázal jsem na špalek:

„Sedněte si, Marfo Iljinično!“

Vážně usedla a řekla:

„Zašla jsem k vám jen na chvíli v jedné věci. Chci vás požádat, abyste mě poslali do Lucku. “

V té době jsme sestavovali velkou skupinu partyzánů, která se měla vypravit do okrsku města Lucku. Skupina měla vypátrat, jaká je nynější situace přímo v Lucku, vyzvědět, které jsou tam německé úřady, jaká posádka a jaké štáby, a také měla propátrat lesy luckého okrsku, zdali by tudy mohl projít oddíl.

Byl to velice složitý úkol. Byli jsme dvě stě kilometrů od Lucku a cesta tam měla trvat pět dní. Nešlo však ani čas, ani o vzdálenost. Skupina mohla na každém kroku narazit na Němce.

Lidi jsme do této skupiny vybírali tuze pečlivě. Přednost měli ti, kdo dobře znali město. Jedni z prvních, kdo se k výpravě přihlásili, byla Jadzja, neteř Strutinských, a Rostislav Strutinskij. Od nich se Marfa Iljinična patrně všechno dozvěděla.

„Marfo Ujinično,“ odpověděl jsem, „to není pro vás, jít do Lucku. To by bylo nad vaše síly. Přece nám přinášíte zde velký užitek. “

„No, jakýpak užitek je z mé práce! Vařit a prát dovede každý. A o mé síly nemějte prosím obavy. Jsem silná a prospěji vám mnohem více než nějaký mladík. V Lucku mám příbuzné a známé, s jejich pomocí se dovím vše, čeho bude třeba, a dohovořím se s kýmkoli.“

„Nu, a co vaši malí?“ Měl jsem na mysli nejmladší děti Marfy Iljiničny, Vasju a Slávu.

„Ty už uhlídá Káťa.“

„Akce je přece plná nebezpečí. “

„Bůh je milostivý. No, kohopak napadne, že jsem partyzánka?“

Hleděl jsem na Marfu Iljiničnu, na její neobyčejně milý, dobrácký obličej s pocitem hluboké úcty a mimoděk jsem si pomyslil, co síly a šlechetnosti je v této sovětské ženě.

„Dobrá, “ odpověděl jsem, „poradím se se soudruhy.“

Bála se, že jí nebude vyhověno, a proto ke mně poslala svého muže Vladimíra Stěpanoviče. Ale přesto jsem se nemohl stále ještě rozhodnout.

Po několika dnech mi Cesarskij řekl, že se Marfa Iljinična nastydla a vážně onemocněla. Chtěl jsem toho využít a přikázal jsem Frolovovi, který byl jmenován velitelem skupiny, aby řekl Marfě Iljiničně, že ji do Lucku nepošleme.

Ale Frolov se ještě nevrátil, když Marfa Iljinična sama přiběhla se slzami v očích.

„To přejde, jen jsem se trochu nastydla. Zítra budu zdravá! “

A začala mě s takovým zápalem přemlouvat, že jsem nakonec svolil.

Uprostřed února se vydalo pětašedesát našich partyzánů na cestu do Lucku.

Vladimír Stěpanovič provázel s nejmladšími dětmi ženu daleko od tábora.

Uběhly dva týdny. V té době jsme obdrželi zprávu, že skupina šťastně došla do luckého okresu a že tam s úspěchem pracuje. Utábořili se v lese, dvacet pět kilometrů od Lucku, a do města posílají průzkumníky.

V těch dnech započalo gestapo s velkým tažením proti partyzánům. Ve všech okrscích se objevovaly trestní oddíly, policisté byli horlivě vyzbrojováni.

Strachoval jsem se, že Němci obsadí všechny cesty, a proto jsem dal Frolovovi rozkaz, aby se ihned se všemi lidmi vrátil do tábora.

Frolov se vrátil, ale zprávy, které přinesl, nebyly potěšitelné.

Nedaleko přepravy přes řeku Sluč u okraje lesa narazila skupina na léčku. Boj trval jen několik minut. Němci, kteří neočekávali odpor, nějak rázem se rozptýlili a zanechali v lese zabité a raněné. Ale také ve Frolovově skupině padlo šest lidí.

Frolov mě také rozčilil druhou zprávou: vyšlo najevo, že Marfa Iljinična, Jadzja, Rostislav a ještě pět vojáků zůstalo u Lucku.

Marfa Iljinična a Jadzja šly dvakrát do města, navázaly spojení s lidmi pro nás užitečnými a seznámily je s Frolovem. Jeden z nich byl inženýr z nádraží v Lucku. Sdělil jim důležité zprávy a především to, že na nádraží vyložili Němci několik vagonů s chemickými náboji a s leteckými bombami a mají v úmyslu vyzkoušet je v boji proti partyzánům a na pokojném obyvatelstvu. Tento inženýr přislíbil, že opatří podrobný plán města a že na něm vyznačí všecky německé objekty: štáby, úřady, skladiště střeliva a chemických nábojů. Pro tento plán měla Marfa Iljinična znovu přijít za několik dní do Lucku. Ale právě do toho přišel můj rozkaz k návratu.

Marfa Iljinična nechtěla za nic odejít bez plánu.

„Copak mohu nechat takové důležité věci? Plán pošlou přece do Moskvy… Nechte mi tu Jadzju a Rostislava, vrátím se s nimi.“

Nedala se přemluvit a stále trvala na svém. Frolov ji tam musel nechat i s Jadzjou a přidělil k nim ještě šest vojáků, mezi nimi i Rostislava, aby je chránili na zpáteční cestě.

Jakmile skončil Frolov své vyprávění, zašel jsem ke starému Strutinskému. Věděl už vše a seděl v zemljance zamračen, bez nálady.

„Nu, jak se vám vede, Vladimíre Stěpanoviči?“ zeptal jsem se ho.

„Ujde to,“ odpověděl hlasem úzkostí sevřeným. Odmlčel se a potom dodal: „Stýská se mi po stařeně!“

Pokusil jsem se ho uklidnit.

„Však se vám Marfa Iljinična vrátí, Vladimíre Stěpanoviči. Je s ní Rostislav a ten nedá matce ublížit.“

„Nedá ublížit, ale může se stát, že i jemu bude ublíženo. Nu, co naplat, je válka.“

Za několik dní přišli do tábora Jadzja, Rostík a dva partyzáni.

Starý Strutinskij mluvil s nimi první ze všech. Mlčky vyslechl Jadzju a Rostíka a beze slova se skryl ve své chatrči.

Jadzja přišla hned ke mně. Vytáhla z tajné kapsy balíček a pravila:

„Teta Marfa mi poručila, abych vám to odevzdala. “

Z očí jí vytryskly slzy. Začala vyprávět, co se přihodilo.

Jadzja šla s Marfou Iljiničnou do Lucku na smluvenou schůzku, dostaly od inženýra slíbený balíček a vrátily se do lesa, kde je očekávali partyzáni. Plán si Marfa Iljinična zašila do límce pláště. Celá skupina se vracela domů, ke svému oddílu.

Ve dne odpočívali na samotách, v noci šli.

Na samotě Výrok obklíčili němečtí policisté chalupu, kde odpočívali; policistů bylo nejméně čtyřicet.

Rostík a jeho soudruzi navrhli matce a Jadzji, aby prchaly přes dvůr do lesa, a sami vyskočili z chalupy.

Marfa Iljinična rychle rozpárala límec pláště a vyndala balíček.

„Vezmi si to, Jadzjo. Ty ještě můžeš utéci… jsi mladá. Odevzdej to veliteli…“

Bojovalo se kolem chalupy. Šest partyzánů nemohlo odolat čtyřiceti policistům. Tři z nich byli zabiti a Rostík se dvěma vojáky začal ustupovat k lesu, domnívaje se, že matka a Jadzja se už jistě skryly.

„Rostík neviděl, jak se do chalupy vřítili policisté,“ vyprávěla s pláčem Jadzja. „Tetu zranili a mne chytili za ruce. Víc jsem neviděla. vytrhla jsem se jim, uchopila pistoli, vypálila na někoho a potom jsem vyskočila oknem a uprchla. Teprve druhý den jsem se v lese setkala s Rostíkem a s dvěma našimi hochy. Rostík nevěděl, že jeho matka zůstala v rukou fašistů.“

„A dále?“

„Chodili jsme pořád tím lesem poblíž Výroku. Večer vidíme jít nějakou ženu. Počkali jsme na ni a vyptali se, co se tam dělo. Řekla nám, že tetu hrozně bili, ale že nic neprozradila. Potom ji gestapáci odvedli a za dědinou zastřelili. V noci sebrali rolníci její tělo a pohřbili ji v lese. Tato žena nás přivedla k čerstvému hrobu. Řekla nám také, že byla mezi těmi, kdo pohřbívali tetu, a že šla do lesa, aby se setkala s některým z nás. ,Věděla jsem, že tu někde chodíte,‘ řekla.“

Žili jsme ve válce. Nejednou jsme viděli smrt, nejednou jsme pohřbívali soudruhy. Nelítostně jsme se za ně nepříteli mstili. Snad jsme si už zvykli na krutosti války. Ale smrt Marfy Iljiničny námi otřásla do hloubi duše. Zpráva o její smrti se okamžitě roznesla po celém táboře, a když jsem šel do chatrče Vladimíra Stěpanoviče, nastalo u nás v lese nějaké neobyčejné ticho.

Nebylo možno s ním mluvit - hrdlo se mu křečovitě svíralo. Odešel jsem od něho brzy, s pocitem jakési viny.

Nyní, když uběhlo od té doby již mnoho času a já vzpomínal na smrt Marfy Iljiničny, vytáhl jsem si jedno z čísel našich partyzánských novin a přečetl si v nich nekrolog, napsaný partyzány, kteří dobře znali naši partyzánskou matku:

„Naši soudruzi, kteří se vrátili z poslední akce, přinesli smutnou zprávu: rukou fašistických vyvrhelů zahynula Marfa Iljinična Strutinská.

Dobře jsme ji poznali za ty měsíce, co byla mezi námi v táboře. Matka partyzánské rodiny, rodiny hrdinů, byla sama hrdinkou - statečnou vlastenkou.

V oddílu byla matkou nám všem. Neúnavná, zručná, pracovala dnem i nocí.

Marfa Iljinična se dobrovolně vypravila provést důležitý úkol. Na zpáteční cestě přeťala střela fašistického kata její život. Přestalo bít srdce vzácné ženy. Ale její smrt bude pomstěna. Fašisté zaplatí svou černou krví za život Marfy Iljiničny Strutinské, který byl nám všem tak drahý.

Vlast na ni nezapomene! “

Nikolaj ani Zorž Strutinskij nebyl v táboře, když jsme se dozvěděli o smrti jejich matky. Byli v Rovně. Pro Vladimíra Stěpanoviče to bylo tím těžší. Abychom nějak rozptýlili jeho zármutek, vymyslili jsme pro něho zvláštní úkol. Jel, vrátil se, přišel ke mně a hlásil, že úkol je splněn. Žasl jsem, jak se změnil; za několik dní velice zestárnul a sešel.

„Posaďte se, Vladimíre Stěpanoviči!“

Usedl těžce na kámen. Nalil jsem mu sklenku vodky, ale on ji odstrčil.

„Nemohu pít.“

Mlčení se zdálo nekonečné a já jsem nerušil toto němé vyznání; Strutinskij nepotřeboval útěchy. Nakonec promluvil - spíše se svěřil se svou mučivou myšlenkou, kterou dávno v sobě nosil:

„Kdyby tak s ní byl býval Nikolaj… nebo Zorž, ten také má sílu. Nu, teď už je pozdě, už se nevrátí. Válka.“

Nyní se Vladimír Stěpanovič často ptal na syny, když byli pryč.

„Co je s Zoržem? Kdy se vrátí Nikolaj?“

Po matčině smrti Vasja a Slava osaměli. Naše partyzánky se o ně staraly, ale matku nahradit nemohly. Ba bylo u nás pro ně nebezpečno. Proto jsme v dubnu poslali Vasju a Slávu letadlem do Moskvy. S nimi odletěla i Káťa. Otec jí přísně nakázal, aby se o bratry řádně starala.

8. března, v Mezinárodní den žen, poslal jsem skupinu partyzánů, mající asi sto lidí, ke vsi Boguši. Skupině velel zkušený velitel Bazanov. Dozvěděli jsme se, že se tam usadil celý nepřátelský prapor, jehož jednotka napadla Frolova.

Kolem této vsi probíhala podél západního břehu řeky Sluče stará linie obrany, postavená ještě za panského Polska. Zachovaly se tam zákopy a palebné sruby, Řeka se v té době rozvodnila a všechny sruby zatopila.

Bazanov mistrně propátral místo a dobře rozdělil síly. Za svítání napadl vesnici. Rozespalí fašisté pobíhali zmateně po celé vesnici jako vyplašená zvěř a všude je stíhala partyzánská palba. Mnozí utíkali k zákopům a k palebným srubům. Ale nic to nepomohlo.

Pronásledováni střelami, topili se v zákopech zalitých vodou a v řece.

Bazanov se vrátil do tábora s velkou kořistí zbraní a střeliva.

To byla naše msta za smrt soudruhů, za smrt Marfy Iljiničny Strutinské.

Dvě operace

Němci obsadili všecky přepravy přes řeky na cestě z našeho tábora do Rovna. Spojení s Rovnem nyní nevyžadovalo jednoho nebo dvou poslů, nýbrž celé skupiny vojáků, dvaceti až třiceti mužů. Téměř pravidelně docházelo k potyčkám. Němci a zrádci banditi v nich po každé utrpěli velké ztráty, ale také u nás bylo dosti obětí.

Abychom klidně mohli pokračovat v práci v Rovně, rozhodl jsem se, že přejdu s částí oddílu do cumanských lesů, prostírajících se západně od města. Tyto lesy už propátrali naši soudruzi, kteří šli do Lucku pod Frolovovým velením.

Vybral jsem sto patnáct lidí. V starém táboře zůstal velitelem Sergej Trofimovič Stěchov.

Kromě průzkumníků pracujících v Rovně vzal jsem s sebou všecky partyzány, kteří město znali. Také Alexander Alexandrovič Lukin šel se mnou. Vrátil se teprve nedávno z Moskvy. Už dlouho jsme ho očekávali. Ale stále se mu nedařilo odletět z Moskvy; buď bylo počasí nepříznivé, nebo nebylo volné letadlo. Dvakrát vyletěl, ale po každé ztratili piloti orientaci a nenašli naše signálové ohně. A tu nakonec se k nám Lukin spustil padákem. Z téhož letadla sletělo padáky mnoho dárků - dopisy od příbuzných a přátel, časopisy a noviny, samopaly, náboje, různé výrobky a potraviny.

Na poradě pracovníků štábu, kterou jsem svolal, sdělil nám Lukin poslední pokyny velitelství. Tyto pokyny se týkaly usměrnění činnosti našeho oddílu a vážných úkolů, které nám byly uloženy.

Zároveň s Lukinem přiletěli do oddílu ještě čtyři nováčci. Jeden z nich, Griša Šmuljovskij, byl starý přítel Cesarského a Mačereta. Šmuljovskij studoval na moskevské vysoké škole literaturu a dlouho usiloval o to, aby ho poslali k našemu oddílu.

„No, a co vysoká škola?“ zeptal jsem se ho.

„Škola?… Po vítězství ji dokončím.“

S Lukinem přiletěl také Max Seleskiridi, student dramatické školy při Vachtangovově divadle. Tam se připravoval k roli komika a u nás se chtěl stát trhačem. Nejednou jsem se divil, proč o sobě Max soudil, že je komik. Nikdy jsem totiž nespatřil na jeho obličeji úsměv.

Ze dvou radistek, které přiletěly s Lukinem, zaujala naši zvláštní pozornost Marina Kichová. Narodila se ve vsi Novoselski Kardinajskije ve Lvovské oblasti.

Roku 1932 se Marina stala členkou illegální organisace komunistického svazu mládeže v Západní Ukrajině. Marina byla dvakrát, r. 1936 a 1937, zatčena polskými četníky pro aktivní revoluční činnost. Po osvobození Západní Ukrajiny byla Marina zvolena jako poslankyně do Národního shromáždění Západní Ukrajiny. Jela spolu s jinými poslanci do Moskvy na mimořádné zasedání Nejvyššího sovětu a potom do Kyjeva, aby odevzdala sovětské vládě žádost obyvatelstva o připojení Lvovské oblasti k Ukrajinské sovětské socialistické republice a o udělení sovětského občanského práva jejímu obyvatelstvu.

Po vypuknutí války se Marina dala zapsat do radiotechnických kursů, složila zkoušky a byla poslána k našemu oddílu.

Byl jsem spokojen se všemi nováčky a vřadil jsem je při přípravě přechodu do cumanských lesů do své skupiny.

Pochod do cumanských lesů se skutečně stal složitou bojovou operací.

První boj s Němci se rozpoutal nedaleko přejezdu trati Rovno-Sarny u vesnice Karačunu. Fašisté se patrně dozvěděli o tom, že jsme vyšli, a nastražili tam na nás léčku. Po krátké přestřelce jsem dal rozkaz k ústupu do lesíka, abych mohl odhadnout nepřítelovy síly. Jen jsme ustoupili, přijel k místu léčky vlak s trestní výpravou. Fašisté bezpochyby telefonicky přivolali posilu.

Bylo nutno přejít železniční trať stůj co stůj. Rozhodl jsem se zaútočit první.

Sotva fašisté vyskákali z vagonů a vlak odjel, rozlehlo se naše burácivé partyzánské „hurá“. Takový rychlý útok Němci nečekali. Ve válečnictví bývá prudký a neočekávaný útok výhodný. Pobili jsme dvacet Němců a pět zajali.

Zajatci byli vyslechnuti Kuzněcovem. Vypověděli, že byl z Rovna a z Kastopole vyslán velký počet esesáků do okrsku Rudni Bobrovské. Tyto zprávy potvrdili též místní obyvatelé.

„V tu stranu projelo nejméně dvě stě nákladních aut s Němci a s děly ve vlaku, “ řekli nám.

Pokusil jsem se upozornit Stěchova radiem, že se Němci chystají nás napadnout, ale spojení se nepodařilo. Poslal jsem mu tedy radiogram přes Moskvu, přestože jsem věděl, že má výstraha přijde pozdě.

V boji u přejezdu jeden partyzán padl a dva byli raněni. Zraněn byl Malikov, náš inženýr ženista; trhavá střela mu roztříštila dva prsty na pravé ruce. Cesarskij mu rozbité prsty na místě amputoval a ránu vyčistil.

Druhým raněným byl Španěl Gross, náš nadaný ženista, vycvičený v minování, člověk s bohatou fantasií, zvláště co se týče partyzánské lsti a důvtipu. Byl to tehdy jeho nápad, jak jednou minou zničit železniční most a celou vlakovou soupravu. V našem oddíle vynikal touž chrabrostí a odvahou, s jakou ve své vlasti bojoval s fašistickým generálem Francem. Býval téměř při každé akci na železničních tratích.

Grossovo zranění bylo těžké. Trhavá střela mu vnikla do lopatky a částečně ji roztříštila.

„Gross se hned tak k jednotce nevrátí,“ oznámil mi Cesarskij. „Zranění sice není nebezpečné, ale rána se bude dlouho zacelovat.“

K večeru druhého dne nastal nový boj. Naše předsunuté zajištění, postupující směrem ke vsi Beresťany po silnici rovné jako šíp, bylo neočekávaně přivítáno palbou z kulometů a z pušek. Nepřítel se utábořil v lese, tři sta metrů od silnice, a u silnice nastražil léčku.

Tentokrát kladli banditi tuhý odpor. Boj trval půl třetí hodiny. Stěží jsme si probili cestu. Přesto jsme se ovšem dočkali „trojzubce“: někteří zůstali navždy ležet na silnici, jiní se vzdali. Kromě ukořistěných zbraní sebrali jsme banditům dvacet prasat, což se nám skvěle hodilo.

Naše skupina byla už pátý den na cestě a neviděla teplý pokrm. K všeobecné radosti se objevila mezi kořistí také polní kuchyně. Konečně jsme si uvařili chutný, tučný oběd.

V tomto boji byl u nás raněn Kolja Fadějev, velitel čety. Kulka mu rozdrtila kost pod kolenem.

Když jsme došli na místo, objevila se u Kolji Fadějeva sněť.

„Je nutná okamžitá operace,“ oznámil mi Cesarskij, „jinak Fadějev zemře. “

Co dělat?

Naše nové tábořiště bylo opět v lese. Hustý les a prozatím žádné obydlí. A každá operace vyžaduje přece čistotu, uzavřenou místnost, světlo a pravé chirurgické nástroje. Zatím jsme nic takového neměli. Chirurgické nástroje, které jsme měli, nechal Cesarskij ve starém táboře a vzal s sebou jen léky a nástroje pro první pomoc.

„Co si počneme?“ zeptal jsem se Cesarského.

„Dovolíte-li, budu Fadějevovi amputovat nohu obyčejnou pilou. “

„Cože, Alberte Veniaminoviči! Copak je to možné?“

„Je tu ovšem velké risiko, ale učiním všechna opatření. Bez amputace zemře.“

Musil jsem souhlasit.

Tentokrát nás neočekávala operace bojová, nýbrž lékařská a zcela neobvyklá.

„Ech,“ pomyslil jsem si, „Cesarskij nenaléhal zbytečně na Kuzněcova a jiné průzkumníky chodící do Rovna, aby mu opatřili lékařské nástroje a léky!“

Mnoho jsem promyslil a byl jsem hodně nervosní za tu chvíli, co se připravovala operace. Šlo o život našeho mladého soudruha. Koljovi Fadějevovi bylo teprve jednadvacet let.

Zatím se náš chirurg zdál aspoň navenek naprosto klidný.

Zavolal si k sobě mého vozku Petra Petroviče. Ukázal na pilu a řekl:

„Tyhle zuby, Petře Petroviči, úplně vybrus. Místo nich vypiluj nové, maličké. “

A podrobně mu vysvětlil, jaké to mají být zuby a jak velké.

Pila s maličkými zuby byla za dvě hodiny hotová a Cesarskij ji začal desinfikovat - čistit lihem, propalovat a znovu natírat lihem. Mezitím se podle jeho pokynů v zdravotnickém oddělení připravovalo ostatní: postavili jakýsi stan, spíše prostornou čtvercovou ohradu ze smrkových větví, nekrytou, aby bylo dost světla, vyvařovali nástroje a připravovali obvazy.

Dvacet minut před operací zavolal mě k sobě Kolja Fadějev. Přišel jsem. Ještě nedávno zdravý, silný a veselý hoch ležel nyní na trávě strašně přepadlý, s bledým, nažloutlým obličejem.

„Soudruhu veliteli!“ řekl. „Dopadne-li všecko dobře, dejte mi, prosím vás, doporučení k přijetí do strany. “

Když jsem slyšel tato slova, neměl jsem daleko k slzám.

„To víš, že dám. Tys chlapík, Koljo. A neboj se, že operace špatně dopadne. Znáš přece Cesarského, všecko se mu podaří. “

Fadějev ovšem neměl tušení, jakou pilou mu budou řezat nohu, a nevěděl nic o našich obavách. Ale chápal, že operace za takových podmínek bývá velice nebezpečná.

Kromě Cesarského a jeho pomocníka jsme všichni vyšli z „operačního sálu“.

Za několik minut jsme slyšeli… hlučné nadávky. V našem oddílu bylo přísně zakázáno nadávat. Vojáci sami pokládali nadávky za něco, co není důstojné sovětského partyzána. Ale v narkose se Kolja neudržel.

„Vida, hoch si pořádně uleví a nic se mu za to nestane!“ řekl vedle mne Lukin, aby vtipem skryl své vzrušení.

Operace trvala přes hodinu.

Dobře, že měl Cesarskij zásobu chloroformu; na volném vzduchu chloroform rychle vyprchával.

Po operaci přišel ke mně Cesarskij všecek bledý a unavený. Na obličeji mu vystoupily krůpěje potu.

„Je tu sice ještě velké nebezpečí, ale neztrácím naději. “

Nemýlil se. Druhý den klesla Fadějevovi teplota a všechno šlo jako v nejlepší nemocnici. Kolja se začal rychle uzdravovat.

Za několik dní mě opět požádal, abych k němu přišel.

„Soudruhu veliteli! Je to jistě pravda, že jsem nadával? Možná, že si mě hoši jen dobírají?“

Usmál jsem se.

„Tedy opravdu? Odpusťte mi to…“

„To nic, Koljo. Tentokrát se to musí prominout.“

„Děkuji, soudruhu veliteli. Mám k vám ještě jednu otázku. Co budu teď dělat bez nohy? Nechci jít do týlu.“

„Počkej, ještě si něco vymyslíme, však budeš ještě užitečnější než mnozí. “

„I za tohle vám mockrát děkuji! “

Po uzdravení jsme ustanovili Fadějeva náčelníkem školní jednotky pro výcvik v ženijních a trhacích pracích. Byl mu svěřen veškerý trhací inventář. Fadějev skvěle zastával své povinnosti. Samozřejmě, že jsem mu dal také doporučení do strany.

Případ s Koljou Fadějevem nebyl ojedinělý. Nejčistší a nejlepší city partyzánů patřily straně.

Těžko lze hodnotit obrovský význam a úlohu naší partyzánské komunistické organisace. Z mužstva a velitelů přiletělo z Moskvy jen patnáct členů strany. Mezi těmi, kdo později vstoupil do oddílu, bylo také málo členů strany. Ale početně nevelká stranická organisace měla v oddíle ohromnou autoritu. Vysvětluje se to tím, že členové strany se jak v bojích, tak i ve svém životě chovali naprosto bezúhonně. „Bolševik jak se patří,“ říkali o komunistech partyzáni.

Život v bojích a na pochodech, život ve stálém neklidu, ustavičné potíže a překážky byly nejlepší prověrkou bolševických vlastností člověka.

Proto není divu, že téměř od prvních dnů, co jsme byli v nepřítelově týlu, začali mnozí partyzáni podávat přihlášky ke vstupu do strany.

Za podmínek, v kterých jsme žili, nemohli jsme přijímat do strany tak, jak to určují stanovy. Neměli jsme dotazníky, nepsali jsme doporučení. Všechno se dělalo ústně, nejprve na schůzích stranického výboru a potom na plenárce. Jen tajemník si psal nutné zápisy, aby potom, až se vrátíme do Moskvy, mohli soudruzi dostat průkaz o členství nebo o kandidatuře ve straně ode dne, kdy byli přijati naší stranickou schůzí.

Za kandidáty, kteří se potom stali členy, přijímali jsme jen ty, kdo se osvědčili jako praví bolševici.

Pamatuji se, že mezi prvními, kdo byli přijati do strany, byli doktor Cesarskij, tajemník komsomolské organisace Valja Semjonov a Darbek Abdraimov.

Tak naše stranická organisace rostla den ode dne. Přicházeli do ní jen nejlepší z nejlepších.

Pomocníci

Přechod na novou základnu do cumanských lesů odvrátil na nějaký čas naši pozornost od Rovna. Nyní jsme se rozhodli dohonit, co jsme zameškali. Průzkumníci našli nejkratší a nejklidnější cesty do města a v prvních dubnových dnech odešli do Rovna nejen ti, kdo už tam dříve pracovali, ale ještě dalších deset lidí, kteří toto město znali. Nikolaj Strutinskij nešel do Rovna. Poslali jsme ho spolu s Jadzjou a Zoržem do Lucku, aby tam sestavili skupinu průzkumníků z lidí, s kterými navázala spojení Marfa Iljinična.

Místo, kde jsme se nově utábořili, bylo mnohem výhodnější než dřívější. Vzdálenost od nás do Rovna byla nyní téměř o polovinu kratší. A také cesta k němu byla lepší. Dříve musili průzkumníci přecházet dvě řeky, zde byla jediná úzká říčka, přítok Goryně. Tuto říčku přecházeli průzkumníci po krátkých lávkách.

Na polovině cesty do Rovna jsme opět zřídili „maják“. Na rozdíl od dřívějších nebyl na samotě, nýbrž přímo v lese, půl kilometru od silnice Rovno - Luck. Nazvali jsme ho „zeleným majákem“.

Duben v Západní Ukrajině je krásný měsíc. Po sněhu už nebylo ani památky. Místy se zelenala tráva, na stromech se nalily pupence, jen jen se rozpuknout. Ale noci byly dosud chladné a vlhké, zvláště v lese. Proto na „zeleném majáku “ nebyl už duben tak milý -průzkumníci v noci mrzli. Nemohli se nikde ohřát -nesměli rozdělat oheň, aby se neprozradili.

Každý průzkumník, který šel do Rovna, věděl kromě „zeleného majáku “ o zvláštním místě pro „zelenou poštu“. V různých místech v lese nedaleko „majáku “ vyhledali jsme vhodná místa - buď vykotlaný strom, nebo pařez, někdy také velký kámen. Tam schovával partyzán svou zprávu a tam také nalézal pro sebe poštu z oddílu.

Místa, kde byla „zelená pošta“, uchovávala se ve velké tajnosti. Byly to naše ústřední spojovací uzly. Pochůzka na „zelený maják“, hlídkování, sbírání dopisů a roznáška po „zelených poštách“ bývaly svěřovány jen

nejzkušenějším a nejodvážnějším průzkumníkům. Jejich velitelem byl Valja Semjonov.

V té době začal pracovat zároveň s dospělými také Kolja Maličký. Byl ustanoven spojkou pro styk s Kuzněcovem.

Když k nám přiletěla Marina Kichová, Kolja k ní rázem přilnul. Také Marina si ho bezpochyby nějak oblíbila a vzala si chlapce pod patronát; prala a spravovala mu šaty, dlouho s ním sedávala a vyprávěla mu o Moskvě, o metru, o škole.

Když se stal Kolja Maličký spojkou, ušila pro něho Marina speciální obleky. Jeden selský - košili a dlouhé kalhotky z plátna doma utkaného. K tomuto obleku upletl náš mistrný výrobce lýkových střevíců Korolev pro

Kolju malé lýkové střevíčky. Druhý oblek, který mu Marina ušila, byl městský - košile s přeloženým límcem, krátké kalhotky a k nim botičky.

V lese u Rovna se Kolja převlékal. Šel-li do Rovna, oblekl si městské šaty a selské si schoval na vyhlédnutém místě. Šel-li na „maják“, bral si dlouhé kalhoty a lýkové střevíce.

Když šel Kolja z „majáku“ do města po prvé, Valja Semjonov se o chlapce velice strachoval a netrpělivě očekával jeho návrat. Ale Kolja se šťastně vrátil a přinesl od Kuzněcova balíček.

„Nu, vyprávěj, jak se ti dařilo? Zastavovali tě někde?“

„Zastavovali a já jim říkal, co jste mě naučili: ,Pusťte mě, milí strejčínkové, otce, matku zabili a já sám chodím žebrat. Jednoho krásnýho dne…“

„Kdy to bylo?“ zeptal se s úsměvem Semjonov.

Kolja tuze rád říkal „jednoho krásnýho dne“. Když vyprávěl o čemkoli, co se stalo dávno nebo teprve včera, Kolja vždycky říkal „jednoho krásnýho dne“.

„Včera ráno, když jsem od vás odešel. Ve vsi mě zastavili tři policajti a ptají se: ,Kam jdeš?‘ Ihned jsem se dal do pláče: ,Milí strejčinkové, jdu k mamince, leží v nemocnici.’ No, chytili se na to a pustili mě. Třeba jsem plakal, ale opravdu jsem se ani dost málo nepolekal. “

Kuzněcov měl v Rovně ještě jednoho pomocníka. Byla to Valja Dovgerová.

Začátkem března jsme ztratili Valjina otce, Konstantina Jefimoviče Dovgera. Uložili jsme mu, aby se odebral ještě s jedním místním občanem, Petrovským, na nádraží v Sarnách. Cestou je chytili banditi, surově je zbili a vyslýchali, nevědí-li něco a partyzánech.

Když s nimi zrádci nic nepořídili, svázali našim soudruhům ruce ostnatým drátem a vedli je k řece. Řeka byla v těch dnech ještě potažena silnou vrstvou ledu. Banditi zavedli Dovgera a Petrovského k prosekané díře a začali je topit. Petrovskij vykřikl: „Raději ať mě zastřelí! “ a dal se na útěk.

Banditi po něm stříleli, ale byla tmavá noc a Petrovskij se šťastně dostal do tábora.

Právě od něho jsme se dozvěděli, jak zahynul Konstantin Jefimovič.

Stěží jsme našli tělo umučeného soudruha.

Pohřbili jsme ho s partyzánskými poctami.

Po otcově pohřbu přišla Valja do našeho oddílu.

„Já s matkou vám nahradíme tatínka,“ řekla.

Seznámil jsem Valju s Kuzněcovem. Po první rozmluvě s ní řekl mi Nikolaj Ivanovič, že mu Valja může mnoho pomáhat, bude-li bydlet v Rovně.

Vyhověli jsme mu. Valja šla do Rovna a začala hledat pro sebe byt. V dubnu se jí podařilo nejen najít byt, nýbrž i odůvodnit policejní přihlášku, což tehdy bylo nesnadné.

Dovolení k stálému pobytu v Rovně dávalo tehdy jen gestapo. Valja se s pomocí přítelkyně seznámila s pracovníkem gestapa Leo Metkem, osobním tlumočníkem policejního ředitele na Ukrajině. Leo Metko nejen uvěřil Valji, že její otec pracoval spolu s Němci a že byl za to zabit sovětskými partyzány, nýbrž pomohl ji dokonce k dokladu ověřujícímu pravděpodobnost jejího vyprávění. Zařídil potvrzení policejní přihlášky a doporučil Valju na místo prodavačky v jednom obchodě.

Valja měla v Rovně pohodlný pokoj se zvláštním vchodem a mohla si vzít k sobě matku a mladší sestry.

Když bylo všecko zařízeno, Valja seznámila Metka se svým „ženichem“. Tímto „ženichem“ byl německý důstojník Paul Siebert. Nikolaj Ivanovič se pod jménem Paul Siebert začal vydávat za německého důstojníka a navazoval známosti. Metko ho seznámil ještě s několika pracovníky reichskomisariátu a gestapa.

Nadporučík Siebert se všem velice líbil. Veselý, duchaplný, štědrý, nelitoval německých marek na pohoštění přátel. Marek jsme měli mnoho, brali jsme je Němcům ve velikých sumách. Přátelé už věděli, že Paul Siebert je synem statkáře z Východního Pruska a po válce se chystali, že navštíví jeho velké a bohaté panství.

Kuzněcovovi se podařilo seznámit se s Polákem Janem Kaminským, který bydlil v Rovně. Kaminski byl členem polské illegální organisace. Tato organisace však pracovala liknavě a Kaminski toužil po činech. Ochotně svolil pracovat s Kuzněcovem a své slovo potvrdil písemnou přísahou.

Nyní jsme dostávali od Kuzněcova zprávy den ze dne, jednu zajímavější než druhou. Dovídali jsme se o různých tajných opatřeních hitlerovců, která se na Ukrajině prováděla, a o plánech německého velitelství. Nikolaj Ivanovič nám oznámil jména a adresy sovětských lidí, připravených bojovat s hitlerovci. Podařilo se mu vypátrat i jména a popis tajných agentů, které gestapo posílalo do sovětského týlu, aby páchali diverse a násilí.

Jednou v restauraci seznámil se Paul Siebert s desátníkem německé armády Schmidtem, cvičitelem psů pro osobní ochranu říšského komisaře Kocha. Zrzavému, pihovatému Schmidtovi velice lichotila známost se skvělým důstojníkem Siebertem.

„Tuze, tuze mě těší!“ říkal a pevně stiskl Kuzněcovovi ruku.

„Také já se rád s vámi seznámím. Víte, psi jsou má vášeň a zajímám se o jejich výcvik. Na statku mého otce je celý psinec… Až budete mít volno, navštivte mě, pane Schmidte.“

A Kuzněcov mu dal adresu svého „úředního“ bytu.

Schmidt nedal na sebe dlouho čekat. Přišel v určenou hodinu k nadporučíku Paulu Siebertovi s německým ovčáckým psem, kterého cvičil pro Kocha.

„Je to už osmý. Odevzdal jsem už panu gauleitrovi sedm psů. Ale tenhle je ze všech nejlepší. Má takový vytříbený čich, že okamžitě pozná nearijce a partyzána zvětří na kilometr. Převzal jsem ho z psince SS.“

„Prosím vás! To je ale rozumný pes!“ prohodil s obdivem Kuzněcov a hodil psovi kousek salámu.

„Znamenitý pes!“ nadšeně žvatlal Schmidt a láskyplně hleděl na svého chovance, který se olizoval, a přátelsky vrtě ohonem, vděčně pohlížel na Kuzněcova.

Zanedlouho podléhal Schmidt úplně Kuzněcovovu vlivu.

Siebert „půjčil“ Schmidtovi peníze, Siebert jej hostil v restauraci, Siebert ochotně poslouchal Schmidtovy stížnosti a cítil s ním.

„Někdo si za války tolik nahromadí, že bude po celý život žít v dostatku,“ fňukal Schmidt. „Já jsem neměl nic a domů se vrátím také s prázdnýma rukama. “

„Můj drahý,“ těšil ho nadporučík, „až bude po válce, vezmu vás na otcův statek a stanete se správcem. Budete si nádherně žít. Napíši teď o vás domů.“

Siebert prokazoval Schmidtovi úplnou důvěru. Seznámil ho se svou „nevěstou“ Valjou Dovgerovou.

„Je to hezká dívka, “ řekl důvěrně Siebert, „ale nemá štěstí. Otce jí zabili ruští partyzáni a její doklady o německém původu padly do rukou banditů. Nemůže se teď přihlásit jako ,volksdeutsch‘.“

„Můj bože, co říkáte!… Mám známé, řeknu jim to a ti to už zařídí. “

„Budu vám za to velice vděčný, Schmidte,“ pronesl Kuzněcov s upřímnou radostí. „Bude-li zapotřebí, nelitujte peněz. Prosím! “ A dal Schmidtovi pět set marek.

Za několik dní dostala Valja průkaz o tom, že je ,volksdeutsch‘, a potravinové lístky na příslušný příděl.

Zdálo se, že všecko je v pořádku. Ale pojednou zavolali Valju na policii a řekli jí, že musí jet do Německa. Ovšem my bychom nebyli připustili, aby odjela, byli bychom ji v kterékoli chvíli vzali do oddílu, ale hatilo to naše plány. Bylo nutné opatřit jí zákonné právo k pobytu v městě.

Věci se opět ujal Schmidt.

„Takovou složitou otázku může rozhodnout jedině sám říšský komisař pan Koch,“ vysvětlil Schmidt. „Je právě v Berlíně, ale vrátí se začátkem května do Rovna. Napíšete si, fráulein, žádost a já ji odevzdám pobočníkovi říšského komisaře, kapitánu Babachovi. Je to hrozně milý člověk. Předloží vaši žádost říšskému komisaři.“

Žádost byla napsána. Schmidt ji vzal s sebou a spolu s ní tisíc marek, které dostal od Kuzněcova na „výlohy“.

„Než bude o té otázce rozhodnuto, nikdo vás nebude obtěžovat, fráulein,“ slíbil Schmidt vzrušené Valji.

Po Schmidtově odchodu Nikolaj Ivanovič s úlevou vydechl.

„Nu, tahle věc se zařídí. A druhá potřebuje rychlého schválení. Přišel už Kolja Maličký?“

„Ano, jistě už sedí venku. “

„Zavolej ho.“

Kolja stál už skutečně u domu a čekal, až Schmidt odejde.

„Nu co, jak se ti vedlo?“ zeptal se Kuzněcov. Uchopil Kolju do náruče a začal ho líbat.

„Dobře jsem prošel,“ odpověděl Kolja vážně a zachmuřeně.

„Co je ti, snad nejsi něčím uražen?“

„Pročpak mě, Nikolaji Ivanoviči, líbáte, jako bych byl maličký kluk! Na ,majáku‘ to taky děláte!“

„Och, jak jsi vážný! Dobrá, už tě nebudu líbat. I když sám o to požádáš, nepolíbím tě,“ řekl vesele Nikolaj Ivanovič. „A teď si odpočiň, najez se a zase poběžíš zpátky na ,maják‘.“

Přestože Kolja byl otužilý, vytrvalý a hbitý, cesta na „maják ho unavovala. Z Rovna na „maják bylo pětadvacet kilometrů. Tam a zpět za jediný den padesát kilometrů. Nebyla to maličkost.

Zatím co Kolja odpočíval, napsal Kuzněcov zprávu do tábora. Za hodinu Valja Kolju probudila. Kdyby nebyla válka, kdyby ho doma budila matka, byl by se bezpochyby dal do pláče. Nohy necítil únavou. Ale teď, cítě odpovědnost, Kolja ihned vstal a upravil si šaty.

„Jsem připraven. “

„Buď opatrný. Svěřuji ti důležitý dopis. Na ,majáku‘ řekneš, aby ho ihned dodali veliteli. Počkáš tam na odpověď a rychle mi ji doneseš. “

Kolja vzal balíček, schoval jej do tajné kapsy, rozloučil se a odešel.

„Můj Bože,“ řekla Valja, hledíc za ním, „vždyť je to ještě dítě! Měl by být doma u maminky!“

„Ba, Kolja je maličký, a dělá takové velké věci,“ odpověděl zamyšleně Nikolaj Ivanovič.

Tentokrát chlapci neprošla cesta na maják hladce. Asi pět kilometrů od Rovna uslyšel náhle na silnici zvolání „Halt!“! Ohlédl se a spatřil za sebou dva Němce. Na silnici je neviděl, jistě seděli v léčce, stranou od silnice. Kolja neztratil duchapřítomnost. Prchal k lesu. Němci začali po něm pálit, střely mu zahvízdaly nad hlavou, ale chlapec stále utíkal, dokud se neskryl v lese, kde Němcům unikl.

Dopravil dopis od Kuzněcova na „maják“ a odtamtud jej donesli mně.

Domnělí a skuteční hospodáři

Zpráva, kterou nesl Kolja Maličký, byla velmi zajímavá. Kuzněcov sděloval, že se v Rovně připravují

Němci k oslavám Hitlerových narozenin. Dvacátého dubna bude uspořádána slavnostní vojenská přehlídka.

„Žádám o dovolení, abych směl ,velet‘ této přehlídce,“ psal Kuzněcov.

O několik dní později jsem dostal i od druhých průzkumníků zprávy o chystané vojenské přehlídce.

„Dovolte mi vykonat na náměstí akt pomsty nad pohlaváry okupantů,“ žádal mě Ševčuk.

Všichni dostali stejnou odpověď:

„Kategoricky zakazuji. Můžeme tím úplně zmařit celou průzkumnickou činnost. Přijde čas, kdy se i my vypořádáme s okupanty.

Dovoluji vám být při přehlídce mezi obecenstvem. Kdyby nezávisle na vás jednal někdo jiný, kryjte ho zbraní.“

Němci se připravovali k této hitlerovské oslavě velmi osobitě. Polní četnictvo a esesáci se rozjížděli po vesnicích a brali rolníkům potraviny a různé věci. Uloupený majetek se odváděl do zvláštních kanceláří firmy „Packetaktion“. Celou tuto „přípravu“ vedl Kochův zástupce generál Knut.

V kancelářích „Packetaktionu“ se z uloupených věcí a potravin dělaly desetikilové až patnáctikilové „dárky od fuhrera“. Tyto dárky, pevně a krásně zabalené, rozdávaly se Němcům v Rovně a posílaly se na frontu i do Německa.

Naši partyzáni a zvláště obyvatelé Rovenského kraje znali cenu těchto „dárků od fuhrera“. Věděli, jak byly získány, věděli, co slz a krve stály naše lidi.

V polovině dubna přišel na mé vyzvání Stěchov se svými partyzány. Vyprávěl o tom, jak si v sarnském okrsku fašisté opatřovali materiál k „dárkům“.

Naše zprávy o trestní výpravě, které jsme kdysi na pochodu obdrželi, byly přesné. 30. března trestní oddíly napadly jako kobylky vesnice a samoty našeho partyzánského kraje; nejprve přepadly Rudňu Bobrovskou.

Partyzány ovšem trestní výprava nenašla. Stěchov oddíl včas odvedl. Také více než polovina vesničanů se skryla v lesích. Ale všecky, kteří zůstali ve vsích, stihl strašný osud. Hitlerovci vpadali do vesnic, sebrali vše, co bylo cenné, odehnali dobytek a potom zapalovali chalupy. Staré a nemocné lidi a děti zastřelili a mládež hnali na shromaždiště, odkud měla být poslána do Německa na nucenou práci.

V okrscích, kde jsme byli, dělo se totéž. „Vítězové“ po všech cestách honili v ozbrojeném doprovodu obyvatele do otroctví, po všech cestách jezdily trény s nakradeným rolnickým majetkem a s potravinami.

Slavnostní přehlídka se konala 20. dubna, jak bylo stanoveno. Hlavní náměstí v Rovně bylo uzavřeno. Nastoupily na něm všecky útvary německé posádky: trestní oddíly, strážní jednotky štábu, jednotky esesáků, polního četnictva a policisté.

U tribuny zasedli na zvlášť přidělených místech „čestní hosté“: úředníci reichskomisariátu, vojenská a civilní honorace. Mezi hosty stál poručík Paul Siebert, zavěšen do mladičké dívky.

V určenou dobu přijeli k náměstí v přepychových autech představitelé vlády a velitelství. Na tribunu vystoupil první náměstek Ericha Kocha - vládní president Paul Dargell. Vysoký, hubený, šel naplněn pocitem vlastní velikosti, na nikoho se nedívaje. Hned za ním se objevil druhý náměstek Kochův, šéf „Packetaktionu“, Knut. Stěží nesl své ohromné břicho. Neměl vůbec krk, všecko mezi hlavou a trupem se ztrácelo v tuku. S velkou námahou se vyškrábal na tribunu a při tom hrozně supěl a funěl. Potom na tribunu vystoupil nejvyšší soudce Ukrajiny doktor Funk, velitel zvláštních, to jest trestních jednotek generál von Illgen a ještě několik hodnostářů.

Přestože bylo náměstí uzavřeno a co nejpřísněji střeženo, podařilo se Ševčukovi a Gnědjukovi a ještě několika našim vojákům dostat se na náměstí. Každý z nich měl u sebe dvě pistole a dva nebo tři protitankové granáty.

Řečnil Dargell. Mluvil o „Hitlerových zásluhách“, o „nepřemožitelné německé armádě“, o tom, že „německé úřady jsou povinny zde, v týlu, organisovat vše, co potřebuje armáda“.

Na náměstí ukrajinského města Dargell prohlásil:

„Ať poražení zmírají hladem. Německý národ to nikterak nezneklidní. Německo má své velké ideje a cíle. A dosáhneme jich za jakoukoli cenu.“

Naši partyzáni mlčky poslouchali blouznivou řeč vládního presidenta. Měli tisíc chutí okamžitě skoncovat s fašistickým netvorem, ale rozkaz byl rozkaz, a proto mohli hitlerovci svou slavnost ukončit.

Když Kuzněcov odcházel z náměstí, řekl hlasitě německy své dívce:

„Vy máte takové čarovné malé nožky. Německý důstojník dovede ocenit krásu. Dovolte, abych vás doprovodil domů.“

Dívka hleděla okouzlenýma, očima na statného důstojníka německé armády.

Ale když vyšli, řekla Valja tiše Kuzněcovovi:

„Zbytečně to velitel zakázal. Jak odporné bylo poslouchat a vidět to všecko!“

„Nemáš pravdu, Valjo. Naši činnost nelze dávat v sázku. Nenaříkej. Neodejdou odtud živí. Nejsou zde pány!“ Nikolaj Ivanovič pohlédl letmo na protější stranu ulice a dodal: „Podívej se na toho člověka v obnošeném kabátě a čepici, který jde po levé straně. To je jeden ze skutečných hospodářů města!“

Už dávno jsme tušili, že Rovno má vlastní illegální organisaci. Nebylo těžké pochopit, že požáry podniků a vraždy německých důstojníků jsou dílem illegálních pracovníků. Dlouho jsme však nemohli organisaci najít. Konečně naši průzkumníci došli po tenké nitce zpráv a narážek k řediteli továrny na plst, bolševiku Terentiji Fedoroviči Novakovi. Tento muž v obnošeném kabátě se starou čepicí na hlavě vedl podzemní organisaci v Rovně.

Brzo po slavnostní přehlídce pobyl Novak v našem táboře. Začal jsem s ním spolupracovat.

Tato organisace vykonala v Rovně velkou práci; budu však vypravovat jen krátce o tom, co vykonal náš oddíl zároveň s Novakovými illegálními pracovníky.

Začali jsme městskou podzemní organisaci pravidelně zásobovat zprávami Sovětské informační kanceláře. V organisaci tyto zprávy rozmnožovali a rozšiřovali je mezi obyvatelstvem. Občas jsme posílali Terentiji Fedoroviči Novakovi „Pravdu“, „Rudou hvězdu“ a jiné časopisy, které nám shazovali z letadel.

Kuzněcov, Ševčuk, Gnědjuk a jiní naši průzkumníci nemohli v městě agitovat nebo rozšiřovat letáky.

Zato Novakova organisace s pomocí materiálu, který jsme jí dali, široce rozvinula politickou činnost mezi obyvatelstvem.

Diversní buňky Novakovy organisace provedly zároveň s námi dvě velké trhací akce.

V Rovně pracovala na plný výkon továrna na špalíčky. Patřila nyní Němci Tanholzovi, který přijel z Německa. Dřevěné špalíčky byly vyráběny pro automobily na generátorový plyn a zásobovala se jimi německá armáda. Byla to jediná továrna toho druhu v celé zabrané Ukrajině. Podle společně vypracovaného plánu byla továrna na špalíčky do základů spálena.

Druhou akcí byly výbuchy na nástupišti rovenského nádraží. Němci tam vyložili několik vagonů dvouvěderních lahví s kyselinou dusičnou. Novakovi illegální pracovníci položili mezi láhve dvě časované miny, které od nás obdrželi. Po prvním výbuchu se kyselina z rozbitých lahví roztekla po dřevěné dlažbě nástupiště. Dlažba chytla. Také proutěné koše, v kterých láhve stály, chytly plamenem. Němci se vrhli hasit požár, ale vtom vybuchla druhá mina. Láhve začaly žárem praskat jedna za druhou. Rozstříklé kapky kyseliny dusičné a odštěpky skla rozletující se na všechny strany nedovolovaly přiblížit se k ohni. Za několik minut zachvátil požár celé nástupiště. Na hašení nebylo už ani pomyšlení. Přivolaní němečtí policisté a vojáci se po několik hodin mohli jen nečinně dívat na požár.

Novakova organisace velice pomáhala našemu oddílu. Byli jsme jí vděčni především za léky, obvazy a lékařské nástroje.

Ve všech rovenských nemocnicích a léčebných ústavech pracovali ruští lékaři. Byli to buď váleční zajatci, nebo lidé, kteří včas neodjeli. Členové illegální organisace se s nimi spojili a dostávali od nich pro nás léky a lékařské potřeby, jak si to Cesarskij vyžádal.

Když se lékaři dozvěděli o našem oddílu, žádali, abychom je přijali do tábora.

V té době měl oddíl citelný nedostatek zdravotnického personálu. Potyčky s Němci a bandami zrádců se množily, počet raněných stoupal. Illegální pracovníci se dohodli s lékaři a s ranhojiči a posílali je k nám. Obvykle nepřijížděli do lesa s prázdnýma rukama, nýbrž s cennými předměty; přiváželi z nemocnic a sanatorií celé vozy s lékařským zařízením.

Brzy jsme měli v našem táboře třináct lékařů různých oborů a dvacet ranhojičů. Přijel k nám také zubní lékař s celou zubní ambulancí, až po zubní vrtačku, která se přiváděla do pohybu nohama.

Tak u nás vznikla dobře vybavená nemocnice v čele s naším mladým partyzánským lékařem Cesarským. Měla chirurgické, therapeutické a zubní oddělení.

Audience u Kocha

Ráno 15. května zašel desátník Schmidt k Valji a slavnostně jí oznámil, že říšský komisař Ukrajiny Erich Koch ji přijme ve čtyři hodiny odpoledne.

Schmidt se poroučel a odešel. Valja ihned běžela k Nikolaji Ivanovičovi.

„Co uděláme? Což když je to past?“

„Couvnout už nelze. To se ví, že pojedu… Ani mě nenapadlo, že pozvou také mne. Byl bych si vyžádal svolení od našeho velitele. “

„Bez svolení to není možné?“ Valja významně pohlédla na Kuzněcova.

„Rozhodnu vše na místě,“ odpověděl jí Nikolaj Ivanovič.

Kolem čtvrté hodiny Valja Dovgerová, Paul Siebert a Schmidt jeli v kočáře po hlavní rovenské ulici, Friedrichstrasse, jak ji Němci pojmenovali. U Schmidtových nohou klidně ležel ovčácký pes, ten pes, který „větřil partyzány na kilometr“.

Nikolaj Ivanovič byl ve skvělém parádním stejnokroji. Na blůze byly připíchnuty a našity všechny odznaky, řády i vyznamenání: odznak člena Hitlerovy nacistické strany, stužky svědčící o tom, že byl Siebert dvakrát v boji raněn, a dva železné kříže. Vycházkové vysoké boty se oslnivě leskly. Na zbrusu novém opasku po levé straně viselo pouzdro s pistolí. A v kapse měl Nikolaj Ivanovič ještě jednu, připravenou k výstřelu. Valja byla oblečena do tmavých šatů s krepovou páskou na rukávě na znamení smutku po zabitém otci. Opatřili jsme jí už předtím potvrzení polního četnictva, že „její otec byl usmrcen partyzány“.

Na kozlíku seděl kočí, který pevně držel opratě. Byl to Gnědjuk. V kapse měl pistoli a pod kozlíkem několik protitankových granátů.

Po celé délce ulice, kterou kočár projížděl, byly v domech německé úřady a byty německých úředníků. Na konci ulice stál reichskomisariát - místodržitelův úřad. Vedle reichskomisariátu, v slepé uličce za vysokou zdí s ostnatým drátem nahoře, bylo Kochovo sídlo.

Kočár se zastavil u paláce.

Podél zdi přecházeli sem a tam esesáci se samopaly.

Schmidt vystoupil rychle z kočáru a šel ke strážnici.

„Jsou už připraveny propustky pro pana

oberleutnanta Paula Sieberta a fráulein Valentinu Dovgerovou?“ zeptal se okénkem dozorčího.

„Jsou,“ zněla odpověď.

Dozorčí, který znal Schmidta osobně, vydal Kuzněcovovi a Valji propustky, aniž si vyžádal průkazy.

Esesák zasalutoval a propustil všecky tři za bránu.

Kochův palác stál v hloubi rozlehlého sadu. Duby, lípy a javory vrhaly v záři slunečních paprsků stíny na asfaltovanou pěšinu. Bezové keře vydávaly opojnou vůni. Několik zahradníků pracovalo na květinových záhonech a ošetřovalo ovocné stromy.

Za ohradní zdí stálo na území paláce mimo dvoupatrový rodinný dům, v kterém bydlil Koch, ještě několik domků, v kterých bydlela Kochova stráž a služebnictvo. Nic z toho neuniklo zkušeným očím Kuzněcovovým, ani jediná maličkost.

„Zajděte, prosím, k pobočníkovi, jdu odevzdat psa,“ řekl Schmidt a ukázal Kuzněcovovi na hlavní vchod.

„Budeš střílet?“ zeptala se Valja, zalykajíc se vzrušením.

„Budu-li jist, že zabiji,“ odpověděl Kuzněcov.

Pobočník Babach mile uvítal návštěvníky a doprovodil je do prvního poschodí, do Kochova přijímacího pokoje.

„Posaďte se, prosím. Gauleiter je dnes v dobré náladě, “ řekl s úsměvem. „Oznámím hned váš příchod. “

Babach zmizel za těžkými dveřmi.

V přijímacím pokoji už mlčky sedělo několik důstojníků, čekajících, až budou zavoláni. Mezi nimi byli v parádních stejnokrojích dva generálové. Valja a Kuzněcov se ještě ani jaksepatří nerozhlédli, když se pobočník vrátil.

„Prosím do pracovny říšského komisaře,“ řekl, hledě na Valju. „Vás, Herr Oberleutnant, prosím, abyste počkal. “

Valji se zatočila hlava. Neprozradí se? Pozvou potom také Kuzněcova? Střelí po Kochovi? U dveří se obrátila a pohlédla na Nikolaje Ivanoviče. Ten seděl v křesle, a jako by se nechumelilo, polohlasně o něčem hovořil s kapitánem sedícím vedle něho.

Pobočník otevřel dveře pracovny, pustil Valju, zavřel dveře a zůstal v přijímacím pokoji.

Sotva učinila Valja v Kochově pracovně první krok kupředu, vrhl se k ní ihned dvěma skoky ohromný ovčácký pes. Valja se zachvěla leknutím.

„Na místo!“ ozvalo se německy hlučné okřiknutí.

Pes pomalu odběhl. Týž hlas pobídl Valju:

„Prosím, posaďte se. “

Valja pohlédla vyděšenýma očima na muže, jenž promluvil. Za psacím strojem seděl vysoký, tlustý člověk s vousy „á la Hitler“, s dlouhými zrzavými řasami; dovtípila se, že je to Koch.

Kochův psací stůl stál v pracovně šikmo a k němu byl přiražen kolmo druhý dlouhý stůl. K tomuto stolu měla usednout. Mezi ní a Kochem seděli s obou stran gestapáci a opodál u okna ještě jeden. U Kochových nohou ležel ovčácký pes.

„Můj Bože, jaká to ochrana!“ pomyslila si Valja. Ale hned slyšela otázku.

„Proč nechcete jet do Německa?“ zeptal se Koch. Nedíval se na Valju, hleděl na žádost, která před ním ležela. „Jste dívka německé krve a mohla byste být ve vaterlandu velmi užitečná. Všichni musíme pracovat, abychom porazili bolševiky. “

Při posledních slovech se Koch podíval na dívku a od té chvíle na ni upřeně hleděl po celou rozmluvu.

„Mám těžce nemocnou matku a malé sestry,“ vysvětlovala Valja, přemáhajíc vzrušení. „Po smrti svého milovaného otce musím živit celou rodinu. Prosím vás, dovolte mi, abych zůstala v Rovně a pracovala zde. Umím německy, rusky, ukrajinsky a mohu být i zde prospěšná Německu.“

„Kde jste se seznámila s panem Siebertem?“

„Seznámili jsme se náhodou, ve vlaku. Potom k nám často dojížděl, když se vracel z fronty. Jsme zasnoubeni,“ dodala Valja zmateně.

Koch hovořil s Valjou několik minut. Zajímal se o to, s kterými německými důstojníky se ještě zná. Když Valja vyjmenovala mezi známými nejen pracovníky reichskomisariátu, nýbrž i gestapa, byl Koch zřejmě spokojen.

„Dobře, jděte!“ řekl Koch, obrátil se ke gestapákovi a úsečným hlasem rozkázal zavolat nadporučíka Paula Sieberta.

Valja nemohla říci Kuzněcovovi ani jediné slovo. Jen na sebe pohlédli. Valja polekaně a tázavě, Kuzněcov povzbudivě.

„Heil Hitler!“ provolal Paul Siebert, přestoupiv práh, a vztyčil pravici.

„Heil!“ ozvalo se u stolu.

Ovčácký pes zavrčel, ale Siebert nepohnul ani brvou.

Koch jej pohybem ruky vybídl, aby usedl do křesla, v kterém před chvílí seděla Valja.

„Kde jste obdržel kříže?“ zeptal se Koch.

„První ve Francii, druhý na východní frontě, Herr Gauleiter,“ odpověděl Kuzněcov.

„Co teď děláte?“

„Po zranění opatřuji na čas zásoby svému úseku na frontě. “

„Který je to úsek?“

„Kurský.“

Siebert zastrčil ruku do náprsní kapsy pro průkaz, aby jej ukázal Kochovi. Ale při tomto na pohled nevinném pohybu byli gestapáci ihned ve střehu. Pes přiskočil ke Kuzněcovovým nohám.

„Nechte to být. Přece jste předložil průkazy mému pobočníkovi?“

„Zajisté. “

„Kde jste se narodil?“

„Ve Východním Prusku. Můj otec má panství čtyřicet kilometrů od Královce. “

„Jsme tedy krajané. “

„Zajisté, Herr Gauleiter.“

„Jaká nálada je v armádě?“

„O, všichni jsou plni odhodlání!“

„Řekněte mi, je jich mnoho postrašeno nedávnými událostmi?“

„Myslíte Stalingrad? Stalingrad posílil našeho ducha.“ „Ano, ano. Mějte na zřeteli, že fuhrer připravuje překvapení pro Rusy,“ řekl Koch významně.

„O tom nepochybuji, Herr Gauleiter.“

Koch chvíli mlčel a pak řekl:

„Divím se, že vy, takový zasloužilý důstojník německé armády, člověk, který má v sobě arijskou krev a dokonce Prus, přimlouváte se za nějakou Polku.“

To vše řekl Koch s opovržlivou grimasou.

„Herr Gauleiter! Fráulein je původem Němka. Viděl jsem sám průkaz jejího otce, kterého surově zabili banditi,“ ospravedlňoval se Siebert.

„Budou-li brát všichni němečtí důstojníci pod ochranu ženy námi poražených národů, kdo potom bude pracovat v našem průmyslu? Víte přece, že jsme všechno vrhli na východní frontu a že máme málo pracovních sil. Jako člen národně socialistické strany se nemáte důvěrně stýkat s volksdeutschy. Potřebujeme tyto lidi jen k tomu, abychom se mohli v dobytých zemích na určitou dobu o někoho opřít.“

Přesvědčen o „čisté krvi“ Paula Sieberta a jeho oddanosti fuhrerovi, Koch ho neprodleně začal poučovat: „Ve skutečnosti nepotřebujeme ani Rusy, ani Ukrajince, ani Poláky. Potřebujeme úrodnou zemi. Od nynějška zde Němci budou žít na věky.“ Jeho hlas stále víc a více stoupal: „Místní obyvatelstvo musíme

zneškodnit. “

Po celou rozmluvu, trvající přes čtyřicet minut, Kuzněcov ustavičně pociťoval s palčivou ostrostí „waltra“, připraveného v pravé kapse kalhot. Co chvíli byl hotov vytáhnout pistoli a pustit celý zásobník do nenáviděné tlamy svého „krajana“, který zalykaje se vlastní výřečností, řešil složitý problém, jak vyhladit polský a ukrajinský národ.

Ale gestapáci nespouštěli s Kuzněcova oči, číhali na každý jeho pohyb. Také ovčácký pes na něho upřeně zíral. Bylo zřejmé, že prošel zvláštním výcvikem v pozorování návštěvníků, které posazovali do křesla předem připraveného.

„Ani rukou pohnout mi nedovolí,“ uvažoval Kuzněcov. „Ne, střílet se opravdu nedá…“

Spokojen se svou programovou řečí, Koch se znovu zeptal Kuzněcova:

„Co budete dělat po válce?“

„Chci zůstat v Rusku. “

„Což se vám tato země líbí?“

„Mou povinností je přičinit se o to, aby se líbila fuhrerovi.“

„Správná odpověď, hodná německého důstojníka. Dobrá, dovoluji, aby zde vaše milenka zůstala. Někdy je nutno také prokázat poraženým laskavost. Ale ať vás ani nenapadne se s ní oženit,“ skončil Koch a napsal povolení na Valjinu žádost.

A mezitím Valja seděla v přijímacím pokoji, jak se jí zdálo, nekonečně dlouho, pohlížela neklidně na těžké dveře a co chvíli očekávala výstřel. „Teď třeskne…“ myslila si. „Teď…“ Mluvit však musela něco docela jiného. Důstojník, který seděl vedle, dotíral na ni s laškovnými řečmi.

„Ano, ovšem, mám přítelkyně, hezoučké,“ odpovídala Valja jako v blouznění. „Ano, seznámím vás s nimi.“

Ale tu se těžké masivní dveře otevřely a z Kochovy pracovny vyšel Kuzněcov. Byl klidný a usmíval se. V ruce držel Valjinu žádost.

„Co vám napsal Herr Gauleiter?“ zeptal se hlučně Babach. Vzal Kuzněcovovi z rukou žádost a přečetl nahlas: „Ponechat v Rovně. Přidělit jí práci v

,reichskomisariátu.‘ Ó, blahopřeji vám, fráulein, blahopřeji vám, oberleutnante!“

Všichni důstojníci, kteří seděli v přijímacím pokoji, blahopřáli Siebertovi a Valji a tiskli jim ruce. Babach na důkaz sympatie nabídl Kuzněcovovi několik balíčků cigaret nejlepšího druhu.

Valja vzala Sieberta pod paží. Vyšli.

V bytě se zeptala Kuzněcova:

„Bál ses?“

„Nebylo to možné a bylo by to šílenství. Tři gestapáci a za závěsem - patrně sis toho nevšimla - ještě někdo. A ten zatracený pes u nohou. Kdybych se býval jen pohnul, byli by se na mne vrhli. Jen aby Koch neodjel z Rovna, jeho osud je zpečetěn! Bude zničen, ale bez risika pro oddíl, pro tebe i pro mne samého. Teď jsem ,prověřen‘. Jen si pomysli: rozený Prušák, říšský

komisař Ukrajiny Koch neměl ani tušení, že rozmlouvá se sovětským partyzánem, který v Německu nikdy ani nebyl! “

Agenti a šmelináři

Marčuk, agent kriminální policie v Rovně, povšiml si Ukrajince, který často navštěvoval obchodní dům a kupoval tam různé věci. Nebylo těžko poznat, že je to šmelinář. Jednou spatřil Marčuk, jak šmelinář zašel do obchodního domu a nakoupil tam vyřazené chirurgické nástroje a drahý oblek; ten oblek nebyl zřejmě na jeho postavu. Koupil jej, aniž si ho zkusil. Tohle vypadalo na dobrý obchod. Marčuk pověděl o šmelináři svému kolegovi. Rozhodli se, že se přiživí, že podezřelého šmelináře zadrží, že z něho vyždímají úplatek, a bude-li se zdráhat, že ho zatknou a odvedou na policii.

Agenti čekali v obchodě, a jakmile přišel, dali se s ním jakoby neúmyslně do řeči. Šmelinář tím byl poněkud přiveden z míry. Ale řeč začala nevinně, takže se šmelinář nakonec s chutí rozhovořil. Beseda skončila v restauraci, kam Marčuk navrhl zajít, aby se napili na seznámení.

V restauraci si agenti objednali drahé víno a mnoho zákusků a dali šmelináři na srozuměnou, že platit bude on. Šmelinář proti tomu nic nenamítal.

Když byli v nejlepším hodování, agent kriminální policie Marčuk oznámil šmelináři:

„Šmelinařit, v tom se musí umět chodit. Jsi nešika, přítelíčku, ani jsi nezpozoroval, žes nám padl do rukou.“

Ukázal svému novému známému legitimaci kriminální policie a dal mu přitom najevo, že ho pustí, rozdělí-li se s nimi o zisk.

Ale chycený šmelinář jedl spokojeně dál, nevšímaje si jejich vyhrůžek. Když dojedl a dopil, klidně vstal a tónem představeného řekl agentům:

„ Plaťte! “

„Cože! Kdo jsi?“

Tu šmelinář mlčky vytáhl z kapsy legitimaci a předložil ji zkoprnělým agentům. V legitimaci bylo napsáno, že její „majitel“ Vladislav Antonovič Jankewicz je pracovníkem rovenského gestapa.

Situace u restauračního stolu se okamžitě změnila. Agenti nejenže zaplatili útratu, ale začali se hned podlízavě omlouvat. Agenti kriminální policie se strašně báli agentů gestapa.

Když vyšli z restaurace, posadili zdvořile Jankewicze do kočáru a dovezli ho až do jeho bytu.

Jankewicz se neprojevil jako mstivý člověk, dokonce Marčukovi přislíbil, že ho navštíví.

O tom všem mi vyprávěl náš partyzán Michail Makarovič Ševčuk, když přijel „služebně“ z Rovna do tábora. Právě on byl tím tajným agentem gestapa Jankewiczem.

Michail Makarovič Ševčuk pocházel ze Západní Ukrajiny a měl už bohaté zkušenosti starého illegálního pracovníka. V panském Polsku byl pět let žalářován pro revoluční činnost. Roku 1939 ho osvobodila Rudá armáda. Ševčukovi bylo přes čtyřicet let, když vstoupil do partyzánského oddílu.

V Rovně se Michail Makarovič Ševčuk rychle přizpůsobil prostředí. Nasadil si tmavé brýle, jaké nosívali Němci, chodil po ulicích s kytičkou a zabýval se drobnou spekulací. Ta spekulace byla jen na oko. Většinu koupených věcí posílal Ševčuk oddílu.

Gestapáckou legitimaci jsme mu zhotovili sami.

Po příhodě v restauraci začalo se o Jankewiczovi povídat, že je agentem gestapa. Domovník v domě, kde Jankewicz bydlel, začal mu sdělovat jména všech „podezřelých lidí. Zatím se Ševčukovi podařilo opatřit si ne jeden, nýbrž několik spolehlivých bytů, jejichž majitelé, naši lidé, prováděli průzkumné úkoly, které jsme jim svěřili.

Rovně jsme měli ještě jednoho „šmelináře“, hezkého, štíhlého Kolju Gnědjuka. V Rovně bydlil jako Polák Babeziňski, jak bylo uvedeno v jeho průkazu.

Aby od sebe odvrátil pozornost, zabýval se Gnědjuk spekulací - lacino skupoval, prodával dráž a někdy i tuze lacino. Povšimli si ho, jako Ševčuka, agenti kriminální policie, vyhrožovali mu, ale on se s nimi rychle dohodl - za úplatky.

Kolja Gnědjuk také sestavil podzemní skupinu a měl několik tajných bytů.

V té době se znovu do Rovna vrátil Nikolaj Strutinskij. V Lucku, kam jsme ho poslali, utvořil několik průzkumnických skupin a zorganisoval práci. Předem si tam opatřil potvrzení o tom, že je dopisovatelem luckých novin „Ukrajinský hlas“, které vydávali Němci.

Nikolaj si vzal pod svůj dohled gestapo a gebietskomisariát. Podařilo se mu získat za pomocníky zaměstnance těchto úřadů. Zároveň s ním pracoval jeho bratr Zorž, který bydlil v Rovně pod jménem Gregor Wasilewicz.

Tak jsme krok za krokem opřádali německé úřady v Rovně svou průzkumnickou sítí.

Všichni naši průzkumníci byli téměř neustále v Rovně. Aby byli ve své spiklenecké činnosti jistější, pracovali jednotlivě. Každý měl svou spojku, po které posílal na „maják a do tábora získané zprávy. Kuzněcov po Koljovi Maličkém, Gnědjuk po spojkách zdolbunovské skupiny, Ševčuk po Mazurovi, Strutinskij po Zoržovi a Jadzji.

Vzájemnou odloučenost průzkumníků určovaly podmínky naší podzemní činnosti. Někdy však pracovali průzkumníci společně, ale jen tehdy, když někdo z nich potřeboval pomoc nebo když bylo nutno dohodnout a sladit nějakou společnou akci.

Často naši průzkumníci nevěděli, kdo z oddílu je v Rovně. „Nováčkové“ neznali osobně „staré mazáky“ a ti opět neznali „nováčky“. Proto často docházelo k směšným nebo podivným případům.

O jednom z nich vám povím.

Nikolaj Gnědjuk pobýval často v bytě illegální pracovnice Lydie, která nám aktivně pomáhala. Jednou ji náhodou seznámil Leo Metko, kterého už známe, s nadporučíkem Siebertem. Siebert začal Lydii navštěvovat, doufaje, že mu bude pomáhat.

Stávalo se, že Siebert přicházíval do Lydiina bytu, když u ní byl Nikolaj Gnědjuk, a ona musila partyzána skrývat před „německým důstojníkem“.

„Poslyšte,“ řekla jednou Gnědjukovi, „musíme se toho prokletého Paula zbavit. Proč sem pořád chodí? Nenávidím ho. Stále se upravuje jako krocan, rusky neřekne ani slovo a polštinu láme tak, že je to odporné poslouchat! “

„Stojí za to, špinit se s ním?“ odpověděl Gnědjuk, nevěda, o koho jde.

„Stojí. Je to zřejmý fašista. “

Když Siebert opět přišel, Lydie navrhla Gnědjukovi, aby se na Paula podíval. Gnědjuk pohlédl z vedlejšího pokoje klíčovou dírkou a spatřil… Kuzněcova. Tajemství se muselo prozradit. „Německý důstojník“, „prokletý Paul“, se stal nejlepším přítelem Lydiiným.

Nebo druhý případ.

Jednou přišli z Rovna dva naši průzkumníci. Hlásili získané zprávy a řekli mezi jiným, že se jim podařilo dostat se na kobylku jednomu Ukrajinci, agentu gestapa, který jim překáží v práci.

„V čem vám překáží?“ zeptal se Lukin.

„Chodí k Haně, u které máme tajný byt.“

„Jak vlastně vypadá a co vůbec o něm víte?“

„Je to takový starý čert. Chodí do našeho bytu s brýlemi na očích… Ale jaképak řeči, dokonce domovník ví, že je z gestapa. Je čas se s ním vypořádat.“

„Počkejte, počkejte!“ rozčilil se Lukin. „Nešmelinaří?“ „Jakpak by ne! To vědí všichni. “

Zkrátka vysvětlilo se, že jde o Michaila Makaroviče Ševčuka.

Za nějaký čas Ševčuk slavil „svatbu“ - „ženil se“ s Hanou. Na této „svatbě“ bylo mnoho hostů. Mezi pozvanými byl také agent kriminální policie Marčuk. Nyní se Ševčuk stal stálým obyvatelem Rovna, měl rodinu.

Ale všecko také nešlo v naší práci hladce.

Do Rovna zašel několikrát průzkumník Karapetjan provést úkol, který jsme mu dali. V městě se obvykle zastavoval v tajném bytě, v kterém bydlela žena poručíka Rudé armády se dvěma dětmi.

Jednou přišel Karapetjan do toho bytu opilý. Byli tam dva neznámí lidé. Opilému, jak se říká, sahá moře po kolena. Karapetjan se začal vychloubat:

„Víte, kdo já jsem? Ale to vy neuhodnete. Jsem nebezpečný člověk pro Němce!“

Hospodyně začala za zády neznámých lidí dávat Karapetjanovi znamení, aby mlčel.

„To víš, ty mlč! Mne, kamaráde, nechytíš holýma rukama. Podívej se na tohle!“ A začal vytahovat z kapes revolver a granáty. „Copak, máte strach? Já vám nic neudělám. Ale těm, kdo si to zaslouží…“

Neznámí to vyslechli, rychle se rozloučili a odešli.

Tato příhoda měla strašné následky.

Když se Karapetjan vrátil do tábora, neřekl nic o tom, co se stalo. Ale Nikolaj Strutinskij, který rovněž používal toho bytu, přijel z města se zprávou, že majitelku bytu i s dětmi zatkli a odvedli na gestapo.

Karapetjan byl ve štábu oddílu vyslechnut a ke všemu se přiznal. Tento zločin jsme nemohli odpustit.

Podle rozhodnutí velitelství oddílu byl Karapetjan zastřelen.

Za několik dní zatklo gestapo Zorže Strutinského. Vyslídili ho, když šel do tajného bytu prozrazeného Karapetjanem.

Zorže chytili cestou na „maják“. Podařilo se mu vytrhnout se jim. Na útěku střílel po pronásledovatelích, byl však raněn a chycen.

Nepochybovali jsme o tom, že Zorž nic nevyzradí. Ale obávali jsme se, že gestapo vyslídilo ještě jiné naše lidi.

Proto jsme se rozhodli, že průzkumníky na nějakou dobu z Rovna odvoláme. Kuzněcov, Ševčuk, Gnědjuk a Nikolaj Strutinskij opustili město a vyčkávali ve Zdolbunově.

Jak později vyšlo najevo, bylo toto opatření zbytečné, neboť gestapáci se o naší činnosti nic nedověděli.

Setkání s Kovpakem

Už v únoru roku 1943, když byl náš oddíl v plném počtu v sarnských lesích, dostávali jsme často zprávy od svých průzkumníků z Rovna, Sarn, Klesova a Rakitného a také od tamních lidí, že někde na severu od nás působí velká partyzánská jednotka.

„Nějaký Kovpak vede sto tisíc partyzánů,“ říkali vesničané.

„Polní četnictvo a trestní výprava jsou velice zneklidněny velikým partyzánským oddílem pod vedením Kovpaka. Němci a Němky s hrůzou vyprávějí, že se Kovpak všude objevuje neočekávaně, že ničí německé posádky, vyhazuje mosty a vlaky do vzduchu. Mají strach, aby náhle nevpadl do Rovna, “ napsal mi z Rovna Kuzněcov.

Tehdy jsme ještě nevěděli, co je to za jednotku a kdo je Kovpak.

Zanedlouho hlásil Valja Semjonov, který se vrátil z průzkumu, že do vsi Kňaz přišli Kovpakovi partyzáni. Ubytovali se v okolních vesnicích, které s námi sousedily.

„Viděls je?“

„Neviděl jsem ještě samého Kovpaka, ale jedou k nám jeho zástupci.“

A skutečně, už za hodinu jsem se seznámil s Kovpakovým zástupcem. Prostředně vysoký, ramenatý člověk s mohutným rusým plnovousem seskočil se sedla a představil se:

„Jsem Veršigora, velitel průzkumu z Kovpakova oddílu. “

Na výložkách vojenské blůzy má tři pravoúhelníky, označující, že je podplukovník. Na levé straně prsou visí nový řád Rudého praporu.

Na naše otázky odpovídal Veršigora skoupě. Zato sám se velice zevrubně na všecko vyptával a objasňoval si situaci: jak jsou rozloženy německé posádky, jak velký je počet německého vojska v Rovně a v celé Rovenské oblasti, které vesnice jsou pod kontrolou partyzánů.

„Sidor Artěmovič Kovpak a Semjon Vasiljevič Rudněv se rozhodli, že oslaví jubileum Rudé armády,“ oznámil Petr Petrovič Veršigora. „Žádali mě, abych vás pozval na oslavu k nám do vsi Kňaz.“

Za svého partyzánského života jsem se často setkával v nepřítelově týlu s partyzánskými oddíly, se skupinami průzkumníků, s jednotlivými partyzány. A toto setkání mě po každé nějak zvláštně vzrušovalo. „Nejsme zde sami. Je nás mnoho, jsme všude,“ říkával jsem si. Ale setkání s Kovpakem a s jeho lidmi mi utkvělo v duši na celý život.

Když jsme projížděli vesnicemi Lenčinami a Rudňou Lenčinskou, kde byly rozmístněny Kovpakovy jednotky, zapomněl jsem, že jsem v nepřátelském týlu. Po ulicích chodili vojáci ozbrojení samopaly a lehkými kulomety.

Na čapkách jasně zářily rudé stužky a rudoarmějské hvězdy. Mnohým kovpakovcům se na vojenských blůzách blyštěly nové řády a medaile. Místy stály u chalup těžké kulomety, a dokonce i děla. Partyzáni zpívali všelijaké písničky a junácky salutovali.

Kovpaka jsem si bůhvíproč představoval jako obrovitého člověka s hlučným, daleko slyšitelným hlasem. Proto jsem byl opravdu překvapen, když jsem před sebou spatřil pohublého, tiše hovořícího šedesátiletého muže. Na prsou se mu leskla Zlatá hvězda a Leninův řád.

„Vítám vás, soudruhu Medvěděve!“ řekl Sidor Artěmovič. „Slyšel jsem o vás mnoho už v brjanských lesích i zde na Ukrajině. Dobře pracujete!“

Kovpak mě začal zasypávat otázkami. Jsme-li už dlouho v těchto místech, jak pracujeme a budeme-li ještě dlouho u Rovna? Vyprávěl jsem mu o všem podrobně.

„A budeme zde tak dlouho, dokud nepřijde Rudá armáda, “ ukončil jsem.

V té chvíli vešel do pokoje vysoký, hezký člověk, také s řády na vojenské blůze. Vypadal velmi unaveně.

„Seznamte se, to je můj komisař, “ řekl Kovpak, ukazuje na muže, který právě vstoupil.

Vřele jsme se pozdravili. Semjon Vasiljevič Rudněv se připojil k rozhovoru.

„Je to pravda, že máte v Rovně své partyzány?“ zeptal se.

Když uslyšel kladnou odpověď, oživl. Začal se mě vyptávat na podrobnosti, jakým způsobem jsme toho dosáhli, na jaké doklady tam chodí naši lidé, jak se nám podařilo navázat spojení s místní bolševickou podzemní organisací, kdo je to Novak, jak společně organisujeme operace.

„Měli bychom to také dělat, Sidore Artěmoviči,“ řekl Rudněv Kovpakovi.

Sidor Artěmovič mě požádal, abych veliteli průzkumu opatřil vhodné doklady, a dodal:

„Hoši pro město se u nás najdou, ale ten Němec mi schází. “

„Jaký Němec?“ zeptal se Rudněv.

„Ale jeden partyzán u nich pracuje v Rovně jako Němec.“

„To je zajímavé… A můžeme ho vidět?“

„Bohužel nikoli. Je teď v Rovně,“ odpověděl jsem.

„Nemohli bychom se prostřednictvím vašeho ,Němce‘ dovědět o výsledcích našich diversí, které jsme provedli v Rovenské oblasti?“

Slíbil jsem, že to Kuzněcovovi uložím.

Nad krajinou se snesl večer. Ve třech pokojích byly prostřeny sváteční stoly. K nim usedli pracovníci štábu, velitelé praporů a rot. Celkem sedmdesát lidí.

První přípitek soudruhu Stalinovi pronesl Sidor Artěmovič Kovpak. Po něm promluvil Semjon Vasiljevič Rudněv. Stálo za to vidět, s jakou láskou a upřímnou oddaností naslouchali kovpakovci slovům velitele a komisaře.

Potom udělili slovo mně.

Mluvil jsem o svém oddílu, o tom, jaký poplach způsobila mezi fašisty zpráva, že se Kovpak objevil u Rovna; trestní oddíly se neptají pro nic za nic, než vpadnou do vesnic nebo do samot, není-li tam Kovpak. Zmínil jsem se také o tom, že fašističtí „vládci“ a jejich ženy v Rovně se smrtelně bojí, aby Kovpak nevpadl do Rovna.

Slavnost byla ukončena písněmi a tanci za doprovodu harmoniky.

Za svítání jsme se vraceli do svého tábora.

A za tři dny, když se Kovpakova vyšší jednotka dala na svůj slavný stalinský pochod, odevzdali jsme komisaři Rudněvovi podrobné zprávy o všem, co ho zajímalo.

Od toho setkání uplynuly čtyři měsíce. My jsme se už zatím dostali dále na západ za řeky Sluč a Goryň a nadlouho jsme se usadili v cumanských lesích.

Pamatuji se, že byl tehdy horký červnový den, když se u mého stanu objevila poplašená spojka, kterou poslala zajišťovací hlídka, střežící jednu z cest asi dva kilometry od tábora. Spojka hlásila:

„Soudruhu veliteli, podél cesty od vsi Zuravice se pohybuje německý proud. Vpředu jede jízda, za ní vojáci na vozech. Mají dokonce děla.“

Ještě jsem si tu zprávu ani řádně nepromyslil, když přiběhli dva jiní partyzáni, celí udýchaní: voják od jedné ze stráží střežících tábor a partyzán, který pásl náš dobytek na lesní louce poblíž tábora. Oba potvrdili, že viděli německou jízdu.

Nedalo se o tom pochybovat: fašisté se přibližovali k táboru se tří stran.

Dal jsem Stěchovovi rozkaz, aby vyšel s pomocnou pohotovostní četou směrem k nepříteli a zřídil tam velitelské stanoviště. Sám jsem zůstal na místě, abych připravil všechny jednotky k boji a udržoval spojení s ostatními strážemi.

Sergej Trofimovič neušel ještě ani dvě stě metrů, když velká kulometná dávka prořízla letní ticho. Po ní následovala hustá palba ze samopalů a pušek.

Soudil jsem, že to střílejí naši, a obávaje se, aby zbytečně neplýtvali náboji, protože jsme jich beztoho měli málo, poslal jsem za Stěchovem spojku s rozkazem, aby se střílelo jen na cíl a šetřilo střelivem.

Spojka mžikem zmizela za stromy.

V té chvíli přišlo hlášení:

„Soudruhu veliteli! Od hlídky oznamují, že Němci rozestavují na cestě děla.“

Dávám rozkaz Bazanovovi:

„Vezmete pětatřicet samopalníků a zmocníte se děl!“

Bazanov zmizel ihned v lese.

Boj se rozrůstal. Z dálky zaznívalo hrozivé partyzánské „hurá“.

Což Stěchov vedl lidi do útoku, aniž mě upozornil, pomyslil jsem si. Ale spojka, kterou jsem poslal, se vrátila a hlásila:

„Váš rozkaz byl předán. Soudruh Stěchov sděluje, že střelba je od Němců a že naši střílejí málo. Diví se, že od nepřítele je nepřetržitě slyšet ruské ,hurá‘.“

„Oznámit Stěchovovi, aby nepouštěl lidi do útoku. Vpravo od něho jsou děla, tam byl poslán Bazanov. Ať se s ním spojí. “

Přesto byla situace stále nejasná. Proč nepřítel křičí „hurá“? Odkud se v lese vzala děla? Snad neposlali fašisté napřed zrádce? Ani já, ani Lukin, který zůstal u mne, nemohli jsme nic pochopit.

Nakonec se všecko vysvětlilo.

Velitelem pohotovostní čety, která šla se Stěchovem, byl Boris Krutikov. Využívaje terénu, skrýval se Krutikov za keři a pařezy, až se se svými vojáky přiblížil dost těsně k nepříteli. Pojednou zaslechl Krutikov zcela zřetelně:

„Pročpak střílíš na své lidi, Borisi?“

To křičel na něho ženský hlas z řad útočníků.

Krutikov se rozhlédl a div nezkoprněl. V „nepřítelce“ poznal svou spolužačku, s kterou kdysi sedával v kyjevské škole v jedné lavici. Vrhli se jeden druhému do náruče.

A vedle se zatím boj rozvíjel takto:

Když se Bazanov přiblížil k cestě, kde protivník chystal k boji dělostřelectvo, hlasitě zavelel, aby způsobil mezi nepřáteli paniku:

„Prapore! První rota vpravo, třetí vlevo, druhá za mnou!“

Tu k němu přiběhl neznámý člověk:

„Ale náš prapor se už rozvinul!“

„Který prapor?“

„Druhý prapor Kovpakův!“

Palba byla přerušena, nastalo „bratření“. Zjistilo se, že na nás „útočili“ - kovpakovci.

Šel jsem se Sergejem Trofimovičem ke Kovpakovi.

Bylo-li naše první setkání v únoru velice vřelé, velice přátelské, toto setkání jsme já a Sidor Artěmovič žertem nazvali „vařící“.

Kovpakovci pochodovali právě do Karpat. Byli silně vyzbrojeni, dobře oblečeni a obuti. Jejich neočekávané objevení v našich lesích se vysvětlovalo tím, že rychle postupovali; na posledním pochodu urazili přes padesát kilometrů. Je jasné, že ani náš průzkum, ani místní obyvatelé nás nemohli upozornit na jejich příchod. A za Němce jsme je pokládali proto, že jejich jízda byla téměř celá oblečena do ukořistěné německého výstroje.

Kovpakovci pobyli několik dní nedaleko našeho tábora a každý den přicházeli Kovpak s Rudněvem na návštěvu k nám nebo jsme my šli k nim.

„Ukažte nám svého ,Němce‘,“ vzpomněl si Sidor Artěmovič na Kuzněcova.

Nazítří, když Kovpak a Rudněv byli opět u nás, představil jsem jim našeho „Němce“ Nikolaje Ivanoviče, který se právě vrátil z Rovna.

„No, to je umění, pravé umění,“ říkal Kovpak, poslouchaje Kuzněcovovo vyprávění o jeho činnosti mezi Němci.

U stolu vzbudil údiv Sidora Artěmoviče salám, kterým jsme své hosty hostili. Na stole byl salám „moskevský“, „krakovský“ i „čajový“, a také párky a šunka.

„Odkud máte takový chutný salám?“

„Děláme si ho sami, Sidore Artěmoviči.“

V té době jsme skutečně měli dobře zařízenou výrobu salámů. Ale nebylo to z nějakého přepychu nebo z vybíravosti. Průzkumníci chodili z tábora na týden, na čtrnáct dní. Na „majácích mělo neustále službu několik lidí. Musili jíst, a chodit pro potraviny do vsí bylo zakázáno. Co jsme jim mohli dát kromě chleba? Vařené maso se rychle kazilo a lidé byli polohladoví. Výroba salámu byla skvělým východiskem z této situace. Našli se u nás tak dovední uzenářští odborníci, že nám jakákoli továrna na výrobu uzenin mohla závidět. To vše jsem vyprávěl Sidoru Artěmovičovi.

Za dvě hodiny, když jsme ještě seděli u stolu, přišla celá skupina kovpakovců.

„Soudruhu veliteli, hrdino Sovětského svazu!“ řekl jeden z nich Kovpakovi. „Dovolte, abychom promluvili s plukovníkem Medvěděvem.“

„Můžete,“ odpověděl Kovpak.

„Soudruhu plukovníku, přicházíme k vám s prosbou, abychom se mohli u vás naučit dělat salámy. “

Ukázalo se, že zatím co jsme seděli u stolu, Sidor Artěmovič poslal spojku s dopisem svému náčelníku zásobování, aby vybral lidi, kteří by se naučili uzenářskému řemeslu.

Kovpakova jednotka vyrazila dál po své pochodové ose.

Před jejich odchodem jsme si vypracovali zvláštní kód a ujednali si rozvrh pro radiové spojení a vysílání volacích znaků, abychom se navzájem informovali o tom nejdůležitějším, co by mohlo oběma oddílům prospět.

Voloďa

V odlehlé tiché rovenské uličce byla v malé komůrce hodinářská dílna. Vývěsný štít na ní - Správkárna hodin všech druhů - byl větší než okénko, u něhož pracoval hodinář Dikij. V této dílně se konaly naše tajné schůzky. Používali jí Ševčuk a ještě další tři naši partyzáni.

Jednou si Dikij povšiml, že kolem jeho okna několikrát přešel, pozorně se rozhlížeje, jedenáctiletý až dvanáctiletý chlapec.

Druhý den zašel k Dikému Ševčuk. Podal mu do okénka své hodinky, a zatím co je hodinář prohlížel, něco mu potichu sdělil, vzal hodinky a odešel. V té chvíli zase Dikij zpozoroval toho včerejšího chlapce. Stál na protější straně ulice.

„Tady není něco v pořádku,“ pomyslil si mistr.

Uplynula hodina, uplynula druhá. Pojednou se chlapec opět objevil u mistrova okénka, vstrčil hlavu dovnitř a zeptal se:

„Strýčku! Nevíte, kde bych našel partyzány?“

„Copak ses zbláznil? O jakých partyzánech mluvíš?“

V chlapcových černých, dětsky čistých očích se objevil úlek. Ale přesto zůstal stát u okénka:

„Tak jsem si myslil, že o nich víte. A nevíte snad o někom, kdo o nich ví?“

„Víte… Nevíte… Ale jak bych to mohl vědět!“

„No dobrá, “ řekl chlapec a odešel.

Ale Dikého napadlo, není-li ten chlapec poslán gestapáky. Vyběhl z dílny a vykřikl:

„Hochu, hochu, vrať se!“

Ten znovu přiběhl k okénku.

„Pojď dovnitř! “

Chlapec vešel do dílny.

„Nač sháníš partyzány?“

„To vám nesmím říci, to mohu říci jedině veliteli partyzánského oddílu Medvěděvovi.“

„Hleďme ho! No, tak tu chvíli poseď.“

Dikij čekal průzkumníka Míťu Lisejkina se zprávou od Ševčuka. Lisejkin se skutečně za krátkou dobu objevil u hodinářova okénka a zprávu odevzdal.

„Mám tu jednoho chlapce,“ řekl mu Dikij. „Vezmi ho s sebou a vyptej se ho, ale opatrně.“

Na Lisejkinovu otázku chlapec odpověděl, že ho Leninova partyzánská jednotka, která je právě u Vinnice, posílá do Medvěděvova oddílu.

„Ale víc už vám neřeknu,“ oznámil posel se vší rozhodností.

„Jak se jmenuješ?“

„Voloďa.“

Lisejkin vzal Voloďu s sebou. Dikij právě odevzdal Lisejkinovi adresu, odkud mělo jet auto do našeho tábora, a Ševčukův příkaz, aby se na toto místo dostavil.

Kuzněcov a Ševčuk nechtěli už od nějaké doby chodit do tábora pěšky. Kolja Strutinskij to zařídil tak obratně, že bylo možno okamžitě použít vozů z garáže rovenského gebietskomisariátu. Potřeboval-li Strutinskij, Kuzněcov nebo Ševčuk osobní nebo nákladní auto, bylo jim ihned dáno.

Dokonce se několikrát stalo, že sám gebietskomisař čekal na své auto, nemaje tušení, že jeho šofér vozí v té chvíli partyzány.

To, o čem teď vyprávím, přihodilo se koncem srpna. Poslal jsem Kuzněcovovi a ostatním našim průzkumníkům v Rovně rozkaz, aby přijeli do tábora k instruktáži. Na smluvené místo přijelo jako obvykle malé nákladní auto. Šofér gebietskomisariátu Zubenko, který pro nás pracoval, opatřil si příkaz do Lucku. Dostal propustku a náklad - půl auta fašistických novin a letáků pro Luck.

Na toto místo přišel Lisejkin s Voloďou.

Nikolaj Ivanovič - „oberleutnant Siebert“ - který už stál u auta, zeptal se s údivem:

„Odkud je ten chlapec?“

„Hledá Medvěděvův oddíl; říká, že byl poslán jiným oddílem. “

„Posaď ho do auta a potom to vyšetříme.“

Ale tu vytrhl Voloďa svou ruku z Lisejkinovy ruky a dal se na útěk.

Dvěma skoky byl Lisejkin u něho:

„Kam se ženeš, ty malý čerte?“

„Strýčku, pusť mě, já to o těch partyzánech řekl jen tak naschvál. “

„Ach ty hádě! To tě četníci poslali?“

„Vy sami jste četníci! “ řekl Voloďa plačky a zlostně pohlédl na Kuzněcova.

„Ale jdi ty!“ dal se Lisejkin do smíchu. „Ty ses ho lekl?“

Ani nepomyslil na to, jaký dojem učiní na chlapce Kuzněcov ve stejnokroji německého důstojníka.

Sklonil se k Voloďovi, zašeptal mu cosi do ucha a chlapec si poslušně sedl do auta.

V karoserii sedělo šest průzkumníků. Své zbraně přikryli fašistickými novinami. Kuzněcov si sedl vedle šoféra.

Při výjezdu z Rovna visel u závory ohromný německy psaný plakát: „Výjezd jednotlivých aut se zakazuje.“

Němci pouštěli auta jen v proudech, aby mohli odrážet přepady partyzánů. U závory Kuzněcov vysvětlil stráži, že nemůže čekat tak dlouho, až se utvoří proud, protože má rozkaz jet neprodleně. Auto pustili. Ale před nimi se objevila velká překážka.

Asi deset kilometrů od Rovna visela na sloupu výstraha, že cesta kupředu je poškozena a že je třeba jet po jiné cestě. Měli se tedy vracet téměř deset kilometrů zpátky. Kuzněcov se rozhodl, že pojede rovnou.

Už zdáli viděl, že se u mostu hemží Němci. Stavěli nový most.

Jakmile auto zastavilo, přistoupil k nim německý důstojník, zasalutoval „nadporučíku“ Kuzněcovovi a řekl:

„Přece vidíte, že most shořel, a také není možné, pane nadporučíku, aby auto jelo samo - partyzáni tu nastrojili léčky! “

Kuzněcov zvýšil hlas:

„Jacípak partyzáni! Jde-li o partyzány, má se tedy podle vašeho názoru sedět v bytech? Teď je válka! Mám neodkladný rozkaz! “

Důstojník dostal strach a řekl:

„Obraťte se, prosím, na velitele pluku. Právě sem jde.“

Kuzněcov vystoupil z auta a šel vstříc německému majorovi.

„Heil Hitler!“

„Heil!“

Ve voze drželi průzkumníci v rukou revolvery, připravené k výstřelu. Voloďa, který ještě před chvílí tvrdil, že je u partyzánů, při prvním nebezpečí zalezl do kouta karoserie a krčil se.

Za dvě minuty zaslechli průzkumníci, jak velitel ženijního pluku dal hlasitý povel a vojáci na stavbě mostu odhodili lopaty a sekery a šli k autu.

„Už to začíná!“ řekli si průzkumníci.

Zatím se Kuzněcov klidně vrátil k nákladnímu autu a zašeptal jim:

„Všecko je v pořádku. Ženisté přetáhnou naše auto.“

„Máme vylézt z vozu?“ zeptal se Lisejkin.

„Jen seďte! “

Padesát německých ženistů začalo tlačit auto po blátě a přes příkopy kolem spáleného mostu.

„Hoď sebou, hoď sebou!“ pokřikovali naši z auta.

Tato procedura trvala patnáct minut. Jakmile přetáhli ženisté auto na druhou stranu roklinky až na silnici, Zubenko přidal plyn a nákladní auto jelo klidně dál.

Průzkumníci přijeli do tábora pozdě večer. Když jsem slyšel o Voloďovi, přikázal jsem, aby ho uložili spat, že teprve ráno s ním pobesedujeme. Ale chlapec chtěl se mnou mluvit hned. Sám ke mně přistoupil:

„Vy jste velitel Medvěděv?“

„Ano.“

„Mám s vámi něco důvěrného projednat.“

„Nu, mluv!“

„Mohu to říci jen vám.“

Vedle mne stáli Stěchov, Lukin, Kuzněcov a Cesarskij.

„No, musí-li to být,“ řekl jsem s úsměvem. „Vám své tajnosti nesvěřujeme, soudruzi! Pojď, Voloďo, do zemljanky!“

Chlapec sundal čepici, rozpáral podšívku a podal mi dopis.

Roztrhl jsem obálku a četl. Dopis byl napsán psacím strojem.

„Doručitel tohoto dopisu, syn tajemníka komunistické organisace Leninova partyzánského oddílu Voloďa Samorucha, má za úkol vyhledat Medvěděvův oddíl…“ Velitel Leninova partyzánského oddílu žádal,

abychom oznámili Moskvě, že oddíl existuje, že vyvíjí činnost, že však nemá vysílačku, a proto není spojen s Moskvou. Dále udával velitel své souřadnice a označil dny a smluvené signály, aby mohli z Moskvy poslat letadlo a shodit jim náklad s vysílačkou. Dopis končil prosbou, abychom poslali Voloďu do Moskvy.

Pohlédl jsem na chlapce. Páral z podšívky kalhotek ještě jeden dopis.

„Ještě jeden dopis?“ zeptal jsem se.

„Je stejný jako ten, co už máte. Kdybych ztratil čepici, mám tu ještě druhý. “

Podal mi jej, obálka byla táž.

„Jak ses k nám dostal?“

Vyšlo najevo, že k nám Voloďa putoval patnáct dní. Ušel asi pět set kilometrů. Přespával v lese, v poli nebo v nějaké kůlně. Živil se tím, co dostával od lidí. Když se ho ptali, odkud je, Voloďa říkal, že jeho rodiče byli zabiti a že jde ke své tetě. Tato „teta“ po každé měnila své bydliště. U Proskurova chlapec tvrdil, že teta bydlí v Šepetovce. A v šepetovském okrsku říkal, že teta bydlí v Rovně.

V Rovně se potuloval několik dní, dokud si nepovšiml hodináře.

„Proč jsi usoudil, že tento hodinář zná partyzány?“ „Nevím, tak. Zdálo se mi, že o nich ví. Ale i kdyby byl zmije, stejně bych mu byl utek.“

„Ale jdi, Voloďo! Měl jsi prostě štěstí!“

Voloďa zůstal u nás v oddílu. Trvalo dlouho, než jsme ho mohli poslat letadlem do Moskvy. A on ani nechtěl odletět. Partyzáni si chlapce oblíbili. Býval vždy veselý, usmíval se, čisťounký, jako by se každý den koupal.

Všichni měli Voloďu rádi, ale nejvíce býval kolem Lisejkina. To víte, staří kamarádi!

Nyní měl Kolja Maličký, když přišel do tábora, bojového druha. Voloďa a Kolja byli už „zkušení“ partyzáni, Kolja však prožil více zajímavých příhod.

„Už patnáctkrát jsem šel z ,majáku‘ do Rovna. Víš, někdy to bývá strašné. Tak ti jdu jednoho krásnýho dne. Všude plno policajtů. Jdu a všem se ukláním: ,Zdravíčko! Dobrý den!‘ A jednomu jsem ti neřekl ,zdravíčko‘. Vytáhl pistoli a křičí:

,Vrať se zpátky a postav se ke zdi!‘

Začnu plakat ,Strejčínku, nezabíjejte mě!‘

A sám si myslím. Teď je veta po dopise Nikolaji Ivanovičovi i po penězích, které mám zašity v kalhotách. A policajt řve:

„Kampak jdeš?“

„Domů strejčínku. Byl jsem u maminky, leží v nemocnici.“

No, potom mi uvěřil a pustil mě.

A jednoho krásnýho dne jsme se seznámil v jednom našem bytě v Rovně s Genjou Boganem. Je mu teprve deset let. Zeptal jsem se ho:

„Chceš být mým pobočníkem?“

Říká:

„Chci.“

Chodili jsme spolu. Kuzněcov mě pošle k někomu z našich lidí a my jdeme spolu, je to veselejší a není to tak podezřelé. Jednou se mnou šel na ,maják‘. Sotva došel, jak ho nohy bolely. A jednoho krásnýho dne jsme spolu šli do obchodního domu něco koupit. Dávám prodavači dvacet marek a chci nazpět. Ale on na to:

,Kdepak jsi vzal ty peníze? Hned tě odvedu na policii! ‘ Nechali jsme peníze penězi a pláchli. O té doby se Genja bojí.“

Voloďa poslouchal vyprávění Kolji Maličkého s ohromnou rozkoší a pozorností.

Kolja pověděl Voloďovi také příhodu s míčem, kterou v oddílu neznali.

Tu historku znali jen Kuzněcov a Valja. Slíbili chlapci, že to nikomu neřeknou.

Ale poslyšte, jak o tom vyprávěl sám Kolja Maličký: „Nikolaj Ivanovič mě nechával buď v jednom, nebo v druhém bytě. Aby mě nebylo vidět.

Jednoho krásnýho dne mě poslal k jedné tetě.

Přijdu k ní a ptám se: ,Neprodala byste mýdlo?‘ To bylo naše heslo „Prodám,“ říká. ,Pojď dál.‘

Druhý den jsem vyšel na ulici s jejím chlapcem. Procházím se a čekám až pro mne přijdou. Najednou vidím na ulici míček. Byl to takový hezký, černý míček, s jakým se hraje pálkou. Už jsem ho chtěl zvednout, ale ten chlapec po něm chňapl a rovnou s ním do kapsy. Řekl jsem mu: ,Dej mi ho!‘ a on, že ne. No, to víš, poprali jsme se. Míč jsem mu sebral, on se dal do řevu a běžel k mamince.

Tehdy jsem ale dostal od Nikolaje Ivanoviče co proto! Vzal mi míček a dal jej tomu chlapci. To víš, bylo mi toho míče líto, ale mlčel jsem, jen jsem prosil, aby o tom nikomu nic neříkali. Taky ty o tom nikomu ani slůvko, Voloďo! Smáli by se mi. Řekli by - to je pěkný partyzán, když se pere kvůli míčku…“

Bylo dokonce trochu smutné poslouchat toto pravdivé dětské vyprávění našich malých pomocníků partyzánů. Měli by přece chodit do školy, měli by se šplouchat v říčce a v zimě projíždět na bruslích! Válka odtrhla děti od obvyklého milého dětství a dala je na pospas drsnému partyzánskému boji. Ale přesto jsme my všichni tam v oddílu z hloubi duše děkovali našim slavným pomocníčkům za jejich věrnou službu národu.

Z drápů

Dlouho jsme se nemohli dovědět, kde je odvlečený Zorž Strutinskij. Starému Vladimíru Stěpanovičovi jsme nic neřekli, či spíše neřekli jsme pravdu.

„Vladimíre Stěpanoviči, víte sám, jak je naše práce tajná a důvěrná. Nemohu vám říci, kde Zorž je a co dělá. Ale buďte klidný, váš Zorž se vrátí.“

A stařec odcházel uklidněn.

Ale Nikolaj Strutinskij věděl, co se s Zoržem stalo, a hrozně těžce prožíval toto neštěstí.

Nikolaj se všemožně pokoušel něco se dozvědět o bratrově osudu, až nakonec přišel na stopu.

Už v létě se seznámil s dívkou jménem Larisa, která pracovala jako uklizečka v gestapu. Bylo to hubené, nenápadné děvče.

Larisa ochotně převzala nebezpečné povinnosti průzkumnice. Aby s ní bylo gestapo spokojeno, pracovala velice svědomitě, důkladně uklízela místnosti a ochotně prováděla drobné příkazy. Ale Larisa právě tak pečlivě a horlivě vynášela z gestapa důležité tajné dokumenty, mapy, rozkazy k prohlídkám a k zatčením a formuláře protokolů prohlídek. Jednou přinesla Strutinskému razítko gestapa, které vzala veliteli se stolu. V tom trochu přestřelila. Kolja Strutinskij už dávno vyhotovil pro oddíl totéž razítko podle otisku, který se nám dostal do rukou, a často jsme jím razítkovali potvrzení průzkumníkům. Krádež razítka mohla způsobit velký poplach. Larisa se musila rychle vrátit do velitelovy pracovny a nepozorovaně položit razítko na místo, kde leželo.

Při uklízení sbírala Larisa použité kopírovací papíry, ale neházela je do smetí, nýbrž nosila je Nikolajevovi. Ten vzal zrcadlo, přiložil je ke kopírovacímu papíru a četl. Byly to seznamy rukojmí, jména osob odsouzených k smrti zastřelením, instrukce, jak zamaskovat mrtvoly zastřelených.

A tu jednou, když Nikolaj opět četl s pomocí zrcadla z kopírovacího papíru seznam zatčených, spatřil v něm jméno „Vasiljevič Gregor“. Byl to Zorž.

V tom nejdůležitějším jsme tedy měli jasno: Zorž je živ a při výslechu neprozradil své pravé jméno.

Larisa znala několik dozorců gestapáckého vězení. Jejím prostřednictvím se Nikolaj s nimi spojil. Způsob, jímž s nimi navázal styky, byl zcela prostý - peníze. Za úplatky dělali všemožné „úsluhy“. Vězeňští dozorci za malý úplatek potvrdili, že Gregor Vasiljevič je ve vězení. Za další úplatek svolili, aby byl vězni poslán balíček. Nikolaj poslal Zoržovi boty, prádlo a potraviny.

Postupně se Nikolaj dovídal podrobnosti. Zoržova rána se začala zacelovat, ale při výsleších ho tak bili, že se znovu otevřela. Potom se Nikolaj dozvěděl, že bratra vyslýchají téměř každý den a že ho podezřívají z toho, že je sovětský partyzán. Zoržovi hrozilo zastřelení nebo smrt od mučení při výsleších.

V našem oddílu byl ještě jeden příbuzný Strutinských - Petro Mamonec. Byl to bývalý kaprál v polské armádě a Jadzjin bratr. Nikolaj Strutinskij přišel do tábora začátkem září a požádal o dovolení vzít si s sebou Mamonce.

„Pokusím se s ním osvobodit Zorže.“

Odjeli do Rovna. Tam se Nikolajovi dost rychle podařilo dostat Mamonce k policii. Mamonec se projevil jako výjimečně horlivý „policista“. Ustavičně něco dělal před očima představených a pro nic za nic nadával partyzánům. A především si předcházel představené tím, že jim dával máslo, sádlo a náš partyzánský salám. Brzy povýšil na délesloužícího vězeňské stráže. Mezitím se mu už podařilo uvidět Zorže.

„Ani jsem ho nemohl poznat,“ řekl Nikolajovi. „Co jen s tím hochem udělali! Je kost a kůže.“

Nyní Zorž často dostával balíčky, ale tyto naše dárky nemohly posílit zdraví člověka, kterého téměř každý den surově bili.

Mamonec se spřátelil s vrchním vězeňským dozorcem a navrhl mu „výhodný obchod“. Řekl mu, že u jedné soukromé stavební firmy lze mnoho vydělat na trestancích.

„Dej mi dvacet trestanců a tři nebo čtyři stráže. Budu je honit na práci. Co vyděláme - na polovic. “

Dozorce dlouho nesouhlasil. Ale potraviny a peníze, které byly dány jako záloha od stavební kanceláře, ho „přesvědčily“.

Koncem října se Mamonec dozvěděl, že je Zorž zapsán do seznamu odsouzených k zastřelení. Vězeň o tom sám ještě nevěděl. Nebylo možno déle čekat.

Začátkem listopadu hnal Mamonec první partu trestanců na práci. Za zvláštní úplatek se mu podařilo do té party zařadit též Zorže. Když vyváděli trestance z cel, podařilo se Mamoncovi pošeptat Zoržovi několik slov.

Sotva přešli vězňové dva bloky, udělalo se Zoržovi najednou zle.

Mamonec jako nadřízený poručil, aby stráž vedla vězně dále.

„S touhle pakáží se vypořádám sám,“ řekl a vlekl omdlelého Zorže na dvůr.

Stráž byla přesvědčena, že ho tam dobije.

Ale jakmile Mamonec vtáhl Zorže na dvůr, Zorž vstal, oba přeskočili plot a vedlejším dvorem vyšli do příční uličky. Tam už stálo dva dny připravené auto, v kterém byli Kuzněcov a Kolja Strutinskij.

Ze Zoržova zachránění jsme měli nesmírnou radost. Synův návrat byl pro starého Strutinského zdrojem štěstí a zármutku. Teprve teď, když se Zorž dostal do tábora, dozvěděl se Vladimír Stěpanovič, jaké nebezpečí hrozilo jeho synovi. Nikdo v něm nemohl poznat uzardělého, věčně se usmívajícího Zorže. Byl úplně vysláblý. Na všechny otázky odpovídal krátce.

„Bili tě?“

„Bili.“

„Nu, a co ty?“

„Co by? Nic.“

„Snášel jsi to?“

„Z počátku snášel, ale pak jsem nadával.“

„A oni“

„Co oni, bili ještě víc.“

Snažili jsme se udělat všechno, co jen nám naše lesní táborové prostředí dovolovalo, aby se Zorž uzdravil. Mládí zvítězilo a Zorž se brzy stal opět průzkumníkem.

Odplata

Erich Koch… Paul Dargell… Herrmann Knut… Tato jména byla proslulá v Západní Ukrajině, dočasně obsazené hitlerovci. Pohlaváři hitlerovské bandy a jejich pomocníci loupili, rdousili a ničili v ukrajinské zemi všecko živé. Pouhá připomínka jejich jmen vyvolávala hrůzu a nenávist. Za nimi se zvedaly mučírny, šibenice, jámy s lidmi za živa pohřbenými, loupeže, vraždy, tisíce a tisíce nevinně zahynulých lidí.

Erich Koch byl říšským komisařem Ukrajiny a zároveň gauleitrem Východního Pruska, a proto býval v Rovně vždy jen několik dní, jen na skok, a ostatní dny trávil v Královci, kde měl podniky a továrny. Paul Dargell jako vládní president a jako Kochův zástupce ve věcech politických býval v Rovně téměř ustavičně. Jen občas odlétal letadlem do Kyjeva, Nikolajeva, Dněpropetrovska nebo do jiných měst, aby na místě řídil „činnost“ smečky hitlerovských vládců. Řízení nacionalistických band se sbíhalo také v rukou Dargellových.

Nikolaj Ivanovič Kuzněcov se už dávno chystal k pomstě nad hitlerovskými pohlaváry na Ukrajině. Začátkem září jsme po několik dní podrobně projednávali plán jeho akcí.

Před odchodem z tábora, když se Kuzněcov se mnou loučil, dal mi dopis zalepený v obálce.

„To je pro případ, kdyby se něco stalo. Uschovejte ho,“ řekl, stiskl mi ruku a rychle odešel.

Pohlédl jsem na dopis. Na obálce byla napsána jen čtyři slova: „Otevřít po mé smrti.“

Mezitím už Valja Dovgerová pracovala v reichskomisariátě. Měla prostudovat denní rozvrh vládního presidenta Dargella: kdy přichází do úřadu a kdy odchází, všecky jeho charakteristické rysy. Tento úkol Valja pečlivě provedla. Pověděla Kuzněcovovi všecky podrobnosti, a dokonce s ním prošla ulicemi, jimiž Dargell obvykle chodíval. Zároveň mu oznámila, že Dargell vychází každý den ve čtrnáct hodin třicet minut z reichskomisariátu a že ho po každé provází pobočník s červenou aktovkou v podpaží. Nikolaj Ivanovič viděl Dargella jen jednou na slavnostní přehlídce, když řečnil, a spoléhal se na svou paměť.

Bylo to 20. září. Šofér rovenského gebietskomisariátu, válečný zajatec Kalinin, přivezl Nikolaji Ivanovičovi gebietskomisařovo osobní auto, nový „oppel-kapitán“.

Do auta vsedl jako šofér Nikolaj Strutinskij, oblečený ve stejnokroji německého vojáka, a Kuzněcov opět jako Paul Siebert.

Dargell obýval vilu v jedné z hlavních rovenských ulic, kterou Němci nazvali „SchlossStrasse“.

V této ulici bydlili pouze vyšší němečtí úředníci. Ukrajincům a Polákům bylo zakázáno tam chodit. Směli tam jen Němci.

Kuzněcov a Strutinskij jeli připraveni směrem, kudy Dargell chodil. Byla zvolena chvíle, kdy Dargell měl vyjít z reichskomisariátu a jít do své vily. Minuta rozhodovala o úspěchu.

Stát na ulici s autem a čekat bylo nebezpečné. U Dargellovy vily stál ustavičně na stráži polní četník. Na SchlossStrasse jich bylo několik. Kromě toho dvě minuty předtím, než měl Dargell vyjít z reichskomisariátu, vyšel ze vchodu četnický šikovatel a hned za ním agent gestapa v civilu. Vyšli před Dargellem, aby obhlídli, není-li někde něco podezřelého.

Kuzněcov a Strutinskij se rozhodli, že budou hlídat v příční uličce, odkud bylo vidět hlavní vchod do reichskomisariátu.

Přesně ve 14,30 vyšel z hlavního vchodu reichskomisariátu generál, kterého provázel jeho pobočník, major. Major nesl v podpaží červenou aktovku.

„To jsou oni,“ řekl Kuzněcov. „Koljo, vyraz!“

Auto rychle dohnalo oba hitlerovce. Kuzněcov vystoupil z auta s revolverem v ruce a přistoupil zezadu k Dargellovi a jeho pobočníkovi. Ti zaslechli kroky a otočili se. Kuzněcov zblízka vystřelil třikrát na generála, potom na jeho pobočníka, a když padli, střelil ještě jednou do každého z nich.

Kuzněcov vskočil do vozu, Strutinskij pustil auto na plný plyn a oba okamžitě zmizeli.

To všechno se událo ve dvou minutách.

Když lidé jdoucí po ulici zaslechli výstřely, rozprchli se na všechny strany. Stalo se to v polední přestávce a po ulici šlo mnoho chodců.

Okna domů se ihned zavřela. Než se všichni vzpamatovali, auto bylo už dávno pryč.

Kuzněcov byl již u nás v táboře, když za několik dnů potom přinesli průzkumníci Kulikov a Galuso z Rovna německé a ukrajinské noviny. Nikolaj Ivanovič netrpělivě uchopil noviny, začal číst a… ztrnul. Vyšlo najevo, že nebyl zavražděn Dargell, nýbrž říšský finanční rada

doktor Hans Heil a jeho pobočník Winter. Heil přijel do Rovna teprve nedávno ždímat daně z obyvatelstva.

„Jejej, Nikolaji Ivanoviči, cože jste to tak popletl?“ řekl jsem Kuzněcovovi.

„Nevím. To je nějaké mámení smyslů! Dargellův obličej jsem si dobře zapamatoval. A také ten pobočník nesl červenou aktovku. Jak jen se to mohlo stát?“ nepřestával Kuzněcov žasnout.

Jak se později vysvětlilo, Heil se skutečně podobal Dargellovi. A protože Kuzněcov viděl Dargella jen jednou, mohl se zmýlit.

Nebyla to však velká chyba…

Za deset dní po vraždě Helia Kuzněcov a Strutinskij znovu přijeli do Rovna. Kuzněcov měl už teď hodnost hejtmana.

Šedý oppel byl přelakován na černo a dostal nové číslo. Znovu za bílého dne, ve 14,30, mrštil Kuzněcov na témže místě jako předešle po Dargellovi a jeho pobočníkovi protitankovým granátem. Oba padli. Malá střepina granátu vjela Nikolaji Ivanovičovi do levé ruky. To mu však nezabránilo, aby nevsedl rychle do auta.

Tentokrát bylo nebezpečí větší. Nedaleko místa, kde vybuchl granát, stálo německé pohotovostní auto. Strutinskij musil jet kolem něho. Gestapáci běželi ke svému autu, ale šofér se patrně na smrt vyděsil a nemohl spustit motor. Když se auto konečně rozjelo, černý oppel byl už daleko.

Začala honba. Na obvodu města spatřil Kuzněcov, jak se za nimi žene auto s gestapáky. Vtom před sebou uviděli zrovna takový černý oppel, jako měli sami, a toto auto jelo týmž směrem.

„Odboč vlevo!“ vzkřikl Kuzněcov na Strutinského.

Strutinskij zajel do příční uličky, potom do druhé. Pronásledovatele nebylo vidět.

Gestapáci se mezitím dále hnali za oppelem, ale nikoli za tím, v kterém seděli naši soudruzi.

Hned za městem Němci chytli „zločince“. Dohnali černý oppel a zahájili po něm palbu. Střela vnikla do kapoty a oppel sebou smýkl stranou a sjel v plné jízdě do příkopu.

Z auta vytáhli gestapáci německého majora, polomrtvého strachem, zbili ho a odvezli na gestapo.

Kuzněcov a Strutinskij dojeli na „zelený maják a odtamtud do tábora.

Ale ani tentokrát, jak se později vysvětlilo, nebyl Dargell zabit. Protitankový granát se roztrhl na dlažbě těsně u okraje chodníku, takže střepiny a vlna výbuchu udeřily hlavně na protější stranu. Dargell padl na chodník těžce zraněn a omráčen. Byl hned nato odvezen do Berlína. Kariéra vládního presidenta skončila.

Brzy přišel z Berlína rozkaz, aby velitelé a četní jiní vysoce postavení pracovníci rovenského gestapa a polního četnictva byli sesazeni.

Rozruch, který nastal po těchto odvetných akcích, potěšil sovětské lidi: Také zde, v nepřátelském týlu, dostávali hitlerovští uchvatitelé odplatu za své zločiny.

Okupantům nepomohli ani hitlerovci jmenovaní na místa sesazených osob.

A na „zeleném majáku “ znovu začala příprava. Právě tam přebarvili auto „Mercedes“, nedávno ukradené z garáže reichskomisariátu. Auto dosud neoschlo, když Strutinskij a Kuzněcov do něho nasedli, aby jeli do Rovna.

„Jednoho krásnýho dne si povšimnou, že je barva čerstvá, a chytí vás,“ varoval je Kolja Maličký.

„To nic, pojedeme rychle a barva oschne,“ odpověděl mu Strutinskij.

„Mercedes“ se rozjel s Kuzněcovem a Strutinským do Rovna, lesknouc se svěží barvou.

U závory je zastavila stráž:

„Halt! Vaše průkazy!“

Kuzněcov podal svůj průkaz i průkaz na auto. Propustili je. Projeli však blok a znovu stráž:

„Halt! Vaše průkazy!“

Kuzněcov se rozčilil:

„Dovolte, právě nám je prohlíželi!“

Četník důvěrně vysvětlil:

„Promiňte, ale dnes bude kontrola na každém kroku. Chytáme bandity v německém stejnokroji. “ Prohlédl Kuzněcovovy doklady a dodal: „Prosím, jeďte!“

„Koljo, zaboč do nejbližší uličky, nebo na někoho narazíme a bude zle,“ řekl Kuzněcov Strutinskému.

Když minuli blok, Strutinskij zajel do uličky.

Nikolaj Ivanovič zastavil svou mercedes na rohu a vystoupil na dlažbu.

„Koljo, ty pozoruj hlavní ulici a já zatím budu pomáhat Němcům.“

Za několik minut zastavil Kuzněcov přijíždějící auto: „Halt! Vaše průkazy!“

Prohlédl a propustil. Potom spatřil druhé přijíždějící auto. Zvedl ruku. Auto zastavilo.

„Halt! Vaše průkazy!“

Odpověděli mu:

„Pane kapitáne, nás už třikrát kontrolovali! “ „Promiňte, ale dnes bude na každém kroku prohlídka. Chytáme bandity v německém stejnokroji. “ Auto ještě ani neodjelo a objevilo se nové.

„Halt! Vaše průkazy!“ hrozivě poručil Kuzněcov.

„Buďte bez starosti, pane kapitáne,“ řekl jeden z pasažérů a ukázal gestapácký odznak. „My také chytáme banditu. “ A fašisté jeli dále, ironicky se usmívajíce: „Copak, kamarádíčku, nepoznáváš své lidi?“

Kuzněcov prohlížel po dvě hodiny průkazy, dokud mu Kolja Strutinskij neřekl, že na druhých ulicích byly už stráže odvolány. Tu usedli do auta a jeli klidně dál.

Kuzněcov a Valja viděli při známé slavnosti na tribuně neobyčejně tlustého člověka. Byl to generál Knut, náměstek říšského komisaře Ukrajiny pro všeobecné otázky a hlava lupičské kanceláře „Packetaktion“.

Knutovým zaměstnáním bylo olupování obyvatelstva; všechen majetek kanceláře „Packetaktion“ byl nakraden. Nejcennější věci si Knut vybíral pro sebe. Nesmírně z toho zbohatl a ztloustl tak, že sotva chodil. Vypadal přesně jako obrovské vykrmené prase.

Kancelář „Packetaktion“ byla v ulici „Legií“ poblíže železniční trati. Na této ulici, nedaleko kanceláře, zastavili Kuzněcov, Strutinskij a Jan Kaminski své auto. Nečekali dlouho. S německou přesností, přesně v šest hodin, vyjel Knut z kanceláře.

Kaminski se nadzvedl a v okamžiku, kdy Knutovo auto bylo vedle nich, hodil do něho protitankový granát. Předek auta se rozletěl, auto ztratilo řízení a narazilo na protější plot.

Nikolaj Ivanovič a Strutinskij začali pálit ze samopalů. Potom rychle odjeli.

Helia pohřbívali Němci s pompou, s věnci a s řečníky. Noviny byly plny nekrologů a statí o něm.

Také s atentátem na Dargella nadělali mnoho povyku.

Ale o Knutoví nebylo nikde řečeno ani napsáno jediné slůvko. Jako by nikdy nebyl býval na světě, jako by se nic nebylo přihodilo!

Knut byl zabit, ale Němci se rozhodli, že o tom pomlčí. Jsou přece „pány“, oni zavedli „nový pořádek“, jsou „nepřemožitelní“, a jejich pohlaváry zabíjejí partyzáni za denního světla na rovenských ulicích, v hlavním městě zabrané Ukrajiny! A viníky nikterak nelze dopadnout. To už je opravdu lepší mlčet. I tak se utvořila nesnesitelná situace: aby se člověk bál vyjít na ulici ve dne, neřku-li v noci!

V novém táboře

Podzimní deště a studené noci strašně trápily partyzány, zvláště ty, kteří neměli teplý oděv. Krátké kožichy, které nám byly minulou zimu shozeny padáky, se přes léto potrhaly. Teď jsme jich používali jako podestýlky, když jsme u ohňů uléhali ke spánku. Partyzáni, kteří byli přijati do oddílu v poslední době, neměli vůbec teplý oděv.

Musili jsme přemýšlet a stavbě zimního tábora.

Pro tábor jsme vybrali místo mezi vesnicemi Beresťany a Lopatní, blízko úzkokolejné železniční trati. S výše zakrývaly naše baráky staleté borovice; husté keře a modřínový les zastíraly tábor směrem k úzkokolejné trati a k silnici běžící rovnoběžně s ní.

Baráky, které jsme měli postavit, musily být velké. Potřebovali jsme velké místnosti pro čtyři roty, pro štáb, pro průzkum, pro zdravotnickou složku, radisty a hospodářskou rotu; také bylo zapotřebí postavit lázně a jiné pomocné baráky.

Zkušenost se stavbou tábora jsme už měli. Nejprve jsme rozměřili stavební místo, stanovili lhůty a potom jsme se pustili do stavby.

Stromy jsme neporáželi na stavebním místě, ba ani ne ve vzdálenosti dvou kilometrů, aby místo kolem tábora nebylo prázdné. Pro každý barák jsme vykopali půl druhého metru hluboké základy; nad zemí se zvedaly jen šikmé střechy.

Nejprve jsme postavili baráky pro zdravotnickou jednotku a barák pro radisty. Za tři dny bydleli už radisté v novém baráku. Na topení jsme zhotovili kamna z plechového sudu od benzinu. Po obou stranách kamen stály pryčny. U okna byl postaven stůl, k němuž vedla antena. U tohoto stolu se radisté podle rozvrhu spojovali s Moskvou.

Ještě lépe byly zařízeny zdravotnické stavby. V jednom baráku byla nemocnice o dvaceti lůžkách; každý raněný měl dřevěnou skládací postel se slamníkem, který byl vycpán čerstvým senem. U vchodu byl pokojík pro dozorčího lékaře a zdravotní sestry, ambulance a zubolékařský kabinet. Byly to světlé, útulné místnosti. Aby se nesypala země se střech, potáhli jsme strop padákovým hedvábím.

Zdravotní jednotka měla ještě jeden barák - operační sál. Byla to světlá stavba se zvláštním stolem, zhotoveným podle výkresu a pokynů doktora Cesarského.

Štáb byl ubytován už v opravdovém domku o sedmi pokojích. Sebrali jsme ho německému starostovi v jedné vesnici a celý jsme ho převezli do tábora.

Kolem budovy štábu stály baráky velitelské čety, průzkumu, zdravotní jednotky a radistů. Asi dvě stě metrů od nich vyrostly, či spíše vrostly do země baráky pěších rot a hospodářské roty s uzenářskou dílnou, s udírnou, se skladišti a s pekárnou.

Baráky pro ubytování rot byly tak pohodlné a tak rozsáhlé, že jsme jim už neříkali chatrče, ale internáty. Měly nejen skutečná, z cihel postavená kamna, nýbrž i pravá okna a dřevěné podlahy. U druhé roty vyložili podlahu laťkami z plotu, takže vypadala jako parketová.

Jakmile byla stavba baráku hotova, oslavovala každá jednotka přestěhování zpěvy a tanci.

Kurské „překvapení“, které Hitler připravoval a o kterém se v květnu zmínil „Paulu Siebertovi“ -

Kuzněcovovi Erich Koch, skončilo pro hitlerovce úplnou porážkou. Němci ztratili stodvacetitisícovou armádu a kvapně ustupovali. Koncem září se Rudá armáda přiblížila k Dněpru.

Němci, ještě nedávno tak sebevědomí a domýšliví, ztratili víru ve vítězství.

„Myslím, že jsem teď jejich nejčilejším a

nejpřesvědčenějším důstojníkem!“ říkával se smíchem Nikolaj Ivanovič Kuzněcov.

Hitlerovci už nedoufali, že si udrží úrodnou Ukrajinu, a proto se snažili vyždímat z ní co nejvíce zásob. Ale i to se jim těžko dařilo.

Četné partyzánské oddíly organisovaly sovětské lidi k odporu a k boji s fašisty, ničily jejich skladiště s potravinami, vyhazovaly do povětří vlakové soupravy a mosty, pobíjely německé zásobovatele.

Němcům se zvláště těžko dařilo v místech, kde měly své základny partyzánské oddíly. Tak na příklad obyvatelstvo ohromného území mezi řekou Goryní od východu a železniční tratí Rovno - Luck od jihu a mezi tratí Sarny - Kovel od severu a od západu téměř až k Lucku nedávalo okupantům ani obilí, ani dobytek. Na tomto území pracovalo několik partyzánských oddílů: oddíl Prokopjukův, Stalinův prapor z Fjodorovovy jednotky pod velením Balického, oddíly Karasjeva, Mahometa a náš oddíl.

Němci tajili skutečnou situaci na frontách; stále po stáru tvrdili, že Rudou armádu co nejdříve porazí na hlavu. Všemožně vymáhali na obyvatelstvu placení daní a nutili je, aby odvádělo potraviny.

Ale jak říká ruské přísloví, vrabce na plevy nenachytáš. Odpor partyzánů a vesničanů proti uchvatitelům den ode dne rostl. A Němci činili mimořádná trestní opatření. Pro boj s partyzány a s místním obyvatelstvem bylo přiděleno zvláštní letectvo. Nad pokojnými vesnicemi a lesy, kde byli usazeni partyzáni, začaly každý den létat celé letky a bombardovaly je.

Jako v sarnských lesích, tak i zde v novém táboře rozvinuli jsme boj proti uchvatitelům, ničili jsme dvorce a prováděli diverse na železničních tratích. Naším příchodem se vymklo Němcům z rukou další území. Není divu, že nám hitlerovci začali projevovat zvýšenou „pozornost“. Jejich vyzbrojené oddíly se objevovaly hned v jedné, hned v druhé vesnici. Také banditští zrádci, zásobení zbraněmi a střelivem, nevynechali ani jednu příležitost, aby se mohli zavděčit svým pánům.

V potyčkách s Němci a s jejich přisluhovači padl můj zástupce pro hospodářské věci Ivan Jakovlevič Sokolov. Byl to skvělý soudruh a statečný partyzán. Zahynul také Griša Šmujlovskij, náš básník a předzpěvák, který naučil partyzány novým sovětským písním.

Griša přiletěl z Moskvy nejpozději a chtěl co nejrychleji dohonit ztracený čas. Po každé, šlo-li o nějakou důležitou akci, žádal, abychom poslali jeho. Toužil po hrdinném činu.

Griša jednou při přátelské besedě se soudruhy řekl:

„Budu-li musit zemřít, chci zemřít v útoku, tváří k západu! “

Tváří k západu! Jak krásně a výstižně vyjadřovala tato slova odhodlanost sovětského člověka k útoku, touhu co nejdříve vyhnat uchvatitele z rodné vlasti!

V bojích a v potyčkách bylo raněno mnoho partyzánů. Také Sergej Trofimovič Stěchov byl raněn do ruky tříštivou střelou.

Téměř ani jediný den se neobešel bez potyček s Němci. V táboře jsme potřebovali mnohem více lidí. Kam dříve chodilo pět nebo deset partyzánů, chodila teď rota nebo dvě. Jednoho nebo dva průzkumníky, kteří šli do Rovna, Lucku nebo Zdolbunova, musila teď provázet a chránit velká skupina vojáků. Náš oddíl se drobil. V samských lesích zůstalo dvě stě lidí, u Kovelu bylo sedmdesát lidí, kteří měli provést zvláštní úkol. Kromě toho na „zelených majácích u Rovna a Lucku mělo ustavičně službu asi dvacet nejlepších vojáků.

Dříve jsme se o růst oddílu příliš nestarali; přijímali jsme do oddílu jen takové lidi, které jsme mohli potřebovat pro průzkum. Kdyby byl před námi stál úkol oddíl zvětšovat, byli bychom mohli sestavit celou armádu. Těch, kdo chtěli vstoupit do partyzánských oddílů, bylo ohromné množství. Ale my jsme dosud velký počet partyzánů nemohli potřebovat. Naopak, průzkum jsme snadněji prováděli malým, ale lehce manévrujícím oddílem.

Nyní byla docela jiná situace. Bylo zapotřebí velkého množství vojáků.

Průzkumníkům a Novakově organisaci v Rovně jsme uložili, aby získávali do našeho tábora nejspolehlivější lidi. A každý průzkumník vracející se z Rovna přiváděl s sebou deset až dvacet lidí.

Tohoto náboru využili dva zrádci, Naumenko a Černěnko, k tomu, aby se dostali do našeho oddílu. Podařilo se jim to, byli u nás asi měsíc a pak zmizeli.

Mnohem později jsme se dozvěděli, že Naumenko byl tajným agentem gestapa a že k nám byl poslán, aby

vypátral počet bojovníků a zjistil, jakou má tábor výzbroj.

Kuzněcov, Strutinskij a Ševčuk oznámili za několik dní po Naumenkově útěku, že se situace v Rovně stala nanejvýš spletitou. Po ulicích chodí špiclové a agenti gestapa, dívají se téměř každému chodci do obličeje, prohlížejí průkazy a pořádají honičky.

Strutinskij psal ve své zprávě: „Viděli jsme

Naumenka, jezdil po městě v osobním autě s gestapáky.“ Ačkoli Naumenko neznal naše tajné byty v Rovně, podařilo se mu přesto přijít na stopu jednoho z nich a upozornit na něj gestapáky.

V malém jednopatrovém domě na rohu hlavní ulice a příční uličky se při každé návštěvě Rovna zastavovali u jedné osamělé ženy Kulikov a Galuso. Kulikov byl před válkou učitelem na vsi a Galuso agronomem. Oba se připojili k našemu oddílu počátkem roku 1943. Kulikov a Galuso chodívali do Rovna velmi často.

Galuso byl trochu podobný Kuzněcovovi a gestapáci zřejmě usoudili, že vypátrali právě jeho. Paul Siebert u nich zatím nevzbudil žádné pochyby.

Jednou v noci obklíčili Němci dům. Bytná to zpozorovala první a vzbudila naše průzkumníky.

Galuso se podíval oknem:

„Rychle odtud odejdi, hospodyně! Něco jim nalži nebo se schovej. My tu zůstaneme.“

Bytná odešla.

„Rus, partyzán, vyjdi!“ vykřikli z ulice německy.

Kulikov a Galuso se zatím rychle zabarikádovali -zatarasili dveře a okna nábytkem.

Němci se začali dobývat do bytu. Partyzáni zahájili z oken palbu. Rozpoutal se nerovný boj.

Nepřátelé ostřelovali domek z pušek, samopalů i kulometů. Když viděli, že je obléhání bezúspěšné a že přesné zásahy partyzánů kosí jednoho Němce po druhém, přivolali posilu.

Přijelo auto s těžkým kulometem. Z okna domu hodili granát. Auto a kulomet byly rozbity. Gestapáci musili přivolat novou posilu.

Tento boj ve středu Rovna mezi dvěma sovětskými vlastenci a dobrou setninou fašistického trestního oddílu trval přes šest hodin.

Kulikov a Galuso už vystříleli všecky náboje a vyházeli všecky své granáty. Teprve potom je Němci zajali, ale zajali jen… dvě mrtvoly. Raněni, zbroceni krví pochopili, že neuniknou, a ukončili svůj život.

Tím však následky Naumenkovy zrady neskončily.

Konec „ mistra smrti”

Šestého listopadu roku 1943 nesnímali radisté od rána sluchátka s uší. Váňa Strokov řídil tlampač a partyzáni stáli kolem a očekávali co chvíli vysílání z Moskvy.

Váňa zachytil vlnu teprve večer; hlásili rozkaz vrchního velitele o dobytí Kyjeva našimi vojsky. Byla to pro celou zemi ohromná radost. Ale je možné si představit, jak jsme se radovali my, když jsme slyšeli zprávu o dobytí hlavního města Ukrajiny? Vždyť my jsme byli také na Ukrajině. Dosud jsme byli v nepřítelově týlu, ale brzké vítězství a osvobození celé Ukrajiny bylo už blízko.

Partyzáni slyšeli znovu, jako před rokem, Stalinův hlas. Rádio vysílalo jeho zprávu na slavnostní schůzi moskevského sovětu, svolané k oslavě šestadvacátého výročí Velké říjnové socialistické revoluce.

Vzpomeňte si a znovu si přečtěte tuto zprávu; pochopíte, že jsme dosud nikdy za celou válku neslavili takový svátek.

Soudruh Stalin nazval uplynulý rok - od pětadvacátého do šestadvacátého výročí Října - „rokem přelomu ve Vlastenecké válce“. Za tento rok přivedla ofensiva Rudé armády Německo před katastrofu.

Oddíl se ráno 7. listopadu seřadil v lese do čtverce a pak byl přečten rozkaz soudruha Stalina, jak jej zapsali v noci radisté.

Dopoledne se k nám začali sjíždět hosté, velitelé sousedních oddílů - Balickij, Karasjev, Prokopjuk a Mahomet. Všichni přijeli v průvodu malé skupinky partyzánů svého oddílu.

„To je přece tábor! Po válce tu budou moci otevřít zotavovnu!“ říkali hosté, prohlížejíce uspořádání tábora a naše dřevěné baráky.

Po výborném svátečním obědě byl zahájen večírek lidové tvořivosti.

„Divadlo“ bylo postaveno velmi svérázně; v rozích prkenného jeviště planuly pod širým nebem táboráky. Dojem, jímž toto osvětlení působilo, byl báječný.

Semjonov a Bazanov překvapili všecky diváky svým uměním. Vystoupili s akrobatickými čísly - metali kozelce a prohýbali se jako praví cirkusoví umělci. Po jejich postavách sjíždělo světlo táboráku jako paprsky divadelních reflektorů.

Mezi novými partyzány, kteří k nám přišli z Rovna, byli také herci rovenských divadel. Jeden z nich velice dobře napodoboval Charlie Chaplina. Ale tento herec ještě ani nesešel s jeviště, když v témž čísle vystoupil Rivas, který se Chaplinovi velmi podobal. Ačkoli nebyl zvláštním umělcem, udělal zrovna takový dojem jako skutečný herec.

V jedenáct hodin večer, když se už naši hosté rozjeli k svým oddílům a koncert ještě pokračoval, přistoupil ke mně Stěchov. Seděl jsem v první řadě „přízemí“, postaveného z rozřezaných kmenů.

Stěchov se ke mně naklonil:

„Dmitriji Nikolajeviči, na minutku…“

Vyšel jsem.

„Právě přiběhli průzkumníci z Beresťan,“ pronesl Stěchov vzrušeně. „Dorazila tam velká trestní výprava s minomety a s děly. Před hodinou jsem dostal zprávu, že také na nádraží v Kivercích přijel velký vojenský vlak s fašisty. Hledají průvodce, aby na nás ráno mohli jít.“

Nepřekvapilo nás to. Kuzněcov nás už dvě neděle před slavností uvědomil o tom, že trestní výprava se chystá vpadnout do našich lesů, a především napadnout náš oddíl.

Kuzněcov psal:

„Podařilo se mi vyzvědět, že nedávno přiletěl do Rovna Koch. Zavolal si velitele zvláštních (trestních) oddílů, generála von Illgena, a dal rozkaz, aby byl v nejkratší době zničen oddíl plukovníka Medvěděva.

Generál von Illgen řekl v kruhu nejbližších přátel,“ psal dále Kuzněcov, „že přivolal trestní výpravu, které velí generál Pipper, ,mistr smrti‘, jak ho Němci nazývají.

Illgen se chystá vést osobně vojsko na partyzány, aby si s nimi mohl pohovořit v jejich táboře.

Vynasnažím se nabídnout generálu von Illgenovi, že mu umožním, aby si s vámi pohovořil v našem táboře. “

K dopisu byl připojen plán na únos generála von Illgena. Plán byl prozkoumán a schválen.

Po historii se zrádcem Naumenkem jsme usoudili, že Němci znají přesně místo, kde je náš tábor rozložen. Po krátké poradě se Stěchovem jsme se rozhodli, že se pustíme s trestní výpravou do boje.

Když skončilo právě provozované číslo, vyšel jsem na jeviště.

„Soudruzi,“ řekl jsem vojákům, „dostali jsme zprávu, že zítra ráno na nás přitáhne trestní výprava. Neodejdeme. Zůstaneme věrni své zásadě: nejprve

porazit nepřítele a pak odejít! “

„Správně! Hurá!“ spustili partyzáni.

Zvedl jsem ruku, abych si zjednal pozornost:

„V slavnosti se pokračuje!“

Několik lidí zazpívalo „Do boje za vlast, do boje za Stalina“. Všichni se přidali.

Slavnostní večer trval ještě celou hodinu.

K spánku jsme ulehli v plné bojové pohotovosti. Kolem tábora jsme postavili doplňkové hlídky. K Beresťanům jsme poslali pěší i jízdní průzkumníky.

Za úsvitu se od Beresťan přihnal Valja Semjonov.

„Z vesnice postupuje k našemu táboru velký proud fašistů! “ vychrlil ze sebe, lapaje po dechu.

Téměř v témže okamžiku se ozvala střelba z kulometů a samopalů. Palba byla od nás vzdálena asi deset kilometrů, přibližně v prostoru tábora Balického.

Poslal jsem tam jízdní spojky, aby vyzvěděly, oč jde, není-li potřeba posily, a aby oznámily, že očekáváme trestní výpravu.

V té chvíli bylo v oddílu asi sedm set padesát lidí. Oddíl se dělil na čtyři pěší roty a dvě čety - velitelskou četu a četu průzkumu.

První rota, které velel Bazanov, vyšla vstříc nepříteli, postupujícímu od Beresťan. Druhou rotu, které velel Semjonov, poslal jsem oklikou s rozkazem vypátrat nepozorovaně, kde je nepřátelské dělostřelectvo a kde jsou minomety a velitelské stanoviště, abychom na ně mohli udeřit z týlu.

Když vyšla druhá rota z tábora, přišla od stráží zpráva, že na nás jde z protější strany nepřátelský proud. Postavil jsem proti němu část čtvrté roty. Druhá část této roty zajišťovala pravé křídlo. Třetí rota hlídkovala kolem tábora.

Tak byly všecky naše síly zasazeny. V záloze zůstala jen skupina průzkumníků a velitelská četa.

Boj se rozpoutal v deset hodin dopoledne. Trestní výprava zahájila po naší první rotě zuřivou palbu z kulometů a samopalů. Útočili v hustém proudu pod ochranou palby z minometů a kulometů. Opětovaná střelba našich těžkých a lehkých kulometů je nutila jen na chvíli se zastavovat a padat k zemi. Potom bylo znovu slyšet německý povel, nepřátelé vstávali a šli do útoku.

Naši pustili nepřítele na dostřel samopalů a pak přešli do protiútoku. Zaburácelo partyzánské „hurá“.

Druhý proud fašistů také zahájil útok. Tam bojovala část naši čtvrté roty.

Do tábora začali přinášet a přivádět raněné.

Věděli jsme, že pro nedostatek střeliva nevydržíme dlouhý boj. Proto jsem poslal spojky k oddílům Balického a Karasjeva s žádostí, aby vyslali menší skupiny do nepřítelova týlu, aby to alespoň poněkud oslabilo síly trestní výpravy.

Nepřátelské dělostřelectvo se začalo zastřelovat na tábor. Ale granáty vybuchovaly stále ještě na dvě stě metrů od něho.

Z první roty poslali zprávu, že střelivo dochází, že těžký kulomet už mlčí. Poslali jsme jim na pomoc skupinu partyzánů z velitelské čety. Za nějakou dobu hlásili opět, že už nemají téměř žádné náboje, abychom jim je poslali, že se jinak neudrží.

„Pobíjejí je jako mouchy, ale oni lezou a lezou,“ řekla spojka. „Chtějí nás zastrašit. “

Uběhly už čtyři hodiny, co vyšla Semjonova rota, ale dosud se ničím neprojevila. Kde je, co dělá?

Začali jsme posílat do prvé roty malé skupiny volných lidí z různých jednotek. Avšak tato posila pomohla jen na krátkou dobu.

Zdálo se, že boj prohráváme.

Od Balického a Karasjeva se vrátily spojky. Balickij odpověděl, že nemůže nikoho poslat, že jeho oddíl zaujal obranné postavení a očekává útok. A Karasjev psal, že vyslal celý prapor k bočnímu úderu.

Oba proudy trestní výpravy stále víc a více svíraly partyzány s obou stran, střelba se už blížila k samému táboru. Poslední naše zálohy vyšly do boje - velitel Burlatěnko se skupinou patnácti lehce raněných, kteří byli právě lékařsky ošetřeni.

Miny už vybuchují přímo v táboře. Ohromné borovice se lámou a s praskotem padají. Fašisté postupují stále blíž.

Boj trvá už sedm hodin. Karasjevovi partyzáni se neobjevují. Ani Semjonovova rota nedává o sobě vědět.

V šest hodin večer jsem dal rozkaz: zapřáhnout trén a naložit těžce raněné a štábní majetek. Stěží se nám podařilo vybrat z raněných, kteří mohli udržet zbraň, čtrnáct lidí. Cesarskij a ostatní lékaři musili zajišťovat raněné a trén. Já sám jsem se odebral se zbytkem velitelské čety na ústřední úsek, abych dal rozkaz k ústupu a zajistil odjezd trénu a raněných.

Uvědomoval jsem si jasně, že nepodaří-li se nám udržet se tak dlouho, dokud nenastane tma, nebudeme moci ustoupit. Trestní výprava nás obkličovala.

A pojednou s té strany, odkud střílela nepřátelská děla a minomety, zaslechli jsme zřetelné ruské „hurá“.

Hurá ještě nezmlklo, ale palba ustala, jako když mávneš kouzelným proutkem.

Po pěti minutách byla znovu zahájena palba z nepřátelských minometů… ale už po Němcích.

Mezi nepřáteli okamžitě nastala panika a zmatek, fašisté odhazovali zbraně a rozbíhali se na všecky strany. Naši je pronásledovali.

Jaký se to stal zázrak?

Nebyl to ovšem žádný zázrak. Úspěch boje zajistila Semjonovova rota. Vpadla nepříteli do týlu. Semjonov nespěchal, ale pečlivě pátral po dělostřelecké a minometné baterii, až zjistil, že trestní výprava má tři děla, tři praporní minomety, jeden desetihlavňový minomet a že na dvě stě metrů od baterie je ve stanu velitelské stanoviště trestní výpravy.

Semjonov rozdělil rotu na dvě skupiny a obě současně udeřily na nepřítele. Jedna skupina se zmocnila děl a minometů a obrátila hlavně na nepřítele, druhá se zmocnila velitelského stanoviště a radiové stanice, kterou byl řízen boj. Devatenáct štábních důstojníků a velitel trestní výpravy generál Pipper, „mistr smrti“, byli hned na místě pobiti. To rozhodlo boj.

Musím dodat, že Karasjevův prapor zasáhl do boje ještě před jeho ukončením. Vpadl zdařile trestní výpravě do boku.

Teprve k jedenácté hodině večer se vojáci vrátili do tábora: pronásledovali skupiny trestní výpravy,

rozptýlené v lese. V BeresCanech se skrylo půl druhého sta nepřátelských vojáků, kteří tam očekávali náš útok. Ale nyní jsme na úder neměli ani pomyšlení.

Byl jsem přesvědčen, že zítra nás znovu napadne trestní výprava s novými silami a bude bombardovat tábor i ze vzduchu. Už v noci jsme se dověděli, že od nádraží v Kivercích postupuje nový německý proud. Rozhodli jsme se, že ještě před úsvitem ustoupíme na nové místo.

V boji bylo zabito dvanáct našich lidí a třicet raněno. Pohřbili jsme padlé, ošetřili raněné a začali jsme se shromažďovat.

K Balickému a Karasjevovi jsem poslal spojky s dopisy, v kterých jsem jim sděloval, že za svítání opouštím tábor a že si mohou vzít část naší kořisti.

Kořist byla ohromná. Sebrali jsme trestní výpravě celý její trén, skládající se ze sto dvaceti povozů naložených zbraněmi, střelivem, granáty, minami a oděvem. Byla ukořistěna tři děla a tři minomety s velkým počtem min i granátů, samopaly, pušky a spousta nábojů.

Ze štábních listin, kterých jsme se zmocnili, dozvěděli jsme se, že s námi bojovala trestní výprava generála Pippera a tři policejní prapory SS, celkem dva a půl tisíce lidí.

Podle těchto dokumentů se generál Pipper zabýval už od počátku války trestní činností. Pobýval se svými esesáckými prapory ve všech zemích zabraných hitlerovci. Na Ukrajině řádil pět měsíců.

Na štábní mapě generála Pippera byl červeným bodem označen úsek lesa, kde jsme byli. Bylo to ovšem dílo rukou Naumenkových, ale místo neukázal zcela přesně. Proto nepřátelské miny a granáty vybuchovaly stranou od tábora.

Partyzáni pojedli ve dvě hodiny v noci, po prvé za čtyřiadvacet hodin. A už o třetí hodině jsme opustili tábor. Bylo škoda opouštět takové krásné bydliště a nám se nechtělo znovu mrznout v chladnu a moknout na dešti. Ale nic jiného jsme nemohli dělat.

Rozhodli jsme se, že se přesuneme na nějakou dobu k severní hranici Rovenské oblasti, abychom tam uvedli do pořádku oddíl a pokusili se dopravit letadlem raněné do Moskvy. Zde v cumanských lesích jsem zanechal malou skupinu pod velením Černého. Měl manévrovat, skrývat se před trestními oddíly a přijímat naše lidi přicházející z Rovna.

Druhý den po našem odchodu začali hitlerovci bombardovat a ostřelovat už prázdný prostor v lese. Po „mohutné dělostřelecké přípravě“ se bez překážky dostali k táboru. Trestní výprava vláčela nazpět z tábora „válečnou kořist“ - mrtvoly svých vojáků. Nebylo jich málo - v boji jsme pobili nejméně šest set fašistů.

Němci poslali mrtvolu generála Pippera letadlem do Berlína. Fašistické noviny oplakávaly generála Pippera a psaly, že byl velikou oporou okupačních úřadů, ale „mistrem smrti“ ho už nenazývaly.

Pokračování

V Mlýnské ulici u vrat vily, v které bydlel velitel vojsk se zvláštním určením na Ukrajině generál von Illgen, stál ve dne v noci strážný. „Jednoho krásnýho dne“ potloukal se drze kolem té vily chlapec v krátkých kalhotkách a hrál na foukací harmoniku. Několikrát přišel až těsně ke strážnému.

„Co tu chceš?“ ptal se ho strážný.

„Jen tak, nic. “

„Tak koukej mazat! Tohle je generálův dům, běž pryč! Jestli tě chytnu, bude zle!“

Chlapec zmizel, ale jen za roh, a pozoroval vilu.

Za chviličku přišla k vile Valja s deskami v rukou.

„Dobrý den! Pan generál ještě nepřijel?“ zeptala se strážného.

„Ne.“

„Kdo je tam?“ Valja pohlédla na vilu.

„Sluha.“

„Půjdu dovnitř a počkám tam na generála. Nesu mu naléhavé spisy z reichskomisariátu.“

Valja poslední dobou několikrát přinesla generálovi spisy a strážní ji znali.

Ve vile ji uvítal důstojnický sluha, který sloužil u Illgena teprve několik dní.

Valja o tom věděla, ale zatvářila se udiveně a zeptala se:

„Jsem z reichskomisariátu. Kde je starý sluha?“

„Jel do Berlína. “

„A proč?“

„Vezl tam válečnou kořist. Prosím, fraulein, běžte do chalupy a počkejte. “

„Nemohu čekat. Musím odnést ještě jedny naléhavé spisy. Zastavím se tu na zpáteční cestě. Přijede generál brzo?“

„Má tu být brzy.“

Valja oznámila strážnému, že ještě přijde, a odešla. Za rohem spatřila chlapce.

„Běž honem a řekni, že je všecko v pořádku. Ať přijedou! “

Kolja Maličký běžel úprkem do bytu, kde ho netrpělivě očekávali Kuzněcov, Strutinskij, Kaminski a Gnědjuk. Všichni byli oblečeni do německých stejnokrojů.

„Valja vzkazuje, že můžete hned jet, že je všecko v pořádku, “ vychrlil ze sebe Kolja.

„Dobrá. Běž teď hned na ,maják‘. Dnes je nebezpečné zůstat v městě. Běž, dohoníme tě,“ řekl Kuzněcov.

„Už utíkám! Sbohem, Nikolaji Ivanoviči!“

Kolja zůstal chviličku stát, potom přistoupil ke Kuzněcovovi a políbil ho na tvář.

„Že se nestydíš! Nejsi přece maličký chlapeček!“ poznamenal se smíchem Kuzněcov a políbil Kolju také. „A teď už běž!“

Za několik minut byli už u Illgenovy vily. Kuzněcov v stejnokroji hejtmana vystoupil první z auta a šel k vile.

Když spatřil strážný německého důstojníka, pozdravil:

„Pane hejtmane, generál ještě nepřijel.“

„Vím!“ odsekl německy Kuzněcov a šel do vily.

Hned za ním vešel také Strutinskij.

V předsíni seděl důstojnický sluha a dřímal.

„Jsem sovětský partyzán, “ řekl zřetelně Kuzněcov sluhovi. „Chceš-li zůstat na živu, pomáhej. Ne-li, naříkej sám na sebe.“

Sluha zkoprněl: německý hejtman… partyzán! Zuby mu drkotaly úlekem, když zamumlal:

„Ano, jsem při vás. Jsme zmobilisováni a sloužíme proti své vůli…“

„Nu, uvidíme! “

Ohromený sluha zůstal nehybně stát; stále nevěřil, že německý důstojník je partyzánem.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se ho Kuzněcov.

„Kuzko.“

„Sedni a piš!“ rozkázal Kuzněcov.

Sluha napsal, co mu nadiktoval Nikolaj Ivanovič: „Děkuji za kaši. Odcházím k partyzánům. Beru s sebou generála. Kuzko.“

Tento vzkaz položili v generálově pracovně na viditelné místo na psacím stole.

„Nyní se dáme do práce, dokud domácí pán není doma,“ řekl Kuzněcov Strutinskému.

Nikolaj Ivanovič a Strutinskij důkladně prohledali vilu, sebrali dokumenty a zbraně a všecko svázali do rance.

Strutinskij zůstal u sluhy a Nikolaj Ivanovič se vrátil ke strážnému. Stál u něho už Gnědjuk. Když byl Kuzněcov už blízko nich, zaslechl Gnědjukův hlas.

„Ech ty!“ říkal Gnědjuk. „Dříve jsi byl Hricem1 a teď jsi fricem!“

„Běž, dokud jsi živ,“ nějak mdle a nejistě odpovídal strážný. „Jakýpak já jsem fric?“

„Nejsi-li fric, pomáhej partyzánům!“

„No, tak jste se dohovořili?“ zeptal se Kuzněcov, přistupuje k nim zezadu.

Strážný se k němu rychle otočil, vypoulil oči a zeptal se:

„Hejtman taky?“

„Také, také.“

„Pojď za mnou!“ rozkázal Kuzněcov.

„Pane důstojníku, já nesmím vstupovat do vily.“

„Smíš nesmíš, na tom nezáleží. No tak, dej sem svou pušku! “ A Kuzněcov strážného odzbrojil.

Ten se loudal za ním do vily.

Na stráži zůstal místo strážného Kolja Gnědjuk. Z auta vyšel Kaminski a začal se procházet kolem vily.

To vše se dělo za šera, kdy bylo ještě dost denního světla a po ulici přecházeli lidé.

Po pěti minutách vyšel z vily Strutinskij už v stejnokroji strážného s puškou a postavil se na stráž. Gnědjuk zamířil do vily.

Všecko bylo připraveno, ale Illgen nepřijížděl. Uplynulo dvacet, třicet, čtyřicet minut. Illgen stále nikde.

Strážný, který předtím stál na stráži a teď seděl ve vile v předsíni, vzpamatoval se z úleku a řekl najednou Kuzněcovovi:

„Mohla by se přihodit nepříjemnost. Za chvíli mě přijdou vystřídat. Dovolte, postavím se opět na stráž.

Když už jsem se jednou rozhodl, že budu s vámi, tak pomohu. “

„Je to pravda, bude střídání?“ zeptal se Kuzněcov důstojnického sluhy.

„Bude,“ odpověděl sluha.

Gnědjuk zavolal Strutinského. Znovu se převlekli, strážný si stoupl na své dřívější místo a stál tam pod dohledem Kaminského. Strutinskij vsedl do auta.

V té chvíli přijel Illgen. Rychle vystoupil z auta, propustil šoféra a šel do vily.

„Je to ale klacek, s tím bude těžká práce! Půjdu na pomoc,“ řekl Strutinskij Kaminskému, když spatřil generála Illgena.

Jakmile Illgen vstoupil a sluha za ním zavřel dveře, Nikolaj Ivanovič na něho namířil pistoli a řekl s důrazem na každém slově:

„Generále, jste zatčen! Jsem sovětský partyzán. Budete-li se chovat rozumně, zůstanete na živu.“

„Zrádce!“ zařval Illgen a sáhl na pouzdro s revolverem. Ale tu už Kuzněcov a Strutinskij, který mu přispěchal na pomoc, uchopili generála za ruce.

„Řekl jsem vám jasně, kdo jsme. Hledal jste partyzány, zde je máte!“

„Pomoc!“ zařval znovu Illgen.

Tu ho povalili, svázali, ucpali mu ústa kapesníkem a vlekli ho k autu. Ale když ho tam začali vtahovat, vypadl mu kapesník z úst a on znovu zařval.

Přiběhl strážný.

„Jdou střídat! “ vykřikl na Kuzněcova.

Nikolaj Ivanovič si upravil bluzu, řekl: „Ucpěte mu chřtán! “ a rychle vyšel přicházejícím lidem naproti. Ale nebylo to střídání. Byli to čtyři němečtí důstojníci. Kuzněcov k nim přistoupil, ukázal svůj gestapácký odznak (jak se teď hodila tato kořist, kterou si ponechal!) a řekl: „Chytili jsme partyzána, převlečeného do německého stejnokroje, chtěl zabít generála. Dovolte, vaše průkazy. “

Ti předložili průkazy. Odznak, zabavený kdysi gestapákovi, zavazoval důstojníky poslechnout… Nikolaj Ivanovič si zapsal do zápisníku jejich jména a řekl jim:

„Vy tři můžete jít. A vás, pane Granau, žádám, abyste s námi jel na gestapo. “

Kuzněcov vyčetl z průkazů, že Granau byl osobním šoférem říšského komisaře Ericha Kocha. „Bude se nám hodit,“ pomyslil si.

Když Granau s Kuzněcovem přistoupili k autu, Kaminski a Gnědjuk ho na Kuzněcovovo znamení rychle vstrčili do auta a odzbrojili.

Oppel, který byl pro pět osob, odvážel jich sedm.

Kuzněcov zanechal Illgena a Granaua na „zeleném majáku “ a hned se zase vrátil do města.

V noci a zvláště k ránu nastala v městě strašná panika. Generál zmizel! Němci se mohli uběhat při pátrání po partyzánech. Po ulicích chodily hlídky, četníci prohlíželi byty.

Toho jitra, kdy Němci hledali s vyplazenými jazyky „zločince“ a strážný s důstojnickým sluhou vyprávěli našim hochům na „zeleném majáku “ o tom, jak se včera nejprve vyděsili a potom začali pomáhat svazovat Illgena, seděl Kuzněcov rozvalen v křesle v přijímacím pokoji Kochova zástupce Funka, nejvyššího soudce na Ukrajině.

Alfred Funk měl hitlerovskou hodnost „oberfuhrer SS“. Předtím, než byl poslán na Ukrajinu, byl „nejvyšším soudcem“ v Československu, zabraném Němci, a nelítostně se vypořádával s českými vlastenci. Když přišel na Ukrajinu, pokračoval ve svém krvavém díle. Na jeho rozkazy stříleli šmahem lidi uvězněné v trestnicích a v koncentračních táborech a popravovali tisíce lidí, kteří se ničím neprovinili.

Funk vydal nedávno pro vraždu Helia, Knuta a zranění Dargella rozkaz zastřelit všecky vězně v rovenské věznici. Tu jsme se rozhodli, že tohoto kata odpravíme. Akci připravovali Kuzněcov, Strutinskij, Kaminski a holič, u kterého se každé ráno dával Funk holit.

Kuzněcov věděl, že Funk přijde za patnáct minut. V přijímacím pokoji byla jen tajemnice a Nikolaj Ivanovič si s ní klidně povídal o počasí. Ale při tom nezapomínal vyhlížet z okna na ulici, kde se procházel Jan Kaminski.

Také Kaminski nespouštěl oči se záclonky v okně holírny. Podle plánu měl holič odhrnout na okně záclonku, jakmile Funka doholí a ten se odebere do budovy hlavního soudu. Kaminski měl zase sundat čepici a drbat se na hlavě, až Funk vyjde z holírny a půjde do soudní budovy.

„Budu na vás čekat v šest hodin na rohu Friedrichstrasse a Německé. Pobavíme se královsky. Přijdete?“ zeptal se Kuzněcov tajemnice.

„ Přijdu. “

V témž okamžiku zpozoroval Kuzněcov signál Kaminského.

„Mohl bych dostat sklenici čaje? Je strašné vedro!“ požádal tajemnici.

„Za minutku, pane hejtmane, hned ji přinesu.“

Když se tajemnice vrátila, nikdo už v přijímacím pokoji nebyl. Udiveně pokrčila rameny a usedla k svému stolu. Tu vešel Funk. Zabroukl tajemnici „dobré jitro “ a vstoupil do své pracovny.

Za chvíli tam třeskly dva výstřely. Tajemnice se lekla a vyskočila. Ale tu viděla, jak z pracovny vyšel hejtman a zmizel na schodech, aniž na ni pohlédl.

V budově hlavního soudu bylo mnoho lidí. Výstřely všecky vyplašily, ale Kuzněcov vyšel bez překážky, nikým nepodezříván, na ulici. U vchodu stála dvě nákladní auta s gestapáky a polními četníky, která právě přijela. Gestapáci vystoupili z aut a s údivem hleděli na okna prvního poschodí, kde třeskly výstřely.

Kuzněcov se postavil vedle nich a stejně jako oni hleděl udiveně na okna hlavního soudu. Když se ozval pokřik: „Vražda, chytejte vraha! “ a všichni běželi k budově, Kuzněcov zašel za roh, pak do dvora, přeskočil plot, potom druhý, až se octl v uličce, kde ho očekávalo auto, v němž za volantem seděl Strutinskij.

Kaminski zůstal na místě a pozoroval, jak gestapáci a četníci obklíčili soudní budovu, jak lezli po střeše a po půdách a hledali partyzána a jak nakonec vyvedli ze soudní budovy dvacet lidí, mezi nimi i německé důstojníky, a odvezli je na gestapo.

A Kuzněcov se Strutinským byli už daleko za městem.

To se stalo v době, kdy jsme po boji s ,mistrem smrti‘ pochodovali k severu.

1

Hric, Hricko - přezdívka pro Ukrajince.

216

Krátký oddech

Náš odchod nebyl snadný. Za půl roku pobytu v cumanských lesích jsme nejen početně vzrostli, ale ještě jsme získali velké zásoby živobytí. Měli jsme sudy s nasoleným masem a sádlem, bedny se zásobami salámu, měli jsme spoustu pytlů pšenice, kterou jsme sklidili s polí Poláků hromadně vyhlazených hitlerovci. Rivasova zámečnická dílna měla svůj vůz, napěchovaný obrovským množstvím všelijakého nářadí. V dalších vozech bylo zařízení krejčovské a obuvnické dílny a mnoho jiných věcí. Náš trén měl padesát vozů; každý vůz táhl pár koní. A po zničení trestní výpravy ,mistra smrti‘ přibyly ještě zvláštní potahy s ukořistěnými děly, minomety, granáty, minami i jiným střelivem a s mnoha dalšími věcmi.

Cesta byla od dešťů rozbředlá, těžko se po ní šlo a jelo. Měli jsme s tím mnoho starostí a práce a ranění snášeli nesnesitelná muka.

Když trestní výprava zjistila, že tábor je prázdný, pustila se do pronásledování. Najít naši stopu jí nedalo žádnou práci, protože touž cestou jako my pochodovaly oddíly Krokopjukův, Karasjevův, prapor Balického a skupina Mahometova. Všichni se hnuli ze svých starých míst. Stopy zůstávaly takové, že nebylo možné ničím je zahladit.

Ale dohonit nás trestní výprava nemohla. Jednak se hodně opozdila, jednak musila ztrácet spoustu času „pročesáváním“ lesních celků, když naše stopa zabíhala do lesa. Procházeli lesem v rojnicích jdoucích nepřetržitě za sebou, plni strachu, aby na nás neočekávaně nenarazili.

Když už náš oddíl urazil sto padesát kilometrů a byl na pět kilometrů od vsi Celkoviči - Bělky, kde jsme se chtěli ubytovat, objevila se na nebi ohromná ohnivá koule, která pomalu vystupovala od východu.

„Co je to dneska se sluncem?“ zeptal jsem se s úsměvem starého rolníka, stojícího u cesty.

„Jak je slunce takhle rudé, bude dnes vánice,“ odpověděl.

„Jakápak vánice, tatíku! Na nebi ani obláčku, ba ani vítr nefouká,“ namítl mu Lukin.

Ale rolník měl pravdu.

Slunce stoupající nad obzor se víc a více zmenšovalo, matně bledlo a těsně za ním pomalu postupovala mračna.

Sotva jsme vešli do vsi a umístili lidi v bytech, už padaly velké, kypré sněhové vločky. Bylo příjemné dívat se na tuto oslnivou bělost prvního sněhu. Potom zadul prudký vítr. Sníh padal stále hustěji a hustěji a za deset minut nebylo už na dva nebo na tři metry nic vidět.

Vánice zuřila asi dvě hodiny, napadlo mnoho sněhu.

Věděli jsme, že se tento sníh neudrží déle než čtyřiadvacet hodin, protože napadl na nezamrzlou půdu, ale přesto jsme se z něho radovali, neboť dočasně zametl naše stopy. Až sníh roztaje, trestní výprava stejně nebude moci postupovat na nákladních autech. Cesty tak rozbřednou, že naši pronásledovatele uváznou v čvachtanici.

Ve vsi Celkoviči-Bělky se usadil zároveň s námi oddíl Prokopjukův. Karasjevův oddíl obsadil vesnici Mlinok dva kilometry od nás, na břehu řeky Styru. Prapor Balického pochodoval do svého starého lesního tábora dvacet kilometrů na sever od vsi Celkoviči-Bělky.

Kromě nás, kteří jsme tam přišli z cumanských lesů, usadila se v těch místech také velká jednotka Alexeje Fedoroviče Fjodorova, známého pod jménem Fjodorova -Černigovského. Utábořila se v lesích pětatřicet kilometrů na západ od vsi Celkoviči-Bělky.

Zamýšleli jsme zdržet se ve vsi nanejvýš deset nebo dvanáct dnů. Chystali jsme se k návratu nazpět, jakmile jen trestní výpravu omrzí potloukat se po prázdných cumanských lesích. Musili jsme pokračovat v započaté práci.

Pohyblivá skupina, ponechaná v cumanských lesích, nemohla nás nahradit. Tím méně, že se nám nepodařilo přímo se s ní spojit radiem.

Rudá armáda postupovala. Hitlerovské velení doufalo, že se upevní hned na jedné, hned na druhé linii, a proto přeskupovalo svá vojska a přesunovalo je s jednoho úseku fronty na druhý. Naším úkolem bylo podchycovat tyto přesuny a hlásit je zavčas Moskvě.

Už koncem října jsme od velitelství dostali rozkaz akcemi rozsévat mezi okupanty paniku, nedopřávat jim možnost k obraně ani k vyvážení naloupených cenných věcí. Tento rozkaz jsme zaslali do Rovna Kuzněcovovi, Strutinskému, Ševčukovi, Novakovi a ostatním rovenským illegálním pracovníkům a Krasnogolovcovi do Zdolbunova.

Kromě toho jsme už na pochodu vyslali do Rovna několik skupin svých nejzkušenějších partyzánů, aby prováděli diverse a průzkum.

V okolí vsi Celkoviči-Bělky jsme vybrali přistávací plošinu a Moskvě jsme oznámili souřadnice. Ale letoun nepřilétal. Na můj dotaz přišel z Moskvy rozkaz, abychom naše raněné i raněné z oddílů Karasjevova a Prokopjukova odvezli do tábora vyšší partyzánské jednotky Fj odorova-Černigovského.

Už od prvních dnů svého pobytu v nepřátelském týlu jsme se velice pečlivě starali o raněné a nemocné soudruhy. Tato péče se stala neporušitelným zákonem, který svatě zachovávali všichni partyzáni. Nyní jsme měli své raněné předat jinému oddílu. Ačkoli jsme slyšeli o této partyzánské jednotce jen samou chválu, přece jsme se rozhodli, že tam zajedeme a zjistíme, jak bude o naše raněné soudruhy pečováno. Karasjev, Prokopjuk a já jsme jeli v doprovodu dvaceti partyzánů na návštěvu k Fjodorovu-Černigovskému.

Lze těžko vylíčit, jak jsme byli uvítáni v jednotce Alexeje Fedoroviče Fjodorova. Strávili jsme v táboře den a noc a na tu návštěvu nikdy nezapomenu. O čem všem jsme při této přátelské schůzce nehovořili!

Alexej Fedorovič nám vyprávěl, jak pochodovali z Černigovské oblasti na západ brjanskými lesy, kde jsem byl se svým oddílem.

„Znají vás tam, soudruhu Medvěděve, a hodně na vás vzpomínají. Viděli jsme tam hroby vašich partyzánů. Dobře jste je pohřbili. Vybrali jste krásná, malebná místa. Obzvlášť jsem si zapamatoval hrob vašeho náčelníka štábu Starověrova… Je to v lese u vsi Batajevo. Moji hoši všechny hroby ošetřili a položili na ně věnce. A za Starověrova jsme ještě jednou a důkladně fašistům odplatili. Ve vsi Batajevu jsme rozdrtili velký policejní oddíl. “

Nemocnice ve Fjodorovově oddílu byla skvělá. Požádal jsem Alexeje Fedoroviče, aby vzal k sobě naše raněné.

„Jaképak řeči! Samozřejmě, dejte je sem všechny! Mám zde dobré lékaře. Jakmile postavíme letiště, odletí do Moskvy. “

Po návratu jsem řekl našim raněným:

„Soudruzi, odvezou vás do nemocnice u vyšší partyzánské jednotky hrdiny Sovětského svazu generálmajora Fjodorova. U nás se vám vedlo dobře, ale u Fjodorova to nebude horší. Tato jednotka je silná, bojová, taková, jaká má být pod velením poslance Nejvyššího sovětu. Předáme vás tam s klidným svědomím. Žádám vás o jedno: dbejte o zachování dobré pověsti našeho oddílu, buďte ukázněni a ve všem hodni jména sovětského partyzána! “

Za několik dní přijel Alexej Fedorovič k nám, aby nám oplatil naši návštěvu. Náš oddíl ho slavnostně uvítal. Právě když jsme zasedli družně ke stolu, objevily se nad vesnicí Celkoviči-Bělky německé letouny a několikrát nad ní zakroužily. Nevypátraly nic a začaly nemilosrdně bombardovat ves vzdálenou patnáct až dvacet kilometrů od nás. Bombardování trvalo celý den. Nad vesnicemi prudce stoupaly do výše kotouče černého dýmu a v noci zbarvovala záře plamenů mraky purpurovým světlem.

Ráno jsme se přestěhovali do lesa. Nebylo možné vystavovat nebezpečí náletů obyvatelstvo osady Celkoviči-Bělky, které nás tak pohostinně přijalo. V lese jsme rychle postavili dočasný tábor.

Po širokém okolí kolovaly pověsti o Kuzněcovovi a Strutinském. Zvláště u partyzánských oddílů se o nich mnoho mluvilo. Přijížděli soudruzi z různých jednotek a žádali, abychom k nim pustili buď Kuzněcova, nebo Strutinského na návštěvu. Nemohli jsme těmto

žádostem vyhovět. Maskovali jsme je co nejvíce i ve svém oddílu z obavy, aby nebyli podle vnějších znaků poznáni gestapem.

Ale ke Karasjevovi jsem je přece jen pustil. Nebylo možno odepřít - Viktor Alexandrovič Karasjev a jeho komisař Michail Ivanovič Filoněnko si nás velice získali. Když se dozvěděli, že Kuzněcov je z Uralu a téměř jejich krajan, nabídli mu, aby se vykoupal v jejich lázni, stavěné po sibiřském způsobu.

„Už dávno jsem nepocítil něco tak příjemného,“ vyprávěl nám nadšeně Nikolaj Ivanovič, když se vrátil z Karasjevova oddílu. „Takovou lázeň jsem neviděl ani doma. Nahoře se ti z páry tají dech, a dole mráz. Vypařil jsem se jak se patří! “

„A na naši lázeň jsi zapomněl? Na tu, co spadla?“ zeptal se ho jeden partyzán.

Všichni kolem se dali do smíchu, když si vzpomněli, jak se Kuzněcov jednou „pařil“ v naší lázni. Vystavěli jsme ji jako obyčejnou chatrč, ale s ohromnou dírou pro kouř. Na ohni se ve velkých kotlích ohřívala voda. Aby se pro ni nemuselo daleko chodit, vykopali hned na místě v lázni hlubokou studnu. Koupat se v takové lázni nebylo ovšem velkým požitkem. Na jedné straně byl od ohně takový žár, že nebylo možno stát, a s druhé strany psí zima.

Když se Kuzněcov myl, lázeň se neočekávaně zbořila. Sotva se Nikolaj Ivanovič krásně namydlil, spadl do studny s ledovou vodou. Pomohli mu odtamtud vylézt, ale byl celý umazaný od bláta. Kamarádi mu nosili ze svých chatrčí v kotlících teplou vodu a on stál na mrazu a smýval si mýdlo a bláto. Vylije na sebe jeden kotlík a čeká, až přinesou druhý. „Napařil se“ tak dokonale, že se potom jen s velkou obtíží zahřál.

Jednou mi dozorčí tábora hlásil, že k nám jedou hosté.

Šel jsem jim naproti. K táboru přijíždělo pomalu deset jezdců.

Přistoupil ke mně malý ramenatý člověk a představil se:

„Jsem Běgma.“

„Vítám vás!“

Vasilij Andréjevič Běgma byl před válkou tajemníkem rovenského krajského výboru strany. A také nyní zůstával na svém místě jako člen illegálního ústředního výboru KS (b) U, jako náčelník štábu partyzánského hnutí Rovenské oblasti a velitel vyšší partyzánské jednotky.

Do toho dne jsem se s Vasilijem Andrejevičem neznal, ale mnoho jsem o něm slyšel a už dávno jsem toužil po setkání s ním.

Vasilij Andrejevič přijel z daleka, od severovýchodu. Po věcné rozmluvě nám Běgma při obědě vyprávěl o tom, jak nějaký partyzán, převlečený do stejnokroje německého důstojníka, nahání hrůzu všem Němcům v Rovně, jak zabíjí význačné německé předáky za bílého dne přímo na ulici a jak ukradl německého generála.

Když to Vasilij Andrejevič vyprávěl, netušil, že tento partyzán sedí při obědě právě vedle něho. Lukin se už pokoušel přerušit vyprávějícího, ale dal jsem mu znamení, aby mlčel. A Nikolaj Ivanovič Kuzněcov pozorně poslouchal Běgmovo vyprávění.

„To je přece výkon! Ne jako to, co děláme my dva,“ skončil své vyprávění Vasilij Andrejevič.

Tu jsme mu představili našeho legendárního partyzána.

V táboře u vesnice Celkoviči-Bělky jsme se zdrželi mnohem déle, než jsme původně předpokládali. Náklad se střelivem a s bateriemi pro vysílačku, který jsme očekávali z Moskvy, stále nepřicházel a ani velení samo nám zatím nedovolovalo vrátit se na staré místo.

„Dovolte, abych vyrazil se skupinou k Beresťanům,“ požádal mě Lukin. „Průzkumníci jsou netrpěliví, zvláště Nikolaj Ivanovič a Kolja Strutinskij. Chtějí mermomocí do Rovna. “

Svolil jsem a Alexander Alexandrovič se vydal s rotou vojáků a se skupinou průzkumníků do cumanských lesů.

Už za tři dny jsme dostali přes Moskvu radiogram od Lukina. Hlásil, že se po přechodu přes železniční trať srazil s nepřátelskou bandou a důkladně ji pročesal.

Za týden jsme dostali svolení k přesunu celého oddílu do rovenského prostoru. Dorazili jsme tam šťastně bez jediného výstřelu.

Při jedné zastávce v malé vísce uprostřed ohromného borového lesa podala mi Lída Šerstěněvová radiogram z Moskvy. Velitelství nám blahopřálo k úspěchům a oznamovalo, že z usnesení presidia Nejvyššího sovětu SSSR bylo vyznamenáno řády a medailemi Sovětského svazu sto padesát partyzánů našeho oddílu. Leninovým řádem byli vyznamenáni Kuzněcov, Nikolaj Strutinskij, Stěchov, Jan Kaminski a já; Ševčuk a Zorž Strutinskij řádem Rudého praporu. Cesarskij a Valja obdrželi řád Vlastenecké války 1. stupně. Všichni radisté bez výjimky byli vyznamenáni řády. Přes dvě stě partyzánů obdrželo partyzánské medaile. Také Kolja Maličký dostal partyzánskou medaili 3. stupně.

Zpráva o tom proletěla rychlostí blesku celým oddílem. Začala blahopřání.

Blahopřál jsem Kuzněcovovi a řekl jsem mu:

„Vy, Nikolaji Ivanoviči, si to vyznamenání zasloužíte ze všech nejvíc.“

„Mám teď ještě větší povinnost k vlasti,“ odpověděl.

Tak jsme je vyprovázeli

Rudá armáda postupovala obrovskými kroky kupředu. Kyjevská a Dněpropetrovská oblast i mnoho jiných oblastí na Ukrajině bylo už osvobozeno. Také část Rovenské oblasti byla osvobozena. Naše letectvo bombardovalo německé vojenské objekty v Sarnách, v Rovně i v Lucku a bombardovalo také proudy ustupujícího nepřítele.

V Rovně nastala strašná panika. Úřady evakuovaly do Lvova. Němci naspěch ukládali do svých kufrů věci, které ukradli obyvatelstvu, a vlekli je k nádraží.

„Fašistický sup uletěl,“ psal mi z Rovna Nikolaj Ivanovič. Měl na mysli Ericha Kocha. „Události na frontách a rozruch, který jsme v městě způsobili, důkladně poplašily našeho dravce. Nečekal ani na den 25. prosince a Štědrý večer pořádal už dvaadvacátého, aby co nejdříve mohl odtud upláchnout.

Nemohu si odpustit, že jsem se na tento večer opozdil. Zdá se mi, že Koch se sem už nevrátí, a měl jsem takovou chuť vypořádat se s ním!

Za mé nepřítomnosti zde horlivě působil gestapák von Ortell. Lydie od něho obdržela zprávy, za jejichž věrohodnost neručím. Von Ortell jí řekl, že v Německu vyrobili jakousi létající pumu na způsob letadla, která proletí strašnou rychlostí vzdálenost čtyři sta kilometrů a svým výbuchem způsobí ohromné škody.

Chtěl jsem si s ním osobně ,pohovořit‘ a umožnit to i Vám, ale Ortell neočekávaně zmizel.“

Tyto údaje o létajících pumách, kterých hitlerovci začali používat teprve za osm měsíců, sdělili jsme neprodleně svému velitelství.

Nikolaj Ivanovič sděloval také různé skutečnosti o přesunu jednotek a štábů z východu na západ a psal, že fašisté podminovávají v Rovně mnoho velkých domů.

Z území osvobozených naší armádou uprchla do Rovna spousta gestapáků a polního četnictva. Teror v Rovně se ještě více rozmohl. V ulici Bělé, kde byli obvykle stříleni rukojmí a zatčení, střílelo se nyní nepřetržitě každou noc od večera do rána. Popravovalo se šmahem, bez vybírání. Krytá nákladní auta odvážela po celou noc za město hromady mrtvol.

Také Kazimír Dombrowski byl zatčen.

„Gestapáci se o něm patrně něco dozvěděli,“ řekl Alexander Alexandrovič Lukin, když mi hlásil jeho zatčení.

Tento dohad se brzy potvrdil.

Jednou seděl Terentij Fedorovič Novak ve své pracovně v továrně na plst. V zásuvce jeho psacího stolu leželo několik protitankových granátů. V kapse měl revolver. Tu pojednou ve dveřích pracovny stanuli tři gestapáci.

„Kde najdeme továrního ředitele?“ zeptal se Novaka jeden z nich lámanou ruštinou.

„Chcete Novaka?“

„Ano, ano! Kde je?“

„Teď je v druhém patře. Pojďme, já vám ukáži.“

„Nikoli, zůstaňte zde. Najdeme ho sami.“

A rychle šli nahoru.

Terentij Fedorovič vytáhl ze zásuvky granáty, položil je do aktovky, a drže v kapse revolver připravený k výstřelu, rychle vyšel z pracovny.

Chtěl jít domů, do svého bytu, ale kolem domu spatřil přecházet dva podezřelé chlapíky v civilu.

Druhý den zatkli gestapáci Novakova otce. Novakovu ženu a dítě jsme prozíravě už před měsícem převezli do oddílu a potom dali do opatrování Alexeji Fedoroviči Fjodorovovi.

Také Kolja Strutinskij se octl ve smrtelném nebezpečí. Ačkoli byl stále ve střehu a pečlivě zachovával pravidla podzemní práce, byl přece vyslíděn.

Strutinskij přišel do jednoho ze svých tajných bytů. Za čvrt hodiny zaslechl, jak za okny zabrzdilo auto. Potom se ozvalo hlučné klepání na dveře.

„To je gestapo!“ řekl Koljovi majitel bytu a zavedl ho do druhého pokoje.

Dva gestapáci zlomili závoru a vpadli do domu.

„Kde je?“ křičeli a mávali pistolemi.

„Kdo?“

„Jen se netvař, že nevíš! “ a gestapák se rozpřáhl, aby udeřil majitele bytu pistolí.

Ale v témž okamžiku se ve dveřích objevil Strutinskij a dvěma výstřely složil oba nezvané hosty.

Strutinskij a majitel bytu sebrali zbraně gestapáků a vyskočili na schody.

S odpočívadla prvního poschodí viděli, že na ulici stojí nákladní auto plné četníků.

„Heil!“ zvolal Strutinskij a začal po četnících střílet.

Ti začali vyskakovat z auta, srážejíce přitom jeden druhého. Mezitím se Strutinskij s majitelem bytu skryli.

Ale přestože v městě číhalo nebezpečí na každém kroku a situace se den ode dne zhoršovala, naši zkušení průzkumníci ani nepomyslili na to, aby odtamtud odešli. Bylo třeba uchvatitele důstojně „vyprovodit“.

Byla doba, kdy hitlerovci věřili v nepřemožitelnost své armády, kdy věřili tomu, že se navždy a trvale usadili v dobyté zemi. A nyní museli prchat, prchat o překot. Také zrádní banditi se snažili, jako Němci, prásknout co nejdříve do bot před útočící Rudou armádou.

Rovenské nádraží bylo tak plné lidí, že se tam nebylo možno dostat. Celé nástupiště se hemžilo vyděšenými „vítězi“.

Auto, v kterém se mohlo jet na západ, stálo spoustu peněz. Ale ani za tyto šílené peníze nebylo lehké je sehnat. Strutinskij a Novak měli v mnoha garážích své lidi a uložili jim, aby jakýmkoli způsobem zadržovali nákladní i osobní auta. Každý šofér se snažil, jak mohl; sypali do benzinu a do motorů písek, podminovávali přístupy ke garážím a k autům, utrhávali elektrické zařízení, odnášeli klíče od aut a mnohdy prostě auta zapalovali. Němci zuřili, byli však bezmocní. Auta z garáží nevyjížděla, a jestliže vyjela, cestou havarovala.

Jedinou cestou, kterou bylo možno dostat se z Rovna, byla železnice. Polní četnictvo obklíčilo nádraží a začalo tam dělat pořádek. Čekárna první třídy byla přidělena jen vyšším důstojníkům a generálům. Tam seděly s ohromnými kufry samé „fráulein“ a „frau“ těchto loupeživých hodnostářů a čekaly na vlaky. V čekárně druhé a třetí třídy se tísnila menší honorace, ale také s velkými kufry. Dostat se na nádraží bylo možné jen na zvláštní propustku. A Ševčuk a náš průzkumník Budnik neměli propustky, chtěli se však stůj co stůj na nádraží dostat s jediným kufříkem, sice malým, ale hodně těžkým.

Ševčuk došel ke vchodu.

„Propustku!“ zastavil ho četník.

Ševčuk začal hned hledat v kapse a pak řekl:

„Někam jsem ji zastrčil. “

„Tak pryč! Bez propustky se do nádraží nesmí!“

Budnik stál stranou a díval se, jak Ševčuk pochodí.

Ten k němu přistoupil a řekl:

„Z toho nic nebude. Mohli by nás ještě zatknout. Uděláme to jinak. Vidíš, co důstojníků se pěšky plahočí na nádraží?“

„Vidím,“ odpověděl Budnik. „Co má být?“

„Ale nic. Pojďme…“

K večeru jel Ševčuk k nádraží v lehkém kočáru. Budnik seděl na kozlíku jako kočí. Nádražní ulicí šli v dlouhé řadě Němci a Němky, sotva nesli různé haraburdí a předháněli jeden druhého. Kočár jel pomalu. Ševčuk se pozorně rozhlížel; hledal „spolucestujícího“.

Nakonec spatřil německého podplukovníka, celého zpoceného, jak se vleče k nádraží, klesaje pod tíhou dvou velkých kufrů. Postavil své kufry na zem, vytáhl kapesník, sundal čepici a utíral si zpocený obličej a lysou hlavu.

Ševčuk před ním zastavil a nabídl mu s nejnevinnějším úsměvem:

„Pan oficír! Bitte.“

„Nádraží jet? Těkuju!“ zaradoval se podplukovník.

„Ty, pomoz nám!“ zvolal Ševčuk na „kočího“.

Ten seskočil, uložil v kočáru kufry, úslužně usadil podplukovníka, usedl na kozlík, pobídl koně a rychle se rozjel k nádraží.

„Těkuju, těkuju! “ mumlal vděčně podplukovník, oddychuje úlevou, a znovu si utíral hlavu mokrou od potu.

Kočár dojel k nádraží. Dřív než se cestující vzpamatoval, Ševčuk a Budník uchopili jeho kufry a s nimi i svůj „kufříček“.

„Buďte klidný, pane oficír, my vám pomůžeme,“ a zamířili na nádraží.

Důstojník běžel za nimi. Polní četník je zarazil:

„ Propustku! “

„Pusťte je, jdou se mnou,“ řekl podplukovník.

Propustili je. Ševčuk a Budnik vešli do čekárny první třídy, přeplněné hitlerovci. Taktak, že našli místo pro podplukovníkova zavazadla. Poněkud opodál postavil Ševčuk také svůj kufřík mezi hromadu různých věcí.

„Na shledanou, pane oficír! Šťastnou cestu!“

„Těkuju! “

„To nestojí za poděkování. Také vám děkujeme… za všecko!“ řekl Ševčuk se spokojeným úsměvem.

Ševčuk a Budnik vyšli z nádraží, sedli do kočáru a odjeli. Svůj kufřík „zapomněli“ v čekárně. Za tři nebo čtyři hodiny byli už v jednom z bytů, odkud bylo dobře vidět nádraží. Usedli u okna a dívali se.

V „zapomenutém“ kufříku byla namontována

časovaná třicetikilová toluolová mina.

Výbuch nastal v noci o druhé hodině. Zřítila se stěna čekárny první třídy, propadl se strop a rozmačkal asi sto německých důstojníků s jejich „frau“ a „fráulein“ a kufry.

Ale tím to neskončilo. V okamžiku, kdy nastal výbuch, přijížděl k nástupišti vojenský vlak. Vlak zastavil a z vagonů začali vyskakovat fašisté a rozbíhat se na všecky strany. Myslili, že nádraží je bombardováno sovětským letectvem. Když polní četníci a gestapáci, kteří uzavírali kordonem nádraží, zpozorovali běžící lidi, usoudili, že jsou to sovětští diversanti, a začali po nich střílet. K nádraží byly přivolány jednotky a pustily se hned na místě do boje s „diversanty“. Přestřelka trvala půl hodiny a skončila samozřejmě ztrátami pro „obě strany“.

Ráno se v městě nemluvilo o ničem jiném než o výbuchu na nádraží. Hitlerovce zachvátila panika. A tu se pojednou za bílého dne rozlehl nový výbuch uprostřed města. Budova místní německé vojenské správy vyletěla do povětří. Za den a noc dva výbuchy!

V suterénu místní vojenské správy bylo skladiště, kam dozorčí správcové ukrývali uloupené a zadržené věci. U této správy pracoval jako dělník illegální pracovník Kozlov, s kterým se dávno před výbuchem seznámil Ševčuk. Ševčuk nařídil Kozlovovi, aby na vrchní polici ve skladišti položil časovanou minu. Mina vybuchla „včas“.

A zatím co gestapáci marně běhali po městě a pátrali po diversantech, kteří vyhazovali budovy do povětří, připravovali jsme zároveň s Novakovou skupinou nové záškodnické akce a zabývali jsme se průzkumem.

Když Němci viděli, že budou muset ustupovat, začali podminovávat mosty, silnice a velké budovy v městě. Všecky přípravy Němců naši průzkumníci pozorně sledovali a zasílali oddílu zprávy o tom, v kterých místech jsou miny položeny. A my jsme tyto údaje opět sdělovali velitelství. Na letištích dávali naši lidé pozor na přilétající a odlétající nepřátelské letouny, objevovali hitlerovská skladiště střeliva a leteckých bomb a zjišťovali, po kterých silnicích ustupují proudy německých útvarů.

Nahrnulo se nám tolik zpráv, že radisté měli práce nad hlavu.

Naši nejlepší průzkumníci bojovali dále aktivně s okupanty.

Když Ševčuk poznal, že na zvláštní přípravy už není kdy, chodil po Rovně s protitankovým granátem, na který přidělal Rivas zvláštní „obranný“ plášť z hřebíků. Kolem granátu připevnil drátem těsně vedle sebe tlusté hřebíky, které na několika místech nasekl. Při výbuchu dával takový granát až sto střepin.

Ševčuk šel kolem jedné německé jídelny a tu zpozoroval, že je tam mnoho důstojníků. Bez dlouhého rozmýšlení hodil do okna granát. Sedmnáct Němců bylo na místě zabito.

Z našich posledních záškodnických akcí v Rovně byly nejdůležitější dvě diverse, které mezi okupanty způsobily strašný zmatek.

Jednou z nich byl výbuch v ústřední jídelně „Kasino“.

Tato jídelna byla v Německé ulici čís. 49, v přízemí nejlepšího rovenského hotelu.

V jídelně „Kasino“ pracovaly jako uklizečky Ukrajinky Liza, Galina a Irina. Byly ve spojení s Novakovou skupinou a s jedním naším průzkumníkem. Těrentij Fedorovič Novak připravil dvě šestikilové až sedmikilové časované miny. Tyto miny vložily ženy do kbelíků, přikryly je hadry na mytí podlahy, ráno 5. ledna pronesly miny do jídelny a zavěsily je pod stoly - jednu v místnosti pro generály, druhou v sále pro vyšší důstojníky.

Potom jako obvykle uklidily a šly na smluvené místo, odkud byly pak dopraveny do našeho tábora.

Miny vybuchly právě ve chvíli, kdy oběd byl v plném proudu, a jídelna byla plná důstojníků. Nejprve vybuchla mina v generálském pokoji. Zřítil se strop, roztrhla se stěna a zavalila východ z důstojnického sálu. Důstojníci, kteří tam obědvali, nemohli vyjít. Za deset minut se roztrhla i druhá mina.

Také v horních patrech hotelu byli v pokojích důstojníci. Ti ve zmatku seskákali okny na ulici a zůstali ležet na dlažbě se zlomenými údy a s rozbitými hlavami.

Když byly z rozvalin vytahovány mrtvoly zabitých, uzavřeli četníci všecky ulice a uličky vedoucí k místu výbuchu. Jak jsme později zjistili, bylo v generálském pokoji zabito sedm lidí, z nichž tři byli generálové, a v důstojnickém sále asi sedmdesát důstojníků.

K výbuchu v Kasinu došlo ve tři hodiny odpoledne. A v osm hodin téhož dne byl na železniční trati, procházející městem Rovnem, vyhozen do povětří vojenský vlak.

Novakova skupina položila na koleje této trati třicetikilogramovou minu. Drát od miny spojili s hlavním vypínačem v továrně na plst. Po celý den a po celou noc hlídali členové illegální skupiny u hlavního vypínače a čekali na zvlášť důležitý vojenský vlak, v kterém jeli němečtí velitelé.

Němci objevili tuto minu teprve v posledním okamžiku a už ji nemohli zneškodnit. Vlak jel plnou rychlostí. Vojáci, kteří kopali příkopy kolem železničního náspu, dávali znamení, ale strojvůdce buď znamení nezpozoroval, nebo už nemohl zabrzdit.

U hlavního vypínače stál právě Novak. Když najela lokomotiva na minu, zapojil proud.

Nastal strašný výbuch. Lokomotiva se postavila svisle, vagony se setrvačností nakupily na sebe a drtily a mrzačily německé důstojníky i vojáky, jedoucí k linii fronty.

Tak jsme „vyprovázeli“ nezvané hosty.

Na posledním přechodu

Koncem prosince dostali jsme od velitelství svolení, že můžeme postupovat k městu Lvovu. Rudá armáda prudce útočila. Byl osvobozen Žitomír, Bílá Cerekev, Rakitné, Klesovo a Sarny. V našem táboře jsme už zřetelně slyšeli dělostřeleckou palbu, zvláště v noci a před rozedněním. Partyzáni naslouchali té dělové hudbě plni radosti.

Už jsme nemohli otálet, neboť se snadno mohlo stát, že bychom byli „obklíčeni“ svou armádou, a my musili pochodovat dále a „vyprovázet“ okupanty. Začátkem ledna se do tábora vrátili průzkumníci z Rovna, Zdolbunova a ze všech našich „majáků“. Jen někteří dostali rozkaz zůstat na místě a vyčkat příchodu Rudé armády. Také Novak s částí své skupiny přišel do tábora. Náš oddíl, který teď byl celý, měl už tisíc dvě stě lidí.

Valja Dovgerová zůstala v Rovně. Měla jako „pracovnice“ reichskomisariátu evakuovat s Němci do Lvova. Nikolaj Ivanovič měl o ni velký strach. Poslední dobou, co byl v Rovně, cítil, že se „dobří známí“ začínali k němu chovat s nedůvěrou.

„Jestliže mě skutečně začali podezřívat, pak hrozí Valji nebezpečí. Je mi nesmírně drahá, tolik jsme toho spolu prožili!“ říkal Nikolaj Ivanovič.

Později vyšlo najevo, že jeho obavy nebyly zbytečné: Valju zatklo v noci před odjezdem do Lvova gestapo.

Náš odchod ke Lvovu byl zdržován. Neměli jsme mapy s novou osou postupu a také jsme měli malou zásobu baterií pro vysílačku a málo střeliva pro zbraně domácí výroby.

Abychom zbytečně neztráceli čas, rozhodli jsme se, že do Lvova pošleme pohyblivou skupinu, aby v jeho okolí našla místo pro náš tábor a v městě připravila tajné byty. Vybrali jsme do této skupiny dvacet lidí. Jeden z nich, Pastuchov, byl ve Lvově před válkou zaměstnán u komunálních podniků jako inženýr. Dostal za úkol prostudovat tunely pod městem.

Radistka Marina Kichová měla tisíc chutí jít do Lvova.

„Znám Lvov jako svých pět prstů. Pracovala jsem tam, mám tam příbuzné a známé. Proč jste mě nezařadili do skupiny?“ ptala se.

„Počkej. Půjdeš zároveň s oddílem a budeme tě velice potřebovat. Raději si pěkně rozmysli, ke komu z tvých známých mohou zajít naši průzkumníci. A napiš jim dopisy,“ odpověděl jsem.

Marina napsala dopisy sestře a známým a dala je veliteli skupiny Krutikovovi.

Skupina vyrazila z tábora 5. ledna. Ačkoli měli s sebou radistu, nedostali jsme od nich zprávy ani v prvních dnech, ani později.

Kuzněcova trápila nucená nečinnost.

„Podívejte se, Dmitriji Nikolajeviči, jak to dopadá! Rudá armáda postupuje tak rychle, že Němci budou brzy opouštět i Lvov. A já už bych tam byl přece leccos provedl. Také Valja tam už jistě čeká. Pusťte mne samotného! “

„Máte pravdu, Nikolaji Ivanoviči. Není zapotřebí, abyste šel s celým oddílem. “

Tentokrát jsme si auto pro Kuzněcova „vypůjčili“ od gebietskomisaře města Lucku. Nemohli jsme je přebarvit, neboť jsme neměli barvu, a také nám na to nezbýval čas. Aby Němci auto nepoznali, poškrábali jsme kabinu a ulámali s kol blatníky, takže auto vypadalo jako hodně staré. Celou tuto „operaci“ provedl šofér Bělov, který na rozkaz Strutinského ukradl auto z garáže. Rozhodli jsme se, že s Kuzněcovem pošleme Bělova a Jana Kaminského, neboť dobře znali Lvov.

Kuzněcov odjížděl jako poručík Paul Siebert. Na toto jméno byly vystaveny jeho staré průkazy. Ale připojili jsme k nim ještě potvrzení, že jede do Lvova a později do Krakova „služebně“. Jan Kaminski jel jako bohatý velkoobchodník, prchající před Rudou armádou.

Mezitím co se prováděly tyto přípravy, vyrazili jsme s celým oddílem ke Lvovu. Kuzněcov byl stále ještě s námi. Oddíl pochodoval pomalu a auto nemohlo jet. Bylo by předhonilo náš proud i při první rychlosti a rachot motoru by byl na nás mohl upozornit trestní oddíly. Proto jsme do auta zapřáhli pár dobrých koní. Bělov seděl na svém šoférském místě. Vedle něho jsem usedl já, vzadu Kuzněcov a Kaminski. Za uzavřenými dvířky auta jsme podrobně posuzovali plán akcí ve Lvově.

Museli jsme přejít železniční trať Rovno-Luck. Přechod přes trať byl velmi těžký! Němci, aby nemuseli

stavět tolik hlídek, zavalili téměř všecky přejezdy balvany, hlínou a stromy, obehnali je ostnatým drátem a přístupy k nim podminovali. Tam, kde zůstaly přejezdy volné, postavili

obranná opevnění. Naši jízdní průzkumníci se na několika místech pokusili přejít přes železniční násep, ale všude je uvítala kulometná palba.

Nemělo smyslu pouštět se do boje s německými jednotkami, které mohly přivolat posilu a třeba i obrněný vlak.

Při hledání míst, kudy by mohl oddíl přejít, nastražovali jsme také léčky na silnicích, po kterých ustupovaly pěší a motorisované proudy nepřátel.

Ale Kuzněcov spěchal, a proto se rozhodl, že nebude čekat, až celý oddíl přejde trať. Proti jeho rozhodnutí jsem nic nenamítal. Kdo ví, kdy a jak trať přejdeme.

Nastala chvíle Kuzněcova odjezdu.

„Buďte zdráv, Dmitriji Nikolajeviči!“ řekl mi Nikolaj Ivanovič.

Objal jsem ho a třikrát jsme se podle ruského obyčeje políbili. Potom se rozloučil s Lukinem, Stěchovem, Strutinským a s jinými soudruhy. Všichni chtěli Nikolaje Ivanoviče při loučení co nejsilněji obejmout a říci mu ta nejkrásnější slova.

Kuzněcov nejel k přejezdu rovnou. Měl podezření, že po něm pátrají, a proto se rozhodl, že bude jednat opatrně. Zastavil v lesíku u silnice, asi dva kilometry od přejezdu, a naši lidé, kteří ho provázeli, pomohli mu auto zakrýt. Kuzněcov čekal až do rozbřesku. Teprve když už se rozednívalo, vetřel se do ustupujícího proudu německých aut a přejel s ním železniční trať. Bylo to 17. ledna roku 1944.

Tak jsme se s Kuzněcovem rozloučili v přesvědčení, že se opět za týden nebo za dva sejdeme ve Lvově. Ale dopadlo to zcela jinak.

Za čtyři dny jsme se dozvěděli od spojky z Lucku, že Nikolaj Ivanovič, Kaminski a Bělov pobyli v Lucku dva dny a potom jeli do Lvova. Nikdo nevěděl, proč se Kuzněcov v Lucku tak dlouho zdržel. Při výjezdu z města ho u závory na železniční trati zastavila německá hlídka a začala prohlížet průkazy. Byl to nějaký gestapácký major s dvěma polními četníky. Kuzněcov patrně vytušil něco nedobrého. Nečekal, až průkazy prohlédnou, všecky tři zastřelil, přerazil závoru a auto plnou rychlostí ujelo. Po těchto zprávách jsem o Kuzněcovovi dlouho neslyšel.

Devatenáctého ledna jsme přešli železniční trať a dvacátého jsme už bojovali. Měli jsme před sebou dvě stě kilometrů dlouhý pochod a na každém kroku na nás číhaly silné léčky.

V noci jsme nepřetržitě postupovali, naráželi na léčky, bojovali, ve dne jsme odpočívali a pak znovu nastávaly potyčky.

Měli jsme velmi málo vlastního střeliva. Abychom s ním vystačili, dostaly dvě roty ukořistěné zbraně, ke kterým jsme měli mnoho nábojů. Mělo-li dojít k boji, pochodovaly tyto roty vpředu. Svítící a trhavé německé střely pobíjely teď vlastní „soukmenovce“.

Zavedli jsme takovýto pořádek: jedna jednotka bojovala, druhá připravovala oběd a odpočívala. Vladimír Stěpanovič Strutinskij se projevil také na tomto pochodu jako neocenitelný pomocník. Jako zástupce velitele hospodářské roty po celou dobu zásoboval naše vojáky, nedbaje ustavičného nebezpečí, a staral se o raněné.

Téměř všechny vesnice jsme obsazovali bojem. Abychom neměli zbytečné ztráty, dal jsem rozkaz: Budou-li ve vsi zpozorovány stráže nebo ozbrojené nepřátelské skupiny, tu dříve, než do ní vpadneme, musí se vesnice ostřelovat z děl a minometů. Pomáhalo to. Po nějakých deseti, dvaceti ranách zaútočila s hlučným pokřikem „hurá“ jízdní poloeskadrona. A oddíl pak vstupoval do vesnice už vyčištěné od nepřítele.

Ale stávaly se také jiné případy: Vpadneme do vsi a ta je prázdná. Ani lidé, ani dobytek, ani drůbež, ba ani nábytek v chalupách.

Kam se to všecko podělo? Což vyvezli hitlerovci všecky lidi i se vším jejich zařízením do Německa?

Odpověď na tuto otázku našli Kolja Strutinskij, Michail Ševčuk a Valja Semjonov.

V jedné chalupě objevili ve špíži jámu. Jáma byla pečlivě zakryta prázdným sudem. Odtáhli sud a Semjonov začal lézt s lucerničkou do díry. Najednou však pod zemí třeskl výstřel. Semjonov couvl. Naši křikli: „Vyjděte po dobrém! “ Žádná odpověď.

Jednou jsme sebrali Němcům několik dýmových granátů. Vzali jsme je s sebou, ale nevěděli jsme, kdy a k čemu jich použijeme. Nyní se hodily. Chlapci vrhli do díry dýmový granát. Za několik minut se pod zemí ozvalo: „Vzdáváme se!“ a hned nato se vysunula z díry puška a potom obličej bandity, černý od sazí. Za ním vylezl druhý bandita. Od nich jsme se dozvěděli, proč byla vesnice prázdná, kam zmizeli lidé se svým majetkem.

Gestapo nařídilo vesničanům pod vyhrůžkou zastřelení, aby vykopali pod chalupami tak zvané skrýše, aby tam předem ukryli obilí, dobytek a veškerý majetek a sami se tam také schovali, až se budou blížit bolševici.

Přesvědčili jsme se o tom. Skutečně, skrýše byly pod mnoha chalupami. Byly to sklepy, v nichž stály postele a byla skladiště se zrním a domácím zařízením, krávy,

koně, vepři a drůbež. Všude byly zásoby vody na mnoho dní.

Když vesničané poznali, že přišli sovětští lidé, ochotně vycházeli ze skrýší.

Zvláště mnoho bojů svedl oddíl při přechodu haličských hranic, které Němci houževnatě hájili. Také pochod po silnici, po které jsme postupovali, byl svízelný a obtížný. Začínalo předhoří Karpat. Museli jsme vystupovat na vysoké lesnaté vršky a zase sestupovat dolů. Děla a vozy s náboji a raněnými jsme téměř táhli sami. Začal padat sníh, ale ihned roztával; na cestách se tvořilo bezedné bláto. Cestou jsme docházeli k řekám a pod nepřátelskou palbou jsme stavěli mosty a přepravy.

Ať tak či onak, byli jsme už šedesát kilometrů od Lvova.

Zrádné ticho

Došli jsme ke vsi Nivice. Průzkumníci hlásili, že ve vesnici nejsou žádné hlídky. Divil jsem se tomu. Urazili jsme už takový kus cesty, všude jsme naráželi na Němce, a v téhle vsi je klid.

Vjeli jsme do vesnice - skutečně, všude klid a ticho.

Začali jsme umisťovat lidi do bytů. Štáb se ubytoval v krajní chalupě. Vešel jsem do chalupy a pozdravil jsem se s hospodářem, letitým rolníkem, i s jeho ženou. První, co mi padlo do očí, byl amplion na stěně.

„Hraje to?“ zeptal jsem se hospodáře.

„Hraje. U nás se i ve škole učí a v kostele se konají bohoslužby.“

„Jsou tu Němci?“

„Ne, teď tu nikdo není.“

„Nu, jak se vám vede?“

„Ujde to.“

„Bývají tu Němci často?“

„ Bývají. “

„Často?“

„Přijíždějí vždy tak tři nebo čtyři lidé. Vozí z lesa dříví. “

Nařídil jsem Lukinovi, aby poslal po vesnici průzkumníky a všechno co nejpečlivěji propátral. Průzkumníci se za hodinu vrátili a hlásili, že je všude ticho.

Zavolal jsem velitele první roty Jermolina a řekl jsem mu:

„Na ticho nedej a postav pomocné stráže.“

Všichni naši lidé byli po cestě unaveni a ulehli ke spánku. Ale já jsem nemohl usnout. Byl jsem už přes měsíc nemocen a poslední dny jsem vůbec nevstával s vozu, kde jsem ležel přikryt peřinou. Kolem mne byly stále spojky. Nemoc mi ani teď nedávala spát. K ránu, kdy ještě byla tma, přece jen jsem se rozhodl, že půjdu zkontrolovat stráže. S velkou obtíží jsem si oblékl plášť, nasadil na hlavu čepici, vložil do kapsy pistoli a vyšel jsem ven, drže se stěny a překračuje spící soudruhy. Stráž hlídkující u štábu vzdala mi čest.

V pleteném plotě jsem našel malou branku a vyšel jsem rovnou do zelinářské zahrady. Hned za ní začínalo už volné pole. A tam jsem na pozadí šedého nebe zpozoroval nějaké postavy. Z počátku jsem si pomyslil, že je to rozdílení, že velitel první roty staví podle rozkazu stráže. Ale v téže vteřině jsem pochopil, že to není rozdílení stráží. Zahleděl jsem se upřeně - lidé postupují kupředu v rojnici, nikoli ve skupině. Jdou ke vsi. Přikrčil jsem se, abych je lépe viděl. Ano, jdou v rojnici a mezi nimi je určitá vzdálenost, která se zvětšuje, jak se lidé ke mně blíží.

Ještě chvíle - vždyť už jsou zcela blízko! Šero mi zabránilo určit vzdálenost dříve. Copak je to nepřítel? Vstal jsem a vykřikl:

„Kdo tam?“

Mlčení. Vidím, že mě obcházejí.

Opět křiknu:

„Kdo tam?“

„A kdo jsi ty?“

„Jsem velitel, plukovník.“

„Pojď sem!“

Říkají „pojď sem“ veliteli, je jasné, že jsou to banditi. Vytrhl jsem pistoli. Ale když jsem chtěl vypálit, třeskla po mně dávka ze samopalu - jedna, druhá. Slyším -německy povel. Dvakrát vystřelím, někdo padl.

Naši zahájili po nepříteli palbu. To bylo správné, ale já se octl mezi „dvěma ohni“. Od nepřátel jsem pět metrů a od svých lidí dvacet.

Obě strany střílejí. Střely létají kolem mne, jedna mi strhla čepici. Lehl jsem na zem. „Budu-li se teď plazit k našim, nepřítel zpozoruje, že jsem živ, a začne střílet,“ říkám si. „Naši také zahájí palbu, když spatří, že se k nim blíží nějaký člověk. Co si mám počít, jak se odtud dostanu?“

Pojednou cítím, že mě někdo tahá za nohu. Obracím se - člověk v německé přilbě se pokouší stáhnout mi moje vysoké boty s kožišinou. Jistě si myslí, že jsem mrtvý. Střelím zblízka a vytrhuji nohu zpod mrtvoly.

Nastává prudká palba. Do knoflíkové dírky mého pláště zajela trhavá střela.

Křičím ze vší síly:

„Zastavit palbu! “

Ale dobře to nešlo. Neslyšeli mě. Křikl jsem znovu:

„Zastavit palbu! To jsem já, Medvěděv.“

Tentokrát to zaslechli.

„Přerušit palbu… přerušit palbu… je tam

plukovník…“ neslo se po naší rojnici.

Doplazil jsem se v dešti nepřátelských střel k našim. U pleteného plotu mě zachytili. Ale nepotřeboval jsem pomoc. V té chvíli krajního napětí jsem velel dál, jako bych byl zdráv.

Ševčuk, Strutinskij, Novak a Gnědjuk se skupinou vojáků z velitelské čety vnikli do nepřátelské rojnice a zblízka stříleli do nepřítele.

Přikrčen za pletený plot, pálil krátkými dávkami po prchajících nepřátelích Kolja Maličký.

Chalupa, v které se usadil Cesarskij se zdravotnickou jednotkou, stála vpravo od štábu a ještě více zabíhala do otevřeného pole. Hned na počátku boje se několika banditům podařilo tam vniknout.

Cesarskij ještě nevystřelil ze svého mauseru, když se v místnosti roztrhly dva granáty jeden za druhým. Cesarskij byl těžce zraněn. Byli raněni ještě dva lékaři a dvě zdravotní sestry. Když zaslechl Cesarskij nepřátelský povel, vykřikl:

„Hoši, jsme obklíčeni, prcháme do lesa!“

Banditi to pokládali za povel a dali se na útěk.

Za čtyřicet minut bylo ve vsi ticho. Střelba se ozývala už dva kilometry dále, kde naši pronásledovali nepřítele. Nepřítel zanechal na bojišti třicet padlých.

V plášti jsem měl dvanáct děr, v čepici dvě a na těle ani škrábnutí.

Kolja Strutinskij spočítal díry na mém plášti a na mé čepici a řekl:

„Dnes jste se po druhé narodil.“

Přestože jsem sotva nohy vlekl, šel jsem ke zdravotnické jednotce. Raněný Cesarskij a jeho pomocníci byli už převázáni jinými lékaři. Zubní lékař byl obvázán od hlavy až po nohy, neboť ho na mnoha místech zasáhly střepiny z granátů.

Přistoupil ke mně Suchenko.

„Soudruhu veliteli, Darbek Abdraimov vás žádá, abyste k němu přišel. “

„Kde je?“

„Ve vedlejší chalupě. Je těžce raněn. “

Šel jsem.

„Ty jsi živ, veliteli? Nejsi raněn?“ zeptal se Darbek, jakmile mě spatřil.

„Živ a zdráv. “

„No, to jsem rád.“

Usmál se a slabě mi stiskl ruku. Vyšlo najevo, že on první zaslechl můj křik, když jsem se octl v křížové palbě, vrhl se kupředu a byl sražen dávkou ze samopalu.

„A jak se tobě vede?“ zeptal jsem se Darbeka.

„Špatně, hrozně špatně, soudruhu veliteli, myslím, že umírám. “

„No, to vypusť z hlavy, Darbeku. Budeme si ještě dlouho pochutnávat na tvých ,baltuškách‘ po kazašsku.“

Darbek na to nic neřekl, jen se usmál.

Za několik hodin byl mrtev.

Očekávali jsme nový útok a připravili jsme se k němu. Objel jsem na voze ves a dal potřebné rozkazy.

V chalupě, kde se usadil štáb, nebyl už ani hospodář, ani hospodyně.

„To je ale klidná vesnice!“ řekl jsem.

Teď už Lukin vyzvěděl všechno. Ukázalo se, že jsme se usadili u zrádce starosty, který to oznámil Němcům.

Brzy začal nový útok Němců. Nejprve se objevila obrněná auta a lehké tanky. Zahovořily velkorážní kulomety, děla a minomety.

Chalupy na kraji vesnice vzplanuly hned při začátku ostřelování. Fašisté přišli od té strany, kam jsme chtěli jít - od západu. Ale neodvažovali se vpadnout do vsi.

Měli jsme málo střeliva, a proto jsem se rozhodl, že ustoupíme, jakmile se setmí.

Ustupovali jsme chytře: Nejprve odtáhl oddíl,

zanechav ve vesnice jednu rotu, která střílela. Potom ustoupila rota a nechala tam četu. Četa proklouzla a fašisté stříleli nesmyslně dál.

Lída Šerstěněvová mi na první zastávce po boji podala radiogram a náramně slavnostně a významně se při tom tvářila. Byl to rozkaz velitelství, aby oddíl byl doveden do nejbližšího týlu Rudé armády.

Podle našeho odhadu mohla být nejbližším týlem známá místa, přibližně tam, kde jsme přecházeli železniční trať Rovno-Luck. Náš oddíl se nyní vracel po cestě, kterou nedávno prošel.

Ráno 5. února narazili jsme tři sta metrů od železniční trati Rovno-Luck na rozmístění jízdních jednotek Rudé armády. Ale to ještě nebyla linie fronty. Byly to jen předsunuté rychlé jednotky naší armády, které pronikaly vpřed do nepřátelských týlů a odřezávaly Němcům cesty ústupu. Zde tyto jednotky obsadily silnici, po které měl ustupovat velký motorisovaný proud fašistů. Když Němci, kteří postupovali po silnici, narazili na jednotky Rudé armády, obcházeli oklikou ke vsi, kde se usadil k odpočinku náš oddíl. Od výbuchu granátů a min začala vesnice hořet.

Ustoupili jsme k lesu, zalehli a zahájili palbu. Fašisté prchali od nás stranou a zanechali na bojišti svůj trén.

V tomto boji jsme ztratili osm lidí. Byl to náš poslední boj.

Ještě téhož večera 5. února přešli jsme železniční trať a tu jsme byli už v rodné zemi, osvobozené od nepřítele.

Koncem února jsem odjížděl v zdravotnickém autě do Moskvy. Se mnou jeli Kolja Maličký a ranění, mezi kterými byl také Albert Veniamovič Cesarskij. Oddílu nyní velel Sergej Trofimovič Stěchov.

Kuzněcovův dopis

Ležel jsem v moskevské nemocnici. Po životě plném bojů a nebezpečí octli jsme se v tichém a klidném prostředí. Žádná palba. Kolem ani duše. Jen čas od času zajde do pokoje lékař nebo sestra. Bylo mi nějak nezvykle teskno. Jedinou mou útěchou byly každý den čerstvé noviny a poslouchání rozhlasového vysílání bez obavy, že dojdou baterie. Celé dny jsem vzpomínal do všech podrobností na náš život v nepřítelově týlu. A bylo to podivné: tehdy v dobách bojů se mi všechno zdálo nedostatečné, malicherné, ale nyní, kdy jsem v duchu sestavoval výkaz pro velitelství, vypadalo všecko významně.

Oznámili jsme velení mnoho důležitých zpráv o železničním provozu, o přesunech nepřátelských štábů, o přeskupování vojsk a techniky, o opatřeních okupačních úřadů, o situaci v dočasně obsazeném území. V bojích a v potyčkách jsme zničili dvanáct tisíc nepřátelských vojáků a důstojníků. Naše ztráty byly proti tomu nepatrné: za celou tu dobu bylo zabito sto deset a raněno dvě stě třicet našich lidí. Vybízeli jsme sovětské lidi k odporu proti hitlerovcům, vyhazovali jsme do povětří vojenské vlaky a mosty, plenili jsme německá hospodářství, ničili jsme podniky a skladiště, rozbíjeli a kazili nepřátelskou automobilovou dopravu, pobíjeli jsme fašistické pohlaváry.

A několikrát za den jsem vzpomínal na Nikolaje Ivanoviče Kuzněcova. Kde teď asi je? Co asi dělá? Setkal se ve Lvově s Valjou?

A tu jednoho dne dostal jsem o něm zprávičku.

Ležel jsem se sluchátky na uších a poslouchal poslední zprávy z radia. Deset minut před dvanáctou pojednou slyším:

„Stockholm. Podle sdělení deníku ,Aftenbladet‘ byli za bílého dne na ulici ve Lvově zabiti neznámým mužem, oblečeným do německého stejnokroje, zástupce haličského guvernéra doktor Bauer a vysoký úředník Schneider. Vrah nebyl chycen. “

Nadzvedl jsem se v posteli, chtěl jsem vstát, ale celým tělem mi projela bolest. Natáhl jsem ruku a stiskl zvonek.

Bylo to zbytečné, neměl jsem nikoho volat.

Vešla sestra.

„Dejte mi, prosím, pyramidon,“ řekl jsem jí.

„Hned ho přinesu.“

Komupak zde budu o tom vyprávět?

Kuzněcov nebyl tedy „chycen“. Ovšem, to udělal on, mluvili jsme spolu o tom v autě, které táhl pár koní.

Teprve za půl roku jsem se dozvěděl podrobnosti o pobytu Nikolaje Ivanoviče ve Lvově.

Do Moskvy se vrátili průzkumníci Krutikov, Drozdov a Pastuchov, které jsem kdysi poslal s pohyblivou skupinou do Lvova. Tehdy jsme v oddílu myslili, že všichni zahynuli. Ale nebylo tomu tak.

Skupina padla na haličské hranici do léčky a v boji zahynulo sedm lidí z dvaceti. Velitel Krutikov byl raněn. Také radista byl zabit. Právě tehdy jsme ztratili spojení se skupinou. Později na pochodu ztratili se skupině dva soudruzi, Drozdov a partyzán Pristupa, a to při jednom

boji.

Ostatní jakž takž došli do Lvova. Průzkumníci Pastuchov a Kolbeljackij, kteří město znali, začali tam pracovat. Prováděli průzkum na lvovském nádraží i v městě a každý den zkoumali podzemní chodby pod Lvovem. 20. června roku 1944, kdy se už Rudá armáda přiblížila ke Lvovu, Pastuchov a Kolbeljackij se dostali podzemními chodbami z města a odevzdali průzkumnému oddílu 38. armády plán Lvova s údaji, které tam zapsali: kudy prochází linie obrany, kde jsou minová pole, kde minometné a dělostřelecké baterie, kde jsou rozmístěny jednotky, které budovy jsou podminovány. Potom Pastuchov a Kolbeljackij provedli podzemními chodbami, vyhnuvše se minovým polím, velkou skupinu vojáků Rudé armády do středu města. Skupina vpadla do týlu nepřítele. Pastuchov a Kolbeljackij se zúčastnili boje.

Drozdov a Pristupa, kteří byli odtrženi od Krutikovovy skupiny, sestavili z místních obyvatel partyzánský oddíl. Pastuchov a Drozdov viděli Kuzněcova. První hned ve Lvově, druhý později v lese. Vyprávěli mi toto:

Nikolaj Ivanovič se dozvěděl, že zástupce haličského guvernéra Bauer uspořádá v divadle poradu vyšších představitelů německé vlády. Kuzněcovovi se podařilo vniknout do sálu právě ve chvíli, kdy se porada konala. Prohlédl si Bauera, sedícího v presidiu, potom vyšel z divadla a čekal na ulici nedaleko divadla. Porada skončila; z divadla vycházeli fašisté. Také Bauer vyšel se svým tajemníkem, vsedl do auta, které předjelo, a odjel. Hned za ním jel ve svém autě Kuzněcov. Vypátral, kde Bauer bydlí.

Druhého dne jelo Kuzněcovovo auto ulicí Ivana Franka kolem Bauerova domu a najednou mělo poruchu. Z auta vystoupil Bělov a začal se vrtat v motoru. Kuzněcov také vystoupil a hlasitě německy nadával šoférovi:

„Věčně máte auto v nepořádku! Jste lenoch, nedbáte o ně. Kvůli vašemu lajdáctví přijdu pozdě…“

Ještě dlouho se rozčiloval a přitom nepozorovaně pohlížel na protější stranu ulice, kde u krásného rodinného domu stálo přepychové auto.

Přesně o desáté hodině dopoledne vyšli z vily dva muži a namířili k autu. Šofér vyskočil z kabiny a úslužně otevřel dvířka. Ale v té chvíli přistoupil k autu Kuzněcov.

„Jste doktor Bauer?“ zeptal se jednoho z nich.

„Ano, jsem Bauer.“

„Potřebuji právě vás!“

Několika výstřely zabil Bauera i jeho tajemníka. Potom utíkal k svému autu. Zatím co běžel, Kaminski a Bělov stříleli po strážném, který stál u domu.

Kuzněcov se zřejmě pamatoval na případ s Dargellem, proto se nejprve zeptal Bauera na jméno, aby se nezmýlil.

Auto ujíždělo šílenou rychlostí lvovskými ulicemi za město. Asi dvacet kilometrů od Lvova, u vsi Kurnovce, zastavili auto četníci. Gestapácký major dlouho prohlížel Kuzněcovovy průkazy, pozorně se zadíval na cestující a žádal o předložení doplňující propustky. Nikolaj Ivanovič pochopil, že bude zle, a spustil otevřenými dvířky auta dávku ze samopalu. Major padl. Hned po něm klesli na zem čtyři četníci.

Daleko vzadu na silnici se objevili pronásledovatelé. Bělov jel rychlostí 100, 110, 120 kilometrů… Ale tu jim pojednou došel benzin.

Kuzněcov, Kaminski a Bělov vyskočili z auta a běželi k lesu. Byl to Hanovický les. Tam našli po třídenním bloudění Drozdovův oddíl.

Ale Drozdov neměl vysílačku a Kuzněcov stále v témž německém stejnokroji vyrazil zároveň se soudruhy k linii fronty, aby se dostal do týlu Rudé armády.

Víc už Pastuchov ani Drozdov o Nikolaji Ivanovičovi neslyšeli. A mezitím uběhla dlouhá doba.

Poslední zprávy o něm byly nalezeny ve spisech lvovského gestapa. Při prohlídce ukořistěných spisů byla nalezena kopie bleskového telegramu, adresovaného do Berlína. Telegram zněl:

„Přísně důvěrné.

Berlín. Hlavní správě říšské bezpečnosti, do rukou SS gruppenfuhrera divisního generála policie Mullera.

1. IV. r. 1944 byli četnickým oddílem zadrženi v lese a při odporu zabiti tři sovětští parašutisté. Policie zjistila podle průkazů totožnost zabitých.

Vedoucí skupiny měl falešné průkazy na jméno nadporučíka německé armády Paula Sieberta, prý narozeného v Královci. Byla připojena jeho fotografie, na níž je v německém stejnokroji.

2. Polák Jan Kaminski.

3. Šofér Bělov.

Zcela jistě je to sovětský partyzán, po kterém tak usilovně pátráme…“

Dále byl v telegramu uveden seznam nepřátel, které Kuzněcov zničil.

Tak zahynul Nikolaj Ivanovič Kuzněcov, náš bojový druh. Provedl mnoho neslýchané odvážných akcí, jimiž hubil zástupce německých okupačních úřadů a rozséval zmatek v řadách surových nepřátel naší vlasti.

Když jsme teď věděli, že Kuzněcov zahynul, otevřeli jsme jeho dopis. Mám tu jeho obálku opět v rukou.

„Otevřít po mé smrti. Kuzněcov.

24. února r. 1943. Zítra bude tomu jedenáct měsíců, co jsem v týlu nepřítele. 25. srpna 1942 jsem seskočil ve 24 hod. 05 minut s nebe padákem, abych nemilosrdně mstil krev a slzy našich matek a bratří, sténajících pod jhem německých okupantů.

Jedenáct měsíců jsem studoval nepřítele a v stejnokroji německého důstojníka jsem se prodíral až do doupěte krutovládce - německého tyrana na Ukrajině Ericha Kocha.

Nyní přecházím k činům.

Miluji život, jsem dosud mladý. Ale bude-li zapotřebí, abych jej položil za vlast, kterou miluji jako svou rodnou matku, učiním to. Ať fašisté vědí, co dokáže sovětský vlastenec a bolševik. Nechť vědí, že náš národ není možno pokořit, tak jako není možno uhasit slunce.

Ať zhynu, ale v paměti mého národa jsou vlastenci nesmrtelní.

,Co na tom, žes umřel! Vždyť v písni smělých a duchem silných navždycky budeš živým příkladem a hrdou výzvou k svobodě, k světlu!../

To je mé oblíbené dílo Gorkého. Ať je naše mládež často čte!

Bude-li třeba, půjdu na smrt s jménem svého Stalina, otce, přítele, učitele.

Váš Kuzněcov.“

Rozkazem presidia Nejvyššího sovětu SSSR byl 5. listopadu r. 1944 udělen Nikolaji Ivanoviči Kuzněcovovi titul hrdiny Sovětského svazu in memoriam.

Epilog

„Byli jsme to opravdu my?“

Tak zvolal nedávno Lukin, když jsme seděli - on, Frolov, Cesarskij a já - v mém moskevském bytě a vzpomínali na svůj partyzánský život.

Lze vskutku těžko uvěřit, že se to všecko přihodilo nám, kteří dnes sedíme v civilních šatech v útulném pokoji, zcela zabráni do mírového života. Byli jsme to opravdu my, kteří jsme bojovali v tolika bojích a ocitali se v nejnebezpečnějších situacích? Byli jsme to opravdu my, kteří se nemocní a ranění otřásali ve vozech jedoucích po blátivých, nerovných cestách, kteří ani nepomyslili na čistou postel a na vaříčí vodu?… Co síly, co čilosti bylo v každém z nás!

Nyní je to už všechno jen „dávná minulost“.

Moji soudruzi partyzáni se rozjeli po celém Sovětském svazu. Někteří se vrátili do svých továren a závodů, jiní do kolchozů, jiní na vysokoškolská studia a do průmyslových škol. Většina partyzánů zůstala v těch místech, kde žili před válkou a kde působil náš oddíl. Všichni se už zapojili do mírové práce, všichni už věnují všechny své síly a vědomosti obrovskému všenárodnímu poválečnému budovám.

Od svých soudruhů partyzánů často dostávám dopisy. Někdy přijíždívají za svými záležitostmi do Moskvy a po každé ke mně zajdou. Proto znám další osudy mnohých z nich.

V roce 1946 mě v Moskvě navštívila Valja. Mnoho vytrpěla. Když už jsme my všichni byli v osvobozené zemi, gestapo Valju příšerně mučilo. Kati na ni žádali, aby vypověděla, kde je Paul Siebert, aby prozradila adresy tajných bytů a jména soudruhů. Ale Valja neřekla nic. Hodili ji do sklepa, kde byla po kolena voda. Ve vodě plavaly zkrvavené mrtvoly sovětských lidí, zabitých Němci. Několikrát vyvedli Valju na dvůr, že ji zastřelí. Umírat v devatenácti letech je strašné. Ale Valja snesla všecko mučení a nic neprozradila. Gestapo doufalo, že přesto na ní vynutí nějaké zprávy, a proto odvezlo Valju nejprve do Lvova a odtamtud do západního Německa.

V den vítězství byla Valja v koncentračním táboře v Německu, odtamtud se vrátila do vlasti.

Těrentij Fedorovič Novak, Boris Krutikov, náš bývalý průzkumník Valja Semjonov a mnozí jiní soudruzi šli na studia.

Radistka Marina Semjonovna Kichová se vrátila do svého rodného města Lvova, kde také začala studovat.

„Musíme Vám, Dmitriji Nikolajeviči, oznámit

radostnou novinku. Naše Marina byla zvolena poslankyní Nejvyššího sovětu Ukrajiny,“ psali mi ze Lvova bývalí partyzáni.

Kolja Maličký vstoupil po válce do školy a stal se automechanikem. Ale dnes už není Kolja Maličký -růstem dohonil svého velitele. Kolja hrdě nosí partyzánskou medaili prvního stupně.

Jeho vrstevník Voloďa žije teď s otcem a končí střední školu.

V květnu roku 1946 mi poslali z hlavní správy Svazu polských vlastenců v SSSR dopis, který psala nějaká paní Grunschpannová. Žádá v něm, abychom „vyhledali jejího syna Piňu, který unikl zastřelení, byl prý nalezen partyzánským oddílem plukovníka Medvěděva a poslán letadlem do Moskvy“.

Piňu jsme nemusili hledat. Věděli jsme, že je v jednom z dětských domovů u Moskvy, a sdělili jsme to matce. Nalezla syna, kterého už dlouho pokládala za mrtvého.

Albert Veniaminovič Cesarskij změnil své povolání. Je nyní hercem. Už v partyzánském oddílu toužil po divadle.

Kolja Fadějev, kterého kdysi Cesarskij operoval, je nyní ředitelem válcového mlýna v Moldavsku. Navštívil mě v zimě r. 1946.

„Je to špatné, soudruhu veliteli! Mám skoro prázdný mlýn. Špatná úroda. Sucho. “

„Co protéza? Nepřekáží vám?“

„Zvykl jsem si na ni. Skáču na ní, jako kdyby byla živá.“

V září roku 1947 jsem od něho dostal dopis: „Ve mlýně je tolik práce, že si nemohu ani chvilku odpočinout. Letos byla ohromná úroda.“

Nevím, kde je dnes Rivas, Gross, Florejax a ostatní Španělé, kteří byli v našem partyzánském oddílu. Vím však a jsem o tom pevně přesvědčen, že budou, ať jsou kdekoli, dále bojovat za osvobození své vlasti od Francova fašistického režimu.

Nedávno jsem byl v Rovně, ve Lvově a v jiných místech, kde náš oddíl za války působil. Prohlédl jsem si zároveň s bratry Strutinskými, s Ševčukem a s Gnědjukem mnohá místa, kde jsme bývali. A všude jsme se setkávali s našimi bojovými druhy. Tam vznikla také myšlenka, abychom uspořádali schůzi bývalých

partyzánů našeho oddílu. Schůze se konala v Ševčenkově parku, u společného hrobu Kulikova, Galusa a jiných odvážných vlastenců.

Valja mi v jednom dopise připomněla slova, která kdysi řekl Nikolaj Ivanovič Kuzněcov:

„Představuji si, jak za pět, za deset let po vítězství všecko v naší zemi rozkvete. Jaký to bude život!… Stane-li se se mnou něco, vězte, že jsem byl nejšťastnějším člověkem na světě, protože jsem za tento život bojoval.“ Přečítal jsem nyní znovu slova napsaná Valjinou rukou a pomyslil jsem si:

„Opravdu! Což není náš partyzánský boj, což nejsou všecky ty těžké zkoušky, které spočívaly na našich bedrech, veliké štěstí?“

„Byli jsme to opravdu my?“ říkám si.

Ano, byli jsme to my, obyčejní sovětští lidé. Nebezpečí, které ohrožovalo v těch dnech naši vlast, zdesateronásobilo spolu s vůdcovou výzvou naše síly. A usmyslí-li si někdo napadnout naši zem znovu, tu vstanou tisíce a miliony prostých lidí, aby bránily svou zem a aby obětovaly vše pro svou velikou vlast.