Arthur Ransome

Velká šestka

„Ale co je to Velká šestka?“ ptal se Péťa.

„Je to vlastně Veliká pětka,“ odpověděla mu Dorotka. „Jsou to největší detektivové světa. Sedí si ve svém doupěti v Scotland Yardu a řeší jedno tajemství za druhým.“

„Ale proč tedy Šestka?“

„Jich je sice jen pět, ale nás je šest,“ vysvětlovala mu Dorotka.

KAPITOLA l

CO VIDĚL PÉŤA OKNEM OD ZUBAŘE

Péťa měl vyviklaný zub a za nic na světě se nemohl udržet, aby se do něho pořád nešťouchal jazykem.

Bylo teplo a svítilo sluníčko, prostě takový příjemný den, jaké se často vyvedou na konci letních prázdnin, Na norfolských řekách se už pomalu přestávaly půjčovat loďky a u přístaviště kotvily jenom dvě lodě. U jakého přístaviště? Kdo by neznal přístaviště, kde zastavují loďky, když přijíždějí do Horningu? A kdo by neznal hospůdku v ohybu řeky nad můstkem a pod přístavištěm přístřešky na lodě, které patři k loděnicím, vedle něho zelenou louku a kus za ním pumpu u staré cihlové zdi a silnici s řadou krámků? Přístaviště je srdcem tohoto malého světa na řece. Uprostřed léta tu bývá jako v úle, co chvilku přijíždějí a zase odjíždějí lodě a jako v nějakém cizím přístavu tu vystupují návštěvníci z vesnic po proudu i proti proudu řeky. Ale tohoto zářijového dne tu kotvily jenom dvě lodě. Motorový člun, který se už v létě najezdil až dost a teď jenom Čekal, až ho uloží na zimu v loděnicích pana Jonnatta, a Smrt a sláva, která patřila Jožkovi, Billovi a Péťovi. Jejich latinkové pracovali v loděnicích a chlapci se posledních pár týdnů také pustili do loďaření.

Na celé řece by nikdo nenašel takovou loď, jako byla Smrt a sláva. Na jaře ještě nevypadala o nic líp než starý lodní člun. Ale pak dostala nový stožár s plachtou a krycí plachtu, takže na ní Jožka s Billem, Péťou a se svou bílou krysou mohli dokonce i přenocovat. Ale pak si na ní vybudovali i kajutu, překryli příď palubou a Jožkův tatínek jim udělal zařízení na sklápění stožáru, aby projeli i pod mosty. A v podpalubí si seřídili tři palandy. Sehnali někde dokonce stará zrezivělá kamínka, vyčistili je a postavili v kajutě, tak aby komín procházel otvorem ve střeše. Ať dělali, co dělali, neměla kamna zpočátku tah, ale nakonec to vyřešili tím, že připevnili na komín dlouhý keramický nástavec. I pak jim však kouř táhl zpátky do kajuty, a tak udělal Jožka kuželovitou plechovou stříšku a připevnil k ní tři nožky, aby neseděla rovnou na komíně. To už se topilo báječně a posádce Smrti a slávy pranic nevadilo, že jejich loď má jediná na řece hliněný komín nahoře s hříbkem. Teď se budou moci i v zimě sesednout ve své útulné kajutě kolem ohně, a i dnes, kdy bylo dost teplo, se už celý den těšili, jak si zatopí v kamínkách, až se večer trochu ochladí. Kdysi jim na stožáru vlála černá vlajka, ale letos v létě pirátského života nechali a vyvěsili si bílou vlajku s lyskou, aby každý viděl, že jsou členy klubu Lysek, který založil syn zdejšího lékaře Tom Dudgeon. Na střechu kajuty si přibili úzké, na hranu postavené prkénko a z obou stran na ně napsali: ZÁCHRANNÁ SPOLEČNOST. Na přídi měla Smrt a sláva maličký stožárek s bílou trojhrannou vlajkou nesoucí písmena SOP, aby se poznalo, že je to loď Spolku pro ochranu ptactva, neboť nejdůležitější na klubu Lysek bylo, že pečoval o ptactvo. Skoro celé prázdniny pracovali chlapci na lodi a teď ji měli dokonale připravenou, takže s ní mohli podniknout, co je jen napadne. Dole v podpalubí horlivě sbíjel Jožka skříňku na zásoby. Bill zase šrouboval do střechy kajuty dva dřevěné špalíky, aby komín pevně seděl. Všichni Čekali na Toma Dudgeona, který měl přinést barvu na komín. Péťa držel hlídku, vyhlížel Toma a podával přitom Billovi jeden šroubek za druhým. Snažil se, seč byl, zarazit svůj neposlušný jazyk, aby se pořád nepřibližoval k tomu zubu.

Skoro každý, kdo zavítal na přístaviště, prohodil s posádkou Smrti a slávy pár vlídných slov. I strážník pan Tedder, kterému chlapci občas zryli zahrádku, když Péťa sháněl červy na návnadu, se u nich na chvilku zastavil a zadíval se na komín. „Chceme ho ještě trochu přetřít,“ prozradil mu Péťa.

„Copak to máš se zubem?“ ptal se ho pan Tedder.

„Jenom se mi trochu viklá,“ vysvětloval Péťa.

„Měl by si ho vytáhnout a byl by pokoj,“ ozval se Bill.

V tu chvíli přecházela kolem paní Dudgeonová s kočárkem a na chvilku se zastavila, aby vyřídila chlapcům, že se Tom trošičku zdrží, ale do tmy že určitě s barvou přiběhne. Tom Dudgeon byl duší všeho, co podnikali. S Farlandovic dvojčaty Levkou a Pravkou, která by teď měla křižovat na tatínkově závodní loďce po řece a zatím si sedí v Paříži, založil klub Lysek. Všechny je nadchl pro ochranu ptactva. A v nouzi nejvyšší také odpoutal na obou koncích velký motorový člun Margolettu, protože s ní hluční Hrubiáni zakotvili nad číslem sedm, hnízdem, které patřilo lysce s bílým pírkem, a odřízli ji tak od jejích ptáčátek. Hrubiáni pak pronásledovali Toma po všech norfolských řekách a tehdy se i chlapci ze Smrti a slávy zasloužili svým dílem o to, že nepadl do rukou nepřátel.

„Ale podívejme se,“ řekla paní Dudgeonová, „Co jste natřeli kajutu, je ta vaše loďka moc hezká.“

„Však se s ní taky brzy vydáme na dalekou plavbu,“ svěřoval se jí Péťa.

„Proboha, Péťo!“ zděsila se paní Dudgeonová. „Snad tě nebolí zuby?“

„Ale jenom se mi jeden trochu viklá,“ zamručel Péťa trochu rozpačitě.

„Ne abys ho spolkl,“ varovala ho paní Dudgeonová a šla dál, protože si chtěla ještě promluvit s paní Barrablovou. Paní Barrablová si najala ve vsi domek a teď zrovna horlivě malovala řeku nad Horningem. Seděla u stojanu na přístavišti a u nohou jí pochrupoval mopslík Vilík. I ona byla dobrou přítelkyní posádky Smrti a slávy a jako admirál Albatrosu s ní prožila její jarní dobrodružství.

Jediní z kolemjdoucích, kteří na posádku Smrti a slávy ani nepromluvili, byli dva větší chlapci. Vykračovali si sem a tam po přístavišti a na chvilku se zastavili před stojanem paní Barrablové, takže musela nechat malování a počkat, až odejdou. A pak promluvili tak hlasitě, aby je určitě slyšel i Bill s Péťou, kteří se činili na střeše kajuty.

„Štěňata mizerná, do všeho strkají nos,“ řekl jeden.

„A co se tak do všeho pletou?“ zeptal se druhý.

Péťa, který seděl na střeše kajuty, se ohlédl.

„Slyšel jsi Jirku Owdona?“ zašeptal.

„Slyšel,“ přisvědčil Bill.

„A kdo je ten druhý kluk?“ zeptal se Péťa,

„To bude stejné číslo,“ řekl Bill. „Je na návštěvě u Jirkova strýčka.“

„Ještě štěstí, že zrovna nesedí ptáci na vejcích,“ poznamenal Péťa a jemně si špičkou jazyka rozhoupal vyviklaný zub.

„Jestli se ještě jednou šťouchneš do toho zubu, tak tě shodím z paluby,“ řekl mu rozezleně Bill.

„Nezlob se,“ omlouval se Péťa.

„Jirka Owdonů si napřesrok moc sýkorčích ani bukačích vajec nenasbírá,“ smál se Bill. „Když jsme si teď zařídili Smrt a slávu a můžeme na ní i spát, budeme hlídkovat od rána do večera, jen co začnou ptáci sedět na vejcích.“

Pozdě odpoledne, když se už slunce přehouplo za kopce a stíny se prodlužovaly, si paní Barrablová sbalila své malířské nádobíčko a zastavila se na chvilku u Smrti a slávy, aby se rozloučila s chlapci.

„Až tu vaši loď uvidí Dick s Dorotkou, ani ji nepoznají,“ řekla.

„A kdy vlastně přijedou?“ ptal se Bill.

„Už za čtyři dny.“

„To už budeme hotoví,“ řekl Péťa. „Chceme ještě dodělat jen dvířka od zásobárničky a natřít komín.“

„Kdybys za ten zub jen trošičku cukl, tak ti vyletí a ani to neucítíš,“ radila mu paní Barrablová.

„Vždyť mu to říkáme celý den,“ ozval se Bill. Zabouchal na střechu kajuty, naklonil se a vykřikl: „Pojď sem, Jožko, admirál se loučí.“

Bušení kladiva utichlo a Jožka vylezl vikýřem z podpalubí.

„Dick s Dorotkou přijedou už za čtyři dny,“ hlásil Bill.

„To je skvělé,“ zaradoval se Jožka. „Aspoň nás bude v klubu Lysek zase šest. Schází nám tu Levka s Pravkou.“

Mopslík Vilík hlasitě čenichal ‚kolem loďky a položil si tlapky na zábradlí paluby, jako by chtěl dovnitř.

„Jak se má vaše krysa?“ otázala se paní Barrablová.

„Docela dobře,“ řekl Jožka. „Ale Péťo!“

„Nezlob se,“ žadonil Péťa a honem zavřel pusu.

„Nu, dobrou noc,“ loučila se paní Barrablová. „Doufám, Péťo, že ti ten zub včas vypadne a že ho nespolkneš.“

„Tak moc se mi zase neviklá.“

„Zvlášť pevně ti tam podle mne nesedí,“ řekla paní Barrablová. „Ale to musíš samozřejmé vědět nejlépe. Dobrou noc. Pojď, Vilíku.“

Dívali se za ní, dokud jim nezmizela z očí i s podsaditým Vilíkem, který si vykračoval vedle ní.

„Tom už tady měl dávno být,“ postěžoval si Bill. „Jestli si nepospíší, bude už na lakování pozdě. Vlastně už je pozdě teď. Copak to má cenu načínat pěkný lak, jen aby navlhnul?“

„A co bude s baštou?“ ozval se Jožka. „Dole už je taková tma, že se člověk dvakrát praští do prstu, než se strefí do hřebíku.“

„Zatopím v kamnech,“ nabídl se Bill. „Teď už se do lakování pouštět nebudeme.“

Uklidili na palubě a sešli do kajuty. Bill zatopil v kamnech, Jožka postavil vodu, a když se dost naobdivovali, jaký má komín pěkný tah a jak se oheň, který zapálili jedinou sirkou, rychle rozhořel, vylezli zase nahoru a nemohli se vynadívat, jak jim dýmá z komína kouř.

Voda se na kamnech vařila pomalu, ale ušetřili aspoň petrolej, a .když už jednou zatopili, nemělo přece smysl rozdělávat ještě vařič. Seděli na střeše kajuty a dívali se, jak zapadá slunce, a občas se šel někdo podívat, co dělá konvice. Konečně přešel její zpěv v prudké bublání a pak se ztišil, z hubičky konvice unikala nepřetržitě pára a chlapci slezli do kajuty, udělali si čaj, zapálili petrolejovou lampu a pověsili ji na háček ve střeše. A pak zasedli k vydatné večeři. Čekal je už chléb, sýr, máslo a zavařenina, kterou chlapci dostali od paní Barrablové, a nakonec jablka.

Jožka pustil bílou krysu z klece a ta se mu usadila na zadních nožkách na klíně, pochutnávala si na chlebu, máčeném v mléce, a ohlodávala oříšek, který držela jako veverka v předních tlapkách.

„Je to tu pohodlnější než na nějaké pramici,“ poznamenal Jožka, jak seděl na palandě u kamínek a díval se na skříňku na přídi starého člunu, kterou ještě před chviličkou sbíjel.

„Teď se můžeme vypravit, kam se nám zachce,“ řekl Bill. „Péťo! Necháš už ten zub!“

„Když se tak na tebe člověk podívá, jak sedíš, koukáš na nás a kýváš si tím zubem, tak by mu z tebe přeskočilo,“ řekl Jožka. „Ty, Bille, na dvířka od té skříňky nemáme dost šroubků. Přece je nemůžu přitloukat hřebíčky.“

Péťa si vsál zub zase na své místo. „Já jich pár mám,“ ozval se. „Vlastně tři. A zítra bych mohl nějaké koupit. Maminka mi s líbila třípenci, když si vytáhnu ten zub.“

Ostatní se na něj sesypali. „Tohle už jsi měl říct dávno a vytáhli jsme ti ho jedna dvě,“ vyčítal mu Jožka. „Teď už je pozdě, krámy jsou zavřené. Ale jestli ti do rána nevypadne, tak na něj vezmeme kleště,“

„Stejně se mi pořád víc a víc viklá,“ řekl Péťa.

„Tak si ho vytrhni,“ domlouval mu Bill.

Slunce už zapadlo a venku byla skoro tma, když se na přístavišti ozvaly kroky a kdosi zabušil na střechu kajuty.

„Kdo je to?“ vykřikl Jožka.

„Ať žijí Lysky!“ zvolal Tom a už nastupoval do loďky.

„Ať žijí!“ dodali Jožka a Bill a po krátké přestávce i Péťa.

„Pozor na hlavu,“ upozorňoval Jožka, když se Tom shýbl na zádi a. chtěl projít dvířky do kajuty. Ale bylo už pozdě. Tom byl o pár čísel vyšší než největší chlapec ze Smrti a slávy.

„Kdybych se dožil sta let, tak nikdy nevlezu do téhle kajuty, abych se nepraštil do hlavy,“ řekl Tom, klesl na Billovu palandu a opatrně nahmatával, jestli mu zbývá mezi hlavou a stropem aspoň kousíček místa. „Nezlobte se, že jsem nepřišel dřív. Na lakování je už pozdě, ale stejně jsem lak donesl. Strčil jsem ho pod kryt na zádi. Ale proboha, co je to s Péťou?“

„Viklá se mi zub,“ vysvětloval Péťa.

„Celý den se do něho šťourá jazykem, až máme sto chutí vrazit mu ho do krku,“ zahuboval Bill.

„A to má ten popleta ještě slíbenou třípenci, až si ho vytrhne,“ dodal Jožka.

„Vsak já si ho vytrhnu,“ sliboval Péťa opatrně.

„Tak si ho vytáhni hned,“ vybízel ho Jožka. „My se na tebe dívat nebudeme.“

Péťa se obrátil k ostatním zády a nastalo dlouhé ticho.

„Už ho máš venku?“ zeptal se Jožka konečně.

„Ne a ne mi povolit,“ bědoval Péťa.

„Pojď sem, podíváme se na něj,“ řekl Tom, „Vždyť už ti sotva visí na vlásku. Stačí, když za něj trochu škubneš.“

„Nesahej mi na něj,“ naříkal Péťa.

„Tak si ho vytáhni a přestaň s ním kývat,“ řekl Jožka.

Péťa neodpovídal.

Ostatní ještě chvíli seděli v mihotavém světle lampy, dívali se do rudé záře v kamínkách a povídali si. Radili se, co všechno podniknou, až přijede Dick s Dorotkou. Škoda jen, že paní Barrablová nebydlí letos na lodi, ale v domku. Naštěstí má Tom Sýkorku, na které se dá .krásně plachtit, a Smrt a sláva je už také připravena k vyplutí. Mohou se vydat na skvělou výpravu. „Už zase začíná,“ vykřikl najednou Jožka.

Všichni tři se zadívali na nešťastníka Péťu, který honem schoval jazyk a zub mu zase zapadl na své místo.

Tom se rozesmál. „Je to horní zub,“ řekl, „a sotva ti v puse visí. Jestlipak víš, že když si ho nevytáhneš, tak ho v noci spolkneš… A co bude potom s třípenci? Já spolkl zub dvakrát a maminka mi nedala ani vindru. Vytrhni si ho a budeš mít pokoj. Jednou jsem četl v nějaké knížce… Poslyš, Péťo, vždyť já už si vzpomínám, jak si ho můžeš dát vytrhnout a ani to neucítíš.“

„Radši si ho vytáhnu sám,“ hlesl Péťa.

„Nebuď baba, Péťo,“ domlouval mu Bill.

„Vždyť by ho byla věčná škoda,“ řekl Jožka.

„Vůbec by to nebolelo!“ ujišťoval Péťu Tom a pak si potichu promluvil s Jožkou.

„Máme přece udici,“ vzpomněl si Jožka.

„S tou by to šlo,“ řekl Tom

„Ne, nešlo,“ řekl Péťa, obrátil se k nim zády a znovu si ohmatával zub.

„Vždyť se nemáš čeho bát,“ řekl Tom. „Zaskoč, Bille, pro tu udici a ještě budeme potřebovat… Víš přece co…“

„Jasně,“ řekl Bill. „Zaběhnu na břeh a přinesu ji. Tak pojď, Péťane.“

Vyšli na palubu a Tom se znovu praštil do hlavy, jak prolézal dvířky. Venku byla tma jako v ranci, ale krátký silný stožár Smrti a slávy se temně rýsoval proti obloze.

„Ten stožár by měl být o něco vyšší,“ řekl Tom.

„Vždyť Smrt a sláva by stejně víc plachet neunesla,“ namítl Jožka.

„Teď nám nebude dost vysoký, i kdyby Péťa vylezl až nahoru,“ řekl Tom.

„Ale já nikam nepolezu,“ vzpouzel se Péťa.

„Spíš by se nám hodila nějaká budova,“ napadlo Toma. „Pojďme. Máte baterky?“

„Máme, ale už skoro nesvítí,“ řekl Jožka.

„Moje svítí prima,“ řekl Tom. „Půjdu napřed. Postačí nám kůlna nad Jonnattovic loděnicí. Kde je Bill?“

Bill vyběhl ze tmy. „Mám ji,“ zašeptal Tomovi.

„Já půjdu domů,“ natahoval Péťa moldánky,

„Vždyť jsi přece Lyska,“ domlouval mu Jožka. „Copak ti Tom něco udělá?“

Přešli po přístavišti do otevřených dveří velké loděnice a co nejopatrněji našlapovali, aby neupadli přes .kolejnice, které vedly od stavení k řece. Tom šel první a svítil baterkou na cestu. Po žebříku se vyšplhali na půdu, kam se ukládaly plachty. Péťa se pořád ještě šťouchal jazykem do zubu v marné naději, že mu vypadne sám. Ostatní dobře věděli, co dělá, protože kdykoliv na něj promluvili, museli pěknou chvilku čekat, než jim odpověděl.

Tom se opatrně vyhýbal haldám lodního nářadí, uskladněných součástek a rozložených plachet a přešel k oknu, odkud bylo vidět na lodní výtah a na řeku. Jožka mu podal kotouč tenounké udice a Bill přinesl cihlu, kterou před chvilkou vyndal z polorozbořené hradby mezi můstkem a silnicí. Péťa seděl zatím docela sám na ranci plachet u poslední příčky žebříku a šťouchal se ve tmě do zubu.

Na půdě byla černočerná tma. Jožka s Billem přivázali ve světle Tomovy baterky na jeden konec udice cihlu. A na druhém konci uvázal Tom maličkou smyčku.

„Pojď sem, Péťo,“ lákal Jožka kamaráda a Péťa se přišoural, ačkoliv sám nedovedl pochopit, proč ještě včas neuteče.

„Podrž mi baterku, Bille,“ řekl Tom a Bill posvítil Péťovi do pusy i na ten vyviklaný horní zub a Tom mu zatím opatrně nasadil na zub smyčku, pevně ji utáhl a ještě zub prstem přidržel, aby jím moc neškubli,

Péťa vykvikl.

„Snad to nebolelo?“ zeptal se Tom. „To by mě strašně mrzelo,“

„Ne, nic to nebylo,“ řekl Péťa.

„Tak pojď, nahni se z okna a podívej se dolů.“

Péťa si klekl u nízkého okénka a zahleděl se dolů.

„Vždyť není skoro vidět ani na zem,“ řekl. „Je moc tma.“

„Podívej se ještě jednou,“ poradil mu Tom. „A otevři hodně pusu. Co nejvíc můžeš… Ještě víc…“ A pak prostě natáhl nad Péťovou hlavou ruku a vyhodil cihlu z okna.

„Jau!“ vykvikl Péťa. „Co to děláš, vždyť mě hrozně bolí ten zub.“

„Jaký zub?“ zeptal se Tom. „Ten už máš venku.“

„Páni, to byla rychlost,“ podivil se Péťa. „Tak on už je venku?“

„Poslyšte, co se to tam dole děje?“ zarazil se náhle Tom.

Vzápětí se za nimi ozval třesk rozbitého skla. Na podlahu půdy dopadlo cosi těžkého a Tom si sáhl na tvář, kam ho sekla střepina skla. Ucítil na prstu vlhkou krev, Bill posvítil kolem dokola baterkou.

„Vždyť je to ta cihla,“ řekl. A opravdu, ležela před nimi cihla, ještě uvázaná k udici, na konci s Péťovým zubem.

„Proboha!“ zděsil se Tom. „Někdo stál určitě na kolejích! Hej! Haló! Haló!“

Ale nikdo mu neodpověděl.

„Nikdo tu není,“ uklidňoval ho Jožka. „Vždyť už šli všichni dávno domů.“

„Přece sem ta cihla nevyskočila sama,“ řekl Tom. „Někdo nám ji hodil nazpátek. Ještě štěstí, že jsem mu ji nepustil na hlavu a nezabil ho.“

„Ale že tě pěkně sekl do tváře,“ poznamenal Bill, když posvítil Tomovi do obličeje. „A ty neplivej krev na plachty, Péťo.“

„Pojďme se dolů podívat, kdo to tu vlastně je,“ navrhl Tom. „A tu cihlu bychom měli dát zase na své místo.“

„Udici nezahazuj,“ upozorňoval ho Jožka. „Je ještě pěkná.“

„Dejte sem ten zub,“ ozval se Péťa a zastrčil si zub do kapsy.

Opatrně slezli po žebříku do loděnice a posvítili tam do každičkého kouta. Ale za uskladněnými plavidly se nikdo neskrýval.

„Ať už to byl kdo chtěl, zřejmě se ztratil, když slyšel, jak se sype sklo,“ řekl Tom. „Ale je to stejně moje vina. Budu to muset zaplatit. Nedá se nic dělat.“

„Pořád ti ještě teče z obličeje krev,“ řekl mu Bill.

„Na tom nesejde,“ odpověděl Tom. „Jenom doufám, že jsme neumazali ty plachty.“

„Už ho mám venku,“ radoval se Péťa. „A až uvidím ráno maminku, dostanu třípenci. To jsem měl vědět, že to vůbec nebolí.“

Přešli až na konec přístaviště, kde kotvil motorový člun, připravený, jen ho uložit na zimu v loděnicích. Ale kolem dokola nebylo živé duše. Vrátili se tedy na Smrt a slávu. Poradili Péťovi, že má-li v puse díru po zubu, ještě to neznamená, že v ní musí držet jazyk, seděli v loďce a rokovali, kdo to tam asi byl a málem dostal cihlou do hlavy. Když už bylo hodně pozdě, sebral se Tom a šel domů hledat jodovou tinkturu a posádka Smrti a slávy se uložila ke spánku.

KAPITOLA II

PRVNÍ NÁZNAKY NEPŘÍJEMNOSTÍ

„Někdo si dneska přivstal,“ řekl Bill, jak odfrkoval a cákal kolem sebe, když si namočil hlavu v kbelíku vody, „Ani jsem je neslyšel, když s tím motorákem odjížděli.“

Jožka s Péťou vylezli na záď a protírali si rozespalé oči. Smrt a slávu kotvila u přístaviště sama. Její noční soused, motorový člun, který tu ještě včera byl připoutaný a připravený, jen ho uložit na zimu, dočista zmizel.

„Ti ho ale tiše odtáhli,“ podivil se Jožka. „A když ho ukládali v loděnici, taky je nebylo slyšet. A přitom mu staré vratidlo vrže jako na poplach. Někdo ho asi namazal olejem, jinak bychom ho byli určitě slyšeli. Pospěš si, Bille. Potřebuješ ještě ten kbelík?“

„Mám zatopit v kamnech?“ ptal se Péťa.

„Radši ne,“ zarazil ho Bill, který seděl na střeše kajuty a třel si hlavu ručníkem. „Zahřál by se nám komín a nedal by se pak natírat. Radši si uvaříme na primusu. Zaskoč na břeh a napumpuj do konvice vodu… A nestrkej si pořád jazyk do té díry od zubu!“

Péťa se rozběhl po přístavišti, napumpoval vodu do konvice a podal ji dolů Billovi, který už zapaloval vařič. Jožka už byl umytý a sešel zatím do kajuty namazat chleba masovou pomazánkou, a tak se Péťa konečně mohl pořádně ošplíchat u kbelíku. Pak uvázal ručník na lanoví, aby pěkně uschl, a zašel si znovu na břeh, ale vtom zaslechl Jožku, že už je snídaně hotová, a rozběhl se horempádem zase na loď.

Pustili se tak horlivě do jídla, že chvíli ani nepromluvili. Péťa zjistil, že mezerou, co mu zbyla po zubu, se dá krásně foukat do čaje, aby mu rychleji stydl. A taky se první dal do řeči.

„To bych rád věděl, kam odtáhli ten motorák,“ napadlo ho. „V loděnici není. Zrovna se tam dívám.“

„Vždyť ses ani pořádně nepodíval,“ odpověděl mu s plnou pusou Bill. „Nejspíš ho vytáhli nahoru a schovali vevnitř.“

„Ale v loděnici od včerejška žádná loď nepřibyla,“ namítl Péťa.

„Schovej si ten zub, nebo ho ještě ztratíš,“ upozornil ho Jožka.

Péía si rychle zastrčil zub do kapsy.

„Ten má cenu tři pence,“ kasal se.

„Tak koukej, ať ho neztratíš.“

„Zanesu ho domů, jen co umejeme nádobí,“ řekl Péťa.

Ještě však ani nestačili vyndat z vědra na palubě hrníčky, které tam nechávali, aby se pohupovaly ve vodě, a už volal zezdola na Smrt a slávu Tom Dudgeon.

„Ráno přišel dopis od Dicka a Dorotky,“ křičel. „Jsem tu za chviličku zas, jen co to vyřídím u Jonattů kvůli té okenní tabulce.“

Sotva zmizel Tom v loděnici, zahlédl Péťa, jak se sem proti proudu řeky pomalu blíží motorový člun.

„Tak vidíte,“ řekl. „já vám povídal, že není v loděnici. Asi mu zkoušeli motor.“

Ostatní se otočili a zadívali se na člun.

„Spali jsme asi jak polena, když jsme ho neslyšeli startovat,“ řekl Bill.

Motorový člun plul ještě kousek proti proudu a pak zastavil těsně pod Smrti a slávou a zabočil k loděnici. Za chvilku se už zarazil na dřevěném vozíku, který na něj čekal na lodním výtahu. Na člunu přijeli dva Jonnattovi lodníci a za zádí měli uvázanou veslici. Jeden z mužů pohrozil pěsti na posádku Smrti a slávy.

„To neumíte, kluci, nechat lodě na pokoji?“ volal na ně.

„My jsme se ho ani nedotkli,“ řekl Bill.

„Takhle si hrát s lany od cizích lodí,“ křičel na ně muž na celé kolo, „Co jsme se ho jenom nahledali! Odplaval až dolů pod přívoz. A jak se mohl zřídit! Vaše zásluha to není, že se mu nic nestalo. A já dobře vím, že byl pořádně uvázaný. Sám jsem ho připoutával.“

„Vždyť tu včera ještě kotvil,“ řekl Bill.

„To vím taky,“ obořil se na něj lodník. „Ale rád bych věděl, proč jste ho vlastně odvázali?“

Vzápětí však seskočil z přídě na břeh a oba lodníci měli plné ruce práce, protože museli všechno připravit, aby se dal člun vytáhnout do skladiště.

Námořníci ze Smrti a slávy se po sobě podívali a pak pohlédli na prázdné místo u přístaviště, kde ještě včera kotvil motorový člun. A všechny napadlo jedno a totéž.

„Tom by ho přece pro nic za nic neodvazoval,“ řekl Jožka.

„Když to tenkrát udělal Hrubiánům, mel k tomu pádný důvod,“ vzpomněl si Bill. „Zakotvili přece rovnou nad hnízdem číslo sedm.“

„Ale na přístavišti žádná hnízda nejsou,“ řekl Péťa.

„Bodejť by tu taky byla, na podzim!“ řekl Bill. „Copak v tuhle dobu sedí ptáci na vejcích?“

Čekali na Toma, až se vrátí od pana Jonnatta. Určitě jim všechno vysvětlí. Tom přece jakživ neudělá nic špatného. A jestli opravdu odvázal připoutanou loď, pak Jožka, Bill a Péťa, třebaže byli synové dělníků z loděnic, pevně věřili, že k tomu měl nejpádnější důvod.

Cekali a čekali, minutu za minutou. A už se jim zdálo, že snad Tom jakživ nepřijde.

Konečně se objevil, ale nerozběhl se k nim, šel pomalu, s ustaraným výrazem v obličeji.

„Poslyšte, co jste to měli za nápad?“ zeptal se, když se zastavil u Smrti a slávy. „Já Margolettu odvázat musel, protože jinak bych nezachránil lysčí mláďata. Ale tenhle člun přece nikomu nevadil.“

„My jsme se ho ani nedotkli,“ dušoval se Jožka. „Mysleli jsme, že jsi to nejspíš udělal ty.“

„To jsem tedy neudělal,“ prohlásil Tom. „Pan Jonnatt si taky myslel, že jsem to byl já. Jen jsem se mu zmínil o tom rozbitém okýnku, pustil se do mě jako ďas. ,Tak tys tu byl včera v noci,‘ povídá. ,To já si s tebou promluvím ještě o něčem jiném, než jsou rozbitá okýnka,‘ Řekl jsem mu, že jsme snad ani nic jiného nepoškodili a okno že jsme vlastně taky nerozbili, že se jen rozbilo kvůli nám. A pak jsem mu řekl, že na některé plachtě bude možná kapička krve, ale spíš že asi ne, a že kdyby byla někde trochu zakrvácená podlaha, tak mu ji umeju. A on se na mě přísně podíval a zeptal se, proč tvrdím, že jsem to neudělal. A já se ho zeptal, co jsem měl udělat. A on povídá: Jestlis to nebyl ty, tak to provedli ti tví malí kamarádi,‘ a to mysle! vás. A pak mi řekl, že jste mu odvázali ten motorák, co čekal u přístaviště, a že musel poslat své lidi dolů po řece, aby ho našli. A prohlásil: ‚Tohle musí přestat. Promluvím si s jejich otci…‘“

„Ale my se té lodě ani nedotkli,“ namítl Bill.

„Něco takového by nás přece ani nenapadlo,“ ozval se Péťa.

„Mysleli jsme, žes to udělal ty,“ přiznal Jožka. „Ale věděli jsme, že bys pro to měl určitě pádný důvod.“

Tom se na ně zadíval. „Tak vidíte,“ řekl. „Já jsem to neudělal a vy taky ne, ale každý si bude myslet, že jsme to byli my, protože jsem musel odvázat Hrubiánům Margolettu, jak u ní tehdy hnízdila naše lyska. Pan Jonnatt povídal, že nikdo jiný to ani udělat nemohl. Říkal, že sem nikdo jiný za tmy vůbec nepřišel.“

„Ale někdo tu přece byl,“ vzpomněl si Péťa. „Hodil nám nazpátek tu cihlu i s mým zubem,“

„To jsem mu taky řekl,“ pokračoval Tom, „ale jen se mi vysmál. Kvůli tomu okýnku mi ani nic nevyčítal. Má prý někde kousek skla a platit ho ani nemusím, jen ať si prý příště nevymýšlím báchorky o okřídlených cihlách. Byla to prý všechno nešťastná náhoda a nic z toho dělat nebude.“

„Ale to přece nebyla žádná báchorka,“ řekl Péťa. „Někdo nám opravdu hodil nazpátek tu cihlu,“ A znovu vyndal z kapsy zub, a ne bez hrdosti si nahmatal jazykem místo, kde ho ještě včera měl.

„Vždyť jsem mu to povídal,“ řekl Tom. „Ale on vedl pořád svou, že neumím nechat jedinou loď na pokoji.“

„Ať to udělal kdo chtěl, musel přece vědět proč,“ hloubal Jožka. „Pojdte se tam podívat.“

Tom, Jožka, Bill a Péťa přešli po přístavišti a zadívali se na místo, kde ještě včera kotvil motorový člun. Nic tu však nenaznačovalo, proč by mu měl někdo chtít odvazovat lana a pouštět ho po proudu.

„To není jako v létě, když je na řece plno lidí a někdo by ho třeba odstrčil, aby měl sám kde přistát,“ řekl Bill.

„Ale kdo by ho pouštěl schválně po vodě?“ zamyslel se Tom,

„A ještě k tomu v nocí,“ dodal Bill. „Když jsme šli spát, tak tu přece ještě byl.“

„Víte co, pojďme,“ navrhl po chvíli Jožka. „Natřeme radši komín. Kde je Péťa?“

„Běžel domů s tím svým zubem,“ vysvětloval Bill. „Už se těší, jak dostane tři pence.“

Vrátili se na Smrt a slávu, seškrabali starou barvu s komína a natřeli jej první vrstvou Tomova zeleného laku.

„Teď to vypadá o něco líp,“ poznamenal Jožka.

„Nikdo by nepoznal, že je to hliněný komín,“ pochvaloval si Bill.

Potom se rozsadili kolem kormidla, dívali se, jak jim schne komín, poslouchali vrzání vratidla v loděnici a pozorovali, jak se motorový člun zvolna vynořuje z vody a kousek po kousku vystupuje po kolejích. Za chvilku se vrátil Péťa a nesl v obou rukou talíř s velikánským kusem masa zapečeným v těstě.

„Pozor,“ varoval je, když jim talíř podával. „Maminka povídala, abychom to nevyklopili… A koupil jsem za celou penci šroubků a za dvě větrové cukroví,“ pochlubil se. „Pověděl jsem mamince, jak jste mi vytrhli ten zub, a ona říkala, že byste si taky zasloužili tři pence a že by mi je ráda pro vás dala, jenže už žádné neměla.“ Podal chlapcům sáček a vyndal z kapsy šroubky zabalené do papírku. „Někdo si už pospíšil a žaloval mamince, že jsme odvázali ten motorák. Vysvětlil jsem jí, že jsme nic takového neudělali, a maminka povídala, že kdyby nás to jen napadlo, máme s řekou amen.“

„Ať už to udělal, kdo chtěl, byla to hloupost, a nemáme nejmenší chuť, aby to zůstalo na nás,“ řekl Tom.

Ale během dne se ukázalo, že se novina rozkřikla po obou březích řeky a i nejlepší přátelé klubu Lysek už začínají věřit, že to přece jen možná chlapci udělali. Každý si ještě pamatoval, co se všechno udalo o velikonočních prázdninách. Tehdy Tom skutečně odpoutal motorový člun a Hrubiáni ho pak pronásledovali po všech norfolských řekách a nakonec je musela zachraňovat posádka Smrti a slávy, ‚když narazili do kůlu a málem se potopili na Breydonském jezeře. Díky té skvostné záchranné akci to tehdy nikdo neměl klubu Lysek za zlé, ale teď si zřejmě všichni mysleli, že když už Lysky jednou cizí loď odpoutaly, udělaly to nejspíš zase.

Celé dny a ještě včera s nimi každý, kdo přišel na přístaviště, vlídně promluvil a přátelsky se jich vyptával, jak jim jde práce od ruky a jestli už brzy budou mít z toho starého člunu krásnou loď. Ale dneska se vždycky stočila řeč jen na jedno jediné.

Jirka Owdonů přešel se svým kamarádem pomalu kolem a oba kouřili cigaretu. Na posádku Smrti a slávy ani nepromluvili, ale zato si povídali o ní.

„Už zase provádějí ty své kousky,“ řekl Jirka hlasitě. „Odpoutávají cizí lodě.“

„Takoví že jsou?“ zeptal se jeho přítel a zadíval se na chlapce ze Smrti a slávy, jako by to byla nějaká šeredná zvířata za mřížemi v zoologické zahradě.

„Copak jsi nikdy neslyšel o yarmouthských žralocích?“ podivil se Jirka. „Potápějí přece lodě a pak ještě chtějí odměnu za to, že je zachránili. Nejsou o nic lepší než prachobyčejní zloději.“

Tom zrudl až po uši a Jožka zaťal ruce v pěsti. Péťa už málem vyhrkl: „Vždyť my nic neudělali,“ ale včas si povšiml, jak se po něm Bill podíval. Nikdo ze čtyř členů klubu Lysek neřekl ani slovíčko a všichni dělali, jako by nic neslyšeli. Ale koutkem oka dobře viděli, jak si Jirka s kamarádem vyšlapují po přístavišti, prohlížejí si pobřežní kruhy, k nimž byl ještě včera připoután motorový člun, a otáčejí se po Smrti a slávě.

„Mluví o nás,“ procedil Jožka mezi zuby.

Bylo dost zlé, když je podezírali nepřátelé, ale ještě víc je mrzelo, když zjistili, že ani jejich nejlepší přátelé nejsou přesvědčeni, že neměli v tom uličnictví prsty.

Paní Barrablová se zastavila u Smrti a slávy, když vyvedla Vilíka na ranní procházku. Péťa jí nabídl větrový bonbón a paní Barrablová si vzala a poděkovala mu. Pak nabídl Péťa jeden i Vilíkovi, ale paní Barrablová mu vysvětlila, že Vilík o větrové cukroví zvlášť nestojí a že by mu docela stačila kostka cukru, ale jen jestli by jim nescházela. Pak se zeptala, může-li nastoupit do loďky, a Tom si honem sedl na střechu kajuty, aby se vešla na záď. Paní Barrablová se usadila jako doma a najednou se optala: „Copak jsem to o vás slyšela?“

„Jsou to všechno lži,“ řekl jí Jožka.

Paní Barrablová se na něj zadívala. „To ráda slyším,“ řekla. „Musíte si uvědomit, že přijede Dick s Dorotkou, a nerada bych, aby se zamíchali do nějakých nepříjemností. Nechtěla bych, aby z nich byli psanci a někdo je pronásledoval po všech norfolských řekách. Nemyslím si ovšem, že tehdy jsi nejednal správně, Tome, Ti Hrubiáni byli opravdu .krajně nepříjemní. Však Vilík je taky rád neměl.“

„Já jsem opravdu tu loď neodvázal,“ zapřísahal se Tom, „A kluci ze Smrti a slávy taky ne.“

„To jsem ráda,“ řekla paní Barrablová. „Trochu jsem se obávala, že jsi to možná přece jen udělal. Loď už máte skoro hotovou, že?“

„Ještě musíme dodělat dvířka od zásobárničky,“ řekl Jožka.

„A natřít ještě jednou komín, až nám první nátěr uschne,“ dodal Bill.

„Zítra nebo pozítří se vydáme na dalekou plavbu,“ hlásil jí Péťa.

„Kam se to díváš, Tome?“ zeptala se paní Barrablová.

„Čekám, až přijede ten rybář, co chytá úhoře,“ odpověděl jí Tom. „Naši mi dovolili, abych se šel podívat, jak nazvedává vrše.“

„Myslíš, že by nás vzal taky?“ zeptal se Péťa.

A pak se rozpovídali o úhořích a docela zapomněli, co si o nich lidé myslí.

Ale paní Barrablová nebyla pryč ani deset minut, a už si to sem přiřazoval strážník Tedder, postavil se u loďky a přísně se zadíval na posádku.

„Tak už zase odvazujete lodě?“ spustil na ně.

„Ne,“ odpověděl Tom. „A Margolettu taky neodpoutali.“

„To vím,“ ušklíbl se pan Tedder, „Když jsi ji pustil po vodě, pleli mi zrovna zahrádku. Ale tentokrát je žádné pletl nezachrání,“

„My jsme to vážně neudělali,“ ozval se Bill.

„To bude mít tatínek velkou radost, že jsi to provedl ty,“ řekl pan Tedder a zadíval se na Toma.

„Ale já to taky nebyl,“ bránil se Tom.

„Tak už si s ničím takovým nezačínejte,“ řekl jim pan Tedder a rázoval si to pryč.

„Všichni si myslí, že jsme to udělali my,“ řekl rozzlobeně Jožka.

Ale přece jen si to o nich všichni nemysleli. Uhodila dvanáctá a kolem přístavního můstku přešli jako obvykle tři mistři loďaři, tatínek Jožky, Billa a Péti. Jako každý den v poledne měli ještž s několika přáteli namířeno na sklenici piva do hospůdky. I oni se zastavili u Smrti a slávy,

„Tak co, odvázali jste tu loď?“ uhodil Billův tatínek na syna.

„Ne,“ odpověděl Bill. „Opravdu jsme to neudělali. Ani jeden z nás.“

„Slyšíte to?“ řekl Billův tatínek a obrátil se na své přátele. „Bill mi ještě jakživ nezalhal.“

„A co Tom Dudgeon?“ zeptal se jeden z mužů.

„Já to taky neudělal,“ řekl Tom.

„Ale včera večer jsi tu přece byl.“

„Šel jsem domů, hned jak jsme vytrhli Péťovi zub,“ tvrdil Tom.

„Že jste vytrhli Péťovi zub?“ podivil se Péťův tatínek.

Péťa jim vypověděl, jak mu kluci uvázali zub na cihlu, hodili ji z okna a vytrhli mu ho. Muži se rozesmáli.

„Maminka povídala, že bychom si za to zasloužili ještě tři pence, ale neměla už peníze,“ pokračoval Péťa.

„Tak to musíš vyrovnat, Petře,“ smál se jeden z mužů.

„Ať si dám o pivo míň,“ řekl Péťův tatínek a zalovil v kapse od kalhot. „Ale aspoň to vidíte. Můj Péťa je pašák a na to, aby pouštěl lodě po vodě, je moc chytrý. Neříkal jsem vám to?“

„Tak kdo to udělal, když to nebyl žádný z těch kluků? Přece jsme ji pořádně uvázali. Sama by se po proudu nepustila…“

A muži zamířili k hospodě.

Jirka Owdon a jeho kamarád se přiloudali zpátky a usadili se na hradbě u pumpy, jako by neměli nic lepšího na práci než zevlovat na Smrt a slávu. Ale když teď její posádka viděla, jak alespoň tatínkové věří, že s tím odvázaným člunem nemají nic společného, bylo jim už docela jedno, co si Jirka Owdon se svým kamarádem domýšlejí a vykládají.

„Tak jsme vydělali na jediném zubu šest pencí,“ zauvažoval Péťa.

„Měl by sis vyviklat ještě jeden,“ radil mu Jožka.

„Co abychom se pustili do toho zapečeného masa?“ napadlo Billa. „Pojď taky, Tome. Máme ho až dost i pro čtyři.“

„Musím být v jednu doma,“ řekl Tom a nedočkavě se zadíval proti proudu řeky. „Hurá, už jede!“

Do říčního ohybu u hospody zatáčela černá, dehtem natřená lodička s širokými boky a zašpičatělou přídí i zádí. Vesloval v ní stařík s hřívou šedých vlasů, které mu splývaly pod starým černým kloboukem až na ramena.

Stařík přivesloval k přístavišti a zarazil s loďkou těsně za zádí Smrti a slávy.

Tom se jediným skokem vrhl na molo a rozběhl se k němu.

„Tak jak se daří?“ zeptal se stařík.

„Docela dobře,“ odpověděl Tom, „Vezmete mě večer?“

„Je to na tebe trochu pozdě,“ řekl mu stařík, „Dneska má být až do půlnoci přiliv, a dokud nezačne odliv, úhoři nepotáhnou.“

„Mně to nevadí,“ ujišťoval ho Tom. „Naši mě pustili. A nemohli bychom přijít všichni?“

„My vám pomůžeme,“ přimlouval se Jožka.

Starý rybář se zasmál. „Tak přijďte, když o to tolik stojíte,“ řekl. „Ale nesmíte dělat rámus. Přijďte o půlnoci. Ale kdopak vás probudí? Než starý Harry natáhne vrše, budete už nejspíš dávno spát.“

„Nebudeme,“ ujišťoval ho Tom.

„Kdepak my a usnout,“ tvrdil Bill.

„Tak tedy o půlnoci,“ řekl stařík. „Uvidíme, kdo bude vzhůru.“

Odbelhal se po přístavišti, aby si ještě něco nakoupil.

„Kdo mě přijdete zburcovat?“ ptal se Tom.

„Třeba já,“ nabídl se Jožka.

„Spustím z okna provázek,“ řekl mu Tom. „Ale musíš být úplně potichu. Vedle v pokoji spi naše mimino.“

„Budu tichý jak myška,“ sliboval mu Jožka. „A taková myš dokáže být zticha jako málokdo.“

„A teď už musím letět,“ řekl Tom a utíkal pryč.

„Ale co bude s Péťou?“ zamyslel se Bill. „Slíbili jsme přece jeho mamince…“

„Půjde si dřív lehnout a prospí se,“ rozhodl Jožka.

Dávno si už přáli strávit noc u vrší, až úhoři potáhnou s odlivem po řece. Často už navštívili starého rybáře za dne v zchátralém lodním trupu, kde žil vedle svých sítí, ale jakživ ho ještě neviděli při prácí. Spíte-li někde v domě, nemají ostatní velkou radost, chcete-li se o půlnoci někam vytratit, ale teď bydleli Jožka, Bill a Péťa na Smrti a slávě a prvně si mohli rozvrhnout čas podle svého.

Dávno už pustili z hlavy nespravedlivé podezření, že pustili po proudu loď, která vedle nich v noci kotvila. Když teď seděli v kajutě a pochutnávali si na zapečeném mase, měli už docela jiné myšlenky. A jak dodělávali dvířka od skříněk a připevňovali je na kožené, podomácku vyrobené závěsy, nemluvili už vůbec o lodích, ale jen a jen o úhořích.

Dočista na trápení s motorovým člunem zapomněli, ale jen do chvíle, kdy k přístavišti přirazil jakýsi neznámý pán odněkud zdola na řece a uvázal si lehkou vznosnou jachtu s bílou plachtou přesně na místě, kde včera kotvil motorový člun. První nátěr na komíně už uschl a Péťa nanášel další. Jožka s Billem stáli opodál, ale teď se všichni otočili a zadívali se na novou loď. Její majitel uvázal plachetnici, skasal jí plachty a zavolal na někoho, jestli neví, kdy jede nejbližší autobus do Wroxhamu. Pomalým krokem sešel z přístaviště a tu potkal Jirku Owdona a jeho kamaráda, kteří sem zrovna přijeli na kole. Neznámý pán se pootočil a ohlédl se na svou jachtu a potom na posádku Smrti a slávy. Co říkal, však neslyšeli.

„Nestěžujte si pak, že jsme vás nevarovali,“ dolehl sem přes přístaviště trochu pisklavý Jirkův hlas.

Neznámý pán pokývl a odešel.

Jirka Owdon a jeho kamarád přišli až k Smrti a slávě.

„Ať necháte tu plachetnici na pokoji,“ spustil na chlapce Jirka.

„Copak jsme se jí dotkli?“ ohradil se Jožka.

„To bych vám taky neradil,“ varoval je Jirka.

„Tady se všechno svede na nás,“ postěžoval si Bill.

Jirka a jeho kamarád nasedli na kola a odjeli.

Za chvilku přišel k přístavišti starý rybář a celý se prohýbal, co nesl balíčků. Nasedl do člunu a odrazil. U Smrti a slávy zastavil a opřel se do vesel.

„Kdopak odrážel od přístaviště cizí lodě?“ uhodil na chlapce,

„Nevíme,“ odpověděl Péťa. „Ale my to nebyli.“

„Však jsem jim to povídal,“ řekl stařík. „Však jsem jim to povídal. Nu, uvidíme se o půlnoci, jestli opravdu nezaspíte. Ale ať přijedete potichu. Když úhoři táhnou, jsou docela jako lidi, chtějí mít řeku jen pro sebe. A dají se snadno vyplašit, jako všechny ryby.“

Navečeřeli se brzy a honem na palandy. Jožka natáhl starého budíka, který teď sloužil už jenom jako hodiny, ale nezvonil. „Kdo se vzbudí po jedenácté, probudí celou loď,“ řekl.

„Necháme radši rozsvícenou lampu,“ navrhl Péťa.

KAPITOLA III

NOČNÍ LOV ÚHOŘŮ

„Za chvilku bude dvanáct,“ řekl Jožka. „Zajdu pro Toma.“ Otevřel dveře a vpustil chladný noční vzduch do kajuty, kde se už posádka Smrti a slávy hodinu pařila u kamen. Jožka vyšel na záď a utřel si s čela pot.

„Br, to je zima,“ otřásl se. Posvítil si už hodně mdlou baterkou přes lodní bok. „Ještě je pořád příliv,“ řekl. „Máme moře času, ale jen jestli Tom nespí moc tvrdě.“ Zavřel ostatní do tepla, vystoupil na břeh, a sotva se rozkoukal ve tmě, rozběhl se pravidelným poklusem spící vesnicí. Zpomalil až u Dudgeonovic branky a po špičkách se odkradl kolem domu až ke kůlně, kde byla těsně pod Tomovým oknem klubovna Lysek.

Hledal, kde asi visí provázek, ale nemohl jej najít. Copak Tom zapomněl? Rozsvítil baterku a v jejím slabém narudlém světle spatřil konec provázku, který se mu houpal rovnou nad hlavou. Pevně za něj chytil a pořádně jím škubl. Nic se nestalo. Škubl ještě jednou. Sebral se země hrst kamínků a hodil je nahoru do okna. A jak se tak díval vzhůru, spadlo mu jich pár do obličeje. Vyplivl kamení a zahuboval; „Čert aby vzal toho Toma!“ Ale to už se nad ním ozvalo zahvízdnutí.

„Kdo je tam?“

„Ať žijí Lysky!“

„Ať žijí!“

„Ten provázek se musel někde zachytit,“ řekl Jožka. „Už jsem si myslel, že ho přetrhnu, jestli jím ještě trochu víc škubnu.“

„Pst!“ zašeptal Tom. „Škubal jsi s ním až dost. Málem jsi mi utrhl nohu, ale přece jsem nemohl křičet. Za chvilku jsem dole. Schovej se, ať tě není vidět.“

Na pěšinku těžce dopadla jedna gumová holínka a za ní druhá. Chlapcům připadalo, že ty dva údery musely být v nočním tichu slyšet široko daleko. Tom chvilku čekal a naslouchal. Pak shodil dolů pláštěnku, a ta se snášela šikmo k zemi jak obrovský netopýr. Za ní letěly z okna oba konce dvojitého lana.

„Máš je?“ zašeptal Tom. „Zatáhni za ně. Ale za oba naráz.“

Jožka pořádně škubl.

„Drž pevně,“ ozval se nad ním šepot. „Už lezu.“

Lana sebou trhla. Jožka držel, dokud mu těsně nad hlavou ne-zakopaly dvě nohy. A vzápětí už stál předseda klubu Lysek vedle něho na zemi.

„Kde jsou ty holínky?“ zeptal se.

„Jednu mám,“ odpověděl mu Jožka. „A pláštěnku taky.“

„Tady je druhá,“ všiml si Tom a natáhl si holínky na nohy, navlečené zatím jen v ponožkách, „Musím už jenom schovat ta lana. Naši se určitě probudí, než se vrátím.“ Zatáhl za jeden konec lana a střídavě si jej oběma rukama přitahoval tak dlouho, až druhý konec zmizel nahoře ve tmě a nakonec mu spadl k nohám. Nezůstala ani stopa po tom, že si předseda klubu Lysek zvolil místo cesty po schodech a hlavními dveřmi takovýto způsob odchodu. Tom stočil lano a uložil je v kůlně, „Dej mi tu pláštěnku,“ řekl a sbalil si ji, aby se mu vešla pod paži.

Tichounce obešli dům a zabočili na silnici.

„Honem,“ pobízel Jožka kamaráda a dal se do klusu.

„Snad nejdeme pozdě?“ ptal se Tom, jak klusal vedle Jožky.

„Odliv ještě nezačal,“ řekl Jožka, „ale musíme tam do té doby doběhnout.“

„Myslíš, že je dneska dobré počasí na úhoře?“ zamyslel se Tom.

„To se nikdy nedá odhadnout,“ řekl Jožka.

Pravidelné a lehce .klusali po opuštěné silnici. Měsíc nesvítil, ale přece jen nebyla inkoustová tma a chlapci viděli, jak se proti obloze rýsují siluety domů.

„Neměl jsi nahnáno, když jsi sem běžel sám?“ zeptal se Tom.

„Copak jsem Péťánek,“ ušklíbl se Jožka, ale najednou se zarazil.

„Co je s tebou?“

„Nevíš, co je to za světlo?“ zeptal se Jožka. „Někdo tu pěkně ponocuje.“

„Kde?“

„Tamhle. Jenže zrovna zmizelo… Poslouchej…“

Došli už k prvním velkým loděnicím, které ležely mezi silnicí a řekou. Končila zrovna sezóna a do skladišť se vytahoval jeden člun za druhým, aby byly dobře schovány přes zimu. Chlapci věděli, že loďaři pracují dlouho do večera. Ale teď už byla půlnoc a celá vesnice už měla spát, až na Toma a Jožku, na jejich dva kamarády, kteří je čekají u přístaviště, a na starého rybáře, který jim ukáže, jak vytahuje z vody sítě.

„Nikdo tam přece nemůže být,“ tvrdil Tom.

„Tak co je to za světlo?“

„Asi se tam zablýskla v okně hvězda.“

„Dneska tolik hvězdy nesvití,“ zapochyboval Jožka. „Vypadalo to spíš jako svítilna od kola nebo naše baterka. Pořádně tam zašajním a podívám se.“

„Vždyť tam nemá nikdo co pohledávat,“ řekl Tom.

Přešli po špičkách silnici a nakoukli otevřenými dveřmi do skladiště. Ale tam byla tma jako v ranci.

„Poslouchej,“ šeptl Jožka.

„To bude jen nějaká krysa,“ tvrdil Tom. „Poběž, Jožko. Než tam dojdeme, bude mít děda všechny úhoře vylovené.“

„Kdepak, vždyť je ještě příliv,“ uklidňoval ho Jožka.

„Pospěš si,“ naléhal Tom.

„Tak nedělej rámus,“ řekl mu Jožka.

Utíkali dál, jak nejtišeji to v holínkách šlo, kolem temných spících domů, kolem jedné loděnice za druhou, jak se mohutně tyčily mezi silnicí a řekou, kolem domku pana Teddera, až konečně zabočili u velkého Jonnattovic skladiště za roh a viděli, jak u přístaviště jasně záři dvě kajutní okénka.

Jožka zaklepal na střechu kajuty.

Dveře se otevřely, vyvalil se závan horkého vzduchu a za ním vyklouzly dvě hlavy — Billova a Péťova.

„Vy jste si ale dali načas!“ uvítal je Bill.

„Vždyť už jsme tady,“ bránil se Tom.

Jožka už uvolňoval uvazovací lana Smrti a slávy,

„Vzduch je čistý,“ prohlásil. „Všichni ke strojům.“

Péťa a Bill si vzali ze střechy kajuty vesla. Jožka odrazil a naskočil do loďky.

„Dávejte bacha, a,ť nevrazíme do té jachty,“ šeptal. „Tím strojem na levoboku trochu couvněte. Já budu odrážet, abychom ji neodřeli. A teď, oba stroje vpřed! Držte se uprostřed řeky. Pozor, Tome. Vlezeme raději do kajuty. Jak se loď požene na páru, čtyři se na záď nevejdeme.“

A už zmizel v kajutě. Péťa s Billem stáli na zádi, a jak veslovali, dívali se kupředu. Jeden z nich nabral Toma veslem, a to mu docela stačilo. Honem lezl za Jožkou a ještě si cestou narazil hlavu.

„Páni! Vy tu máte ale teplo,“ řekl, zamžikal ve světle petrolejové lampy a zadíval se na rozžhavená kamna.

„Je tu docela útulno,“ řekl Jožka.

„Trochu vyvětráme,“ navrhl Tom, otevřel dveře, které Jožka pečlivě uzavřel, a co nejblíž se u nich usadil.

„Víš co, posadíme se radši na střechu kajuty,“ navrhl Jožka, který nemohl přenést přes srdce, že jim utíká tolik tepla. „A tady zatím zavřeme, ať se nám udrží teplo, než se vrátíme od starého Harryho. Budeme tu stejně co nevidět. Povídal, abychom mu nejezdili moc blízko k lodi.“

„Tak dobrá,“ souhlasil Tom.

„Hej!“ zavolal Jožka dveřmi. „Nasaďte u strojů poloviční tempo! A ne abyste nám rozbili kotrby, až polezeme ven.“

Péťa a Bill vyzvedli vesla z vody, na chvíli je podrželi a Jožka s Tomem zatím vylezli z kajuty a plížili se na příď, kde už byli z dosahu jejich temp. To už se veslaři zase pustili do práce. Smrt a sláva plula proti proudu po krátkém rovném úseku řeky nad hospůdkou, kolem šerých, neosvětlených přízemních domků. Tom a Jožka seděli na střeše kajuty a pozorně se dívali do tmy před sebou.

„Teď už musíme být skoro u toho zákrutu,“ řekl Tom.

„Tamhle vidím světlo,“ zvolal Jožka, „Zpomalit stroj na pravoboku. A plnou parou u stroje na levoboku!“

Smrt a sláva pomalu zatočila do ohybu řeky. V místech, kde měl starý rybář obytný člun a sítě, svítilo vzdálené mihotavé světýlko. .„Nesmíte zajet moc blízko,“ upozorňoval Tom.

„To vím taky,“ řekl mu Jožka a upřeně se díval do tmy. „Ale musíme dorazil přesně na správné místo… Oba zvolnit…“ Smrt a sláva plula neslyšně dál. „Polovičním tempem… Zvolnit…“ Jožka stál na přední palubě, přidržoval se stožáru a díval se na hradbu z rákosí, která byla ještě o kapánek tmavší než obloha. „Stroj na levoboku, vpřed… Zvolnit…“

Smrt a sláva zajela špičkou do rákosí, které tiše zašustilo. Čnělka se jí pomalu zarývala do měkkého bahna, až se loďka zastavila, a pak se ozvalo hlasité žuchnuti, jak Jožka vyskočil na břeh s kotvicí, jaká se zapouští do bahna, a uvazovacím lanem.

„Nenamočil ses?“ ptal se ho Tom.

„Jen po holínky,“ ozval se ze tmy Jožka. „Tady bude dobře držet.“ Jen mdlé světýlko baterky prozrazovalo, kde zaráží do bahna kotvu.

„Vezměte lampu,“ volal Jožka. „Než k němu dojdeme, tak ji zhasneme.“

„Přiložím ještě trochu do kamen,“ řekl Péťa.

„Tak sebou hoď,“ pobízel ho Tom.

S hlasitým čvachtáním se všichni čtyři vydali husím pochodem rákosím, v čele Bill se svítilnou. Při každém kroku se jim půda houpala pod nohama. Co chvilku to někde šplíchlo a hned se poznalo, kdo šlápl rovnou do vody. Najednou se kousek před nimi objevilo rybářovo světýlko.

„Zhasněte lucernu,“ sykl Jožka a Bill sfoukl světlo.

„Kdo je to?“ promluvil kdosi chraptivě ve tmě.

„My,“ volal Tom.

„A já si už najisto myslel, že dávno spíte,“ podivil se rybář. „Ale odliv ještě nezačal. Jdete včas. Sítě začneme vytahovat až za chvíli. Dávejte pozor, kam šlapete. Podejte mi ruku…“

Octli se na kluzkém bahně, které dosahovalo skoro až k černému, dehtem natřenému boku starého lodního trupu, v němž se rybář ubytoval. Kdysi to bývala opravdická loď, ale teď na ní bylo vidět, že už jakživ nevypluje, leda snad, kdyby přišla povodeň. Starý rybář si z ní už před hezkými pár lety udělal chajdu, která měla dvě okýnka a kamínka s komínem, stejně prostá jako kamna na Smrti a slávě. A v téhle staré arše starý rybář bydlel, spravoval sítě, pozoroval řeku, napichoval návnady na udice, a když počasí přálo zase jinému rybaření, chystal si sítě. Ale ze všeho nejdůležitější pro něj byla vrš, síť na úhoře natažená od jednoho břehu řeky k druhému, která se musela spouštět ke dnu, když kolem proplouvaly lodě, a zase vyzvedávat, když táhli úhoři, a všichni členové klubu Lysek už dávno toužili po tom, aby se na něj mohli při této práci podívat.

„Tady je schůdek,“ upozorňoval chlapce rybář. „Pojďte dál, ale nedupejte, to si radši narazte hlavu. Jak mi tu začnou dupat sloni, už si sem úhoři netroufnou.“

Rybářova kajuta byla vyšší než kabina na Smrti a slávě. I Tom se tu mohl narovnat, jen do nízkých dvířek se nevešel. Na jedné straně kajuty byla pryčna přikrytá přehozem z pestrých klůcků. Pod jedním okýnkem stál stolek a u něho lavice. Uprostřed kajuty sálala námořnická kamínka, rozžhavená skoro do ruda, a na nich hvízdala velká černá konvice. Nad palandou visela na dvou hřebících na zdi starobylá puška s dlouhou hlavní. Po stěnách byly police s nejrůznějším nářadím, závaží na sítě, svinuté šňůry na lovení úhořů a asi dvacet nebo třicet háčků, zapíchnutých do korku uprostřed kotouče. Na stole ležely veliké brýle s ocelovými obroučkami a jejich .kovové části byly celé natřené na bílo, aby nerezivěly. Stěny byly polepené obrázky z novin, které už byly celé zažloutlé a zakouřené, protože tu visely kdovíjak dlouho. Chlapci rozeznali obrázky ze slavností na počest jubilea královny Viktorie, záběry vojáků táhnoucích do Jižní Afriky a obrázky z korunovace Eduarda Sedmého. U téhle události zřejmě staříkův zájem o historii ustal, protože v celé kajutě nebyl jediný obrázek z pozdější doby.

Čtyři Lysky se uvelebily, kam se jen dalo, Tom a Jožka na lavici a Bill s Péťou na rybářově pryčně. Stařík přelil vodu z konvice do velkého smaltovaného čajníku. Zamíchal čaj lžičkou a postavil jej na kamínka ke konvici.

„Kdy začnete zvedat sítě?“ ptal se Tom.

„To už bys je chtěl vyzvedávat?“ podivil se stařík. „Vždyť ještě ani nezačal odliv. Nejdřív musím vrš natáhnout. Pěkně si počkáme na odliv a na úhoře taky a pak uvidíme.“ Z hřebíčku na stěně kajuty sundal tři hrnky, do každého nalil skoro po okraj čaj černý jak botu, přidal kapku mléka a nasypal velkou lžíci cukru. „Dostanete vždycky dva a dva jeden hrnek a jeden zbyde na mne,“ řekl, „Honem to vypijte. Podívejte, Péťa už zívá. Hoďte to do sebe, ať mi tu neusínáte, a já zatím skočím ven a natáhnu vrše.“

Vřelý horký čaj jim všem spálil krk, ale když se ho napili, nechtělo se už ani Péťovi zívat a protírat si oči, Stařík se zadíval do tmy. „Tak jdu na ty vrše,“ řekl. „Odliv už začíná. Ne, ne. Vy zůstaňte tady. Nechci, abyste mi tu klouzali jeden přes druhého po bahně.“

A byl tentam. Čtyři Lysky vyšly z kajuty. Ze začátku neviděly ani na krok před sebe. Slyšely jen skřípání starého navíjedla. Pak rozeznaly ve tmě, jak starý rybář přejíždí s loďkou přes řeku, a zaslechly skřípění z druhého břehu. Za chvilku viděly, jak se vrací, ale jel tak tiše, že mu ani veslo nešplíchlo. To už byl zase u nich, zašel do kajuty, poručil chlapcům, aby za sebou zavřeli, nalil si další hrnek čaje, odfoukl s něho páru a dal se do pití. „Tak vy jste nikdy neviděli, jak se natahují vrše?“ zeptal se chlapců. „A já to viděl poprvé už hodně dávno - zítra tomu bude sedmdesát let.“

„Sedmdesát let!“ užasl Tom. „Ano, zítra mám narozeniny,“ řekl stařík. „Dneska nebo zítra?“ zeptal se Tom.

„Máš pravdu. Vždyť už je po půlnoci. Tak dneska je mi osmasedmdesát.“

„Všechno nejlepší,“ přál mu Tom.

„A ať ty narozeniny ještě mockrát oslavíte,“ přidali se Jožka, Bill i Péťa.

Stařík se zasmál. „V naší rodině se dožíváme devadesátky,“ řekl, „Tak to mne čeká ještě dvanáct let. Když jsem měl zrovna před sedmdesáti lety narozeniny, dovolil mi strýček, abych se s ním posadil u vrše, zrovna jako já dneska vám. Měl nataženou vrš nad Potterem… Jen to všechno vypijte. Čaje je tu ještě spousta.“ Dolil z konvice vařící vodu do čajníku. „Znáte to snad v Potteru, ne? Ale od těch dob se tam ledacos změnilo. Tenkrát tam ještě nebyly žádné baráky, jenom větrné mlýny. A plachetnice taky skoro ještě nejezdily. Ještě tak čluny, s jakými se sváží rákosí, a podobné loďky a pak pramice, které nakládaly u mostu zboží. Ale sítí se tehdá natahovalo hodně, i štiky se chytaly na káču, a co bylo všelijakého ptactva…“

„A staral se někdo o ptáky?“ zeptal se Tom, který se rozpomněl na klub Lysek.

„Leda střelci,“ řekl stařík a zasmál se.

„A bylo tehdy hodně bukačů?“ zeptal se Péťa.

„Sám jsem jich postřílel spousty,“ odpověděl stařík.

„Opravdu… Bukače že jste střílel?“ zděsil se Tom.

„A kolik. Tehdá jich tu byla celá hejna, ale pak jich začalo valem ubývat, až nezbyli skorem žádní. Ale slyšel jsem, že už se zase objevují. Kdybych si tak mohl vyrazit se svou starou flintičkou do Hicklingu…“

„Přece byste nestřílel bukače,“ namítl zděšeně Péťa.

„A co by ne?“ podivil se stařík. „Za mých mladých let jsme jich postříleli habaděj a pořád jich bylo dost, aby si všichni zastříleli.“

„Ale proto také vyhynuli,“ řekl Tom,

„Snad bys tomu nevěřil,“ usmál se stařík. „Vždyť oni by vyhynuli stejně, když se tu vysekává rákosí a všude se projíždějí lufťáci na lodičkách.“

Tom se podíval po ostatních Lyskách, jak se tváří na ta strašlivá kacířství.

„Ale vždyť jich zrovna začalo trošku přibývat,“ řekl Jožka. „A nikdo je nesmí střílet. Každý rok jich teď bude víc. Na jaře jsme našli dvě hnízda.“

„A kdopak od vás koupil vajíčka?“ zajímal se stařík.

„Nikdo,“ pohoršil se Jožka. „My je přece neprodávali. Ani jsme je nevybrali. Ale kdybychom na ně nedohlédli, tak je někdo určitě sebral.“

„Na světě je plno všelijakých bláznů,“ poznamenal stařík, „Vědět o těch hnízdech já, už jsem měl v kapse na tabák do své staré fajfčičky.“

Lysky se po sobě podívaly. Hádat se se starým Harrym nemělo nejmenší smysl, ale přece jen je něco docela jiného, když takový starý chlapík od řeky vykládá o vybírání vajíček, než když se k tomu chystá třeba Jirka Owdonů, který má dost velké kapesné, než aby ještě musel okrádat ptáky. Stařík si všiml, jak se zatvářil Péťa.

„A teď si o mně myslíte, že jsem starý zloděj,“ řekl, „Tak takový prý je Harry Bangate! A já vám povídáni, že je to hloupost. N» co sem byli ti ptáci nasazeni? No přece, aby se po nich střílelo!“

„Ale když se po nich bude střílet, tak tu žádní nezbudou.“

„My jsme se po nich něco nastříleli, a pořád jich bylo spousta.“

Bylo docela jasné, že stařík by jakživ nepochopil, proč členové klubu Lysek celé dny a noci hlídají hnízda a pozorují ptáky, a Tom raději moudře obrátil řeč jinam.

„Vyprávějte nám ještě, jak to tu dřív vypadalo,“ poprosil staříka a rybář se rozpovídal o starých časech, o stovkách pramic, které tu tehdy pluly (sám se zamlada plavil na pramici), o fregatách na Bartonu, o tom jak se na Breydonském jezeře střílelo rovnou z pramic a chytali se lipani, o povodni, .která postihla kraj před padesáti lety, a o všech půtkách, ke kterým docházelo, když někdo uzavřel přístup do některého z menších přítoků. Nikdo si ani nevšiml, jak čas letí, až se najednou stařík podíval na velké hodiny, které visely s hřebíku na zdi, vyskočil, otevřel dveře kajuty a pustil dovnitř prudký závan nočního vzduchu.

„Budeme se muset podívat po těch úhořích,“ řekl.

Zapálil chlapcům svítilnu a sundal si s háčku na zdi svou lampu. „Jednu tu budete potřebovat,“ řekl. „Dva tady zůstanete a dva půjdete se mnou. Do loďky vás víc vzít nemůžu.“

„Kdo půjde první?“ zeptal se Tom.

Ale nemuseli se ani dohadovat. Staříkova loďka se pohupovala těsně za zádí starého vraku a děda v té tmě prostě popadl dva chlapce, které mol po ruce, a řekl jim, aby si naskočili, ale potichu. Náhodou to byl zrovna Tom a Bill. A za chvilku už s nimi odrazil.

Tom a Bill seděli na jednom konci loďky se svítilnou u nohou. Před nimi klouzala z jedné strany loďky na druhou velká plochá bedna, která ležela pod střední sedačkou. A chlapci viděli, že se stařík naklání přes příď.

„Jak mu ta loďka vlastně jede?“ zašeptal Tom.

„Nedrží se nějakého lana?“ tiše se ho zeptal Bill.

Koleni byla tma jako v ranci, jen u nohou jim svítila lucerna a další zářila v rybářské chatrči a její světlo pronikalo otevřenými dveřmi kajuty. A v tom světle bylo vidět Péťu a Jožku, jak stoji na zádi starého lodního vraku a vypadají jako vystřižení z lepenky.

Loďka se zastavila a stařík zalovil ve vodě bidlem, které mělo na konci hák.

„A už ji táhnu,“ řekl. „Podržte jeden světlo a druhý ať mi pomůže!“

Z vody vystupoval dlouhý válec ze síťoviny, který držel tvar, protože byl uvnitř vyztužený obručemi z vrbového proutí.

Bill se starým rybářem vytáhli jeden konec vrše do loďky. Tom si nejdříve myslel, že síť je prázdná, ale najednou si všiml, že je na zúženém konci vzdutá a že to v ní bíle svití, a pochopil, že se záře svítilny odráží od lesklých bříšek úhořů.

„Otevři víko,“ řekl stařík a Tom, který držel v jedné ruce svítilnu, nadzvedl víko ploché bedny uprostřed loďky. Stařík podržel nad bednou zúžený konec vrše, rozvázal uzel a vypustil zářící proud úhořů. Pak zase přitáhl síťovinu na užším konci vrše, znovu ji uvázal a hodil síť přes lodní bok do vody.

„Tam jich ale bylo!“ žasl Tom.

„Vždyť taky zrovna táhnou. Zrovna táhnou,“ řekl stařík.

Loďka přejížděla pomaličku přes řeku.

„Máte něco?“ zaslechli z lodního trupu Péťův hlas.

„Spoustu,“ odpovídal Bill. Snažili se s Tomem spočítat úhoře ve světle lucerny. Ale nebylo to snadné, protože bedna byla do poloviny naplněna vodou a úhoři plavali hřbety vzhůru, takže jim už nesvítila bílá bříška.

„Příště pojedu já,“ hlásil se Péťa, když vylézali do rybářova obydlí.

„Jen jestli zatím neusneš,“ řekl mu stařík.

Vypili další čaj, který byl ještě černější, protože čajník stál celou tu dobu na kamnech. Stařík se rozpovídal o úhořích. „A kam vlastně táhnou?“ ptal se Péťa a Tom mu vyprávěl, jak úhoři mají daleko v Atlantském oceánu místa, kde se třou, jak se maličcí úhoříčci, kteří plují do Anglie, cestou setkávají s velkými úhoři a jak si dospělí úhoři pochutnávají na té spoustě mláďat. „Jsou to ale kanibalové,“ rozhořčil se Péťa. Ale stařík na žádné takové povídačky nevěřil. Podle něj se prý úhoři líhnou v bahně a dolů po řece táhnou jen proto, že dostanou chuť na slanou vodu. „Cítí odliv a ženou se dolů s ním,“ prohlásil.

„Jakého jste chytil největšího úhoře?“ zeptal se Tom.

„Toho jsem vlastně nechytil,“ přiznal stařík. „V poslední chvíli mi uklouzl. Ale byl to kus! Bodl jsem po něm v rákosí starou vidlicí a trefil jsem ho do ocasu a on mi div nepřevrátil loďku. A pak se pustil jako blesk po proudu, vířil za sebou vlny jako nějaký motorový člun a úplně podemlel břehy. Jestlipak jste už někdy slyšeli o tom starém úhoři, co přeplaval přes Breydonské jezero až do Reedhamu, aby si vyměnil s králem korunu? To byl opravdu prazvláštní úhoř. Slyšeli jste už o tom mořském hadovi, co málem uvízl mezi břehy, když táhl po proudu z Yarmouthu do Gorlestonu? Že to byl mořský had? Kdepak, žádný mořský had to nebyl. Byl to velký starý úhoř. A ne had.“

Uplynulo něco přes hodinu a stařík se zase podíval na velké hodiny, které visely na hřebu. Zase otevřel dveře do nočního vzduchu, ale tentokrát s ním vyjeli na loďce Péťa s Jožkou a Tom s Billem se dívali z chatrče, jak loďka pomalu pluje kolem sítě a ve tmě na ní září svítilna.

„Teď zastaví,“ řekl Bill.

Kdosi pozvedl svítilnu a chlapci viděli, jak se její světlo odráží na zčeřené hladině a jak starý rybář vytahuje vrš.

Ze tmy zaslechli Péťův výkřik: „Ti jsou ale senzační!“

A vzápětí slyšeli, jak se úhoři hrnou z vrše do bedny, až kolem nich šplíchá voda. „Ten jich ale tentokrát chytil!“ řekl Tom obdivně.

Za chvilku se už blížili k svítilně. Vraceli se k starému rybářovu vraku.

„Je jich na sta,“ řekl Jožka a střepával s rukávu vodu.

„Však jsem měl taky dobrou návnadu!“ liboval si stařík.

„Prý nám jich pár dá,“ prozrazoval ostatním Péťa.

A znovu zasedli k čaji, dveře kajuty je skryly před nocí a lucerna zavěšená od stropu svítila v páře z vlhkého šatstva a v kouři staříkovy dýmky čím dál tím slaběji.

„Ale jak si je uvaříme?“ napadlo Billa. „Že bychom je usmažili?“

„Můžete je usmažit, nebo si z nich uvařit polívku.“ řekl jim stařík. „A taky.se dají péct a udit. Ale s uzením to radši nezkoušejte. To byste museli mít uzavřený oheň a ryby věšet do komína.“

„Vždyť my máme kamínka,“ řekl Jožka.

„A co náš komín?“ připomněl jim Bill.

„Tak je vyudíme,“ navrhoval Péťa. „Nikdy jsme ještě nic neudili. A když už máme taková kamna…“

„Ale jak se to dělá?“ ptal se Bill.

„Stáhnete je, vykucháte a pověsíte do kouře,“ vysvětloval stařík.

Znělo to docela jednoduše a chlapci si řekli, že by byla věčná škoda to nezkusit, když už mají na Smrti a slávě kamínka i komín.

„Vyudíme je,“ rozhodl Bill.

„A ty zanes dva mamince,“ řekl stařík a obrátil se na Toma. „Ale ne abys je udil. Maminka má úhoře nejradši pečené.“

„Jenže já bych taky rád ochutnal uzené,“ namítl Tom.

„My se s tebou rozdělíme,“ navrhl mu Jožka, a tak se přece jen dohodli.

Ale když se Péťa vrátil z nočního chladu do rozpařené kajuty rybářova vraku, neudržel ho vzhůru ani sebečernější čaj. Stařík vykládal dál sobě i ostatním, ale otázky padaly čím dál tím řidčeji a brzy ustaly nadobro. Starý rybář se rozhlédl po svých hostech, zasmál se pod vousy, nacpal si ještě jednu fajfčičku a nalil si další hrnek čaje. A když obloha začínala blednout, pomyslil si, že by měl vytáhnout ještě naposled vrš, podíval se znovu na své návštěvníky, ale neprobudil je a tiše vyšel z kajuty.

KAPITOLA IV

PODIVNÉ UDÁLOSTI

První se probudil Bill. Rybářova svítilna už sotva blikala. Okénko v kajutě vypadalo jak světlý čtverec na temné stěně. Péťa sklouzl, když usínal, na Toma a Tom ho nechal ležel a sám usnul taky. Jožka spal s otevřenou pusou a chrápal, sice ne nahlas, ale zato pravidelně, jako by nikdy neměl přestat. Rybář, starý Harry, někam zmizel, ale svítilnu si s sebou nevzal. A svítilna ze Smrti a slávy stála v koutě na podlaze. Bill přešel k světlejšímu okénku a vyhlédl ven. Na východě už byla obloha jasná. Dole na řece stříbřitě svítila voda a tu a tam se zeleně zaleskla. A jak svítalo, dohasínaly poslední hvězdy.

Vtom se otevřely dveře kajuty a vstoupil starý rybář.

„Už je načase, abyste byli na kutích,“ řekl chlapcům, „A já bych si taky lehl. Úhoři už stejně nepotáhnou.“

Jožka rázem přestal chrápat, zprudka se posadil a ospale zamžoural.

„Propána!“ zděsil se Tom. „Snad jsem neusnul?“

„Já určitě ne,“ kasal se Péťa. „Vždyť jsem vám zrovna vyprávěl…“

„Jenže to bylo víc než před hodinou,“ zasmál se stařík, „Vypadá to dneska na hezké ráno, ale moc z něho asi neužiju. Když se v noci rybaří, tak se přes den vyspává.“ Nalil si hrnek čaje, přidal do něho trochu mléka, potom cukr, ukrojil si krajíc chleba, položil na něj tlustý plát slaniny a usadil se k snídani. „Než jde člověk spát, má si dát kus studené slaniny a pak ho hlad neprobudí. Pojďte. Vezměte si taky.“

Ale nikomu z Lysek nebylo do jídla. Chtělo se jim jen a jen spát.

„Musíme jít,“ pobízel ostatní Tom. „Vždyť už je ráno.“

„Prober se, Péťo,“ budil Bill kamaráda. „Vyspíš se na palandě. Zavezeme s Jožkou Smrt a slávu k přístavišti.“

„Není žádný vítr,“ všiml si Jožka. „Pojedeme na motor.“

„Tom bude .kormidlovat,“ rozhodl Bill. „Hej, Péťo! Neusínej zas!“

Stařík s nimi vyšel z .kajuty a ještě žvýkal chleba se slaninou. „V čem ponesete ty úhoře?“ zeptal se jich.

„Zaběhnu pro kbelík,“ nabídl se Bill.

„Půjčím vám svůj,“ řekl staří.k. „Stejně si ještě dneska zajedu na nějakou tu skleničku, a tak si ho u vás vyzvednu.“ Sešel dolů k loďce. „Kdy si je chcete vyudit?“ zeptal se.

„Až se trochu prospíme,“ odpověděl mu Bill.

„Radši vám je zabiju,“ rozhodl se stařík. Otevřel bednu a podíval se dovnitř. Jeho drsná stará ruka chňapla mezi úhoře jak zobák volavky. A už se zdvihala i s úhořem, který sebou prudce mrskal. Bum! Stařík udeřil úhoře do ocasu a omráčil ho. A vzápětí už zvedl nůž, vrazil ho úhoři do páteře těsně za hlavou a pak ho hodil do kbelíku. A znovu zajel rukou do nádrže. A tak vytáhl jednoho po druhém šest pěkných úhořů, omráčil je, zabil a hodil do kbelíku tak lehce a klidně, jako by myslel na něco docela jiného. Lysky se rozpomněly, jak musely s chycenými úhoři vždycky krvavě bojovat, jak měly prsty celé posekané a rybářské náčiní pomotané a pokryté slizem, a dívaly se na starého rybáře s bezmeznou úctou,

„Jak to, že to tak umíte?“ ptal se ho Tom.

Stařík vzhlédl od práce. „Omráčit úhoře?“ zeptal se. „Však jsem se toho něco nadělal,“ řekl. „To je cvik. Dělám to už sedmdesát let.“

Potom jim podal kbelík, pozval je, aby zas někdy v noci, až se jim to bude hodit, přišli, a vylezl zpátky do starého lodního trupu. Chlapci mu poděkovali a honem se brodili kolem břehu, zarostlého rákosím, k Smrti a slávě. Jak vyšli ze zahřáté kajuty, svěží vzduch zářijového rána je štípal do tváří, a než dorazili na Smrt a slávu a vyjeli na otevřenou řeku, byl už docela vzhůru i Péťa.

„Jdi dolů a prospi se, Péťane,“ radil mu Bill.

„Jdi si dolů sám,“ odmlouval mu Péťa.

Bill a Jožka se opírali každý do jednoho vesla a poháněli loďku do středu řeky. Tom se usadil až u pravého lodního zábradlí, a třebaže to nebylo ani nutné, uchopil do ruky kormidlo. Péťa se držel stožáru a stál na střeše kajuty. Kdesi v Horningu zakokrhal kohout a v dálce mu odpověděl druhý. Před lodí vyskočila z vody parma, a jak dopadla, šířily se po hladině kruhy.

„To bylo prima, viďte,“ pochvaloval si Tom, „Až přijede Dick s Dorotkou, podnikneme to ještě jednou.“

„Co myslíte, jí admirál rád úhoře?“ napadlo Jožku.

„Podniknem toho ještě mnohem víc,“ řekl Bill. „S touhle starou kocábkou se teď můžeme pustit, kam nás napadne.“

Úplně už všichni zapomněli na ten poprask, .který se včera strhl kvůli odpoutanému motorovému člunu. Někdo ho prostě odvázal. A lidé si chvilku mysleli, že to provedli oni. Ale oni zatím nic takového neprovedli a po téhle noci u rybářských sítí celou nepříjemnost už dávno pustili z hlavy. Pravidelně veslovali po proudu, zabočili do ohybu řeky pod lodí starého rybáře a ujížděli už v polovině krátkého rovného úseku řeky, když Péťa pojednou vykřikl.

„Co je to tamhle za loď?“ ptal se.

„A zrovna na takovém místě!“ podivil se Bill.

„Nejspíš bude někoho, kdo to tu dobře nezná,“ usoudil Tom.

Na tomhle kratičkém úseku řeky se jen na jednom místě skláněly nad vodou stromy, a to těsně předtím, než se pod hostincem řeka zatáčí. Tomuhle místu se všichni rozumní majitelé plachetnic vždycky raději vyhýbali, i když sem přijeli třeba poprvé. A zrovna tady, docela blízko těch stromů, stála plachetnice.

„Zatočit k levoboku,“ velel Jožka. „Zajedem se na ni podívat.“

„Nějak se mi to nezdá,“ zarazil se Jožka. „Podívejte, jak je natočená.“

Přiblížili se k plachetnici a viděli, že s ní opravdu něco není v pořádku. Vůbec nebyla na řece zakotvená, ani přivázaná ze zádě i z přídě ke břehu, ale stála natočena šikmo proti proudu a u břehu držela jen za vrcholek stožáru.

„Poslyšte,“ vykřikl Bill. „Vždyť je to ta jachta, co kotvila vedle nás.“

„Tak ji zachráníme,“ navrhl Jožka. „Vyndej lana, Péťo.“

„Ale jak se sem proboha dostala?“ divil se Tom.

„Uplavala po proudu a zachytla se o stromy. Jinak by už dávno byla bůhvíkde. Nejspíš uplavala těsně předtím, než začal odliv.“

„My pluli nahoru ještě za přílivu a brzy potom začal odliv,“ vzpomněl si Bill.

„Ale když jsme odjížděli, tak tam ještě byla,“ uvědomil si Jožka. „Já ji viděl. Pamatujete se přece, jak jsem dával pozor, abychom do ní nevrazili.“

Záchranná výprava už byla docela blízko plachetnice, a když pohlédla vzhůru k jejímu stožáru, viděla, že se jí mezi stožár a čelní výztuž zaklesla větev.

„Co s ní chcete dělat?“ ptal se Tom.

„Zavezeme ji nazpátek k přístavišti a přivážeme ji,“ rozhodl Jožka. „Přece ji tu takhle nemůžeme nechat.“

„Podívejte, jak jí visí uvazovací lana,“ všiml si Péťa.

„To musela být ale lajdácky uvázaná,“ poznamenal Jožka. „Dejte na ni pozor. A vytáhněte chrániče. Pozor, Péťo. Ne aby si narazila příď. Vytáhni veslo, Bille.“ Než to dořekl, vytáhl i své veslo, ale nejdříve trošičku popohnal Smrt a slávu, takže Tom se s ní ještě stačil taktak otočit a zajet k boku plachetnice. Obě lodě se ještě ani nedotkly, a už Jožka přeskočil na palubu plachetnice. Péťa skočil za ním.

„Vytáhněte to přídní lano,“ volal Jožka a sám vytahoval střídavými pohyby rukou lano, které viselo z lodní zádě. Za chvíli byla obě lana i s malými kotvicemi na koncích nahoře.

„Pořád mi to nejde do hlavy,“ řekl Bill. „Jak to, že vlastně uplavala?“

„Musíme ji obrátit po proudu, jako když sem připlula,“ řekl Jožka a díval se nahoru na zelené větvičky mezi stožárem a čelní výztuží. „Podej sem to vlečné lano, Tome. Zrovna na něm sedíš, A podrž ho za jeden konec.“

Druhý konec lana uvázal Jožka k stožáru plachetnice a požádal Billa, aby zajel se Smrtí a slávou doprostřed řeky. „Nechceme přece, aby do nás narazila, kdyby se najednou rozjela. Kormidlo radši nech, Tome. Spíš ji zvládneme vesly,“ Kluci z loděnic byli najednou ve svém živlu. Tohleto je přece prácička pro záchrannou výpravu. A Tom poslouchal, co mu poroučeli, jednal přesně podle jejich pokynů, i když tu byl nejstarší. Teď převzal velení Jožka a o torn nebylo nejmenšího sporu.

Smrt a sláva kus poodjela. Vlečné lano se jí napjalo. Ze stožáru spadla sprška listí. Jožka sledoval .každý pohyb a teď zvedl ruku. Bill a Tom nechali záchrannou loď trochu couvnout, a když jim Jožka ukázal novým směrem, zase s ní popojeli kupředu. Nahoře se ozval praskot. Na palubu i do vody spadly větvičky a listí a plachetnice se konečně vyprostila.

„To se vám povedlo,“ řekl Tom.

„Ke kormidlu, Péťo,“ velel Jožka. „Záchrannou lodí pomalu vpřed! A držet směr.“

Vlečná loď pomalu plula k přístavišti a za ní zachráněná plachetnice, na níž kormidloval Péťa. Jožka zatím svinoval na přídi i na zádi kotevní lana do kotoučů, na jejichž koncích čekaly kotvice, jen je zaseknout do břehu.

„Zvolna vpřed!“ zvolal, .když zajeli do ohybu řeky pod hostincem.

V hostinci se najednou rozlétlo okno, naklonila se z něho služebná a vyklepávala prachovku. Horning se probouzel.

„Uvolňuji!“ volal Jožka. „Připravte se k stažení vlečného lana! Hotovo!“ a rozběhl se na záď. „A ty, Péťane, běž na příď, ať vyskočíš na břeh. Já už s ní přistanu sám.“

Plachetnice zvolna klouzala kolem přístaviště. Tom a Bill zajížděli se Smrtí a slávou na její staré .kotviště, o pár yardů níž. Péťa s Jožkou vyskočili z plachetnice na břeh, každý s kotvou a uvazovacím lanem. Přivazovali zrovna lana ke kruhům na přístavním můstku, a vtom si to sem od lodního skladiště přihrnuli na kole dva větší chlapci, seskočili, zůstali stát a dívali se na ně.

„Tak už zase začínáte!“ řekl jeden z nich. „Dobrá. Ale tentokrát jsou tu naráz dva svědkové. A teď poslyšte. Už ať na ta lana ani nesáhnete. Ještě štěstí, že jsme jeli kolem. Lana ať necháte na pokoji!… Takhle odvazovat lodě a pak ještě zapírat!“

„Ale my jsme ji neodvazovali,“ bránil se Péťa. „Co to vykládáte? Sami to přece vidíte! Neodvazujeme ji, ale přivazujeme!“

„To vám tak budeme věřit. Chytli jsme vás u odvázaných lan. Pojď, Jirko, zajdeme to rovnou ohlásit strážníkovi.“

„Až se vrátíme z Norwiche,“ řekl Jirka Owdon. „Teď se tím nemůžeme zdržovat. Přistihli jsme je při činu. A Tom Dudgeon .v tom lítá taky!“

Tom vyskočil rozhořčeně na břeh.

„Ale my ji neodvazovali. Našli jsme ji, jak plave po řece s uvolněnými lany. Stožár se jí zachytil o strom. Podívej, co má na palubě listí. Kdoví jak by to s ni dopadlo, kdybychom tudy náhodou nejeli.“

„Zachránili jsme ji,“ řekl Jožka.

„A když jste odvázali na jaře Margolettu, to jste ji snad taky chtěli zachránit, ne?“ ušklíbl se Jirka Owdon. „Koukejte ta lana hned uvázat a nemyslete si, že až odjedeme, pustíte ji po proudu. Dobře jsme vás viděli.“

„Vždyť jsme ji přivazovali,“ tvrdil Jožka. „Sami jste to přece viděli.“

„Viděli jsme vás u uvolněných lan, jak chcete loď odvázat,“ stál na svém Jirka Owdon. „A ještě budete vykládat, že jste neměli nic společného ani s těmi ostatními! Snad nechcete tvrdit, že jste se ani nedotkli veslice pana Towzera, nebo toho zeleného obytného člunu a Letící hvězdy?“

„Cože?“ zvolal Tom. „Na Letící hvězdu nikdo přece ani nesáhl!“

„Že ne? Ale to bys přece měl vědět. Snad se nakonec neodvázala sama jako ta veslice nebo obytný člun? Nejspíš ano, viď? Ale tentokrát jsme vás přistihli s lany v rukou. Pojď, Ralfe. Však o tom ještě uslyšíte!“

Jirka Owdon a jeho kamarád nasedli na kola a odjeli.

„To jsou ale pacholci,“ rozčiloval se Péťa.

„Přece si z toho nebudeme nic dělat,“ uklidňoval ho Tom. „Všichni víme, jak jsme ji našli.“

Bill o tom tak přesvědčen nebyl. „Jenže kdo nám to dokáže?“ řekl. „Všichni si mysleli, že jsme včera odvázali ten motorový člun, a přitom víme, že jsme na něj ani nesáhli.“

„A co ty ostatní lodě?“ namítl Jožka,

„Harry Bangate přece ví, že jsme byli celou noc u něho,“ řekl Tom. „Nemohli jsme odvazovat lodě a přitom vytahovat z vody úhoře.“

„To je naše jediné štěstí,“ řekl Jožka.

Vrátili se na Smrt a slávu.

„Vezmi si svoje úhoře,“ připomněl Jožka Tomovi.

Tom si vybral z kbelíku dva. „Ty mi budou stačit,“ řekl. „Vyudíte si je hned?“

„Nejdřív se trochu vyspíme,“ řekl Jožka. „Péťa nás už samým zíváním div nespolkne. Museli bychom topit a nevím, kdo by asi teď zůstal vzhůru a přikládal.“

„Tak já jdu,“ loučil se Tom. Sám také už zíval. „Trochu se prospím a zase přijdu. Kde mám pláštěnku?“

Zamířil pryč, s pláštěnkou sbalenou pod jednou paží a v každé ruce s úhořem.

„Já budu spát až do příštího týdne,“ řekl Péťa.

Vtom projel drkotavě na svém tříkoláku kolem přístavního můstku chlapec, který rozvážel mléko. Když zahlédl posádku Smrti a slávy, vyvalil na ni oči, seskočil a tlačil před sebou tříkolku až k lodi.

„Co tu děláte?“ divil se. „Jak to, že nejste dole u přívozu?“

„A co bychom tam dělali?“ ptal se ho ospale Bill.

„Zachraňovali lodě. Někdo jich pustil šest po proudu a uplavaly tam.“

„My se musíme trochu vyspat,“ řekl mu Jožka.

„Nepustili jste je nakonec vy?“ zeptal se chlapec z mlékárny.

„Ne,“ odpověděl mu Jožka.

„Ale leckdo si mysli, že jste to udělali,“ řekl chlapec.

„Tak ať si to myslí,“ odpověděl Bill. „Chytali jsme celou noc úhoře u starého Harryho Bangata a seděli jsme u jeho vrší.“

„A máte nějaké?“

„Spousty.“

„Tak jste žádnou tu loď neodvázali?“

„Víš co, vypadni,“ řekl mu Bill. „A dej nám pokoj. Chceme se trochu vyspat.“

„Copak se člověk nesmí ani zeptat?“ bručel chlapec a odjížděl na svém tříkoláku.

Bill sešel do kajuty a vrátil se s prkýnkem, na které napsal tužkou velkými písmeny: TADY SE SPÍ. NERUŠIT. „Takhle to vyvěsil tatínek, když byla maminka nemocná,“ řekl.

„Prima,“ pochválil ho Jožka.

Prkýnko připevnili na střechu kajuty. Pak už byli tak ospalí, že skoro nevěděli, co dělají, sešli dolů, narychlo se zuli a ještě oblečení padli rovnou na palandy, trochu se zavrtěli ze strany na stranu, aby se pěkně zabalili do dek, a začali dohánět, co v noci zameškali.

KAPITOLA V

MRAKY SE STAHUJÍ

„Tady se spí. Nerušit!“ četl kdosi Billův nápis.

„To je ale drzost!“ řekl někdo jiný.

„Však já je vyruším!“ ozval se třetí hlas.

Jožka, Bill a Péťa leželi na palandách ve Smrti a slávě a po několikahodinovém spánku jim bylo o moc líp, jen vstávat se jim nechtělo. Ale teď už k nim pěknou chvíli doléhaly z úplné blízkosti jakési hlasy. A vtom jim někdo zabušil tak prudce na střechu kajuty, že rázem vyskočili. Vyběhli na palubu a tu viděli, že na přístavišti je plno lidí. Cizí pán, kterému zachránili loď, si prohlížel kotevní lana a rozmlouval s Jirkou Owdonem. Majitel zeleného obytného člunu vyprávěl všem kolem, jak se v noci najednou probudil a zjistil, že plave i s lodí po proudu. Oba Towzerovic chlapci vykládali, jak našli svou veslici zachycenou v řetězech přívozu. A majitelé Letící hvězdy zas vysvětlovali, že se jim malá závodní plachetnička zachránila jen šťastnou náhodou, jinak by se byla roztříštila o nějaké bednění, a to ji včera sami uvázali, když s ní připluli do Horningu. Strážník pan Tedder, který prve tak zabušil na střechu kajuty, se díval do svého zápisníku a cucal konec tužky. Všichni jako by mluvili najednou, ale sotva posádka Smrti a slávy vyšla na palubu, rozhořčené štěbetáni rázem umlklo.

„Tak zase vyvádíte!“ uvítal je pan Tedder. „Nač to jenom děláte? Však jste byli včera v noci dlouho vzhůru. Viděl jsem vás svítit. A ráno jste byli přistiženi, jak odvazujete plachetnici…“

„Tu jsme přivazovali,“ namítl Jožka.

„Proč jste mi pustili po vodě obytný člun?“

„A proč naši veslici?“

„Mohli jste způsobit na padesát liber škody, když jste pustili Letící hvězdu po řece.“

„Žádné z těch lodí jsme se ani nedotkli,“ vystoupil Jožka. „Zeptejte se Toma Dudgeona.“

„Toma Dudgeona,“zasmál se někdo, „Zeptejte se prý Toma Dudgeona! Vždyť zrovna Tom Dudgeon s touhletou zábavou začal.“

„Kde jste byli včera v noci po dvanácté hodině?“ vybafl na ně pan Tedder. „Kde jste byli? Odvazovali jste lana a pouštěli lodě po vodě. Však my to víme!“

„Nic takového jsme nedělali,“ bránil se Jožka.

„Dokud nezmizí tihle kluci od řeky, tak tu nikdy klid nebude,“ ozval se kdosi.

„Co je to tu za poprask?“

„Tati!“ vykřikl Péťa, když se jeho tatínek prodíral davem lidí.

Pan Tedder se k němu otočil. „Tohle si váš Péťa odnese,“ řekl. „A pokutu budete platit vy. Proč na něj líp nedohlídnete?“

„Co jste tu prováděli, Péťo?“ zeptal se tatínek.

„Nic,“ odpověděl Péťa.

„Že nic neprováděli?“ a zase spustilo najednou aspoň šest lidí. Péťův tatínek poslouchal.

„Hlouposti,“ řekl najednou. „Péťo. Řekni mi to sám. Sáhli jste na některou tu loď?“

„Ne,“ tvrdil Péťa.

„Tady to slyšíte,“ řekl Péťův tatínek.

Pan Tedder všechny umlčel. „Tohleto vyšetřování vedu já,“ prohlásil. „Kde jste byli s touhle lodí včera po půlnoci?“

„Nahoře na řece,“ řekl Jožka. „Chceš říct dole, ne?“ opravil ho někdo. „Nahoře na řece,“ opakoval Jožka, „A co jste na ní dělali?“

„Nebyli jsme na lodi.“

„Ach tak!“ řekl pan Tedder a rychle zapisoval do notesu.

„Byli přece na břehu a odvázali mi hausbót.“

Pan Tedder zamával tužkou, aby starého pána umlčel.

„A co jste tedy dělali?“ uhodil na chlapce.

„Lovili jsme úhoře.“

„Úhoře! A to myslíte, že vám někdo uvěří? Ukažte nám je.“

Bill neřekl ani slovo, jen jim podržel před očima kbelík. Pan Tedder se vážně zadíval na úhoře na jeho dně.

„Čekali jsme s Harrym Bangatem u vrše,“ řekl Jožka.

„Vsadil bych se, že je to lež,“ ozval se Jirka Owdon.

„Však se to brzy ukáže,“ řekl Péťův tatínek. „Zrovna sem jede po řece starý Harry.“

Rybář k nim vesloval pravidelnými tempy po proudu. Všichni ho tu znali, s tou jeho šedou hřívou, která mu splývala až na ramena zpod rozedraného černého klobouku, a zavolali na něj. Stařík se otočil, jako by se chtěl podívat, na koho to tak křičí, a mlčky vesloval dál, až dorazil se svou starou loďkou těsně za záď Smrti a slávy,

„Ještě potřebujete ten kbelík?“ ptal se.

Bill přelil úhoře i s krví a slizem z rybářova vědra do jejich a začal spouštět vypůjčený kbelík z loďky.

„Harry Bangate,“ spustil strážník Tedder. „Tito hoši tvrdí, že s vámi čekali dnes v noci u vrše.“

„A taky že ano,“ odpověděl stařík. „Však taky dneska táhlo úhořů jedna radost.“

„A jak dlouho se s vámi chlapci zdrželi?“

„Přijeli, ještě než začal odliv,“ odpověděl stařík. „Asi tak kolem dvanácté a zůstali u mne až do svítání, to už úhoři přestali táhnout. Stalo se něco?“

„Vždyť jsem vám to povídal,“ řekl Péťův tatínek. „Kluci vám na lodě ani nesáhli.“

Lidé na přístavišti se tvářili skoro zklamaně. Bill vrátil vědro rybáři a ten si je uložil na dno člunu, vystoupil na břeh a belhal se k hospodě. Pan Tedder sklapl notes a bezradně se díval z jednoho na druhého.

„Zatracená práce,“ ulevil si.

„Však oni to všechno nějak stihli,“ řekl jeden z majitelů lodí. „Nikdo jiný to přece udělat nemohl.“

„A hned dvě noci za sebou,“ dodal pan Tedder a poškrábal se na hlavě. „Včera odvázali Jonnattův motorový člun a dneska všechny vaše lodě.“

„Ale jestli to nebyli oni, pak je povinností policie vypátrat pravého viníka,“ ozval se majitel zeleného motorového člunu. „A zatrhnout mu ta darebáctví. To by tak hrálo, abych musel na téhle řece každou chvilku vstávat a dívat se, jestli mi nějaký rošťák neodvazuje kotevní lana.“

„Dobrá, ale my je chytili, zrovna když pouštěli po proudu tuhle plachetnici,“ vložil se do hovoru Jirka Owdon.

„A já ji večer opravdu pořádně uvázal,“ dodal majitel jachty.

„Našli jsme ji, jak se zachytila stožárem o strom,“ vysvětloval Jožka. „Ještě má na palubě listí. Kdybyste přišli jen o chviličku dřív, tak byste viděli, jak ji z těch větví vyprošťujeme.“

„Teď to sami slyšíte,“ řekl Péťův tatínek.

„Jenže to vážně vypadalo, že ji spíš odvazují,“ namítal Jirka.

Teď už se do pana Teddera pustilo naráz asi šest lidí.

„Něco se přece musí podniknout.“

„Copak tu vůbec nedohlížíte?“

„Policie přece nemůže být vzhůru celé dny a noci,“ bránil se pan Tedder.

„Budeme muset hlídkovat u lodí a střídat se jeden po druhém.“

„My bychom hlídkovali, ale jen jestli nám taky pomůžete.“

Zástup se pomalu rozcházel, majitelé odvázaných lodí i Jirka Owdon se svým kamarádem. Pořád ještě hučel do pana Teddera, který pomalu odcházel z přístaviště, a vykládal mu, co by se mělo podniknout.

„Tom měl pravdu,“ řekl Jožka. „Nemůžou nám přece nic dokázat.“

„Čert aby je vzal,“ zahuboval Bill. „Co abychom si vyudili ty úhoře?“

„A na snídani chuť nemáte?“ ozval se Péťa.

„Na snídani!“ zvolal Jožka. „Tu už jsme dávno zaspali. Ale co kdybychom se naobědvali?“

„Honem postavte vodu na primus,“ řekl Bill. „Nač bychom se honili domů. Máme přece chleba. A sýr. A jablka. A taky jednu mléčnou konzervu. A čaj. Kde jsou pytle? Zajdeme s Jožkou pro dříví na topení, a než se vrátíme, bude se voda vařit.“

Celou tu snídani i s obědem měli za dvacet minut hotovou. To už ležely na palubě dva pytle nacpané odřezky dřeva a hoblovačkami. Jožka s Billem zašli jako obyčejně do Jonnattovic loděnice, ale tam jim dělníci rozzlobeně řekli, aby se klidili, pořád ještě si mysleli, že mají na svědomí včerejší uličnictví. V loděnicích po proudu řeky měli větší štěstí, dostali plno smrkového dřeva, které vždycky pěkně hoří, cedrové dřevo, které hoří ještě lépe, a mahagonové hoblovačky a už se těšili, jak se z nich bude kouřit.

„Ještě štěstí, že máme tak pevný a široký komín,“ liboval si Jožka, „Vršek mu sundáme, Jde to docela lehce. A teď tam zasaďte napříč tyč a úhoři si tam budou nádherně viset.“

„Udělám pár drátěných háčků,“ nabídl se Bill. „Mám schovaný kousek telefonního drátu. Však jsem si myslel, že se bude jednou hodit.“

Nakonec se pustili do stahování úhořů. Jožka nařízl jednomu úhoři kůži kolem krku. Bill držel úhoře za hlavu v hadříku, aby mu pořád neklouzal mezi prsty. Jožka řezal nožem kolem dokola, až uvolnil asi půl palce kůže. Pak ji chytil do druhého hadříku a táhl. Kolikrát si už mysleli, že s tou kůží ani nehnou, jako dědeček s babičkou, když tahali řepu, a tak tahal chvilku Bill, chvilku Jožka, až se kůže konečně stáhla a obrátila se naruby jak rukavice. Staženého úhoře pak podali Péťovi, který ho vykuchal a seškrabal černou krev kolem páteře, a Jožka s Billem zatím už stahovali dalšího.

„To je ale patlačka,“ postěžoval si Péťa, jak škrábal pilně nožem.

„Ale ať všechno vyndáš,“ upozorňoval ho Bill. „Jak bys mu něco nechal vevnitř, ještě bys nás mohl otrávit.“

Ještě však museli nějak vpravit úhoře do komína. Sundali plechovou čepičku, kterou si udělali, aby se jim kouř nevracel do kajuty a měl pěkný tah. Bill ohnul čtyři drátky do háčků tvaru S. Zavěšoval úhoře na tyč, kterou mu držel Jožka, a pak je opatrně spustili do komína a tyč zaklesli za oba konce na jeho okraje. Péťa zatím zatopil v kamnech a přišel se ještě jednou podívat na střechu kajuty, jak jim jde práce od ruky.

„Moc kouře nahoru nejde,“ řekl mu Jožka. „Slez dolů a trochu to prošťouchni.“

Péťa sešel do kajuty, ale honem zase vyběhl ven.

„V kajutě je plno kouře,“ volal.

„S tím se asi nedá nic dělat,“ řekl Bill.

„Neměli bychom ten komín zase přikrýt?“ napadlo Jožku.

„To by snad šlo,“ řekl Péťa. „Aspoň by nám tolik nekouřilo do kajuty.“

„Stejně nepotřebujeme žádný zvláštní tah,“ dodal Bill. „I tak jde nahoru strašně moc dýmu.“

„A v kajutě je ho ještě o moc víc,“ řekl Péťa.

Všichni tři sešli do podpalubí.

A tu se Péťa div nezalkl. Jožka se rozkašlal. Bill si utíral uslzené oči.

„Tohle nás úplně vykouří,“ zabědoval Péťa.

„Bez kouře bys úhoře sotva vyudil,“ připomněl mu Bill.

„Však oni smažení taky nejsou špatní,“ řekl Péťa.

„Když už jsme se do toho dali, tak je přece vyudíme,“ domlouval mu Jožka.

„Zkuste zavřít dveře,“ požádal je Bill.

„Přikryjte rychle komín,“ volal Jožka. „Jestli nám takhle potáhne kouř zpátky, ještě udusí oheň.“

Bill nasadil na vršek komína plechovou čepičku. Trochu to pomohlo, ale nijak valně, Aspoň však už netáhlo do kajuty o nic víc kouře než nahoru k úhořům. Bill se jen bál, že jestli se jim oheň rozhoří až moc dobře, úhoři se nevyudí, ale usmaží na škvarek.

Péťa se začal dusit a málem se už zalykal.

„Měl bys jít radši ven, Péťo,“ poradil mu Bill a Péťa vyvrávoral na palubu.

„A zavři dveře,“ volal Jožka a Péťa za sebou zavřel. Za chvilku už dýchal docela dobře a otevřel znovu dveře. V kouři, kterého byla plná kajuta, se mu vynořil jakýsi obličej a kdosi na něj zavolal, aby honem zavřel a už neotvíral. Zaslechl jen, jak ještě přikládají dříví na oheň. Z komína se valila mračna čoudu. Za chviličku se dveře prudce otevřely, Jožka vystrčil hlavu a plnými doušky lokal vzduch. „Nejhorší je, když ukápne do ohně mastnota,“ sotva ze sebe vypravil a zase zmizel.

Pak vystrčil hlavu Bill. Po tvářích mu tekly slzy, ale srdnatě se usmíval.

„Jdu si na chvilku zachytat,“ řekl mu Péťa.

„To není špatný nápad,“ schválil mu to Bill. „Pár okounů by se docela hodilo. My zatím s Jožkou vyudíme ty úhoře, i kdybychom se měli zalknout.“

„Zavři!“ vykřikl na něj ze zakouřené kajuty Jožka a Bill se ještě trošičku nadechl a honem za sebou zavřel.

Uplynula hodina a po ní další. Péťa seděl na střeše kajuty a chytal ryby. Vytrvalci, kteří dole pořád ještě udili úhoře, se mohli ukašlat, div se neudusili, a jen tu a tam vystrčili hlavu, aby si zachránili život. Dávno si už nevyměnili ani slovo. Tu a tam se trochu pootevřely dveře, vykoukla jedna hlava a za ní další a už se zas ubožáci zavřeli ve všem tom kouři, na jak dlouho se to jen dalo vydržet.

U přístaviště se dá vždycky nějaký ten okoun ulovit a Péťa chytal na červené červíky, které už měl týden schované v mechu, takže byli opravdu k nakousnutí. Byli to výteční červi, červení, lesklí a náramně živí, jenže okouni, kteří se obvykle drží v blízkosti dřevěného bednění, se po nich kupodivu nijak nehrnuli. A Péťa vytahoval z vody jednu malou běličku po druhé. Velké bělice nejsou k zahození, když se zrovna nic lepšího nechytí, ale o mrňavé žádný kuchař nestojí, a tak sotva Péťa takovou malou běličku chytil, hned ji zas hodil do vody a vždycky doufal, že už konečně uvidí, jak se mu splávek dvakrát škubne a potápí, což znamená, že se na červíka chytil okoun. Ale okoun pořád nezabíral. Jednou už splávek ucukl, jednou se potopil kousíček pod hladinu a pak se zas trochu narovnal, jak ho unášel proud. Při každém takovém znamení Péťa zasekl. Ale vždycky jen musel znovu sundat z háčku další běličku a hodit ji zpátky do vody, dokázal-li to ovšem dost rychle. Moc ho to netěšilo, ale pořád ještě na tom byl líp, než kdyby se měl udit jako ti úhoři.

„Čtyřicet sedm,“ počítal v duchu. „Nebo jich bylo padesát sedm? Chytni se mi, okounku!“ Ale ani jeden okoun se mu nezakousl do červíka. Pomalu ho už rybaření přestávalo bavit, a ani se nevšiml, že mu zas něco zabralo, protože se nedíval na splávek, ale na malý motorový člun, který sem přijížděl proti proudu řeky.

Hned poznal, že není odnikud z okolí. Jako všechny motorové čluny měl poznávací číslo a před tím nestálo písmeno B, což znamenalo Bure, ale W-Waveney. Tenhle člun určitě přijel z jihu, přes Yarmouth.

Motoráček jel docela pomalu, a když si jeho kormidelník všiml, že Péťa rybaří, zpomalil ještě víc. Vyhodil dokonce rychlost a člun teď plul skoro neslyšně. Péťa si ho dobře prohlédl a všiml si, že to není jen tak ledajaký motorový člun, ale že byl postaven tak, aby se s ním dobře rybařilo. Na zvláštních opěrách na střeše kajuty zahlédl Péťa rybářské pruty a další podpěry uviděl na palubě.

„Jestlipak měl štěstí?“ zauvažoval Péťa.

Přečetl si na přídi jméno člunu — Vorvaň a vzpomněl si, že je to jakýsi druh velryby. Ale to už se podíval na svůj splávek a taktak, že chytil další běličku. Sundal ji z udice, hodil ji zpátky do vody a skoro vzápětí chytl další.

„Hej!“ zavolal na něj pán z motorového člunu.

Péťa se rozhlédl dolů a nahoru po řece, zjistil, že kolem dokola není živé duše, a uvědomil si, že ten pán volá nejspíš na něj. A aby mu dal najevo, že ho zaslechl, pozvedl ruku, jako to dělají lodníci na pramicích. Motorový člun se pozvolna otáčel.

„Nenachytal bys mi na zítra pár nástražních rybek?“ volal na něj pán.

„Proč ne,“ souhlasil Péťa.

„A máš na ně vezírek?“

„Ne,“ odpověděl Péťa, „Ale máme kbelík.“

„Líp se uchovají ve vezírku. Vrátím se a nechám ti tu svůj. Potřeboval bych tak tucet pěkných nástražních rybiček na štiky, asi tak velkých jako ta, co jsi zrovna hodil do vody.“

Péťa vyndal prut z vody a položil jej na střechu kajuty. Vorvaň se otočil, pustil se po proudu a ještě pomaleji než předtím proplul těsně kolem Smrti a slávy. Jeho majitel se natáhl a hodil Péťovi vezírek.

„Dám ti penci za rybku,“ řekl mu. „A dvě pence za opravdu pěknou rybku. Ale nechci žádný potěr. Počkej tu na mne zítra odpoledne. Zajedu si na noc do Wroxhamu a na zpáteční cestě se pro ně stavím.“

„To je loď z Waveney, že?“ zeptal se Péťa a se zájmem se zadíval na motoráček.

„Stavěli ji v Becclesu,“ odpověděl mu majitel člunu. „Jezdím s ní první léto.“

„Musí se na ní dobře rybařit,“ poznamenal Péťa.

„Však je na to taky stavěná,“ odpověděl mu majitel lodi.

Zařadil zase rychlost a lodní šroub Vorvaně rozvířil vlny, až se Smrt a sláva zahoupala. Dvířka kajuty se rozletěla a objevil se Bill. Byl celý rudý v obličeji, z očí se mu řinuly slzy a z kajuty se za ním valil kouř.

„Co se děje?“ ptal se.

„Dostanu peníze, jen tak za nic,“ odpověděl mu Péťa a ukázal na Vorvaně, který už zajížděl do říční zátočiny. „Potřebuje nástražní rybky na štiky a já mu je mám nachytat. Za každou rybku mi dá penci a za větší dvě. A kolem se jich hemží spousty. Házel jsem jednu za druhou zpátky do vody. Co dělají úhoři?“

„Udí se,“ řekl Bill, „A my už jsme s Jožkou málem taky uzení.“ Vyšel na palubu, aby si lépe prohlédl Vorvaně, než jim zmizí z očí.

Jožka se vyšel také nadechnout, stál na zádi a stíral si pot s obličeje. „Teď už udíme poslední dávku,“ řekl. „Na takovou práci by byl zapotřebí větší komín.“

„Péťa si vydělá peníze,“ hlásil mu Bill. „Přijede si ten rybář pro rybky dneska večer?“

„Až zítra odpoledne,“ řekl Péťa.

„To znamená, že nemůžeme hned po ránu odjet.“

„A kam bychom jeli?“ podivil se Péťa.

„Někam pryč,“ řekl Jožka. „Mluvili jsme o tom s Billem a zítra si vyjedeme na noc dolů po řece.“

„Moc daleko nemůžeme,“ řekl Bill. „Ale loď máme připravenou. Podnikneme s ní zatím zkušební plavbu a trochu se porozhlédneme. Než se vydáme na opravdovou výpravu, musíme si sehnat nějaké peníze, jinak bychom se pořád museli vracet pro jídlo. Kolik myslíš, že nachytáš těch rybek, Péťo?“

„Je jich tu spousta,“ řekl Péťa.

„Tak mu chytni tucet velkých,“ radil mu Bill. „A dělá to dva šilasy. Za to bychom se mohli báječně zásobit.“

Takový nápad jim hned pozvedl náladu, Péťa začal rovnou chytat bělice a oba topiči se zase uzavřeli v kajutě a jali se znovu udit sebe i úhoře.

Ale když teď Péťa o bělice stál, nechtěly se už dát tak lehko chytit. Zabíraly mu pořád po delších a delších přestávkách a kvečeru přestaly brát úplně. Ve vezírku zavěšeném u boku Smrti a slávy plavaly jen čtyři běličky a Péťa s lítostí vzpomínal na všechny ty rybky, které naházel zpátky do vody, než se dověděl, jak by je mohl uplatnit.

Navečer přivesloval na malé Sýkorce k přístavnímu můstku Tom Dudgeon, který se už dosyta vyspal. Cestou proti proudu ho zarazili Towzerovic chlapci a vyptávali se ho, co to má klub Lysek za divnou zábavu, že jim pouští po proudu lodě. Bill s Jožkou se zatím rozhodli, že už úhoře jistě dost vyudili, že přestanou přikládat a raději kajutu vyvětrají. Vylezli z podpalubí a posadili se k Tomovi a Péťovi na střechu kajuty. A hned začali Tomovi vyprávět, jak se do nich strážník Tedder a všichni ostatní pustili a vyčítali jim, co se stalo v noci.

„Ale řekli jste jim přece, že jste seděli u vrší, ne?“ ptal se Tom.

„Řekli a pak jim to pověděl starý Harry Bangate, když náhodou přijel.“

„Jenže oni pořád tvrdili, že jsme to udělali my,“ řekl Bill.

„Budou hlídkoval na přístavišti a všude tady na řece,“ dodal Jožka.

„Zítra si vyjedeme trochu po proudu,“ řekl mu Bill. „A když seženeme nějaké peníze, vydáme se na pořádnou výpravu. Jestli se tu ještě něco stane, nebudou to aspoň moct svádět na někoho, kdo nic neudělal.“

V tu chvíli sešel k přístavnímu můstku starý rybář, odvázal si člun a chystal se, že odrazí. Vážně se zadíval na čtveřici usazenou na střeše Smrti a slávy.

„Poslyšte, neprováděli vy jste něco na těch lodích, ještě než jste šli ke mně?“ zeptal se mazaně,

„Ale samozřejmě že ne,“ odpověděl mu Tom.

„Ale hodně lidí si myslí, že ano,“ řekl stařík. „Víte, něco takového byste dělat neměli.“

„Ale my jsme nic neudělali,“ zapřísahal se Tom.

Stařík neřekl ani slovo, jenom ponořil vesla do vody a pravidelnými tempy vyjel proti proudu.

„Tak vidíte,“ řekl Bill. „Jestli o nás všichni takhle smýšlejí, tak by nám bylo nejlíp někde daleko odtud.“

„Ale vždyť pozítří přijede Dick s Dorotkou,“ namítal Tom.

„Tak daleko zase nepojedeme,“ řekl mu Bill.

„A co je s těmi úhoři?“ zeptal se Tom.

„Už by měli být vyuzení,“ řekl Jožka.

„A v kajutě je pěkně vyvětráno,“ dodal Bill. „Víte co, navečeříme se.“

„Ti ale prima voní,“ liboval si Tom.

Jožka sundal s komína čepičku a samozřejmě že si přitom popálil prsty a Bill zatím vyndal tyč, na které se černě leskly mastnotou a sazemi čtyři úhoři.

„Já mám kapesník,“ nabízel se Péťa.

„Než ho zaneseš mamince, měli bychom ho radši vyprat,“ řekl za pár minut nato Bill.

„Už vypadají báječně,“ řekl Tom.

„Na každého připadá jeden,“ hlásil Jožka. „Nakrájej chleba, Péťo.“ A zvedl ruce, aby všichni viděli, proč to nemůže udělat sám. „Podívej se, Bille, co jsi provedl s tou konvicí.“

„Však ono to potom pustí,“ uklidňoval ho Bill.

Zasedli dole v kajutě k večeři, k níž měli tentokrát úhoře.

„To byla ale fuška,“ oddechl si Jožka.

„Ale stálo to za to,“ pochvaloval si Bill, a než si poprvé kousl, zálibně zamlaskal.

A pak se na chvíli rozhostilo ticho.

„Není to tak špatné,“ řekl Bill, který se ještě nevzdával naděje.

„Trochu moc od sazí,“ poznamenal Jožka.

„Zkus to pořádně osolit,“ radil mu Tom.

„Jez, Péťo,“ pobízel Bill kamaráda. „Copak nemáš hlad?“

„Hlady zatím neumírám,“ řekl Péťa.

„Bude to asi tím, že nejsou ani horké, ani studené,“ poznamenal Tom.

„Někteří úhoři prostě nejsou moc k jídlu,“ řekl Bill. „Tenhleten zrovna není dobrý, ničím jiným to není.“

Nakonec se vzdali a vyhodili večeři do řeky.

„Aspoň se tu budou držet ryby,“ mínil Péťa.

Nakonec se dojedli chlebem a sýrem.

„Všechno se musí jednou zkusit,“ řekl Jožka.

„Umínili jsme si, že je vyudíme, a taky jsme je vyudili,“ utěšoval se Bill.

Po večeři si Jožka s Billem vytáhli pruty a chvilku chytali s Péťou ryby. Tom se na ně díval. Ale nikomu z nich nezabrala ani rybička.

„Je nás tu asi moc,“ napadlo Péťu,

„A rybařit má jen Péťa,“ řekl Bill.

„Vstanu zítra brzy a nachytám je, až budou snídat,“ umiňoval si Péťa.

A tu zahlédli na druhé straně přístaviště pana Teddera, Jirku Owdona, jeho kamaráda a oba Towzerovic chlapce, zabrané ve vážném rozhovoru.

„Snad nechtějí opravdu hlídat celou noc na řece?“ napadlo Toma.

„Ale říkali to,“ vzpomněl si Jožka,

„Víte co, půjdeme si lehnout,“ navrhl Bill. „A vzbudíme brzy ráno Péťana.“

Tom se vracel na noc domů.

„Poslyš, Tome,“ volal za ním Bill, když už Tom vesloval pryč. „Řekni mamince, ať radši ty úhoře nezkouší udit.“

„Ať je udusí,“ radil Jožka. „Dá to míň práce a je to lepší.“

KAPITOLA VI

VYVLÉCT SE Z TĚCH NEPŘÍJEMNOSTÍ

Dvakrát za tu noc je něco probudilo.

Poprvé to bylo šplíchání vesel, dlouho po setmění.

Jožka je zaslechl a vyklouzl z vyhřáté kajuty do chladného nočního vzduchu. Rád by byl věděl, kdo to může být, že se takhle pozdě v noci projíždí po řece. Loďka projela kolem nich proti proudu, ale Jožka ještě zaslechl, jak ji pravidelně šplíchají vesla a vržou havlinky, a pomyslel si, že by potřebovaly namazat. Za chvilku zvuk znovu zesílil. Loďka se otočila a vracela se. Jožkovi připadalo, že nejasně vidí ve tmě, jak se cosi pohybuje po vodě.

„Kdo je tam?“ zavolal.

„Říční hlídka.“

„Cože?“

„Dáváme pozor, aby nikdo neodvázal další lodě. Tak si nemyslete, že si můžete něco troufnout a že vás zas nikdo nechytí.“

„Ale my jsme nic…“ začal Jožka.

„Na co tu vlastně čekáte?“ ozval se nějaký hlas.

Loďka přeplula kolem. Kdosi škrtl sirkou, aby si zapálil cigaretu,“ a Jožkovi se před očima kmitl známý obličej.

„Poznal jsem tě, Jime Towzere,“ volal. „A vidím tě.“

„Já tě ani vidět nemusím, a už tě poznám,“ ozvalo se ze tmy. „Jen si zkus ještě jednou odvazovat naši loď a uvidíš, jak to schytáš. Kolik je hodin, Jacku?“

Odpověděl mu další hlas:

„Půl jedné a oni jsou vzhůru, to tady čekají, až zas budou moct něco provést. Však to ohlásíme. Jedeme, Jime.“

Vesla se opět ponořila do vody a loďka zmizela ve tmě.

Jožka zalezl zpátky na palandu.

„Kdo to byl?“ ptal se ho Bill.

„Towzerovic kluci, hlídkují na řece,“ odpověděl mu Tom.

„Ať jim přeje štěstí,“ řekl ospale Bill. „Doufám, že toho chlápka chytnou, ať už to udělal, kdo chtěl, a my pak budeme mít pokoj.“

„Jenže oni si myslí, že jsme to byli my,“ řekl Jožka.

„Dobrou noc,“ zašeptal Bill. „Ještě že jsi nevzbudil Péťu.“

Za dvě hodiny se vzbudili znovu, tentokrát tím, že se Smrt a sláva mírně zakymácela.

„Vždyť mají studený komín,“ ozval se hlas, který Jožka už dobře znal.

„Nejspíš spí.“

„Raději se o tom přesvědčte, pane Teddere,“ ozval se opět první hlas. „Co jestli jsou zrovna někde na břehu a zase odvazují cizí lodě?“

Kdosi zabušil na střechu kajuty.

„Co se děje?“ Péťa vyskočil a praštil se do hlavy.

„Tedder a Jirka Owdon,“ zašeptal Jožka.

„Nevstávej,“ šeptal mu Bill. „Já to s nimi vyřídím. Posledně jsi byl venku ty.“ Ale Jožka už seskočil z palandy a tápavě vylézal na palubu. Kdosi mu posvítil baterkou do obličeje.

„Je tu jen jeden,“ ozval se Jirka Owdon.

„Jsou Péťa s Billem taky uvnitř?“ zeptal se pan Tedder.

„A co se stalo?“ ptal se Bill. „Snad jste někoho nechytli?“

„To asi sotva, když jste tady,“ ušklíbl se Jirka Owdon. „Ledaže by to byl Tom Dudgeon.“

„Tom nikdy…“

„Budeš zticha,“ řekl Jirka. „Všichni dobře víme, že už to Tom udělal. Je Péťa vevnitř?“

„Jsem tady,“ řekl Péťa, a jak vylézal ven, mžoural ve světle baterky.

„Jděte si radši zase lehnout,“ poručil jim pan Tedder. „Chtěl jsem se jenom přesvědčit, kde jste. Tohleto odvazování lodi musí přestat.“

„Poslyšte,“ protestoval Jožka. „Vždyť my jsme opravdu spali,“

„Tak si jděte zase lehnout,“ poznamenal Jirka.

„Vždyť se nic nestalo,“ řekl pan Tedder. „Ale stejně řeknu vašim tatínkům a vám to taky povídám, že byste měli být raději domu v posteli.“

„Teď už mě těší jen jedno,“ řekl Jožka, když se rozzlobeně usadil na palandě. „Že nás zítra v noci nebude nikdo budit. Jak se zvedne západní vítr, rozjedeme se dolů po řece.“

„Jenže je úplné bezvětří,“ poznamenal Bill.

„Uvidíte, že ráno bude vítr.“

„Stejně nemůžeme vyjet, dokud si nepřijde ten rybář pro nástražní rybky,“ vzpomněl si Péťa.

„Ty koukej jít spát, jestli chceš ráno brzy vstávat,“ zarazil ho Bill. „Dobrou noc.“

„Jakoupak dobrou noc!“ zavrčel Jožka. „Dobré ráno!“

Jak už to s rybařením často bývá, nestálo vůbec za časné vstávání a Péťa by byl udělal lépe, kdyby ty vzácné chvíle raději prospal. Chytat začal brzy po sedmé. Byl klidný den, nikde se nepohnul ani vánek, a dokud se slunce nerozpálilo, jako by ve vodě nebyla ani rybička. Bill s Jožkou zašli po snídani domů pro zásoby mléka, sýra, chleba a slaniny. Zašli i k Péťově mamince a ohlásili jí, že chtějí zajet se Smrtí a slávou kousek po proudu řeky. Na zpáteční cestě se stavili na zahrádce pana Teddera, že vyplejí trochu plevele a nasbírají pár červů, kdyby snad náhodou Péťovi došly. Pari Tedder za nimi vyšel z domku.

„To jste vy?“ řekl jim. „Moc mě mrzí, že jsem vás musel v noci zburcovat. Však mi žena vyčítala, že jsem to ani neměl dělat. Ale v policejní práci se nesmí nic opomenout. A něco vám povím. Jestli se ještě najde odvázaná loď, už se mi tu na strážnici ani neukazujte a červy si sbírejte jinde.“

„Mám je snad vrátit?“ zeptal se Jožka.

„Jen si je nech,“ odpověděl rychle pan Tedder a podíval se do plechovky. „Ale lodí už se ani nedotýkejte. Majitelé se pak mohou •zbláznit a člověk se jim ani nediví, A nakonec se všechno svede na policii,“

„Vždyť my na žádnou loď ani nesáhli,“ zapřísahal se Bill.

„Tak už na ni nesahejte!“ řekl pan Tedder.

„Škoda že Tom loni odvázal Margolettu,“ zalitoval Bill, když se vraceli k přístavnímu můstku.

„Ale co měl tehdy jiného dělat,“ rok l Jožka.

„Nikdo mu to nezapomene,“ povzdechl si Bill. „Něco takového se asi nezapomíná.“

„Ať už nám všichni dají pokoj!“ řekl Jožka. „A stejně tomu všemu zítra ujedeme.“

„Jen kdyby zafoukal vítr,“ přál si Bill.

Celé dopoledne Péťa rybařil a zmocňovalo se ho čím dál tím větší zoufalství. Ostatní zatím kutili něco v kajutě (jen klepat kladivem se báli, aby nevyplašili ryby), nebo se dívali z přístaviště, jestli už nejede Vorvaň, a děsili se, aby se neobjevil, dokud Péťa neuloví svůj tucet.

Péťa neměl oči pro nic jiného než pro svůj splávek. „Za rybku penci, za větší dvě,“ říkal si. Ale jen kdyby mu chtěly brát, jako mu braly včera, když je házel do vody, sotva je chytil. V devět chytil první rybu, která za něco stála. V půl jedenácté ulovil druhou, ale ta už byla o něco horší. Pak následovala celá řada drobných rybek, které ani nestály za vylovení. A to by si za každou vydělanou penci mohli nakoupit další zásoby na Smrt a slávu, rozjet se, kam se jim zlíbí, a nemuseli by se obden vracet pro jídlo. Péťa ani nepromluvil, jen smutně házel maličké rybky zpátky do řeky a vzácné dvoupencové vítal pomalým úsměvem. Za celou tu dobu se ani neohlédl, i když párkrát vytáhl prut později, než měl, protože za ním padla poznámka a odvázaných lodích. Zastavilo se tam už plno lidí a okukovali, tak jako se lidé vždycky dívají na rybáře a s napětím čekají, jestli něco chytí nebo ne.

Přišel čas k obědu a Péťa měl v síti pět rybek, které vypadaly na dvoupencové, a ještě tři docela ucházející. Po Vorvani nebylo naštěstí ani vidu. Voda byla hladká jako zrcadlo, na obloze ani mráčku a kouř z horningských komínů stoupal přímo k obloze.

„Vypadá to spíš na motor než na plachtění,“ poznamenal Jožka, když si navlhčil prst a podržel jej ve vzduchu, ucítí-li závan větru.

„Pojď se aspoň najíst, Péťo,“ volal Bill z kajuty.

„Dejte mi jídlo ven,“ prosil Péťa. „Zrovna se mi cuká splávek.“

Rybařil ještě celé odpoledne a šlo mu to už lépe. Ale ostatní se už nehrozili, že se najednou objeví Vorvaň, spíš si toužebně přáli, aby už rybářův člun co nejdříve přijel. Den ubíhal, pořád ještě ani nezafoukalo, a i kdyby se stroje snažily ze všech sil, Smrt a sláva je přece jen hodně stará a pomalá.

„Jestli brzy nepřijede, tak se nikam nedostaneme,“ huboval Jožka.

K páté hodině navrhl, že by snad už ani neměli čekat a rovnou vyrazit.

„Kdoví jestli vůbec přijede,“ zapochyboval Bill.

„Vždyť říkal, abych na něj počkal,“ protestoval Péťa.

„Co kdybychom mu po někom vzkázali, že jsme jeli dolů po řece.“

„Ale jestli potáhneme rybky za sebou ve vezírku, tak o všechny přijdeme,“ namítal Péťa.

„Kolik jich máš?“ ptal se ho Bill.

„Od té doby, cos je začal počítat, mi přibyla jedna,“ odpověděl Péťa. „A to jsem jich měl šestnáct. Tak to dělá sedmnáct. A nejmíň tucet jich vypadá na dvě pence.“

„Kolik jich potřebuje?“

„Říkal asi tak tucet. Ale třeba o ty mrňavé ani stát nebude.“

Nikdo nechtěl přijít o všechno to bohatství, které se hemžilo ve vezírku.

„Víte co,“ řekl Jožka. „Všechno si na lodi připravíme, ať můžerne vyplout, hned jak přijede.“

„Ale co jestli nepřijede vůbec?“ napadlo Billa.

„Tamhle je!“ zvolal Jožka. „Honem, Bille, vytáhni lana. A ty vyndej prut, Péťo. A odšoupni trochu vezírek, ať ho nerozmáčkne, až k nám přirazí. A já připevním chrániče, aby se nám loď neodřela.“

Malý rybářský motoráček už zatáčel do ohbí řeky nad přístavištěm.

„Máme je!“ volal Péťa.

Majitel Vorvaně na ně zamával. Zajel s motoráčkem pod Smrt a slávu, otočil ho a pomaličku s ním popojížděl kolem jejího boku s motorem zapnutým na nejnižší obrátky. Bill mu zachytil přídní lano, Jožka ho trochu přitáhl za provaz, který mu rybář hodil ze zádě, a Péťa nazvedl ve vodě vezírek a ukazoval mu, jak je do půlky plný stříbrných šplíchajících rybiček.

„To jsi ale pašák,“ pochválil ho majitel Vorvaně. „Kolik jsi jich chytil?“

„Sedmnáct,“ hlásil Péťa. „Ale dvanáct je jich větších.“

„Zrovna takové jsem potřeboval. Podej mi síť a já si je přesypu do řízkovnice.“

A vzápětí se už do velké nádrže na zádi Vorvaně hrnul celý proud rybek.

„Říkal jsi, že jich je sedmnáct?“

„Ale jen dvanáct velkých,“ odpověděl Péťa.

„Za každou větší ti dám dvoupenci. To jsou dva šilinky. A pět jich je po penci… Ty si vezmu taky. Řekněme tedy dva a půl šilinku. Spokojen?“

„Aby ne,“ odpověděl Péťa.

Rybář z Vorvaně předal rybáři ze Smrti a slávy dva a půl šilinku.

„Všechno připraveno k vyplutí?“ ptal se Jožka. „Za chvilku vyrážíme.“

„Ale jděte,“ podivil se majitel Vorvaně. „Snad se také nevydáváte na delší plavbu?“

„Cekali jsme už jen na vás,“ odpověděl mu Jožka. „Ale na smůlu není žádný vítr, tak bychom si radši měli pospíšit.“

„Kam se chystáte?“

„Dolů po řece.“

„A já jedu do Potter Heighamu. Jestli chcete, vezmu vás do vleku.“

„Sláva!“ zaradoval se Jožka,

„A co kdybychom tam jeli taky?“ napadlo Billa.

„Až do Potteru?“ zarazil se Péťa.

„A proč ne?“ řekl rybář. „Dneska už je stejně na rybaření pozdě. A tak nemám naspěch. Máte vlečné lano? Nebo radši ne. Vezměte si moje. A neutahujte je, dokud loď nezabere…“

„V tomhle my se vyznáme,“ řekl mu Jožka.

„Péťo,“ zavolal Bill, kléry držel přídní lano Vorvaně. „Tamhle u pošty máš maminku. Řekni jí, kam jedeme, a mohla by to vyřídit našim. Slíbili jsme přece, že pojedeme jen kousek po proudu…“

Péťa vyskočil na břeh a horempádem se rozběhl od přístaviště k silnici. A v té rychlosti vrazil rovnou do někoho, kdo zahýbal za roh do Jonnattovic loděnice.

„Promiňte,“ vyrazil ze sebe a pádil přes ulici.

„Příště se koukej na cestu,“ volal za ním Jirka Owdon.

Péťa si ho ani nevšiml a hned volal na maminku: „Mami, jedeme do Potteru. Vyřiď to maminkám Jožky a Billa.“

„Do Potteru?“ podivila se maminka. „Ale tam přece do večera nedojedete.“

„Jeden známý nás vezme do vleku,“ řekl Péťa.

„Ale koukej si jít brzy lehnout,“ připomínala mu maminka. „Bill s Jožkou mi slíbili, že na to dohlédnou. A máte dost jídla?“

„Vždyť je to jenom na jednu noc,“ namítal Péťa, který se užuž viděl, jak ho maminka zdržuje a balí mu spoustu jídla a Smrt a sláva zatím odjíždí bez něho. „A na takovou krátkou dobu máme jídla moře. Zítra se přece vrátíme. Budeme mít schůzku klubu Lysek. Přijede totiž Dorotka s Dickem.“

„Ne abys moc vyváděl,“ domlouvala mu maminka.

„Hej! Péťo!“

Ze Smrti a slávy se ozvalo hlasité volání a Péťa se horempádem rozběhl k vodě a naskočil do loďky, zrovna když Vorvaň vyjel po proudu. Bill otáčel na přední palubě malým vratidlem a povoloval vlečné lano. Jožka stál u kormidla. Najednou sebou Smrt a sláva trhla a odplula od mola. Bill honem lano uvázal. Do širokého ohybu řeky u hospody už vjel Vorvaň i se svým vlekem. Smrt a sláva si to ujížděla po řece, voda jí šplouchala pod přídí, dvojité lano měla napjaté a za vrčení motoru, které sem doléhalo z Vorvaně, jí po obou stranách ubíhaly známé břehy rodné řeky.

„Aspoň nás dneska v noci nebude nikdo budit,“ řekl Bill.

Bylo jim, jako by za sebou v Horningu nechávali i všechny své trampoty.

„Pamatujete, jak nás Jede se táhla z Breydonského jezera až do Aclu?“ zeptal se Péťa, ale hned se zarazil. Živě si ještě vzpomínal na tu dlouhou slavnou plavbu, ale k té přece došlo, když zachránili Margolettu, a zrovna kvůli té příhodě s Margolettou si teď všichni myslí, že jak někdo odváže na řece loď, má v tom určitě prsty klub Lysek.

Na takové příhody je vlastně lepší moc nevzpomínat.

Jeli po proudu kolem rovných horningských břehů a přepluli i kolem Dudgeonovic domů, kde visela na střeše místo korouhvičky zelená parma. Tom se zrovna pilně činil s žacím strojkem.

„Hej, Tome,“ volal na něj Jožka. „Jedeme do Potteru.“

Tom vzhlédl a hned je uviděl. „Jedem do Potteru,“ volal Jožka.

„Do Potteru?“ křičel Tom. „Ale Jožko, vždyť zítra přijede Dick s Dorotkou.“

„To už budeme zpátky,“ volal Jožka. Víc už si říct nestačili. Vorvaň, se Smrtí a slávou těsně za zádí, už projížděl kolem domu pana Farlanda. A pak jeli dál kolem Divočiny a dál a dál kolem starého větrného mlýna, přívozu a hostince. Za chvilku dojeli k místu, kde na břehu hlásal velký nápis, že Horningem nesmí lodě projíždět rychleji než pět mil za hodinu. Rybář se ohlédl, viděl, že jedou dobře, a zamával na ně. Hukot stroje na Vorvani přešel v rychlé vrčení.

„Plnou parou vpřed!“ zvolal vesele Jožka a Bill se zasmál a zamával pažemi dopředu a dozadu, jako by chtěl projevit radost, že aspoň na chvilku není sám tím motorem.

A zase jeli dál, kolem vikářství s vodními slípkami a černými ovcemi na trávnících u břehu, kolem úzkého průlivu, který se táhne až do Ranworthu, kolem horningské staré radnice, kolem ústí říčky Ant, kolem starých zřícenin opatství svatého Beneta, a pořád dál a dál. A tak poznávali jedno známé místo za druhým, další a další větrné mlýny, dlouhé rovné břehy a najednou prudkou zatáčku a značku za značkou.

„Co říkáte, jakápak je tohle první výprava?“ zeptal se Jožka. „Jen aby byl zítra východní vítr,“ řekl Bill, který si vzpomněl, že čím dál odjedou od domova, tím budou mít nazpátek delší cestu.

„Vypadá to na to,“ řekl Jožka, „Vždyť je úplné bezvětří a jasná obloha.“

„Jestli vítr nebude, tak se celý den pořádně naveslujeme,“ poznamenal Bill.

„Nesmysl,“ řekl Jožka. „Zítra budeme mít východní vítr a pojede se nám bezvadně, Pojď sem, Péťo. Můžeš chvilku kormidlovat. Ale drž se špičkou za Vorvaněm, nebo se nám loďka rozjede kdovíkam.“

Péťa se chopil kormidla, rozkročil se a pustil se do práce. Musí se upřeně dívat na záď Vorvaně a udržet maličký stožárek Smrti a slávy ve stejné rovině s trojúhelníkovou vlajkou vedoucí lodi. Dokáže to přece stejně dobře jako Bill nebo Jožka. Tak dobře jako Jožka přece snad ne. Jéje! Teď mu loď trochu odbočila. Kousíček k pravoboku… A teď zase k levoboku… Konečně jede zase rovně. Tohle je aspoň opravdické kormidlování, když se loďka žene takovou rychlosti.

Potkali nebo předjeli několik plachetnic a malých motoráčků, ale ne moc, protože už bylo po dovolených a většina výletníků se zase vrátila do měst, odkud se sem sjeli. Plachetnice se pomaličku sunuly po řece, protože se jim do plachet vůbec neopíral vítr.

„Jestli nepřijde východní vítr, tak se zítra nadřeme,“ řekl Bill, když potkali jedny z těch nešťastníků, jak smutně postrkují loď bidlem proti proudu.

„Já už mám východní vítr v kapse,“ povzbuzoval je Jožka,

„Jen abys zítra neříkal, žes ho zase ztratil,“ řekl Bill.

Jožka se poplácal po kapse.

„Jen se nebojte. Mně neuteče. Propustím ho na svobodu, až ho budeme potřebovat. Však uvidíte.“

Slunce se už sklánělo nízko na obloze a zářilo za nimi, jak ujížděli po řece k ústi říčky Thurne, kde stál ukazatel, kudy dál, a pak po proudu říčky Bure do Aclu a proti proudu Thurne do Potter Heighamu. Když zabočili doleva a pustili se vzhůru po říčce Thurne, vrhalo slunce své stíny na rákosí. U kormidla už byl zase Bill a Péťa mu ukazoval stíny, které jako by je pronásledovaly, a snažil se zachytit prstem svůj vlastní stín, přeskakující z jednoho vysokého trsu rákosí na druhý.

Když přijížděli k prvním domkům Potter Heighamu, snášel se již soumrak. Majitel Vorvaně zvolnil rychlost. Na chvilku docela vypnul motor, aby slyšel, co říkají, a volal na ně, kde chtějí zastavit.

„Tady na té straně mostu,“ křičel Jožka.

Pluli pomalu dál, a kdykoliv míjeli nějakého rybáře, který seděl na břehu před svým domkem a pozoroval splávky na tiché hladině, vypnul rybář z Vorvaně motor. Konečně zahnuli za poslední ohyb a spatřili před sebou nízký mostní oblouk, velká lodní skladiště a po obou březích řeky řadu zakotvených plachetnic. Asi dvě měly napjaté plachty, ale většina jich už čekala s holými stožáry, bez jediné plachty na ráhnech, až je někdo uloží. Jožkovi stačil jediný pohled na přeplněný přístavní můstek.

„Tady vůbec nemáme kde přirazit,“ řekl. „Pojedeme radši dál. Hej!“ zvolal.

Majitel Vorvaně ho možná slyšel a možná že v tom rámusu svého motoru ani ne, ale ohlédl se a ukázal na řadu zakotvených lodí.

„Projedeme pod mosty,“ zavolal na něj Jožka a ukázal proti proudu. „Počkejte chvilku, jen co sklopíme stožár. Pojď ke kormidlu, Péťo. S Billem sundáme stožár, než bys řekl švec.“

Rybář jim zamával na znamení, že rozumí, ubral rychlost a Vorvaň stanul téměř na místě. Bill s Jožkou zatím přelezli po střeše kajuty na příď, odvázali přídní výztuž a pomalu spustili silný stožár na zad. Jožka přidržoval celou svou vahou výztuž a Bill zatím ustupoval po střeše kajuty a pomaličku spouštěl stožár.

Rybář se na ně díval, a když mu dal Jožka znamení, že jsou hotovi, zamířil s Vorvaněm k nízkému a úzkému kamennému mostnímu oblouku.

„Pojď kormidlovat ty, Jožko,“ volal Péťa.

Ale teď nebyl čas, aby se střídali u kormidla. Vorvaň už zajížděl přídí pod mostní oblouk. A za ním ujížděla Smrt a sláva.

„Kormidluj rovně,“ nabádal Jožka Péťu. „Uvidíš, že projedem.“

,Pozor na komín!“ křičel Péťa.

„Když projede stožár, projede i komín,“ uklidňoval ho Bill.

Jožka se krčil na přední palubě a Bill na zádi a oba byli připraveni chránit loďku, aby se neodřela, Natáhli ruce ven, a jak projížděli obloukem, dotýkali se starých kamenů.

„To jsem si oddechl!“ řekl s úlevou Péťa, když vyjeli za oblouk a ohlédl se. „Ani jsem nevěřil, že se tam vejdeme.“

Za minutu už projížděli pod železničním mostem. Rozhlíželi se, kde by tak mohli zakotvit. Vorvaň se začal stáčet ke břehu. Přejeli kolem jednoho místa, které by bylo docela přicházelo v úvahu, a pak ještě kolem jednoho. Rybář ukázal kupředu. Jožka, který stál na přední palubě s přenosnou kotvičkou v ruce, ukázal napravo. Obě loďky se sotva pohybovaly. Ještě se ani nedotkly břehu a Jožka i rybář už vyskočili.

„Tady vám to vyhovuje?“ ptal se rybář.

„Mockrát vám děkujeme,“ volala posádka Smrti a slávy.

„Budete tu chytat?“ ptal se Péťa.

„Až kousek výš,“ odpověděl mu rybář. „Kousek pod tím úzkým průlivem, co teče kolem hospody u Hýkajícího osla. Byl jsem tam už minulý týden, ale utekl mi před nosem krásný kousek. Přijďte se ráno podívat, k čemu mi byly dobré ty vaše nástražní rybky.“

„Přijdeme,“ sliboval Jožka.

„Tak dobrou noc,“ loučil se s nimi rybář, odstrčil příď Vorvaně od břehu, nasedl a pomalu zamířil vzhůru po řece.

Chlapci se za ním dívali, dokud jim nezmizel z očí.

„Hoďte sebou, ať se podíváme do Potteru,“ pobízel je Péťa.

„A co tam?“ ptal se Bill.

„Máme přece na útratu dva a půl Šilinku. A třeba někde potkáme Boba Curtena.“

„Vždyť už jsou obchody zavřené,“ namítl Bill. „Nic takového. Rozsvítíme radši lampy, připravíme večeři a všechno pěkně urovnáme. Bob sedí stejně doma u maminky.“

Zapustili přenosné kotvice, chvilku postáli na břehu a obdivovali Smrt a slávu, jak si bezpečně kotví na své první dlouhé plavbě coby dopravní loď. Znovu vztyčili stožár a potom se teprve začali chystat na klidnou noc na novém místě.

„Jestlipak něco chytí?“ hádal Péťa.

„Když se to budeme chtít dovědět, musíme si přivstat,“ řekl Jožka.

Zatopili v kamínkách a brzy si vyhřáli kajutu tak, že v ní málem nebylo k vydržení. Jožka nechal ještě jednou trochu proběhnout svou bílou krysu a zahrál si zatím na foukací harmoniku a ostatní dávali pozor, kdy se začne vařit voda na čaj, a krájeli chleba se sýrem. Navečeřeli se a těsně předtím, než se uložili ke spánku, vyšli si ještě na záď, nadýchat se trochu chladného vzduchu.

„Ještě pořád není žádný vítr,“ řekl Bill.

„Vždyť ho mám v kapse na zítra,“ připomněl mu Jožka.

„Starý Tedder dneska asi burcuje někoho jiného,“ vzpomněl si najednou Péťa.

KAPITOLA VII

NEJSENZAČNĚJSÍ RYBA SVĚTA

Ranní mlha těžce visela nad řekou a nad mokrými pastvišti, která se táhla po obou březích. Louky tu ležely níž než řeka a chlapci ze Smrti a slávy si vykračovali po hrázi, která zadržovala vodu, aby se nerozlila ze břehů, a dívali se dolů na pasoucí se dobytek a koně, jejichž hustá srst se bělala vláhou.

Jožka, který šel první po úzké pěšině, vyplašil velkého tažného koně a kůň se těžce rozběhl pryč, a jak dusal po mokré půdě, vystřikovala mu voda kolem chundelatých kopyt.

„Ten si to pluje,“ poznamenal Jožka, jako kdyby mluvil o nějakém převoznickém člunu.

Vyrušili volavku, která si zrovna pochutnávala na ranní rybce, a zaslechli její náhlé chraptivé „Frrááá!“ a pravidelné údery křídel, když odlétla do mlhy.

Vstali hned za úsvitu, nasnídali se jen tak narychlo a dávno už za sebou nechali spící domky Potter Heighamu. Teď se už blížili ke Kendalskému průlivu a doufali, že každou chvilku spatří zakotveného Vorvaně a svého nového přítele.

„Tamhle je!“ vykřikl Jožka, „Ten ho ale pěkně zajistil!“

V mlze před nimi se ukázal Vorvaň, široký a dost těžkopádný nevelký člun. Chlapci se k němu rozběhli.

„Poslyšte! Nelítejte mi tady!“

Kousek dál na břehu zahlédli svého rybáře, který se obrátil a stál tam v mlze, v jedné ruce bandasku na mléko a v druhé prázdný sáček. Zamával na ně a vyšel jim naproti a chlapci už nedusali jak sloni, ale snažili se našlapovat jako kočky.

„Nalíčil jsem už nástražní rybky,“ řekl rybář. „Dokud se tahle mlha nezvedne, brát sice nic nebude, ale přitom si ještě nemusíme všechny ryby vyplašit. Mám zrovna namířeno do hospody U hýkajícího osla. Slíbili mi večer, že mi ráno schovají trochu mléka. Zatím mi tu dohlédněte na loď. Jestli si do ní nasednete, chovejte se tiše. A dejte pozor, ať se nikdo ani nedotkne prutů. Za chvilku se vrátím.“

„Dobrá,“ souhlasil Jožka.

„A kdyby tu ještě někdo řádil, ne abyste ho utopili rovnou u lodě. Odradili bychom si tím štiky. A kdyby sem náhodou někdo přilítl a dupal jako vy před chvilkou, odlákejte ho kus proti proudu a tiše ho zabijte.“

„Dočista ho dorazíme,* sliboval Péťa.

Rybář na ně zamával prázdným sáčkem a pustil se po rákosím zarostlém břehu do mlhy.

Vorvaň kotvi! u pevného břehu, takže se z něho dalo dobře vystoupit a zase nasednout. Chlapci stáli a tiše jej obdivovali. Nad nízkou plochou stříškou krátkého komínku, který procházel střechou kajuty, se vznášel obláček modrého dýmu.

„Vidíte? Má kamínka,“ všiml si Bill.

„Má to tu přece zařízené na rybaření,“ řekl Péťa. „Sám mi to povídal. Celou zimu bude mít loď na vodě, zrovna jako my.“

Od lodě byla z přídě i ze zádě natažena lana a chlapci si kriticky prohlédli kotvy.

„Kotvy zapustil pořádně,“ řekl Jožka. „Ne jako někteří nádivové.“

„A podívejte se, jaký má prut,“ ukazoval Péťa: „Ten ne.“ (Jožka, který stál u přídě Vorvaně, se díval na prut na bělice, položený na střeše.) „Ten, co s ním teď chytá.“

Zadívali se na veliký prut na štiky, opřený na zádi o palubní zábradlí. Prohlíželi si jeho velké porcelánové kroužky, tmavou fermež a obrovský naviják. Prut vyčníval šest stop nad řeku a na konci z něho visel tenoučký zelený vlasec napjatý proudem.

„Kde má splávek?“

„Zmizel,“ řekl Jožka, „Ba ne, tamhle je. Dole u toho rákosí, Tam by se mohl schovávat pořádný kousek.“

„Povídal, že můžeme na loď,“ vzpomněl si Péťa.

Jožka vylezl nahoru a zastavil se na palubě, Bill se šplhal za ním.

„Pozor,“ napomínal ho Jožka. „Našlapuj tiše. Nebo vyplašíš všechny ryby na řece.“ A ukázal, co vlnek rozčeřilo hladinu, když Bill vylezl na palubu. „A ted1 ty, Péťo.“

„Jestlipak mu tam nástražní rybky nelekly?“ napadlo Billa.

Na dvacet yardů od nich po proudu řeky se na hladině plynoucí vody mírně pohupovaly dva malé splávečky a jedna veliká káča na Štiky, nahoře bílá. Káča i průvodní splávečky byly uvázány na zeleném vlasci, který se táhl od špičky prutu. Ležely tam tak klidně, až chlapci nemohli ani uvěřit, že by na nich mohlo být zavěšeno něco jiného než mrtvá návnada. Péťa je pozoroval tak zaujatě, jako by je tu měl políčené sám.

Jožka si prohlížel naviják. Jemňoučce zatáhl za vlasec nad ním a zaslechl zavrčení, jak se naviják přetočil. Podíval se na naviják zespoda a dotkl se mosazné kličky.

„On má naviják s volnoběhem,“ řekl.

„To je něco jiného než naše navijáky,“ poznamenal Bill.

Jožka zmáčkl kličku, nejdřív jen málo a pak pevněji. Najednou klička povolila a naviják se začal otáčet, točil se pořád rychleji a rychleji a popouštěl vlasec,

„Víš, že nám povídal, aby mu nikdo nesahal na pruty,“ řekl Péťa.

„Ten z tebe vyrazí duši,“ strašil Jožku Bill.

Jožka nemohl kličku hned zaklapnout. Konečně se mu to povedlo a špička prutu se prohnula a zase napřímila. A daleko na řece se zastavily i splávky, které ještě před chviličkou unášel proud.

„To jsem rád,“ oddechl si Jožka. „Už jsem se bál, že se vlasec vytočí úplně.“

„Tak už radši na prut nesahej,“ radil mu Bill.

„Podívejte, splávek se hýbá,“ řekl pojednou Péťa.

Velká káča s bílým vršíčkem sebou dvakrát cukla a pak se zas vrátila do řady před menší splávečky.

„Nejde po něm pořádná štika?“ napadlo Billa.

„Vypadá to tak,“ mínil Jožka. „Dívej se, jestli sebou splávek ještě neškube.“

Chvilku tiše stáli a dívali se po proudu řeky na jeden velký a dva drobné splávky, jak čeří vodu asi dva yardy od rákosí. Jožku a Billa to však brzy omrzelo.

„Pojďte radši prozkoumat hráz,“ navrhl Bill.

„Jdem,“ souhlasil Jožka. „Stejně říkal, ať sem nikoho nepouštíme.“

Bill s Jožkou už chtěli vyskočit na břeh, ale rozmysleli si to. Ty splávky opravdu vypadají, jako by se každou chvilku mělo něco stát!

„Co kdyby ho najednou stáhla nějaká velká štika?“ ptal se Bill.

„Museli bychom křičet na celé kolo,“ řekl Jožka. „Jiného bychom asi nic nesvedli.“ Najednou se zarazil. „Každý motorák má určitě roh. Vidíš, tady je. Zmáčkneš knoflík a probudíš i mrtvého.“

„Ale to je přece startér,“ namítl Bill.

„Možná,“ připouštěl Jožka. „Ale mlhový roh má loď určitě. Ohlídej ty splávky, Péťo.“

Váhavě otevřel dveře do kajuty, které rybář před svým odchodem zavřel, aby mu nešla dovnitř mlha. Zahlédl oheň v čistých smaltovaných kamínkách. Viděl pohodlnou palandu, po ránu ještě neustlanou, nádobí na snídani připravené na stole. A konečně spatřil, co hledal. Rovnou za dveřmi, aby se na něj dobře dosáhlo od kormidla, visel malý mosazný mlhový roh. Jožka jej sundal z háčku a přiložil si ho k ústům.

„Radši netrub,“ zarazil ho úzkostlivě Bill. „Myslel by si, kdovíco strašného se neděje,“

Jožka mírně foukl do rohu. Nic se nestalo. Foukl tedy trochu víc a tu je všechny vyděsilo náhlé zahoukání.

„Splávek sebou škubl,“ volal Péťa.

„Neskákej tak,“ napomínal ho Jožka, „Podívej se, jaké děláš vlny.“ Opatrně zavěsil roh zpátky na háček a zavřel dveře od kajuty.

Chvilku stál tiše a díval se na splávky a pak zase nahoru po řece ke břehu zarostlému rákosím a čekal, že sem snad každou chvilku poběží rybář. Ale splávky se už ani nehnuly. Vypadaly, jako by na řece usnuly. Ani rybář nepřišel. Jožka tedy usoudil, že se nic nestalo. Na palubě byl ten roh slyšet ažaž, ale konec konců to opravdu bylo jen kratičké houknutí,

„Kdo by se mnou šel stopovat?“ zeptal se po chvíli.

„Já jdu,“ hlásil se Bill.

Vystoupili na břeh, jak nejtišeji dokázali,

Péťa se pořád ještě díval na vzdálené splávky a najednou se ozval: .,,Já půjdu taky.“

„Tak pojď,“ zval ho Jožka.

Péťa se podíval ještě jednou. Hýbá se splávek? Kdepak. Ostatní už utíkali po cestičce. Péťa pohlédl naposled na splávky a rozběhl se za nimi.

„Nože mezi zuby,“ sykl Jožka.

„Otvírat je snad nemusíme,“ mínil Bill.

Za chladného mlhavého rána se nože v zubech moc dobře nedrží, a ještě štěstí, že tyhle byly pěkné zahřáté, jak je jejich majitelé nosili v kapse. Přikrčeni skoro až k zemi, s noži v zubech, pustili se všichni tři stopaři po hrázi. Člun jim už téměř zakrývalo rákosí, když tu se náhle první z nich zastavil a vyndal si nůž z pusy.

„Heslo Smrt a sláva,“ zašeptal, ale najednou se lekl. „Co to je?“

Rozlehlo se za nimi ostré „Krrrrrrr“, jako když se najednou ozve šách tál. Péťovi vypadl nůž z pusy. Začal ho rychle hledat po zemi. Bill držel nůž v ruce a poslouchal celý vyjevený.

„Krrrrrrrr… Krrrrrrrrrr… Krrrrrrrr…“

„Uhni, Péťo,“ vykřikl Jožka. „Honem, Bille. Vždyť je to naviják… Štika zabrala…“ Rozběhl se zpátky ke člunu a ostatní pádili tu ním.

„Krrrrrrr… Krrrrrrrrrrrrr… Krrrrrrrrrrrrrrrrr.“

Prut sebou škubal. Naviják se prudce otáčel… zarazil se… a zase se roztočil.

Prut se napjal. A jak vylezl Jožka na loď, přestal se točit i naviják.

„Tiše,“ šeptal Jožka na ostatní, když za ním opatrně seskakovali do prohloubeného prostoru na zádi.

„Splávky zmizely,“ všiml si Péťa.

„A všechny tři,“ řekl Bill.

„Se všemi uplavala,“ žasl Jožka.

„Podívejte, kde je vlasec,“ volal Péťa.

Vlasec se už netáhl rovnou po proudu. Mizel ve vodě kousek nad Vorvaněm, napnutý napříč, asi do poloviny řeky. Bezpochyby se nástrahy zmocnila nějaká štika, plavala po proudu a táhla za prut a pak se otočila a plula zase vzhůru proti proudu.

„Šlohla ji,“ usoudil Péťa. „Šlohla nám nástražní rybku a. uplavala.“

„Ba ne, vlasec se cuká,“ všiml si Jožka.

Vlasec visel pořád ještě rovně, ale táhl se dál a dál proti proudu,

„Ještě ji máme,“ zvolal Bill.

„A tamhle je splávek,“ křičel Péťa.

Kus nad Vorvaněm se vynořil jeden z průvodních splávečků a pomalu plul po vodní hladině. Kousíček před ním se ukázal další. A to už vyplavala na hladinu i káča s bílým vrškem.

„Vyplivla nám rybičku,“ zaúpěl Jožka.

„Měli jsme rychle zaseknout,“ litoval Péťa.

„Snad by bylo lepší, kdybychom trochu přitáhli vlasec,“ napadlo Jožku.

A tu se pojednou splávky znovu ponořily, vlasec se napjal, naviják hlasitě zaskřípěl a Jožka honem popadl vlasec i s prutem, který sebou prudce škubal, a vší silou se rozmáchl.

Prut se ohnul jako luk. Špička mu prudce šlehla do vody. Vlasec se vymrštil a řízl Jožku do prstů.

„Je chycená!“ vykřikl Jožka a vytahoval špíčku prutu z vody.

„Je chycená. Hej!… Hej!… Zatrubte někdo na mlhový roh! Honem! Pospěšte si… A trubte pořádně… Hej!“

Než bys řekl švec, otevřel Bill dveře od kajuty, popadl roh a troubil a troubil, až uši zaléhaly.

„Páni, to je ale kus,“ řekl Jožka, jak držel ze všech sil ohnutý prut a prsty ho už celé bolely od kličky navijáku.

„Navíjej,“ radil mu Péťa. „Jestli ten vlasec trochu nepřitáhneš, celý ti ho vytočí.“

„Trub dál, Bille,“ oddechoval Jožka. „A nebo radši přestaň. Stejně je nám to málo platné. Už uplavala.“

„Navíjej ten vlasec!“ křičel Péťa.

Vlasec najednou povolil. Jožka nemohl udržet těžký prut a zároveň navíjet, a tak si prut opřel o pažení paluby. Navíjel a navíjel, ale vlasec pořád visel volně a poddával se tak lehce, jako by na jeho konci vůbec nic nebylo.

„Netrub,“ řekl Jožka. „Nemá to cenu… stejně nám vzala roha… A byla to taková velká štika.“

„Tamhle je splávek!“ vykřikl Péťa. „Tamhle… Pod vodou… A hýbe se. Plave po proudu. Navíjej… Navíjej… Jestli nám ta štika nepřetrhla vlasec, tak ji pořád ještě máme.“

Jožka navíjel a navíjel. Křivka vlasce se zvolna napínala. Protínala teď vodu téměř naproti Vorvaňovi. Najednou se prut ponořil, naviják zaúpěl a jeho klička málem přerazila Jožkovi prsty. Jožka pustil naviják, ať se otáčí sám, a držel prut co nejvýš.

„Zatrub ještě jednou, Bille. Pořád ještě ji máme. A ty, Péťo, vylez honem na střechu kajuty a podívej se, jestli už nejde rybář. Hej! Hej!… Hej!“

Asi na dvacet yardů po proudu to najednou vypadalo, jako by v řece došlo k výbuchu. Nad hladinu se prudce vymrštila veliká ryba a zase se ponořila a užaslí chlapci zahlédli na zlomek vteřiny obrovskou hlavu, rozložitý tmavý hřbet a široký mrskající se ocas.

Bill troubil ze všech sil na roh. Jožka držel prut co nejvýš nad vodou, cítil, jak se mu na něm těžce mrská ryba, a křičel, co nejhlasitěji mohl. Ale po majiteli Vorvaně nebylo pořád ani památky. Obrovská ryba se otočila a zamířila znovu proti proudu. Jožka zoufale navíjel udici a viděl, že už se noří do vody jen na pár yardů od lodě. Štika se znovu vrhla dál proti proudu. Naviják zaúpěl. Jožka se snažil zarazit ho prstem, a málem si sedřel kůži.

„Jenom ji udrž,“ naléhal Péťa.

„Copak nedělám, co můžu?“ supěl Jožka. „Proč jenom ten chlap nejde? Hej! Hej! Hej!“

Naviják se přestal otáčet. Jožka začal znovu navíjet vlasec a opravdu se mu to chvilku dařilo, jenže ryba se znovu vrhla opačným směrem a Jožka musel honem ucuknout a pustit kličku navijáku, která se prudce rozvířila. A obrovská ryba znovu zamířila po proudu, tentokrát hluboko ve vodě, takže proplula kolem nich a nad hladinou se neukázaly ani splávky. Vlasec se zase napjal. Ryba se znovu prudce vrhla vpřed a plavala dál a dál, jako by měla namířeno až do Yarmouthu. Pak se najednou zastavila. Splávky se vynořily na hladině daleko po proudu řeky u velkého trsu rákosí, Kde pluly ještě před chvílí, než ryba uchopila nástrahu. Chvilku zůstaly stát a pak se potopily a znovu vypluly těsně u rákosí.

„Štika se nám chce schovat v rákosí!“ křičel Péťa. „Chyťte ji! Chyťte ji! Tamhle je…“ Splávky pojednou prudce zajely do rákosí.

Jožka zvedal prut. Ale bylo mu, jako by měl vytáhnout fůru sena. Otáčel navijákem tak dlouho, až se špička prutu dotýkala hladiny. Snažil se ji nazvednout. A tu se vynořil vlasec, celý se chvěl a voda z něho jen crčela. Jožka pootočil navijákem, aby vlasec trochu povolil. Ale bylo to málo platné. Štika ležela hluboko v rákosí a ani se nepohnula. Prozatím bylo po boji.

„Ukaž, já to zkusím,“ nabízel se Péťa.

„Teď s ní nehneš,“ řekl mu Jožka. „Ještě bys mohl přetrhnout vlasec. A pak už bychom ji jaktěživi nechytli. Kdyby už aspoň přišel ten rybář!“

Bill se přece jen snažil vlasec navinout a Jožka troubil na roh jak vzteklý. Najednou se zarazil. „Nemůžeme ji přece nechat, aby kousala tak dlouho, až vyplivne háček. Musíme ji z toho rákosí dostat. Kde je Péťa?“

Péťa se ozval daleko po proudu za rákosím. „Ale kde ji vlastně máme? Není to tady?“

Vršíčky rákosí se prudce rozvlnily.

„Kousek níž,“ ‚křičel Jožka. „Asi tam. Počkej, donesu lodní hák. Nech toho, Bille. Dokud ji nevyženeme z rákosí, nemá cenu vlasec navíjet. Radši hodně trub. Jak ji popoženeme, tak se vrátím.“

Jožka popadl z Vorvaně lodní hák a rozběhl se za Péťou do rákosí. Rákosí se hustě rozrůstalo a vodu skoro nebylo vidět. Jožka zalovil co chvíli kousek dál lodním hákem. Z Vorvaně se pořád ještě dlouze a udýchaně ozýval mlhový roh. Najednou to až zazvonilo, jak spadl na podlahu zádě.

„Zase kousek uplavala,“ křičel Bill. „Zrovna sebou trochu škubla…. Teď ne. Zas se zastavila.“

A znovu se rozhoukal mlhový roh v zoufalém volání o pomoc.

„Možná že je těsně tady pod tím břehem,“ napadlo Jožku. „Pojď sern, Péťo. Musíme ji vyhnat. Dělej co největší rámus.“

Jožka kolem sebe mával lodním hákem a Péťa, který stál na samém kraji pevného břehu, dupal ve vodě, až to v rákosí vysoko šplichalo.

„Teď jsem na ni sáhl!“ vykřikl Jožka. „Panečku, to je ale kus!“ Ve vodě to divoce zavířilo. Mezi rákosovými stvoly se vzdouvaly vlny.

„Je někde tady,“ křičel Jožka. „Cákej dál, Péťo. Cákej! Cákej!“

Péťa znovu vykročil ve svých holínkách, ale uklouzl, chviličku se snažil získat rovnováhu a pak spadl rovnou po hlavě do vody. Tím zápolením rozvířil vodu víc než největším dupáním. A jak se snažil postavit v měkkém bahně na nohy a zachytit se rukama za slizké kořínky, rákosí se prudce vlnilo.

„Stalo se ti něco?“ ptal se ho Jožka. „Chytni se háku.“

„Nic mi není,“ prskal Péťa a vyplivoval z pusy říční vodu. „Au,“ vykřikl najednou a hrabal se po čtyřech z vody, „Jožko, já na ni šláp!“

„Už vyplavala. Jožko, Jožko!“ křičel Bill z loďky. Jožka se rozběhl zpátky a Péťa za nim.

„Co je to tady za rámus?“

Po cestičce si kráčel beze spěchu rybář s plnou bandaskou v jedné ruce a vrchovatým sáčkem v druhé. Najednou uviděl na břehu u Vorvaně Péťu, celého zabláceného a zmáčeného.

„Proboha, snad jsi nespadl do vody?“ zeptal se ho.

Na lodi znovu zahoukal mlhový roh. „Honem! Honem!“ křičel Jožka.

„Máme chycenou štiku,“ vysvětloval Péťa. „A zrovna se snažíme dostat ji z rákosí.“

Rybář se vrhl jediným skokem ke břehu.

Jožka vytrhl na zádi Billovi z třesoucích se prstů prut. Daleko od loďky uprostřed řeky se nad hladinou objevil velký trs rákosí a pomalu plul proti proudu. Jožka začal navíjet vlasec a rákosí zamířilo proti proudu a tu a tam sebou trhlo, jako by jím někdo vztekle škubal za kořínky. Bill bez ustání houkal na roh.

Rybář se jich zeptal ze břehu: „Už jste někdy chytili štiku?“

„Ne,“ odpověděl mu Bill.

„Stejně bude vaše,“ řekl mu Jožka a pátravě se ohlížel.

„Jak dlouho ji už máte na udici?“

„Tak asi rok nebo dva,“ odpověděl Jož‘ka krátce.

„Vydržte to ještě aspoň měsíc,“ řekl mu rybář, „Vedete si výborně.“

„Je to pořádný kus,“ řekl Jožka.

„A co toho zcestovala,“ dodal Bill. „Doplavala skoro až ke Kendalskému průlivu a zase zpátky a pak se nám schovala v tom rákosí.“

„A jak jste ji dostali ven? Vždyť s sebou veze celou kytici.“

„Vyhnali jsme ji,“ vysvětloval Jožka. „Jenže Péťa na ni šlápl.“

Rybář se otočil a podíval se na Péťu, který stál na břehu, voda z něho jen crčela, ale byl docela zaujat rybou. „Poslyš,“ řekl mu. „Nechceme přece, abys nám tu umřel. Honem shoď ty holínky a ať už máš dole šaty. Rychle do kajuty… Pozor, ať nepovolíte ten vlasec. Navíjej, člověče, navíjej!“

Štika se obrátila a vracela se k Vorvani. Jožka točil navijákem, až se z něho „kouřilo, „Vemte si ho,“ volal. „Vemte si ho!“

Rybář klidně vylezl na loďku a už se natahoval pro prut, ale pak si to rozmyslel. „Ba ne,“ řekl. „Na udici jste ji chytli vy. Vy jste ji taky udrželi. A vyzráli jste na ni. Teď vám prut brát nebudu. Ale podívejte! To je krásný kus!… Honem, Péťo, už ať jsi v kajutě! A nic si z toho nedělej, když za sebou necháváš loužičky. Voda stejně steče do žlábků.“

„Já se chci koukat, jak ji chytíte,“ namítal Péťa.

„Už se vynořuje,“ řekl rybář a sáhl pro vylovovací hák, který ležel na střeše kajuty. „Natoč u prutu ještě trochu ten vlasec. A teď ho vytáhni… Opatrně…“

Poprvé se mohli přesvědčit, jak je štika veliká. Nad hladinu se pomalu vynořila obrovská ryba s jasně zeleným a olivovým tečkováním. Rákosí už setřásla a to teď odplouvalo pryč. Otevřela širokou bílou tlamu, trhla hlavou velkou jak lidská pěst a s mohutným zavířením se znovu ponořila ke dnu.

„Ta váží určitě dvacet funtů,“ řekl tiše rybář. „Já věděl, že je tu někde pořádný kus. Ne aby vám nakonec uplavala. Přitáhněte si ji trošku. To je ono…“

„Tamhle je splávek,“ křičel Péťa.

Rybář se vyklonil ze zádi s vylovovacím hákem ponořeným hluboko ve vodě. Velká ryba znovu vyplula k hladině. A tu zvedl rybář najednou hák.

„A teď pozor!“ zavolal a vzápětí už ležela velká ryba na palubě a mrskala jim u nohou obrovským ocasem.

„Jak ji teď zabijete?“ ptal se Bill.

Rybář nazvedl sedačku na palubě, vyndal z truhlice pod ní krátkou těžkou paličku a dvakrát jí tvrdě zasáhl štiku do hlavy. Veliká ryba zůstala ležet, ani se už nehnula.

„Ta už spolkla svou poslední běličku,“ řekl rybář. „Musel to být úplný postrach řeky. Že váží dvacet funtů? Ta má nejméně pětadvacet,“

Jožka stál, pořád ještě držel prut a podklesávala pod ním kolena.

„Zvážíte ji?“ ptal se Bill.

Rybář vyndal z truhlice příruční váhy. „Moc platné mi asi nebudou,“ řekl. „Váží jen do čtyřiadvaceti funtů.“

Pečlivě zaklesl háček pod štičí čelist a váhy pozvedl. „Čtyřiadvacet má určitě,“ řekl. „A víc už váhy neukazují. Kolik váží, se dozvíme, až ji zaneseme k Hýkajícímu oslovi.“ Opatrně zas rybu položil na palubu. „Jakživ jsem lepší kus neviděl,“ řekl. A vtom si vzpomněl na Péťu. „Ať už jste všichni v kajutě. Honem. Svlékněte ho a zabalte do deky, než se mu usuší šaty. Nechceme přece, aby nám jeho maminka vyčítala, že jsme ho připravili o život.“

„Tak pojď, Péťo,“ vybízel ho Jožka. „Jakýpak to byl pocit, když jsi na ni šlápl?“

Péťa jektal zuby, ale musel se usmát.

Za pět minut už seděl zabalený v červené přikrývce vedle rybáře na palandě Vorvaně a Jožka s Billem se usadili na sedátku naproti. Rybář prohrábl oheň, až to vesele zahučelo v komíně. Kolem ohně byly rozvěšeny Péťovy šaty. Z vaku, který přinesl z hospody, vytáhl rybář čtyři láhve zázvorové limonády. Na stole stály čtyři hrnky, teď už zpola vypité, na kamínkách se hřál rendlík hráškové polévky a chlapci vyprávěli docela od začátku celé dobrodružství, jak chytili Štiku.

„Museli jsme to přece zkusit,“ řek] Jožka.

„Troubil jsem, div se roh nerozskočil,“ dodal Bill.

„A pak se nám schovala do křoví a nebýt toho, že po ní Péťa skočil, tak tam seděla do teďka,“ řekl.

Péťovi koukala jen hlava a vesele se usmíval zpod červené pokrývky. „Vypadala tam jako krokodýl,“ řekl.

Rybář otevřel dvakrát dveře od kajuty a podíval se na velkou rybu na palubě, jako by se chtěl přesvědčit, jestli tam opravdu je. Nakonec nechal dveře otevřené, možná aby vyvětrala pára z Péťových šatů, které se sušily kolem kamen, a možná jen, aby se mohl pořád dívat na tu rybu.

„To ji chcete nést až k Hýkajícímu oslovi a tam ji zvážit?“ ptal se Bill.

„Mám pro to ještě jiný důvod,“ odpověděl mu rybář. „Jestli půjdete se mnou, dovíte se to. Trošku jsem se vsadil s hospodským. Za touhle rybou se už honím týden. Ten bude valit oči, až ji uvidí!“

KAPITOLA VIII

U HÝKAJÍCÍHO OSLA

Péťovy šaty ne a ne se usušit. Rybář je obrátil naruby, nahříval je, div je neupekl, a holínky pověsil ke stropu vedle rozpáleného komína, Posádka Smrti a slávy se zatím rozsadila po kajutě Vorvaně a dověděla se všechno, jak ho stavěli a jak na něm chce jeho majitel plout i v zimě, kdy se štiky loví nejlépe. Vyprávěl jim, jak sem jezdí až z Norwiche, protože na severních řekách se lépe rybaří, a jak se znovu a znovu pokoušel ulovit tuhle obrovskou štiku, Naložil jim oběd, že se najedli k prasknutí, hráškovou polévku, studený rostbíf, smažené brambůrky a koláč se zavařeninou. Chvilku po poledni konečně dovolil Péťovi, aby se znovu oblékl, jen pumpky si ještě vykartáčovat nemohl, protože na nich byly pořád ještě vlhké skvrny od bláta. Po obědě umyli chlapci nádobí a rybář seděl, pokuřoval a díval se na obrovskou štiku.

„A teď se vydáme k Hýkajícímu oslovi,“ řekl konečně.

Lehký východní větřík, který rozechvíval vrbové listi a čeřil vysoké rákosí, nazvedl a odvál mlhu a Bill si velice oddechl, protože už měl strach, že bude muset až domů veslovat. „Neříkal jsem vám, že ho mám v kapse?“ připomínal Jožka.

„Chytat už dneska nebudeme?“ ptal se Péťa.

„Takovouhle rybu už bych nechytil,“ řekl rybář. „Kdepak. Musíme si ji zvážit v hospodě a pak, jestli to stačíme rychle, se rozjedu dolů po proudu přes Yarmouth. Ryba je tak velká, že by se ani poštou poslat nedala, a tak ji musím zavézt do Norwiche a dát si ji lam vycpal. Vezmu vás do vleku a zavezu vás až k Thurne, a jestli se tenhle vítr udrží, domů se už dostanete natošup.“

Zmizel v podpalubí Vorvaně a vrátil se s dlouhým prknem, které vytáhl z podlahy. „Jestlipak by z něho byla dobrá nosítka?“ řekl. Bill s Jožkou položili prkno na cestu u lodě. Rybář vynesl na břeh velikánskou rybu a položil ji na prkno.

„Radši ji přikryjeme,“ napadlo ho. „Nerad bych, aby ji u Osla někdo viděl, než si promluvím s hostinským.“ Vrátil se na Vorvaně, přinesl na břeh dva prázdné pytle od uhlí a s pietou je rozestře] na mrtvé tělo.

Jožka vzal za jeden konec prkna a Bill s Péťou, každý po jedné straně, za druhý konec.

„Připraveni?“ zeptal se rybář. „Ano,“ odpověděl Jožka.

„Pohřeb se tedy vydá na cestu,“ pravil rybář a průvod vykročil po cestičce kolem řeky a za chvilku zahnul doprava podél úzkého průlivu, který vedl k Hýkajícímu oslovi.

Hospůdka zrovna moc blahobytně nevypadala. Průlivem, který k ní vedl od řeky, se sem dostaly leda veslice, a většina plachetnic a motorových člunů tu nikdy ani nezastavila. I v největším horku se tu málokdy sešlo víc hostů, tak jeden nebo dva, a ti seděli na zahradě kus od sebe na lavicích pod okny, která měla po starodávnu tabulky spojované olovem. Dnes tu nebyla živá duše. Na střeše bylo znát, že by nutně potřebovala pár nových došků. Stožár, na němž visela potrhaná zelená vlaječka s nápisem „Vítáme vás“, volal po novém nátěru, a stejně tak vývěsní štít, na kterém z plných plic hýkal bílý osel v zeleném poli, s barvou odprýskanou po celých kusech.

„Až si hospodský vystaví na krbovou římsu tuhle štiku, tak se sem pro samý nával ani nevejde,“ řekl rybář.

„Pan doktor Dudgeon má v pokoji, co se mi díval na jazyk, taky takovou,“ vzpomněl si Péťa. „Jenže není zdaleka tak velká.“

„Z celého kraje se na ni budou chodit lidi dívat. Taková obrovská ryba a chycená pár kroků od stavení.“

„Mne to připadá o moc víc než pár kroků,“ poznamenal Jožka, kterému se šlo mizerně, protože musel držet za jeden konec nosítka.

„Až vystaví v salónku tuhle rybu, budou se mu sem rybáři sjíždět celou sezónu a zkoušet, jestli by taky takovou nechytli.“

„U labutě mají taky rybu,“ řekl Jožka.

„Jenže tahle je větší,“ řekl mu rybář. „Ale teď pozor, hoši. Mládeži vstup zakázán. Dovnitř vás vzít nemůžu. Zajděte zatím dozadu na dvůr a počkejte na mne. Ale ať nikdo nevidí, co to máte.“ Rozjařeně jim ukázal na velká vrata do dvora za hospodou a sám vstoupil do nízkých dveří, ale musel se ohnout, aby se neuhodil do hlavy.

Samaritáni s nosítky zašli do dvora.

„Měli bychom se schovat pod kůlnu,“ navrhl Jožka. „Nestojíme přece o to, aby sem někdo přišel a začal se nás vyptávat.“

Zašli pod otevřenou kůlnu na jednom konci dvora a položili si máry mezi hromadu chrastí a špalek na štípání dřeva. Péťa nazvedl látku a ještě jednou se podíval na mrtvou rybu.

„Té bych nestrčil ruku do tlamy ani zanic,“ řekl Bill. „Má zuby jako brány na vláčení pole.“

„Někdo jde,“ šeptl Jožka a Péťa honem rybu zase přikryl. Ze zadních dveří hospody vyšlo děvče, přešlo s vědrem přes dvůr a nemělo ani tušení, že je pozoruji tři chlapci a lámou si hlavu, jak by odpověděli na otázku, co tam dělají.

Vtom se cosi pohnulo v malé bedýnce vzadu v kůlně. V troše slámy sebou mrsklo světlé dlouhé klenuté tělíčko a natáhlo drápky k drátěné síti, která uzavírala bedýnku zepředu.

„Lasičky,“ řekl Jožka.

Přistoupili k bedýnce, aby si zvířátka prohlédli.

„Ne abys strkal prsty mezi dráty, Péťo,“ připomínal Bill. „Jen si vzpomeň, jak nám tehdy ten starý vrátný ukazoval svoje lasičky. Měl jednu starou a čtyři mláďata. ,Nic se jich nebojte,‘ povídal nám. ,Když k nim obrátíte ruku hřbetem, ani se vás nedotknou,‘ n strčil dovnitř ruku sevřenou v pěst a v tu ránu zařval, jako by ho na nože bral, protože se mu všechny ty lasičky zahryzly do kloubů a krev z něho jen stříkala.“

Zadní dveře do hospody se opět otevřely a chlapci zaslechli rybáře.

„Říkáte, že jestli ta ryba váží přes dvacet funtů, tak dáte šilink za každý funt?“

„Ano, tak jsi to povídal, Jemmy, my tě slyšeli,“ smál se někdo jiný.

„Však je to taky pravda. Jestli je to takový kus, tak mi za to stojí. Ale pamatujte si, pane, že dneska není žádného apríle.“

Hospodský, statný ruměný chlapík v manšestrových. kalhotách, se tvářil, jako by si myslel, že si z něho někdo chce vystřelit. Za ním přicházeli asi tři dělníci, kteří se chtěli přesvědčit, jestli je pravda, že rybář chytil hotového obra a hospodský prohrál sázku.

„Mrtvola je někde tady,“ řekl rybář. „Požádal jsem nosiče, aby s ní zašli na dvůr. Hej! Aha, tady jste.“

Péťa, Bill a Jožka vzali zase máry a vynesli je z kůlny,

„Tak co jí říkáte?“ zeptal se rybář, strhl s ryby pytle a ukázal jim obrovskou štiku, jíž ještě visel L koutku tlamy háček.

Mužští se na ni dívali jak u vytrženi.

„To je největší ryba, jakou jsem tady viděl za dvacet let,“ řekl jeden.

„Tak se vyslov, Jemmy,“ povídá druhý.

„Vážně, je to kus,“ uznával hospodský a máčkl palcem do pevného lesklého těla. „Ta spořádala za svůj život hezkých pár ryb.“

„A vodních ptáků taky,“ dodal jeden z mužů, o němž chlapci věděli, že seká na řece rákosí. „Takováhle ryba se pustl i do malé lysky nebo káčátka.“

Hospodský zašel do kůlny, sundal se zdi visací váhy a zavěsil je na stropní trám.

„Nařiďte je pro začátek na čtyřiadvacet funtů,“ řekl mu rybář. „Tolik víme, že určitě váží.“ Zvedl zatím štiku z nosítek a přinesl ji do kůlny.

S pomocí jednoho z diváků ji zavěsil na háček na konci vah a podržel ji ve výšce, aby se ji neumazal ocas od prachu a pilin na podlaze. Hospodský zatím přidal další závaží, ale rybí ocas klesl málem až k zemi.

„Pětadvacet funtů,“ řekl hospodský a přinesl další funtové závaží. Ale ryba se ani nehnula.

„Šestadvacet funtů,“ vydechl kdosi s obdivem.

Hospodský přidal další funt. Pak sundal všechna menší závaží a přidal jedno velké.

„Osmadvacet,“ řekl sotva slyšitelně a přidal další funt.

„Devětadvacet!“

Hospodský přidal ještě jedno funtové závaží a ryba začala pomalu stoupat a znovu klesla.

„Uvidíte, že váží přes třicet funtů,“ řekl rybář.

Ale další funt už váhy převážil. Hospodský jej sundal a opatrně položil na misku menší závažíčka. Ryba na jedné a závaží na druhé straně se chvilku pohupovaly nahoru a dolů, ale pak se ustálily.

„Třicet a půl funtu!“ vydechl hospodský skoro posvátně. „Třicet a půl funtu…,“ a pak se plácl do kolena, „To zaplatím!“ skoro vykřikl. „Zaplatím a rád. A ještě mě pěkných pár liber bude stát, až ji dám vycpat, ale to zaplatím taky. Marie! Pojď sem! Jestli mi tahleta ryba nezvedne U hýkajícího osla obchody, tak nechám hospodské živnosti a dám se na chov drůbeže. Pojď se, Marie, podívat na tu rybu!“

Hospodská vyběhla ze stavení.

„Ta nám nadělá jmění,“ rozplýval se hospodský. „Až ji dáme pěkně za sklo, začnou se sjíždět rybáři, že se nám sem ani nevejdou. Jak se o ní doslechnou, pohrnou se sem z Londýna a Manchestru a kdovíodkud ještě. Od června do března nebudeme mít jedinou postel volnou.“

„To už ti tahle hospoda možná ani nebude stačit,“ smála se jeho žena.

„Člověk nikdy neví,“ řekl hospodský.

„Udělejte si s ní, co chcete,“ ozval se rybář, „jen tomu tady, prosím vás, nezačněte říkat hotel.“

Hospodský se zasmál pod vousy. „Vždyť se to tu jmenuje docela pěkně,“ řekl. „A lidi už jsou na to zvyklí… ale až si tu vystavíme takovouhle rybu… Pojďte, chlapi. Napijte se na můj účet… A ty se, Marie, postarej o mládež.“

Spořádali sice zrovna bohatý oběd na lodi, ale když jim paní hospodská přinesla tři sklenice zázvorové limonády a tři úctyhodné řezy ovocného koláče, zjistili, že se do nich přece jen ještě něco vejde. Sotva to všechno zdolali, všimli si, že na dvůr vychází hospodský s rybářem.

„Nemohl byste mi dát místo téhle libry dvě desetišilinkové bankovky?“ ptal se rybář.

Hospodský vytáhl náprsní tašku, zastrčil do ní jednu librovou bankovku a dal místo ní rybáři dvě desetišilinkové.

„Tak pojďte, nosiči,“ řekl rybář. „Musíme sebou hodit. Popadněte ji a ať už jsme pryč. Chtěl bych projet co nejdřív Yarmouthem.“ Pak se obrátil na hospodského. „Tak jsme domluveni. Všechno mu pořádně vysvětlím, a jak bude ryba hotová, máte ji tady.“

A tak zase odnášeli rybu, nataženou na prkně, zpátky po hrázi a dolů po břehu k Vorvani a rybář vyprávěl, co s ní udělá ten pán v Norwichi. Nejdřív si odleje od ryby formu, pak ji stáhne a kůži nechá na té formě usušit a nakonec ji napustí fermeží a lakem a vycpanou ji usadí do skleněné vitríny s modrým pozadím a tu a tam naaranžovaným rákosím, aby to vypadalo, že ta velikánská štika jenom odpočívá ve vodě a co chvíli se hodlá vrhnout po nějaké běličce.

„Můžete rovnou vyrazit?“ zeptal se jich, když nastoupili na Vorvaně a převzal si od nich rybu.

„Musíme ještě spustit stožár,“ odpověděl Jožka. „Ale s tím jsme hotovi na to šup.“

„Tak si co nejvíc pospěšte. Za chvilku vyjíždím dolů po proudu, a když budete hotoví, vezmu vás do vleku… Ale ještě něco… Počkejte chviličku…“ Vytáhl z kapsy tři desetišilinkové bankovky. „Ta vaše ryba vážila třicet a půl funtu a hospodský všechno poctivě zaplatil. Třicet šilinků a šest pencí. To znamená, že na každého z vás přijde deset šilinků a dvě pence. Ale nemusíte kdekomu vykládat, co máte peněz, nebo se vám pohrnou samé prosebné dopisy. A do spořitelny je taky radši neukládejte. Tady je máte.“

Kluci se dívali jako spadlí z nebe.

„To že je pro nás?“ hlesl Jožka.

„Deset šilasů!“ vydechl Bill. „Deset šilasů jako malina!“

„A dvě pence,“ usmál se rybář.

„Tolik peněz nemá ani jediný kluk v celém Horningu,“ řekl Jožka.

„Však taky ani jediný kluk v celém Horningu nechytil takovou rybu,“ zasmál se rybář. „A nikdy už taky nechytí. Takže je to úplně spravedlivé. Rybu jste chytili vy. A peníze jsou proto vaše…“

„Ale vždyť jsme ji chytili na váš prut,“ namítl Jožka, „a na vaši nástrahu. Tu nástrahu jste přece nalíčil vy a štika se už chytla sama. My na tom žádnou zásluhu nemáme, jenom jsme ji drželi, dokud jste nepřišel a nevytáhl ji z vody.“

„Však já viděl, jak jste se činili,“ řekl rybář. „Nebýt vás, je ta ryba pořád ještě ve vodě a já bych byl přišel o vlasec, naviják a možná i o svůj nejlepší prut. Ať už ten prut byl čí chtěl, štiku by nikdo nechytil, kdyby se byl Péťa nevrhl jak jezevčík do vody a nevyhnal ji z rákosí. Tak se neupejpejte. Strčte si peníze do kapsy, ale nikomu ani muk, dokud nedojde ryba z Norwiche. Pak se všichni přihrneme k Hýkajícímu oslovi a uvidíte, co to bude za poprask. A teď sebou hoďte, ať jste připraveni, než vyrazím.“

Zašel do kajuty, ale kluci ze Smrti a slávy se pořád ještě vyjeveně dívali jeden na druhého i na bankovky v rukou.

„Musíme letět,“ připomněl jim Bill a všichni se horempádem rozběhli k Smrti a slávě.

„Deset šilasů na jednoho… Páni, to je trefa,“ radoval se Jožka, jak klusali ke břehu. „Koupíme si lana… A pořádný železný komín…“

„A nakoupíme si plno zásob,“ oddechoval Bill. „Pak se můžeme plavit třeba celý měsíc…“

„Panenko skákavá!“ radoval se Péťa, „To bude Tom Dudgeon koukat, až mu tohle řekneme!“

„Ještě mu to říct nesmíme,“ připomínal mu Bill. „Jak dlouho povídal, že to asi trvá, než vycpou tu rybu? Kruci! Kdyby nás tak viděl Tom, až se všichni přiženeme podívat k Hýkajícímu oslovi na tu štiku ve vitríně.“

Vylezli si do Smrti a slávy, a jen spustili stožár, už zaslechli nahoře na řece tiché vrčení. Vorvaň přijížděl po proudu.

„Vytáhni přední kotvu, Bille,“ křičel Jožka. „My s Péťou vezmeme za vlečné lano a trochu loď rozhoupáme, ať se otočí. Musíme ji obrátit… To je ono… Odstrč trochu tu špičku… Vidíš, už se otáčí.“

Z řeky na ně potichu zahoukal roh, na který tak zuřivě troubili při svém zápasu se štikou. A vzápětí se už objevil Vorvaň. Rybář zařadil motor na zpátečku a vypnul ho. Loďka, unášená teď jen vodním proudem, kolem nich pomalu proplula. K Billovi přilétlo lano svinuté do kotouče. Honem ho chytil a obtočil kolem úvazníku na přední palubě.

„Naskoč rychle, Péťo,“ zvolal Jožka, který svinul vlečné lano, položil je i s kotvou na palubu a hnal se ke kormidlu, protože lano se mezi oběma loděmi už začínalo napínal.

„Hotovo!“ zavolal.

Rybář mávl rukou, aby ukázal, že rozumí. Vzápětí se už před přídí Smrti a slávy rozvířila voda a vyrazili.

Těsně nad železničním mostem projeli kolem dědy, který seděl na židličce na břehu a pozoroval svou káču, políčenou na štiku jen pár yardů od břehu. Majitel Vorvaně vyřadil rychlost a tiše kolem něho projel. Děda mu poděkoval zvednutím ruky a zavolal: „Dneska nějak neberou. Od snídaně mi ani jediná neťukla.“

„My jednu chytli,“ řekl kapitán Vorvaně.

„Slušný kousek?“

„Není k zahození.“

A zase zařadil rychlost.

„Co by tak asi uznal za slušný kousek?“ napadlo Jožku.

„Péťo, jestli se budeš pořád dívat na ty peníze, tak je ještě ztratíš,“ řekl Bill a Péťa honem zastrčil peníze do kapsy.

Ale to už projížděli pod železničním mostem. Opatrně se vyhýbali jeho kamenným stěnám, i když místa měli až dost, ale jednu chvíli se jim přece jen zdálo, že už určitě narazí. Zajeli pořádně pod most a tu si najednou všimli, jak k nim po přístavním můstku běží malý kluk.

„To je přece Bob,“ řekl Bill. „Co se mu to děje?“

Chlapec na ně zuřivě mával.

„Chce nám asi něco říct,“ domyslel si Péťa.

„Jenže teď to nejde,“ odbyl ho krátce Jožka. Měl zrovna plné ruce práce s kormidlováním, protože Vorvaň najednou ostře zahnul doprava, aby nenarazil do plachetnice, kterou zrovna připoutávali k molu nějací dva muži na malém člunu.

Bill a Péťa vesele mávali na tu malou hlídku klubu Lysek, která jim pořád ještě cosi signalizovala, až jim v zákrutu řeky zmizela za nízkou vilkou.

„Že on vysílal morseovkou,“ uvědomil si Péťa. „Víte přece, jak nás ji Dick s Dorotkou učili o velikonocích.“

„A chytil jsi něco?“

„Kdepak,“ přiznal se Péťa. „Úplně jsem ji zapomněl. Ale určitě něco signalizoval.“

„Třeba se s námi chtěl svézt,“ usoudil Jožka. „Jenže Vorvaň moc pospíchá, nemůžeme na něm chtít, aby zastavoval.“

„To se ví, že nemůžeme,“ přisvědčil Bill. „Máme přece taky pořádně naspěch. Jestlipak už jsou Dick s Dorotkou v Horningu?“ Vytáhl z kapsy desetišilinkovou bankovku, aby se přesvědčil, jestli ji ještě neztratil. Ale všiml si, jak se po něm Péťa podíval, a honem ji zase zastrčil.

„Třicet šilasů,“ řekl. „S tím dokážeme všechno na světě.“

Vilky jim zůstaly za zádí a Vorvaň změnil svou písničku. Vrčel teď nějak hlasitěji, naléhavěji.

„To si to hasíme,“ pochvaloval si Péťa a díval se, jak se kolem nich břehy jen míhají. Než se nadali, byli už před ústím Womacku a za ním byla vidět říčka Thurne.

„Propána! Musíme přece vztyčit stožár!“ vzpomněl si Jožka. „Pojď na chvilku ke kormidlu, Péťo.“

Péťa kormidloval. Jožka s Billem vztyčili stožár a všechno připravili, aby už mohli natáhnout plachty. Rybář z Vorvaně zvolnil rychlost a mávl doprava.

„Připraveni,“ křičel Jožka ze Smrti a slávy.

Vorvaň zabočil do širokého soutoku říček Bure a Thurne. Na chviličku zamířil vzhůru po Bure, takže Smrt a sláva ujížděla rovnou domů.

„Teď, Bille,“ řekl Jožka.

„Už stoupá,“ ukázal mu Bill.

Na stožár stoupala malá člunová plachta i s ráhnem, zastavila se a už se do ní opřel vítr. Bill přišel za Péťou ke kormidlu.

„Můžete se odpoutat?“ volal rybář.

„Jistě.“

„Odpoutat!“ velel rybář a Jožka odvázal vlečné lano a vzápětí ho viděli, jak si je přitahuje na loď a stáčí do kotouče na palubě. Za chvilku už plula Smrt a sláva pod plachtou. Vorvaň ji obloukem obeplul. Rybář ještě zvedl do výšky obrovskou štiku a posádka Smrti a slávy jí provolala třikrát hurá.

„Ještě se uvidíme!“ zavolal rybář, „A nikomu ani muk!“

Zamířil dolů po proudu. Ještě než jim zmizel v ohybu řeky, zahlédli ho, jak se otáčí, stojí na palubě s široce rozpřaženými pažemi a dívá se za nimi.

KAPITOLA IX

PENĚZ JAKO ŽELEZ

Východní vítr, který přivolal Jožka, se opřel do Smrti a slávy a rychle ji hnal vzhůru po řece, až jí voda vesele šplíchala pod přídí. Náš trojlístek se střídal u kormidla. Péťa si přinesl na palubu nový dalekohled, ale skoro se jím ani nepodíval. Jožka seděl ve volných chvílích, kdy zrovna nekormidloval, opřen o kajutu na zádi a hrál na foukací harmoniku. Všichni tři si dobře uvědomovali, že se pořádně zdrželi, ale teď jim nezáleželo na ničem jiném než na těch penězích v kapse. Co chvíli si na ně sahali a otáčeli jimi s takovým nadšením, že kdo by je viděl, určitě by si pomyslel, že vždycky poprvé zahlédli nový srpek měsíce, protože kdo prvně zahlédne měsíc, musí se rychle dotknout peněz. Z obyčejných kluků, kteří nikdy neměli na růžích ustláno, se zčistajasna stali boháči. Měli teď každý deset šilinků a dvě pence a navíc ještě ty dva a půl šilinku, co vydělal Péťa za nástražní rybky.

Občas propluli kolem rybářů, kteří seděli na zakotvených člunech uprostřed řeky nebo na břehu. Dívali se na ně teď docela novýma očima. Kdyby jen měli tušení…

„Berou, berou?“ volal na ně Bill, jak to slyšel od rybáře z Vorvaně.

„Moc ne,“ odpovídali rybáři, a pokaždé, když to kluci ze Smrti a slávy uslyšeli, jenom se po sobě podívali a překypovali tajnou radostí.

„Nesmíme nikomu prozradit ani slovo,“ připomínal jim Jožka.

„Dokud nebude ta štika v skleněné vitríně, musíme být zticha.

„Co asi řekne hospodský U hýkajícího osla, až se doví, jak to všechno bylo?“

„Moc velkou radost mít nebude,“ řekl Jožka. „Vědět, že jsme tu štiku chytili my, dal nám každému dva a půl šilasu a my byli celí šťastní. Ale třicet a půl šilinku! Třicet a půl šilinku! Tolik nevydělá leckterý dospělý mužský za celý týden.“

Bylo už pozdě odpoledne, když konečně zahnuli do ohybu řeky u přívozu a hnali si to po rodných vodách.

„Jestlipak už přijeli,“ napadlo Péťu, když se blížili k doktorovic domu, který měl vysoko nad doškovou střechou zavěšenu zlatou parmu.

„Tom je doma,“ řekl Jožka. „Nazdar!“

Tom na ně mával z trávníku. „Přirazte a zastavte na chvilku,“ zval je. „Už přijeli.“

Přes trávník se v tu chvíli přihnal za Tomem menší chlapec ve velkých brýlích s černými obroučkami a děvče s copy světlými jako sláma, které za ním jen vlály ve větru.

Jožka zakormidloval s loďkou těsně kolem břehu.

„Máme schůzi v klubovně,“ oznamoval mu Tom.

„My nemáme čas,“ řekl Jožka. „Než zavřou v krámech, musíme být u přístaviště.“ Takhle se člověk změní, když má najednou plnou kapsu peněz! Pak se Jožka otočil na Billa a zašeptal mu: „Uděláme jim hostinu.“

„To je nápad,“ souhlasil Bill.

„A schůze bude u nás v kajutě,“ navrhl Péťa.

„Přijďte všichni tři na přístaviště,“ křičel Jožka. „Večeří se na Smrti a slávě.“

„V naší kajutě!“ volal Péťa.

Tři Lysky na břehu si něco rychle povídaly. Na Smrt a slávu, která právě projížděla kolem, dolehlo cosi o tom, že se musí zeptat paní Barrablové.

„Dobrá,“ volal Tom. „Ale nejdřív se musíme zeptat admirála.“

„To se hodí,“ řekl Bill. „Aspoň to stihneme.“

„Ti budou koukat,“ těšil se Jožka. „Ale co koupíme?“

„Můžeme si vybrat u Roye, na co budeme mít chuť… Žampiónovou polívku… Ta je prima… A co třeba knedlíčky s masem a ledvinkami?… Tom nám je jednou dal u nich v kůlně…“

„A co vánoční nákyp?“ navrhoval Péťa.

„Proč ne?“ řekl Bill. „Panenko skákavá, uděláme hostinu, jakou hned tak nikdo neviděl.“

Smrt a sláva si to přihnala k přístavišti, až se kolem ní voda pěnila.

„Podívejte,“ řekl Jožka. „Místo nám zabral Sir Garnet. Musíme zastavit před ním. Připravte se ke spuštění plachty. Nebo ne… Nechtě toho. Spustíme ji, až přirazíme. Začal už příliv a měli bychom se radši otočit a zajet tam z téhle strany.“

Sir Garnet byl nejrychlejší obchodní pramicí na řece. Jeho kapitán Jim Wooddall i první důstojník starý Simon patřili už dávno k přátelům posádky Smrti a slávy, Toma Dudgeona a vlastně všech členů klubu Lysek, rozptýlených po proudu i proti proudu řeky ve všech vesničkách, kde Sir Garnet zastavoval. Jim Wooddall zrovna zavíral dveře kajuty a držel v ruce menší kabelu. Starý Simon navíjel do kotouče zbrusu nové konopné lano, které táhli za lodí, aby trochu zvláčnělo. Oba muži zamávali na chlapce a chlapci ze Smrti a slávy zase pozdravili je.

Pak zajeli se Smrti a slávou k přístavišti a uvázali ji těsné za Sirem Gametem. Jim Wooddall zrovna odcházel po břehu.

„Jde na wroxhamský autobus,“ vysvětloval Simon. „Vyplujeme až ráno.“

„A kam máte namířeno?“ ptal se Bill.

„Do Yarmouthu.“

„To je senzační lano.“

„Jenže se moc kroutí, dokud je nové,“ řekl starý Simon a stočil na poklopu poslední kus lana. „No a já abych šel taky. Nedohlédli byste mi trochu na loď? Nerad bych, aby se kolem ní někdo potloukal.“

„Nikdo se jí ani nedotkne,“ sliboval Jožka a starý Simon pomalu zamířil ke své chaloupce.

„Honem, Péťo,“ volal Bill. „Musíme sebou hodit, než zavřou krámy. Pospěš si, Jožko.“

Jožka si ještě naposled prohlédl kotevní lana Smrti a slávy, uvolnil vlečné lano na zádi a přitáhl přídní úvazek a rozběhl se za ostatními.

Přecházeli zrovna rovnou silnici ke krámkům a najednou si to k nim přihnal na kole Jirka Owdon se svým kamarádem a seskočili vedle nich.

„To už jste zase tady?“ řekl Jirka.

„Neodvázal zas někdo další lodě?“ zeptal se ho Bill.

„Kdo by je odvazoval, když tady nejste, leda snad Tom,“ řekl Jirka Owdon.

„Jenže by se mu to asi nepovedlo, protože tu hlídáme,“ dodal jeho kamarád.

Nasedli zase na kola a odjeli.

„Taky jsi mohl být zticha,“ řekl Jožka.

„Copak na tom sejde?“ bránil se Bill. „Ale teď si pospěšte. Co je nám do Jirky Owdonů. Kam půjdeme nejdřív?“

„K Royovi,“ řekl Péťa. „Musíme honem všechno nakoupit, než přijdou ostatní.“

Do obchodu pana Roye vešli důstojně jak milionáři. Když se jim předtím občas stalo, že měli něco na útratu, bylo to vždycky tak málo, že postávali hodinu před výkladem a rozhodovali se, jestli si odepřou čokoládu a koupí radši banány, nebo jestli si dají chuť na banány zajít, protože už dávno neměli žádnou konzervu. Ale dneska se nemuseli rozmýšlet. Hrdě vešli dovnitř, s jedinou myšlenkou — jakou vystrojí klubu Lysek večeři.

„Nejdřív žampiónovou polívku,“ navrhoval Péťa. „Oni jsou tři a my taky tři. Snad by nám stačily tři plechovky.“

„A pak masové knedlíky,“ řekl Jožka, „Nějaké větší.“

„A co plechovku fazolí?“ vzpomněl si Bill.

„Vánoční nákyp,“ četl Péťa hlasitě nálepku. „Ponořte do vody a nechte třicet minut vařit. To nedá žádnou práci, zrovna tak jako masové a ledvinkové knedlíčky. Poslyš, Bille, neměli jsme nejdřív zatopit?“

„Zatopeno máme na to šup,“ řekl Bill. „A co byste řekli brusinkám? A vezmeme hodně té mléčné čokolády, co jsme dostali u mostu v Aclu.“

Procházeli se krámem a prohlíželi si police napěchované konzervami a všelijakým zbožím, připraveným pro celé flotily výletníků, kteří se sem sjíždějí na lodích z půjčoven. Pak je upoutal nápis: „Veškeré zakoupené zboží, které nebylo použito, přijímáme zpět, pokud nebylo otevřeno.“ A ten v nich umlčel poslední záchvěvy šetrnosti. „Jen si to nech, Péťo, když na to máš chuť,“ řekl Jožka. „Hoď to na pult k té hromadě.“

Halda konzerv na pultě pořád rostla a rostla. Masové a ledvinkové knedlíčky, vařená hovězí oháňka, hovězí maso, hrášek, fazole, hrušky, broskve, pomerančový džem a jahodová marmeláda, kondenzované mléko, kakao, čistá a oříšková čokoláda, šest lahví zázvorové limonády. Obchodník, který je dobře znal, si už začínal myslet, že si z něho dělají legraci.

„A kdo tohle všechno zaplatí?“ zeptal se jich.

„Peníze máme,“ řekl Jožka a vytáhl desetišilinkovou bankovku. „Tak je to v pořádku,“ usmál se obchodník. „A loď tu máte taky?“

„Zrovna jsme ji uvázali,“ řekl Péťa, ale nechápal, proč se obchodník směje.

S plnýma rukama zásob sotva doklopýtali na Smrt a slávu. Bill honem zatopil v kamínkách a postavil na ně rendlík s vodou. Pak se přikrčil v podpalubí, rozdělal primus a dal vařit vodu na čaj. Zásoby narovnali do skříněk a venku nechali, jen co potřebovali na hostinu. Poslali ještě Péťu rychle do krámu pro nově baterie, které nutně potřebovali do kapesních svítilen. Než se Péťa vrátil, rozložil Jožka starý skládací stolek, který někdo před časem vyhodil z vypůjčené lodě, protože byl už celý polámaný, ale Jožka ho spravil a teď‘ patřil k chloubám jejich lodě. Byl tak velký, že zabíral skorém všechno místo mezi palandami,

„Takhle to vypadá docela dobře,“ řekl Jožka. „Až přijdou, posadím dva tady ze strany a třetího ke dveřím. Sami musíme zůstat co nejblíž kamen a zásob, ať máme všechno po ruce.“

„Ať žijí Lysky!“ Hosté už stáli na přístavním můstku.

„Ať žijí! Pojďte dovnitř.“

„Poslyšte, to je nádhera,“ rozplývala se Dorotka. „Vůbec bych teď tu vaši loď nepoznala. Opravdické palandy! A kamna! Nechápu, jak jste to dokázali takhle zařídit.“

„Nejvíc jsme se nazlobili s kamny,“ řekl Péťa. „Aspoň než jsme sehnali komín. Chvilku to v nich tak sálalo, že jsme museli před vedrem utíkat na palubu, a za chvilku se otočil vítr a z kajuty nás vyhnal zase kouř a plameny. Co jsme ten komín natřeli nazeleno, nevypadá tak špatně. Nikdo by nepoznal, že je hliněný.“

„Je moc hezký,“ chválila Dorotka. „A náramně se mi líbí vaše oranžové záclonky.“

„Ty nám ušila maminka.“ hlásil Péťa.

„Tak už pojďte dovnitř,“ zval je Jožka, „Usaďte se tamhle ke stěně. Co říkáte našim skříňkám?“ Otevřel dvířka a ukázal jim řady vyrovnaných konzerv. Pojď dál, Dicku. Sedni si vedle Dorotky. A Tom ke dveřím…“

„Co to máš?“ ptal se Péťa.

„Aparát,“ vysvětloval mu Dick a sundával si jej s ramene.

„Pověs si ho radši na věšáček,“ radil mu Jožka. „Na jak dlouho jste přijeli? Budete zase na Albatrosu?“

„Tentokrát ne,“ řekla Dorotka. „Admirál má moc malování. Ale zaplachtíme si s Tomem na Sýkorce.‘

„Zítra jedeme do Ranworthu všichni,“ řekl Tom. „Zrovna jsme se byli dovolit admirála. Dick s Dorotkou k nám přijdou na snídani, protože chceme vyrazit brzy ráno.“

„Budeme fotografoval,“ dodal Dick. „Admirál mi dovolil, abych si udělal z koupelny temnou komoru. Víte co, vyfotím vám Smrt a slávu. Zůstaneme tu až do konce prázdnin a o velikonocích přijedeme znovu, to bych rád fotografoval ptačí hnízda.“

„Pořád se cvičí,“ řekla Dorotka. „Dovede fotografovat i ve tmě.“

„S bleskem,“ vysvětloval Dick, „Ale moc to ještě neumím.“

„Dopsalas tu povídku?“ ptal se Péťa. „Víš o tom psanci na jezeře.“

„Máni jí tak přes polovičku,“ řekla Dorotka.

„Tak už pojď taky dál, Tome, a posaď se přece. Bill zrovna dodělává polívku.“

Tom seděl až dosud u kormidla s nohama spuštěnýma do kajuty, a jak vstával, praštil se pořádně do hlavy. Tiše si zalezl do koutku u dveří. Bill měl co dělat, aby uhlídal oboje vaření najednou, Polívku nalil do třech hrníčků a na tři talířky. Jožka rozdal šest lžic. Pět jich bylo ještě docela dobrých, ale jedna byla v půlce přeražená. Tu si nechal sám. Péťa krájel tlusté krajíce chleba.

Bill si chtěl honem pospíšit s polévkou, ale spálil si jazyk, a jak vyndával z vřelé vody konzervu s masovými a ledvinkovými knedlíčky, popálil si ještě prsty. Byla to konzerva na klíček, ale klíček se ukroutil a Bill se do ní musel dobývat obyčejným otvírákem,

„Aul“ vykřikl a mával prsty ve vzduchu.

„Namoč si je do másla,“ radil mu Tom.

Jožka vytáhl tři velké talíře, které měl připravené ještě s malými talířky na knedlíčky s masem a ledvinkami. Billovi se tentokrát bez pohromy podařilo otevřít dvě plechovky fazolí.

„Poslyšte, vy jste ale museli utratit peněz,“ podivil se Tom, který dobře věděl, že kluci ze Smrti a slávy se většinou živí chlebem a sýrem. „Nemáte někdo narozeniny?“

„Kdepak,“ řekl Jožka.

„Ale teď máme peněz,“ kasal se Péťa. „Vydělali jsme si je.“ Vtom si však všiml, jak po něm Jožka loupl očima, a neřekl už ani slovo.

„Už bylo zase plno poprasku kvůli těm odvázaným lodím,“ řekl Tom. „V noci se znova hlídkovalo na řece. Tedder se na to byl vyptávat tatínka. A to všechno jen proto, že ten protiva Jirka každému vykládá, jak nás přistihl, že odvazujeme loď, a my přece tu jachtu, co jsme našli na řece, zatím přivazovali.“

„Aspoň že od té doby už nikdo žádnou loď neodvázal,“ řekl Jožka.

Bill si v duchu spřádal tajný plán a nemohl se dočkat, až se konečně setmí. Pořád se díval, jak se venku pomalu šeří. Slunce se už sklonilo k západu. Snášel se soumrak, ale v kajutě stále ještě nebyla taková tma, jak by si byl přál.

„Necpi se tak rychle, Péťo,“ řekl. „Copak někam pospícháme?“ Všichni narážku pochopili a začali jíst pomalu a důstojně. Na kamínkách vesele bublala voda v rendlíku a chlapci s Dorotkou si zatím vyprávěli, jak o velikonočních prázdninách pronásledovali rozezlení Hrubiáni Toma. Dohadovali se, co všechno by se dalo podniknout, kdyby Sýkorka a Smrt a sláva vypluly na společnou výpravu. Stěžovali si, jak jsou ti lidé hloupí, když uvazují lodě tak špatně, že jim plavou po řece, a pak si to odnese někdo, kdo za to vůbec nemůže. Vzpomínali na dvojčata Levku a Pravku, které tatínek poslal do školy do Paříže. A moc se těšili, co všechno zažijí napřesrok, až zase začnou hnízdit ptáci a klub Lysek si díky Dickovi a jeho aparátu pořídí sbírku jejich fotografií a ještě jako každým rokem seznam všech hnízd na řece. Mezitím se čím dál tím víc stmívalo. „Neměli bychom rozsvítit?“ zeptal se Péťa.

„Hned to bude,“ řekl mu Bill. Třímal zrovna ve vlhkém hadru objemnou konzervu a chtěl ji otevřít, ale hadr mu pořád klouzal a Bill se každou chvilku spálil.

„Vždyť na to vůbec nevidíš,“ řekl mu Tom.

„Jožko, utři ty mastné talíře,“ prosil Bill. Konečně se mu podařilo konzervu otevřít a vyklopit její černý lesklý obsah na pánev. „Mám ti půjčit baterku?“ ptal se ho Dick.

„Ne, děkuji,“ odpověděl mu Bill, otočil se k ostatním zády a opatrně odnášel pánev do podpalubí.

Slyšeli, jak škrtla sirka, která ozářila maličký prostor v podpalubí, ale co tam Bill kutí, neviděli, protože k nim byl otočen zády a zastiňoval jim výhled. Zaslechli, jak škrtl ještě jednou a pak znovu.

„Něco se stalo, Bille?“ ptal se Jožka.

„Ale k čertu, houby se stalo,“ obořil se na něj Bill. „To nemůžete chvilku počkat?“

V podpalubí zazářila další sirka a zase zhasla. Chvilku byla úplná tma, pak bylo do kajuty slyšet, jak z láhve vytéká nějaká tekutina.

Škrtla další sirka a vzápětí se sem už hrnul Bill s vánočním nákypem obklopeným modrou záplavou plamenů.

„Tak co tomu říkáte?“ ptal se.

„To je ale něco,“ řekl Dick.

„Je to nádhera,“ chválila Dorotka, „Co kdybys ty plameny rozlil po celém nákypu a zapálil je i na talířkách?“

Bill chviličku váhal.

„Radši ne,“ rozhodl se. „Počkejte chvilku, až uhasnou.“

Postavil pánev s planoucím nákypem na slul a začal rozsvěcet svítilnu. Ohnivá záplava kolem nákypu se zmenšovala, znovu vyšlehla a pak zhasla úplně, ale to už visela na háčku u stropu kajuty jasně zářící lampa. Kajutou se začal šířit zřetelný zápach lihu.

Bill nakrájel nákyp a naložil všem po porci na tři talíře a malé talířky, jaké se dávají pod šálky. Úzkostlivě pozoroval, jak se na tu pochoutku hosté tváří.

„Chce to asi spoustu cukru,“ připustil.

Všichni si znovu a znovu sladili a porce nákypu v nich konečně zmizely.

„Ten ale krásně hořel,“ libovala si Dorotka.

„Tak se má taky podávat,“ řekl Bill a moc se mu ulevilo. „Jenže potíž je v tom, že bez trochy lihu nehoří.“

Zapili nákyp zázvorovou limonádou a nakonec se pustili do pomerančů a jejich šťávou spláchli poslední stopy lihu, který přes všechno slazení pořád ještě cítili v ústech, Všichni se shodovali, že to byla prvotřídní hostina.

Bill zrovna podával kolem sáček větrového cukroví a hovor se rozproudil tak, až jeden skákal druhému do řeči, když tu najednou někdo zabouchal na střechu kajuty.

„Kdo je tam?“ zavolal Jožka.

Tom, který seděl u dveří, vystrčil hlavu do temného večera.

„Po tobě se nesháním,“ řekl mu strážník Tedder. „Hledám Jožku a jeho kamarády.“

Ale nikdo z posádky Smrti a slávy nemohl vylézt, protože ve dveřích stáli hosté. A tak vyšli za Tomem na palubu Dick s Dorotkou.

„Vás taky nehledám,“ řekl jim pan Tedder. „Ale jsem rád, že jste se tu zase ukázali.“

Jožka už přelézal po jedné palandě a Bill po druhé a Péťa stál ve dveřích.

„A teď si promluvím s tebou, Jožko,“ řekl pan Tedder. „Že jsi tady včera nebyl?“

„Nebyl,“ přisvědčil Jožka. „Ale nikdo tu přece žádnou loď neodvázal. Povídal to Jirka Owdon.“

„To máš pravdu, tady ne,“ řekl pan Tedder. „A kde jsi byl včera večer?“

„Nad mostem u Potter Heighamu.“

„Ach tak,“ řekl pan Tedder. „Však já slyšel, že jste tam byli. A kolikpak jste tam odvázali lodí? Zrovna jsem se doslechl, že někdo pustil včera v noci u potterského mostu po proudu šest lodí.“

„My jsme se ani jedné nedotkli,“ namítl Jožka.

„Ale byli jste tam,“ řekl pan Tedder. „Zavolám do Potteru a zítra ráno vás ještě vezmu na paškál.“

Nato se obrátil a rázoval si to pryč po přístavišti. Z šera zaslechli jeho pomalý dunivý hlas: „Opravdu tam byli. Děkuji vám, že jste mi o tom řekli.“

„Kdo to tam s ním je?“ zeptal se Bill.

„Jenom Jirka Owdon,“ odpověděl mu Tom.

„Tak zase on,“ řekl Bill.

„Ale svést to na nás nemůžou,“ tvrdil Péťa, „Jakživ nejezdíme až za mosty. A v Potteru jsme se nedotkli ani lodičky.“

„Jinde taky ne,“ řekl Jožka. „Ale když si to myslí Tedder, tak to asi bude pravda.“

Veselá hostina jirn skončila smutně.

„Máme to ale smůlu,“ postěžoval si Tom.

„Takhle se přece nejedná,“ zlobil se Dick.

„Teď nás tátové už nepustí na vodu,“ napadlo Billa.

„To snad ne,“ řekla Dorotka. „Přece vás nebudou trestat za něco, co jste neudělali.“

„Jenže co je nám platné, že jsme to neudělali,“ vzdychl Tom. Stejně jako Jožka, Bill a Péťa dobře věděl, co si o nich v loděnicích myslí, a nejen tam, i Tedder, Jirka Owdon a všichni ti lidé, kteří si zvykli uvazovat lodě ke břehům a spoléhat, že jim na ně nikdo ani nesáhne. Vždyť i paní Barrablová na chvilku uvěřila, že v tom mají prsty. A Tomův tatínek zrovna tak.

„Budou se muset uchýlit do vyhnanství,“ usoudila Dorotka.

„Co to znamená?“ ptal se Bill.

„Do vyhnanství se přece uchylovali před pronásledováním poutníci. Rozjeli se prostě na lodi Mayflower a založili Ameriku. My se zas všichni vydáme na Ranworthské jezero a můžete se tam skrývat zrovna tak jako Tom, když býval ještě psancem.“

„To by snad šlo,“ řekl trochu pochybovačně Péťa.

„Na každý pád vyrazíme zítra,“ řekl Tom, „Hned po snídani na vás počkáme v Sýkorce.“

„Poslyšte, my bychom měli jít domů,“ uvědomila si Dorotka. „Vždyť jsme sotva přijeli a admirál už nám dovolil, abychom zítra hned po snídani vyrazili.“

Posádka Smrti a slávy uklízela po hostině. Ale bylo jim všem smutno.

„Že já jsem vůbec chytal ty nástražní rybky,“ litoval Péťa. „Kdybych byl nic nechytil, nebyl by nás vzal Vorvaň do vleku, a když tam nějaký blázen odvázal lodě, nemuseli jsme být zrovna v Potteru.“

Složili a uklidili stůl a ustlali si,

Než ulehli, Jožka si ještě na něco vzpomněl.

„Poslyšte, nechceme přece, aby nám ještě ke všemu uplaval Sir Garnet,“ řekl, „Pojďme se podívat, jestli je dobře přivázaný.“

„Takové pramice by se přece nikdo ani nedotkl,“ namítl Bill.

Všichni tři však vylezli na přístaviště a ve tmě ohmatávali kotevní lana velké lodice, která se pod nimi pohupovala na vodě. Lana Sira Garneta byla pevně uvázána k pobřežnímu kruhu a každé bylo jaksepatří zajištěno rybářským uzlem.

„Ten neuplave,“ řekl Jožka. „Však taky Jim Wooddall ještě v životě neuvázal takový uzel, který by povolil. Ale než půjdeme spát, chci se ještě jenom přesvědčit, jestli se tu někdo nepotlouká.“

Jen nejasně před sebou viděli, jak se ve tmě tyčí mohutný stožár Sira Garneta, a nezřetelně rozeznávali i jeho dlouhý nízký trup u přístaviště, A hned dostali lepší náladu. Vždyť je to nejlepší a nejslavnější pramice na norfolských řekách, a ať už si o nich ostatní myslí, co chtějí, její kapitán Jim Wooddall je jejich přítelem a její první důstojník, starý Simon, je požádal, aby mu na ni dohlédli.

„Ten neuplave,“ řekl Jožka znovu. „Pojď, Péťane. Slíbili jsme tvé mamince, že tě pošleme brzy na kutě.“

Kolem půlnoci se Péťa najednou probudil v podpalubí a uhodil se o strop kajuty do hlavy.

„Co se děje? „ zeptal se ospale Bill.

„Něco se mi zdálo,“ řekl Péťa a pak ze sebe začal chrlit: „Chtěli jsme všichni připoutat tu velkou štiku od přídě i od zádi, ale ona začala mrskat ocasem. Úplně mě tím ocasem porazila a potom hodila hlavou a pak ještě jednou a já vidím, jak si to plave po proudu a vůbec není uvázaná. A tak po ní chci skočit, jenže stojím jako přimražený a nemůžu se pohnout a ona si to plave dál a dál a já se jen dívám, jak se jí vysmekává lano…“

„Dej už pokoj,“ okřikl ho Bill. „Asi ses přejedl toho nákypu.“

KAPITOLA X

SNÍDANĚ U DUDGEONŮ

Dick s Dorotkou přiběhli k domu zrovna ve chvíli, kdy se rozezněl gong a zval všechny k snídani. Tom to bral dolů po osmi schodech a přiběhl za nimi do haly.

„Tome!“ napomenula ho z jídelny maminka, když s pořádným žuchnutím konečně přistál pod schodištěm.

„Vždyť se nic neděje. Žádné oběti tu ještě nejsou a tak mě nikdo neslyší.“

„A co tomu mám říkat já?“ zeptal se tatínek. „A co mimino? Ty si ještě jednou zlomíš nohu v kotníku a pak z tebe bude taky oběť a uvidíš, jak mi ještě budeš muset pořádně zaplatit. Nazdar, Dicku a Dorotko. To jsem rád, že jste přišli.“

Za chvilku už všichni seděli nad miskami s ovesnou kaší a paní Dudgeonová nalévala kávu. „Naše mimino“, které už bylo o kus větší než na jaře a vypadalo docela jako člověk, leželo v rohu pokoje v postýlce, a smálo se a žvatlalo na tatínka.

„Kam jste říkali, že máte namířeno?“ ptala se paní Dudgeonová.

„Na Ranworthské jezero,“ řekl Tom. „Jedeme na výpravu klubu Lysek. Smrt a sláva popluje s námi.“

„Dobře na ty své malé Lysky dohlédněte,“ radil jim pan Dudgeon. „Včera večer, když už jsi spal, Tome, se tu zastavil pan Tedder. Zrovna domluvil po telefonu s panem Sonningem z Potter Heighamu.“

„Ale vždyť oni nic neudělali,“ namítl Tom. „Je to všechno omyl, Zakotvili jenom pod mosty, přenocovali tam a včera se vrátili. Na žádnou cizí loď ani nesáhli.“

„Pan Sonning to vypráví docela jinak,“ řekl tatínek. „Povídal, že je někdo viděl, jak propluli proti proudu pod mostem v Potter Heighamu. Na tom by ještě nebylo nic zlého. Ale když se pak setmělo a kolem dokola nebylo živé duše, sjeli dolů a odvázali šest lodí, které byly upoutané u jeho loděnic. Všichni dělníci měli celé dopoledne plné ruce práce, aby lodě pochytali, a vaše milá trojice zmizela. Pak zřejmě projeli Potterem za nějakým motorákem, a než je někdo stačil zadržet, ufrnkli.“

„Dal bych na to krk, že se žádné lodě ani nedotkli,“ řekl Tom.

„Byli přece strašně překvapení, když přišel ten strážník a řekl jim o tom,“ vzpomněla si Dorotka.

„Nevěřím, že by ti chlapci byli takoví,“ řekla paní Dudgeonová.

„Také jsem tomu nevěřil.“ pravil doktor Dudgeon. „Ale uznejte, že to vypadá trochu divně. Jedna taková shoda okolností by ještě mohla vypadat věrohodně… ale tři…“

„Ale tati, já vím docela určitě, že ten motorový člun neodvázali a tu druhou loď u mola taky ne,“ dušoval se Tom. „Vždyť jsem byl sám u toho, když ji našli, a nebýt té náhody, že nás Jirka Owdon viděl, jak ji táhneme k molu a uvazujeme, nikoho by ani nenapadlo, že s tím máme něco společného.“

„Dobrá, to uznávám,“ řekl tatínek. „Ale co ty ostatní lodě, které hned v noci někdo odvázal? Vždycky když se někde odpoutala loď, byli ti kluci nablízku, a pak se rozjedou do Potteru a zase to samé! A víš, Tome, pořád nemohu zapomenout na tu loď, co jsi odvázal ty, a i když se mi tomu nechce věřit, mám dojem, jako by jednali podle zásady, že co sis mohl dovolit ty, mohou si dovolit i oni.“

„Ale, tati,“ namítl Tom. „Sám jsi uznal, že mi nic jiného nezbývalo. Margoletta přece kotvila zrovna u hnízda naší lysky. A ta mláďata…“

„Nebudeme si to znovu všechno vykládat,“ zarazil ho doktor Dudgeon. „Prostě na ty kluky dohlédni a zkus jim naznačit, že odvazování lodí není zrovna nejlepší zábava.“

Paní Dudgeonová převedla řeč na něco příjemnějšího a zeptala se, co chtějí dělat v Ranworthu. Dick si před snídaní zavěsil aparát na opěradlo židle, a teď jí začal vysvětlovat, že si chtějí vyfotografovat některá stará hnízda, ale zatím jen tak pro cvik, aby se to pořádně naučili, než začnou dělat záběry hnízdících ptáků.

Dojedli už ovesnou kaši a pustili se do šunky s vejci, a tu se doktor Dudgeon, který si jako obvykle četl při snídani noviny, najednou rozesmál.

„Zase ty vaše Lysky,“ řekl. „Jen si to poslechněte. Někdo se musel pořádně rozčilit, když o nich napsal do novin.

Četl nahlas:

Vážená redakce,

až dosud se náš okres těšil dobré pověsti, až na jedno přístavní přímořské město, které snad není ani třeba jmenovat, ale které díky svému vynikajícímu a obětavému Spolku učinilo vše, co bylo v jeho silách, aby vymazalo skvrnu na své pověsti (Browningová), způsobenou chováním jistých sběratelů bezvýznamných maličkostí (Shakespeare). Nedávno jsem však seznal, že jsem se stal jednou z četných obětí vlny výtržnictví, která se vzmáhá v našem okrese, kdysi tak chvalně známém vymoženostmi poskytovanými návštěvníkům, kteří sem přijíždějí na svých lodích. Stalo se, že řada lodí, patřičně zakotvených na místech k tomu vyhrazených, byla puštěna po proudu a mohly se nejen samy poškodit, ale navíc ohrozit i jiná plavidla. Jak jsem se dozvěděl, je již všeobecně známo, že to vše má na svědomí organizovaná tlupa chlapců, kteří se maskují ornitologickými zájmy. Skutečnost, že může nerušeně pokračovat ve své činnosti, je jenom smutným svědectvím o schopnostech naší takzvané policie. Dovolil bych si navrhnout, aby napříště věnovala více času svým povinnostem a méně úsilí o získání cen na zahradnických výstavách.

S rozhořčením

Váš atd…

„To je narážka na chudáka Teddera,“ řekl doktor Dudgeon. „Vyhrál přece za svou růži stříbrnou medaili, že? Nemyslím, že by se pisatel rozhořčoval proto, že ta klukovská tlupa má úspěch v zahradničení, i když to tak vyznívá.“

„Kdopak se to asi tak rozhořčuje?“ zamyslila se paní Dudgeonová.

„Určitě to není nikdo z Potter Heighamu,“ řekl Tom. „Protože tam se to stalo až včera. Třeba je to majitel té lodi, co jsme ji zachránili, když uplavala po proudu a zůstala trčet se stožárem ve větvích. Ten by nám spíš měl být vděčný, a ne nadávat Lyskám, že jsou tlupa.“

„Ale musíme uznat, že věděl, jak jim znepříjemnit situaci,“ řekl doktor Dudgeon. „Narážka na tu zahradnickou cenu Teddera dopálí, že ještě z té růže vyletí z kůže.“

„Ale tati!“ zvolal Tom.

Paní Dudgeonová se usmála. Dorotka se dala nahlas do smíchu. Doktor Dudgeon se honem omluvil, že si opravdu nechtěl vymýšlet slovní hříčky.

„Ale tahle se vám ohromně povedla,“ řekla Dorotka.

„Mockrát ti děkuji,“ obrátil se k ní doktor Dudgeon. „Možná že kdybych za ni v závorkách uvedl (Shakespeare), ocenila by ji víc i moje rodina. Vezmi si topinku, Dorotko, a co bys k ní chtěla, džem nebo med? S tou .takzvanou policií‘ je to taky mazaný nápad. Pan Tedder si to nejspíš přihrne s předvoláním k soudu.“

„To snad ne, tati,“ zvolal Tom. „To přece nemůže. Něco takového nesmíš připustit. Vždyť oni nic neudělali. Měli prostě smůlu a vždycky se nachomýtli poblíž, když někdo odvázal cizí loď nebo si ji sám špatně připoutal.“

„Pan Tedder by je stejně nesměl dát předvolat, kdyby neměl důkazy,“ chlácholil ho otec. „Na to se můžeš spolehnout. Ale nevěřím zdaleka tak pevně jako ty, že je nesežene. A to po těch chlapcích nejde jen Tedder. Jestli něco provedli…“

„Neprovedli nic,“ zapřísahal se Tom.

„Jestli odvázal někdo lodě Sonningovi z Potteru, ten si to hned tak líbit nedá a sám víš, koho má za právního zástupce.“

„Snad ne strýčka Franka?“ zeptal se Tom.

„Ano, jeho firmu, a jak jednou Sonning povolá firmu Farland, Farland a Farland, pustí se strýček Frank za každým, ať je to kdo chce, s pevným odhodláním, že ho dostane.“

„Ale vždyť je to tatínek Levky a Pravky a to jsou taky Lysky. Přece by pochopil, že to kluci ze Smrti a slávy neudělali,“ namítla Dorotka.

„Co když si udělá o vašich malých kamarádech jiný názor než jeho dcery?“ řekl doktor Dudgeon. „Nu, doufejme, že už se do žádného maléru nedostanou. Kde jsou vlastně teď?“

„U přístaviště,“ odpověděl Tom. „Nebo už na cestě sem. Chceme vyrazit do Ranworthu společně.“

„Kotví u přístaviště ještě nějaké lodě?“ zeptal se doktor Dudgeon.

„Ne,“ odpověděl mu Tom. „Žádné menší loďky už tam nejsou.“ Jenom Sir Garnet a takovou pramici by si jistě nikdo netroufal pustit po vodě…“ Tom se pojednou odmlčel. Ze svého místa u stolu viděl z okna přes otevřený trávník až k řece.

„Sir Garnet jede zrovna dolů po řece,“ řekl. „Bill mi povídal, že se starý Simon dneska chystá do Yarmouthu. Asi ho odrážejí bidlem. Nemají vztyčenou plachtu. Nad stromy je vidět jen vrcholová vlaječka. Za chvilku ho uvidíte taky. Už jede… Ty, tati! … Honem, tati, UTÍKEJ!“

Doktor Dudgeon vyrazil ze dveří skoro tak rychle jako Tom. Sir Garnet opravdu plul po řece, ale byl natočen bokem k proudu a nebylo na něm vidět živé duše. Nikdo nestál u kormidla a nikdo nepřecházel s dlouhým bidlem po bočních palubách. Vratiráhno i s velkou černou plachtou měl ještě složené na palubě, tak jako včera večer. A ujížděl po řece docela sám.

Tom s tatínkem se rozběhli přes trávník a za nimi pádili Dick s Dorotkou. Paní Dudgeonová zůstala stát u okna a dívala se na ně.

„Míří ke břehu,“ volal Tom. „Co když narazí… Co když…“

Najednou to táhle zaskřípělo a příď mohutné pramice, natočená spíš proti proudu než po proudu, narazila do dřevěného bednění na kraji trávníku. Jen se loď dotkla břehu, naskočil Tom rychle na palubu. Bednění bylo dostatečně pružné a zase loď odrazilo a pramice se znovu pustila po řece a rychle se vzdalovala od břehu.

„Klid, Tome,“ volal doktor Dudgeon. „Ne abys vyskakoval. Zkus, jestli bys ji nedokázal o kus níž uvázat.“

Tom ho však neposlouchal. Tatínek byl rybář, ale Tom především námořník. Ještě než doběhl k řece, všiml si, že z přídě Sira Gameta visí uvazovací lano, a teď je co nejrychleji svinoval do velkého kotouče. Ještě pět yardů a bude pozdě… Ještě tři yardy… „Uhni, Dicku,“ vykřikl. „Chytej, tati…“ Kotouč zavířil vzduchem a v letu se rozvíjel. Doktor Dudgeon jej chytil.

„Drž ho, tati, drž ho… Zkus ho obtočit tamhle kolem toho sloupu… Trošičku povol… Prima, tati.“

Zastavit těžkou pramici unášenou proudem není nic snadného a doktor Dudgeon by ji byl neudržel, nemít po ruce ten sloup. Ale takhle obtočil lano kolem sloupu a pak už stačilo jen trošičku je povolit a lodní záď se stočila a příď se znovu přiblížila k bednění. Tom vyskočil na břeh a chránil loď, aby se neodřela. Dick s Dorotkou mu pomáhali. A tak ji ve čtyřech zarazili a pevně uvázali. Promeškat jedinou minutu, už by ji byli nezachránili. Proplula by za průliv klubu Lysek a už by se jim to asi nepovedlo.

„Jenom jedno mě těší,“ řekl doktor Dudgeon. „Mohu s klidným svědomím dosvědčit, že ji nikdo z vás neodvázal, ani ty, ani Dick nebo Dorotka. Ale co ostatní? Jestlipak by asi uplavala, kdyby u nás snídal celý klub Lysek, a ne jenom vy tři?“

„Určitě na ni ani nesáhli,“ tvrdil Tom. „Jožka měl přece ohromnou radost, že jim ji starý Simon svěřil, aby ji ohlídali.“

„A přitom připlavala až sem,“ poznamenal doktor Dudgeon.

„Víte co,“ vzpomněl si Tom. „Měl bych sednout do Sýkorky a zajet k molu, aby věděli, že jsme ji chytli.“

„To tam rychleji doběhneš,“ radil mu tatínek. „A čím dřív tam budeš, tím líp. Aspoň zjistíš, co ty tvé Lysky zase vyváděly. A jestli tam někde bude starý Simon nebo Wooddall, promluv s nimi a všechno to urovnej, jak nejrychleji dokážeš.“

Tom se už otáčel, že poběží, ale vtom pohlédl nahoru na řeku. Po proudu sem přijížděl člun s dvěma muži, a podle toho, jak zprudka zabírali vesly, bylo hned vidět, že mají naspěch.

„Vždyť je to Jim Wooddall!“ řekl Tom a vzápětí už kapitán pramice, celý brunátný v obličeji, přirážel s člunem k trávníku, vyskočil na břeh a za ním vystupoval z loďky jeho první důstojník.

„Co má tohle znamenat?“ rozkřičel se Jim zlostně, „Dobře si pamatuju, že jsi odvázal Margolettu, ale proč mi odvazuješ Sira Gameta, to nechápu! Co jsme ti kdy udělali, žes nám provedl takovouhle lotrovinu?“

„Jen klid, Wooddalle,“ zarazil ho doktor Dudgeon. „Tom zrovna snídal a náhodou zahlédl vaši pramici, jak pluje po proudu. Můžete mu jen poděkovat, že do ní naskočil a uvázal vám ji. Ale že by ji odvázal, to pravda není.“

„Tak to byli určitě ti kluci,“ usoudil kapitán pramice. „A jestli jim tátové nenařežou, co se do nich vejde, tak jim nařežu sám… Simone, ty troubo stará, kde jsi nechal vlečné lano?“

„Položil jsem ho na poklop,“ řekl Simon. „Sám jste mě přece viděl a víte, jak se pořád kroutilo, i když jsme ho takovou dobu táhli vodou.“

Hledali po celé pramici, ale velký kotouč nového lana dočista zmizel.

„Asi ho shodili do vody,“ řekl Jim Wooddall. „A to jsou kluci loďařských mistrů… Do vězení s nimi, nic jiného si nezaslouží… Čtyřicet sáhů nového konopného lana!“

„Snad by se udrželo na vodě, ne?“ napadlo Toma a rozhlížel se po proudu.

„Jenže za pár minut by ho nikdo ani nezahlíd,“ řekl Jim. „A zrovna jsem to lano koupil…“ Jak mluvil, pořád se rozhlížel po Siru Garnetovi. Starý Simon vytáhl na palubu poutací lano člunu a starostlivě prohlížel pramici z druhé strany.

„Nic se jí nestalo,“ řekl doktor Dudgeon. „Možná že si kapánek odřela dehet a trochu mi narazila bednění. Ještě štěstí, že to nedopadlo hůř.“

„Není nikde poškozená,“ hlásil starý Simon, jak znovu vylézal na břeh.

„Snad za to těm klukům ještě nebudeme vděční,“ řekl Jim Wooddall. „Měl bys jim to hleděl vysvětlit, Tome. Ženou se rovnou do maléru, tak rovnou, jako když ujíždíš Novou zkratkou.“

„Nebo jako když letí vrány,“ dodal starý Simon.

Jim se po něm nakvašeně podíval. „Taky jsi mohl přespat na lodi,“ vytkl mu. „Ale teď už pojďme. Odvaž to přídní lano a pak ji otočíme a vztyčíme plachtu. Musíme se rozjet do Yarmouthu a třeba ještě cestou to lano najdeme. Ještě že jedeme přes Norwich, jinak bych si s těma klukama pěkně od plic promluvil. Něco takového si hned tak už netroufnou, a až se vrátím… K čemu je vlastně starý Tedder? Přes celé dveře má ceduli Policejní stanice a pak mu někdo odváže před nosem od mola Sira Gameta, jako by byla policie někde za horama. Tak jdem.“

Najednou se uklidnil.

„Nu, Tome,“ řekl. „Pan doktor se za tebe zaručil a já jsem rád, že jsem se mýlil. Jakživ by mi něco takového ani nenapadlo, kdybych tě na vlastní oči u té lodě neviděl. A moc ti děkuju, že jsi mi ji uvázal. Vjela by už nejspíš do přívozu a škodu bych platil z vlastní kapsy. A vám se omlouvám, pane doktore. Měl jsem se dovtípit, že to váš syn neudělal. Ale na ty tři uličníky u mola si posvítím… Jdeme, Simone…“

„Jsem přesvědčen, že to neudělali,“ řekl Tom.

„Určitě to neudělali,“ přidala se Dorotka.

Dick si nervózně čistil brýle a zase si je nasadil. „Co by z toho vlastně měli?“ řekl.

„I jen nevykládejte,“ zarazil je Jim Wooddall. „Ještě mi budete tvrdit, že jsem si loď odvázal sám. Když to neprovedli oni, kdo by v tom měl asi prsty? Jen ať se těší, až se vrátím… Povol ji, Simoně… Už se otáčí…“

Mohutná příď pramice se obrátila a vyrovnala se po proudu. Starý Simon už stál na palubě a otáčel vratidlem. Jim Wooddall, který prve připevnil ke sloupu i zadní lano, je teď odvázal a vysoukal na loď a sám se chopil kormidla. Na stožár stoupala velká černá plachta a vratiráhno se jí houpalo ve větru. Sir Garnet, nejrychlejší pramice na řece, už zase vyplul.

Skupinka na kraji trávníku se za ním dlouho dívala.

„Víš, Tome, ani se nedivím, že se Jim Wooddall trochu rozčilil,“ řekl doktor Dudgeon. „Mohlo to pro něj moc špatně dopadnout. A ty chlapce zná od narození a sám vidíš, jaký na ně má názor.“

„Ale vždyť nejdřív myslel, že to udělal Tom,“ namítla Dorotka. „A my dobře víme, že to neudělal.“

„Chceš říct, že kdo se splete jednou, splete se i podruhé?“ zeptal se doktor Dudgeon. „Také by mi to bylo milejší. Vaše Lysky by správně měly být úplně mimo podezření, ale bohužel nejsou. A jestli vzali Wooddallovi to lano… Ale podívejte. Tamhle máte ty své zlosyny, promluvte si s nimi sami.“

„Vždyť to žádní zlosynové nejsou,“ namítl Tom.

„Nejdřív se o tom radši přesvědčte,“ radil mu doktor Dudgeon. „Já se pustím do práce. Nemám nejmenší chuť se někoho vyptávat a poslouchat samé lži…“

„Ale oni by ti určitě nelhali,“ ujišťoval ho Tom.

„Ani jim k tomu nedám příležitost,“ řekl mu otec. „Ale měli byste si s nimi pohovořit a zjistit, jestli v tom mají prsty nebo ne.“

Zamířil nazpátek k domu a zanechal na břehu Toma i Dicka s Dorotkou. Stáli tam a pozorovali Smrt a slávu, jak k nim přijíždí po proudu, tentokrát ne pod plachtou, ale hnána vesly, s nimiž se na zádi oháněli Bill a Jožka. Péťa seděl až vepředu na střeše kajuty a držel si hlavu v dlaních.

„Chudáci, ti jsou v pěkné bryndě,“ hlesla Dorotka.

KAPITOLA XI

MUSÍME SE UCHÝLIT DO VYHNANSTVÍ

Když Smrt a sláva zabočila kolem doktorovic trávníku a Tom s Dickem ji zachytili za lana, byli Jožka s Billem tak udýchaní, že se nezmohli ani na slovo, a Péťa se kousal do rtů a seč mohl se tvářil, jako by mu to všechno bylo jedno.

„Co se stalo?“ zeptal se Tom.

„Když jsme spali, odvázal někdo Sira Garneta,“ řekl Péťa.

„Péťa se probudil první a my ho poslali, aby si namočil hlavu ve škopku,“ vyprávěl Jožka, „a on začal najednou křičet, že je Sir Garnet pryč.“

„Šli jsme se podívat na palubu,“ řekl Bill, „a nejdřív nás nic nenapadlo, mysleli jsme jenom, že tiše odjeli. Věděli jsme, že pramice byla přivázaná pořádnými pevnými uzly, protože jsme je prohlíželi, když jste odešli, těsně předtím, než jsme šli spát.“

„Nic nás nenapadlo,“ pokračoval Jožka. „Nasnídali jsme se, a když jsme dojídali, slyšíme najednou z přístaviště, jak na nás Simon volá, jestli mu Jim nenechal nějaký vzkaz. A vtom přišel Jim Wooddall a div se nezbláznil, když viděl, že je loď pryč, A pustil se rovnou do nás, protože si myslel, že jsme mu ji odvázali my. A někdo hned utíkal pro Teddera. Všichni na nás křičeli a tvrdili, že by nás měli vyhnat od řeky. A Jirka Owdonů každému vykládal, jak nás přistihl, že odpoutáváme tu loď, co jsme vlastně přivazovali. A chlapi z Jonnattovic loděnice začali o tom motoráku.

Někdo se dal do křiku: ,Dojděte pro jejich táty,‘ a Bill mi pošeptal, že bychom měli radši zmizet, a tak jsme začali odvazovat Smrt a slávu a vytahovat do loďky lana, ale vtom někdo popadl naši loď a nechtěl ji pustit a Jim Wooddall na nás křičel, jak byl daleko odliv, když jsme mu odvázali Sira Gameta, a my mu vysvětlovali, že jsme ho neodvázali, a ze všech krámů se k nám přes ulici hrnuli lidé, protože slyšeli ten křik a řev, a tátové nebyli nikde poblíž, a ať jsme řekli, co jsme chtěli, všichni nás jen okřikovali, a vtom se vrátil z roznášky mléka Filip a povídal, že viděl Sira Garneta dole na řece, nijak moc daleko, a Jim se starým Simonem naskočili do loďky a pustili se za ním a Jim ještě volal, že se s námi vypořádá, jen co se vrátí.

A tak jsme se pokoušeli znovu odrazit, ale drželo nás nejmíň šest lidí. Někdo na nás křičel, kam že máme namířeno, a my vysvětlovali, že jenom jedeme s vámi do Ranworthu. Jedno ale musíme Jirkovi Owdonů uznat. Ze všech jediný se nás zastal. Přimluvil se, aby nás pustili, že v Ranworthu žádnou škodu napáchat nemůžeme, hlavně prý, když zmizíme z řeky. Začali se hádat a my toho využili a odrazili. Už jsme odjížděli a oni se pořád ještě hádali.“

„Vyženou nás od řeky,“ řekl Péťa trpce. „A my přece vůbec nic neudělali.“

„Měla jsi pravdu, budeme se muset uchýlit do vyhnanství,“ povzdechl si Bill a podíval se na Dorotku.

Paní Dudgeonová přišla s děťátkem v náručí přes trávník až na břeh.

„Povězte mi, jak to všechno bylo,“ vybídla chlapce.

„Tom odešel včera večer domů a my přezkoušeli všechna lana,“ vyprávěl Jožka. „Byla by se na nich udržela i válečná loď. Ale pramice do rána zmizela a teď si všichni myslí, že jsme ji odvázali my. A my opravdu nic takového neudělali.“

„Nepovolili jste snad náhodou lana, když jste je prohlíželi?“ zeptala se paní Dudgeonová, ale když viděla, jak se na to zatvářili, řekla: „Ne, to by se vám jistě nestalo. Zapomněla jsem, že máte také loď. A teď si Jim Wooddall myslí, že jste mu odvázali pramici a sebrali nový kotouč lana. Na to jste náhodou nesahali?“

„Snad se mu neztratilo to nové lano?“ zvolal Jožka. „Vždyť si ho sotva koupil. Včera ho ještě táhli za sebou vodou a pak jsme viděli, jak ho starý Simon navinuje.“

„Je pryč,“ řekl Tom.

„A to nejsme ani v Yarmouthu,“ rozhořčil se Jožka. „Táta vždycky říká, že yarmouthští žraloci by ukradli třeba láhev miminu z kočárku, ale tady takoví chlapi přece nejsou.“

„Ale Jima ani nenapadlo, že bychom mu vzali to lano my,“ řekl Bill. „Vůbec se o něm nezmínil.“

„To ještě nevěděl, že se mu ztratilo, všiml si toho, teprve když sem dojel a nastoupil na Sira Garneta,“ vysvětloval Tom.

„Tak přece jen tu loď našel?“ zeptal se Jožka radostně.

„Chytili jsme ji, když plavala kolem po proudu,“ řekl Tom.

„Kdy jste si vlastně všimli, že loď zmizela?“ zeptala se paní Dudgeonová.

„První vstával Péťa,“ začal Jožka a pak jí jeden přes druhého znovu vypověděli, jak se všechno seběhlo. Tomova maminka je mlčky poslouchala a tu a tam pohoupala na ruce děťátko.

„A čestné indiánské slovo, že s tím nemáte nic společného?“ zeptala se, když ji celí udýchaní odpověděli, jak unikli od přístaviště.

„Čestné slovo, že jsme se jí ani nedotkli, jenom včera večer, když jsme se chtěli přesvědčit, jestli je dobře zakotvená,“ řekl Jožka.

Paní Dudgeonová pohlédla na Billa.

„Čestné slovo, že jsme to neudělali,“ řekl Bill.

Podívala se na Péťu.

„Čestné slovo,“ řekl Péťa.

„Věřím vám,“ pravila Tomova maminka a chlapci ze Smrti a slávy se na ni zadívali jak tři nejvděčnější psi.

„Máte prostě smůlu,“ pokračovala paní Dudgeonová. „A vždycky se všechno semele kolem vás. Kam se chystáte teď?“

„Na plavbu klubu Lysek do Ranworthu,“ odpověděl Tom.

„A jakživ se už nevrátíme,“ dodal Péťa, „Pak budou všichni litovat, že to na nás sváděli.“

„To jsou mi hlouposti,“ usmála se paní Dudgeonová.

„Zůstaneme přes noc na jezeře,“ řekl Jožka. „Nemá přece cenu, abychom se vraceli.“

„Musíme prostě do vyhnanství,“ dodal Bill.

„A vědí o tom vaše maminky?“ zeptala se paní Dudgeonová.

„Ani jsme nestačili zaběhnout domů,“ vysvětloval Bill. „Měli jsme kliku, že jsme vůbec ujeli. Ale doma proti té cestě nic nebudou mít. Tátové říkají, že když se tu všichni projíždějí po loďkách, proč bychom si nevyrazili i my.“

„Jídlo máte?“ zeptala se paní Dudgeonová.

„Spoustu,“ řekl Jožka už veseleji, protože si vzpomněl na bohatě vybavené skříňky.

„Tak víte co?“ řekla paní Dudgeonová. „Jdu za chvilku do vesnice a zastavím se u vašich maminek, aby věděly, kde jste. Snad bude opravdu lepší, že zmizíte na chvíli od mola, když už si o vás všichni udělali takový názor. Ale jestli to jen trochu půjde, vyvarujte se dalších nepříjemností. Dick s Dorotkou musí být do setmění u paní Barrablové a Tom je tam zaveze, ale ráno se za vámi jistě zase rozjedou a řeknou vám všechno, co je nového. Chcete fotografovat stará hnízda, že?“

„Jen tak pro cvik,“ řekl Dick.

„Tak už jeďte,“ vybídla je paní Dudgeonová. „Než se Jim Wooddall vrátí, jistě se všechno vysvětlí.“

„Ono nejde jen o Sira Garneta,“ postěžoval si Jožka, „Někdo odvázal lodě v Potteru a to házejí taky na nás.“

„A svádějí na nás i všechny ostatní lodě,“ dodal zachmuřeně Bill.

„Tak na to alespoň pro dnešek zapomeňte,“ radila jim paní Dudgeonová. „Pojď, Tome, a vy také, Dicku a Dorotko, a naložte si všechno na Sýkorku. Připravila jsem vám obložené chleby.“

Za pět minut vesloval už Tom s malou Sýkorkou z průlivu klubu Lysek, který se táhl hned za trávníkem. Dorotka usedla ke kormidlu, Tom s Dickem vztyčili plachty, a než Smrt a sláva odrazila, zahýbali už krátkým obloukem vzhůru po řece. Zanedlouho měli na obou loďkách vztyčené plachty, voda jiní šplíchala pod přídi a šest členů klubu Lysek poprvé od svého jarního dobrodružství zase vyplulo na společnou cestu.

Když si tak voda tiše šplíchá o příď malé lodičky — šplích, šplích, šplích, člověk pomalu zapomíná na všechny starosti světa, a když si jen o kousíček od ní, takže si obě posádky mohou klidně povídat, šplíchá další lodička a do první a pak i do druhé se opře snad nejlepší vítr na světě, brzy se rozplynou i nejhorší starosti,

Vítr vál od jihozápadu, takže zpočátku pluly obě loďky lehce a skoro stejně rychle, třebaže Smrt a sláva byla už staré nemotorné plavidlo. Když se však řeka stočila a jihozápadní vítr se opíral proti nim, museli křižovat a Sýkorka, která lehce klouzala sem a tam po řece, měla brzy náskok. Na rovných úsecích řeky nebo v příznivém větru plula Smrt a sláva docela dobré, ale protože přece jen kdysi bývala lodním člunem a měla dlouhý rovný kýl, nedokázala se natočit těsně ke větru a neuměla se obrátit na místě a zatáčet krátkými oblouky. Nezbývalo ji než rozjet se plnou parou na oba stroje, což znamenalo, že Jožka s Billem se chopili vesel a hnali ji pod třepetající se plachtou přímo proti větru. Péťa seděl až docela na zádi, aby nepřekážel motorům, rozkročeným vzadu v lodi u vesel. Už se také rozveselil, třebaže ráno byl ze všech nejzkroušenější.

„Motor po levoboku napůl vpřed,“ křičel. „Motor po pravoboku plnou parou vpřed… Pozor, Bille, když se do toho budeš takhle opírat, najedeš rovnou do břehu… Kormidlem ji neudržím… Oba stroje plnou parou vpřed. Do toho! Už je skoro doháníme! Pod těmi stromy má Tom slabý vítr. Přidejte trochu. Pomaleji, Jožko… Se strojem po levoboku poloviční rychlostí. Plnou parou, Tome! Jak se jede na motor, je naše lodička senzační. Stroje, vydržte! Za chvilku už zase poplachtíme. Bille, Bille! Plnou parou vpředl Honem, nebo zachytíš veslem o řetěz přívozu. Už je skoro máme. Co je? Co je?… Co se děje?…“

„Plachetnice má vždycky před parolodí přednost,“ volal Tom. „Pozor!“

„Oba stroje zarazit!“ vykřikl Péťa. „Honem couvnout! Páni, málem to dopadlo bledě.“

Sýkorka jim proplula tak těsně před přídí, že mezi nimi zbyla mezera tak na jeden palec.

„A teď plnou parou vpřed!“ křičel Péťa. „Opřete se do toho! Do toho, ať nám při příštím oblouku projede za zádí!“

„Vezmi to radši sám, prosím tě,“ zaprosila Dorotka, která kormidlovala na Sýkorce. Tom honem uchopil kormidlo a dělal, co se jen dalo. Otočil Sýkorku těsně u břehu, a aniž jen trošičku zpomalil, vyrazil s ní dalším obloukem. Ale stroje Smrti a slávy se činily, div se jim kotle nerozskočily, a když Sýkorka znovu vyjela do středu řeky, nemířila už před příď Smrti a slávy, ale na ni, pak k jejímu středu, potom na supící stroje a nakonec na její záď.

„Povedlo se to!“ zajásal Péťa a nadšeně se ohlédl. Pod přívozem se řeka znovu stočila a vítr jim zavál rovnou od břehu. Opřel se do třepetající se plachty a ta se celá vypjala. Smrt a sláva teď plula po řece mnohem rychleji, než by ji stačila pohánět vesla.

„Vypnout stroje!“ velel Péťa a Bill s Jožkou vděčně vytáhli vesla do loďky a uložili je na střechu kajuty.

„Tamhle je hnízdo číslo sedm,“ zvolala Dorotka a na chvilku jim zase připomněla všechny ty nepříjemnosti. Vzpomněli si, jak Tom pustil po vodě o velikonočních prázdninách Hrubiány, protože zakotvili s Margolettou těsně nad hnízdem, a když je šel poprosit, aby trochu popojeli, nechtěli si dát říct. Věděli, že kvůli Margolettě je teď každý podezírá, že odvazují znovu lodě.

Jen Dick myslel na něco docela jiného. „Co kdybychom si to hnízdo vyfotografovali?“ navrhl. Ale než to dořekl, už se obě loďky kolem hnízda přehnaly.

„Vyfotografuješ si ho na jaře, až v něm bude hnízdit lyska s bílým pírkem,“ řekl mu Tom. „A na Ranworthu uvidíš takových hnízd spousty.“

Octli se znovu na dlouhém rovném úseku řeky, kde si Smrt a sláva musela vypomáhat motory, a pak za dalším ohybem, kde se vítr opíral loďkám přímo do zádí a hnal je středem řeky k loukám, na kterých si vykračovaly vodní slípky a černé ovečky. Pak znovu museli kousek opatrně kormidlovat a zabočili širokým obloukem do ústí ranworthské úžiny, kde se zas horlivě pustily do práce stroje a poháněly Smrt a slávu úzkým průlivem přímo do chapadel větru.

„Tady přece začala Levka sbírat labutí peříčka, aby se Hrubiáni nedívali za Tomem,“ vzpomněla si Dorotka. „A za dalším ohybem kotvil admirál s Albatrosem a prvně jsme tam uviděli Smrt a slávu.“

„To jsme byli ještě piráti,“ řekl trochu lítostivě Péťa. Obě loďky zahnuly do úzkého průlivu. Smrt a sláva spustila plachtu a Tom po několika obloucích také. Na obou loďkách vytáhli vesla a pomalu proplouvali průlivem.

„Vypadá to na déšť,“ řekl Bill, který zpozoroval, jak se před nimi temní obloha,

„Opravdu,“ řekl Tom. „Jsme to ale chytráci. Zapomněli jsme si pláštěnky,“

„Hned tak pršet nezačne,“ uklidňoval je Dick. „Ještě stačíme udělat pár fotografií.“

„A převléknout se můžeme až doma,“ řekla Dorotka. • „Nejsme přece z cukru a pár kapek nám neuškodí,“ prohlásil Jožka.

„Do kajuty vám neprší?“ ptal se Tom.

„Všechny škvíry jsme ucpali,“ řekl Jožka. „Ucpali jsme je před posledním slejvákem a dovnitř nám ani nekáplo, jen trošičku nad Péťovou palandou, a tam jsme to už taky ucpali.“

„Ale sneslo se mi to na hlavu jako vodopád,“ zasmál se Péťa.

V polovině průlivu potkali dva muže, kteří nakládali na člun rákosí, a Smrt a sláva chvilku počkala, než Tom zavesloval se Sýkorkou tak, aby je Dick mohl dobře vyfotografovat.

„Vzdálenost patnáct yardů,“ říkal si Dick nahlas, jak si nařizoval aparát. „Expozice jedna padesátina… Clona šest celých tři…“

„Neotevřel jsi uzávěrku,“ upozornila ho Dorotka.

„Taktak že jsem to stihl,“ řekl Dick, postavil se v loďce, udělal snímek a honem se zase posadil a přetáčel film, aby jej měl připravený na další záběr. „Vždycky na to zapomenu,“ přiznával se, „a pak zmáčknu spoušť a nic se neděje Lepší je pomyslet na to včas a přetočit film po každé expozici. A taky si pamatovat, že je přetočený, a ne ho přetáčet znovu a přijít o kousek filmu.“

„Dick dělá moc hezké fotografie,“ oceňovala bratra Dorotka… „Hlavně ty, co se mu povedou.“

„Co kdybys vyfotografoval Smrt a slávu?“ navrhl mu Tom.

„Počkej, až vyjedeme na jezero,“ volal Jožka. „A vyfoť ji, jak plachtí.“

Teď už po obou březích nerostlo jen rákosí, ale i stromy. Průliv se rozděloval, jedno rameno zatarasené řetězem vedlo do jakýchsi soukromých vod a druhé se postupně rozšiřovalo a mířilo na otevřené jezero.

„Vždyť je to naše úžina,“ zvolala Dorotka, „Tady se přece skrývala Sýkorka, když se Tom vrátil za tmy z domova a my se dívali na osamělé psancovo světlo, A tady jsme kotvili s Albatrosem. Tady zamaloval admirál Sýkorce jméno, by ho nebylo znát. A tamhle už je Ranworth…“

Otvíralo se před nimi jezero, zprava ohraničené stromy a ostrůvky rákosí, vzdálenými kousek od břehu. Přímo před nimi až na druhé straně jezera leželo ranworthské přístaviště a za ním hostinec, staré budovy sladovny a vesnička a v dálce se na pravé straně jezera tyčila čtverhranná věž starého kostelíka.

Plachty zas vystouply na stožáry a obě loďky se vesele rozjely. Teď už se nemusely obávat břehů, opíral se do nich stálý vítr a rozprostírala se před nimi hladina jako stvořená k plachtění. Dick vyfotografoval Smrt a slávu, jak si to žene největší rychlostí s Jožkou u kormidla, Billem u hlavní otěže a s Péťou, který se rozhlížel velkým dalekohledem, jako by po měsíčním bloudění oceánem konečně spatřil zemi. Pak ho Tom po delším úsilí zavezl k Smrti a slávě, která čekala s volně spuštěnou plachtou, a Dick do ní nejdříve podal aparát a pak lopotně přelezl sám z loďky do loďky, Tom zase odplul a Dick půjčil Jožkovi, Billovi a Péťovi aparát, aby se podívali na maličký obrázek v hledáčku, a pak vyfotografoval Dorotku, jak zcela samostatně kormidluje na Sýkorce, zatímco Tom ležel na podlážce, aby ho nebylo vidět. Pak se zase schovala Dorotka a Dick vyfotografoval u kormidla Toma. Za chvilku zahlédl Péťa samičku roháče a Jožka se snažil zakormidloval se Smrtí a slávou tak, aby ji fotograf mohl zachytil, ale sotva se k ptákovi přiblížili, roháč se vždycky ponořil a vyplaval tak daleko od nich, že už by ho na obrázku ani nebylo vidět.

„Počkej, až bude sedět na vejcích, to ti neuteče,“ utěšoval Péťa Dicka. „Když poplujeme tiše, můžeme se k samičce přiblížit skoro na dosah ruky a ona se z vajíček ani nehne.“

„Jenže nesmíme veslovat,“ řekl Bíll.

„Ne, jedině plachtit,“ souhlasil Péťa. „A lysky se nás taky nebojí, hlavně ty, co nás znají. Lyska číslo sedm se teď ani nehne, když kolem ní plachtíme.“

„Myslíte, že by se nám mohlo podařit vyfotografovat bukače?“ ptal se Bill.

„To bychom ho museli nejdřív vypátrat,“ řekl Jožka. „Jenže takové staré hejkadlo nevyletí z hnízda, dokud opravdu nemusí. Sedí přikrčené s nataženým krkem a pozdviženým zobákem, takže se na ně díváš úplně zblízka, třeba jako já na tebe, a myslíš si, že je to jen trs rákosí.“

„To se bukačovi říká jinak hejkadlo?“ zeptal se Dick, vytáhl notes a začal pilně zapisovat.

Jožka se musel smát, když viděl, jak Dick smrtelně vážně píše „bukač = hejkadlo“.

„A pak tu ještě žije Harnseyho volavka a Frankova volavka,“ vzpomněl si Jožka.

„Když ji vyplašíš při rybaření, volá ‚fraaansk‘,“ dodal Péťa.

Dick horlivě zapisoval dál.

„Všechny si je vyfotografujeme,“ řekl. „A sbírku uložíme v klubovně Lysek.“

„A co když se klub Lysek rozpadne?“ řekl Jožka a najednou se znovu zachmuřil. „Kdo bude hlídat hnízda, když nebudeme smět na řeku? Jirka Owdonů si bude prodávat vejce bukačů, rákosníků a sýkorek a nikdo mu v tom nezabrání. Kdo mu taky může zabránit, aby vybíral vajíčka, když nikdo nemá ani tušení, jaká jsou tu vůbec hnízda a kde je hledat?“

„Podívejte se, Tom se vrací,“ všiml si Bill.

Tom a Dorotka zajeli se Sýkorkou až na druhý konec jezera a teď uháněli zpátky k Smrti a slávě.

„Nenabaštíme se?“ volal Tom, jak se k nim blížili. „Kde zastavíme? „

„Víte co, radši zakotvíme,“ navrhoval Péťa. „Máme přece přenosnou kotvičku.“

„Ale já ne,“ namítal Tom.

„Tak se přivážeš k nám,“ vyřešil to Jožka. „Zakotvíme na širém moři. Spusť kotvu, Bille.“

Rozběhl se k přídi a spustil plachtu. Bill vyndal těžkou kotvici, jaká se spouští do bahna. Přivázal ji k lanu a spustil z lodní přídě. Kotva klesla do měkkého bahna na dně jezera a Smrt a sláva za chvilku tiše stanula na vodě natočena přídí k větru. Tom zajel se Sýkorkou až k ní a přivázal se.

„Víte, že je to o moc lepší než přivázat si loďku ke břehu?“ řekla Dorotka.

Bill přinesl z kajuty Smrti a slávy sýr a chléb. Jožka vyndal ze skříňky pod zadní palubou balíček másla. Tom přispěl obloženými chleby, které mu připravila maminka, a třemi termoskami horké kávy. Péťa zmizel v kajutě a za chvilku jim podával láhve zázvorové limonády, které měli schované v zásobárničce pod Jožkovou palandou.

„Poslyšte, takhle utrácet jste neměli,“ řekl jim Tom.

„Ale my máme peněz,“ uklidňoval ho Péťa.

„Dones ještě dvě plechovky hrušek,“ volal Jožka. „Otvírák na konzervy visí za komínem. A pusť na palubu taky naši Krysku.“

Když si tak pochutnávali na všech možných dobrotách, vyfotografoval Dick Jožkovu bílou krysu, jak sedí s oříškem v tlapkách, a pak se všichni vydali do rákosí hledat stará hnízda. Mnohá z nich se samozřejmě propadla do vody nebo se docela rozpadla, ale našli Dickovi pěkné lysčí hnízdo, jako dělané na fotografování, a ukázali mu jakési zbytky, které dříve bývaly hnízdem, ale teď ani nestály za obrázek. Dick si vyfotografoval lysčí hnízdo a pečlivě si zaznamenal do zápisníku clonu a expozici.

„Tak a tím končím,“ prohlásil. „Už nemůžu fotografovat. Udělal jsem sedm obrázků.“

„A co jsi bral?“

Dick ukázal Tomovi zápisník se seznamem.

1. Člun s rákosím a dvěma muži

2. Smrt a sláva plachtí

3. Dorotka kormidluje na Sýkorce

4. Tom kormidluje na Sýkorce

5. Bílá krysa

6. Lysčí hnízdo cl. 6,3, 1/50 vt.

7. Lysčí hnízdo cl. 8, 1/25 vt.

„Ale já myslel, že chceš fotografovat jen hnízda,“ podivil se Tom.

„Na tom přece tak nesejde,“ řekl Dick.

„Ale nač si schováváš poslední snímek?“ ptal se Tom. „Copak jich nemáš na filmu osm?“

„Ten si nechávám na večer,“ vysvětloval Tom. „Chtěl bych vyfotografovat admirála.“

„Vždyť budeš mít málo světla,“ namítl Tom.

„Rád bych ten snímek udělal až za tmy,“ řekl Dick. „Proto si nechávám poslední z celého filmu a vyvolám si ho, ještě než půjdu spát.“

„Dick fotografuje s bleskem,“ vysvětlovala Dorotka. „Má takovou věc, co z ní vyletí jiskra a zapálí mračno prachu.

„Fotografují se tak divoká zvířata,“ řekl Dick. „Aparáty se schovávají u krmítka se solí nebo u brodu, kam zvířata přicházejí, a pak se čeká ve tmě a blesk se zapálí, až když tam zvířata jsou.“

„Dick to zatím zkouší jen na admirálovi,“ řekla Dorotka.

Protože už neměli ani obrázek, dali se znovu do plachtění, až je najednou vyrušily první kapky deště, který se spustil, ještě když svítilo slunce.

„Z toho jen trošičku sprchne,“ křičel Bill ze Smrti a slávy.

„Za chvilku se to přežene,“ volal Tom. „Ale pak to spustí pořádně. Víte co, než bude po všem, schováme se u vás do kajuty.“

Obě loďky zamířily k přístavišti a dobře se tu schovaly před větrem, který přinášel od jihozápadu déšť. Bill s Jožkou si vzali pláštěnky, uvázali obe lodě a celá posádka Sýkorky se nahrnula do kajuty Smrti a slávy. A to už se déšť spustil doopravdy, bušil do střechy kajuty a prudce se odrážel na dosud klidné hladině. Vítr se utišil. Pod mraky vysvitlo slunce. Péťa zapálil v kamínkách, a když se nejprudší přívaly deště přehnaly, sesedlo se šest Lysek v kajutě a všichni se dívali otevřenými dveřmi na mírný deštík a poslouchali, jak se střechy kajuty stékají pravidelné praménky vody.

Konečně déšť ustal a děti vylezly z lodě přes mokrou palubu, která se celá leskla, jak na ni znovu zasvitlo přes mraky slunce. Stály na přístavišti a dívaly se na své loďky, čistě umyté deštěm.

„Přenocovalo by se tu dobře,“ řekl Jožka. „Ale nejdřív se musíme rozhlédnout kolem. Nechceme přece, aby tu zase uplavala nějaká loď a svádělo se to na nás.“

Přešli po přístavišti a prohlédli si tři lodě zakotvené na jeho východním konci, Byly to samé menší loďky, dobře umístěné a pevně uvázané.

„Tady se nic stát nemůže,“ řekl Tom. „Podíváme se ještě na druhou stranu.“

U západního konce přístavního můstku se až k samému kraji vody táhl trávník a lidé z Ranworthu tu vytahovali rybářské loďky z vody. Bylo jich tu asi šest, některé docela vytažené na břeh, některé jen s povytaženou přídí, a všechny mely natažená kotevní lana a kotvy pevně zapuštěné do trávy.

„Tady hned tak žádná loď náhodou neuplave,“ řekl Tom. „Můžete tu s klidem zůstat.“

„Asi to tu budeme muset vydržet až do konce prázdnin,“ poznamenal Bill.

„Však se tu také dá pozorovat spousta ptáků,“ řekl Dick.

„Jenže budeme pořád na jednom místě,“ zalitovala Dorotka.

„Lepší než vůbec nesmět na vodu,“ usoudil Jožka.

Na obloze se už zase začaly kupit mraky a Tom se rozhodl, že se už raději pustí domů. Vypůjčil si ze Smrti a slávy ručník a utřel své posádce všechny sedačky na Sýkorce.

„Když to není nutné, nemá cenu sedět v mokru,“ souhlasil s ním Bill.

„Že ráno zase přijedete?“ ptal se Péťa,

„Hned po snídani,“ sliboval Tom. „A vsadím se, že se Sirem Garnetem se už všechno vysvětlilo.“

„Nevrátíme se domů, dokud nepřijede Jim Wooddall,“ řekl Bill.

Na Sýkorce vztyčovali plachtu, a jak stoupala, voda z ní jen crčela. U kormidla byl teď na řadě Dick. Vítr mu vál příznivý, rovnou od přístavního můstku k průlivu na druhém konci jezera, a kluci ze Smrti a slávy, kteří se za ním kriticky dívali, museli uznat, že za sebou nechává docela rovnou brázdu, snad až na dvě mírné odchylky, způsobené tím, že kormidelník náhle zahlédl roháče.

„Nazdar!“

Posádka Smrti a slávy se opět usadila v kajutě, a když vyhlédla L okna, zjistila, že k nim jde návštěva.

„Nazdar, Robíku. Jdeš pozdě. Tom Dudgeon už odjel.“

„Nastup si,“ zval chlapce Péťa.

„A utři si boty,“ upozorňoval ho Jožka.

Malý Robík pomáhal jako hlídka klubu Lysek a moc ho potě“ šilo, že se může podívat na loď. Smrt a slávu neviděl už od té doby, .co měla novou kajutu, A tak mu chlapci ukázali spoustu nových vymožeností, hlavně kamínka, na kterých se zrovna vařila večeře. Nabídli mu čokoládu, ale o trampotách, před kterými se sem uchýlili, mu neřekli ani slovo. Měli už dost těch mrzutostí v Horningu a nechtěli, aby se o nich začalo vykládat i po Ranworthu. Robík se dlouho nezdržel. Dalo se zase do deště, a sotva se snesly první kapky, zaslechli chlapci, jak ho někdo volá.

„Běž, Robíku,“ řekl mu Bill. „To je maminka.“

A Robík běžel.

„Ráno přijď a my tě povozíme,“ slíbil mu ještě Jožka.

„A víš co,“ vzpomněl si Bill. „Popros maminku, jestli by nám neschovala trochu mléka.“

„Dobrá,“ řekl Robík a už uháněl deštěm po přístavišti,

Chlapci se navečeřeli, spořádali spoustu kakaa, konzervovaného hovězího, vařených brambor a každý dvě jablka a déšť se mezitím přehnal. Ještě jednou vystoupili z loďky a prošli se po celém přístavním můstku a pak si šli teprve lehnout. Všechno bylo v nejlepším pořádku. A než si vlezli na palandy, vyhlédli ještě jednou z okna. V oknech hostince zářila světla. Někdo zpíval a bylo slyšet, jak koule s veselým hlomozem srážejí kuželky.

„Tady mít strach nemusíme,“ řekl Jožka, když se konečně uvelebili. „Nic se tu nemůže stát.“

V noci ho však probudilo skučení větru ve stromech a znovu slezl s palandy. Vítr hnal přes oblohu poslední mráček a venku byla jasná, chladná noc.

„Co se děje?“ ptal se Bill, když Jožka znovu vylezl na palandu.

„Ale nic,“ řekl Jožka. „Jenom tam zase trochu fouká vítr. Páni, ten Péťa ale dovede chrápat!“

KAPITOLA XII

ČÍM DÁL TÍM HŮŘ

Péťa se probouzel pomalu. Okénky kajuty vnikalo dovnitř světlo, ale v podpalubí, kde měl Péťa palandu, bylo ještě šero. Péťa už byl takový, že se probouzel celý popletený a nevěděl, co bylo včera a co dnes. Budil se, ale napůl se mu pořád ještě něco zdálo a v duchu slyšel všechen ten včerejší křik a poprask na horningském přístavním můstku, kde na ně jeden přes druhého křičeli Jim Wooddall, pan Tedder, Jirka Owdonů i všichni ostatní. Asi minutu mu trvalo, než si uvědomil, že na ně nikdo nekřičí a že v kajutě je slyšet jen pravidelné oddechování Jožky a Billa a tiché vrzání kotevních lan. Nu samozřejmě, vždyť nejsou u horningského přístaviště, ale v Ranworthu, a nikde tu nekotví pramice, které by mohly uplavat a nadělat tolik mrzutostí poctivým Lyskám,

Natáhl se pro jablko, které si připravil vedle palandy, než si šel večer lehnout, kousek si ukousl a pak ještě chvilku ležel, žvýkal a přemýšlel, jaké Tom asi přiveze zprávy. Možná že už někdo zjistil, kdo odvázal Sira Gameta, všechno se urovná a nikdo už nebude křičet na posádku Smrti a slávy a obviňovat ji z něčeho, nač neměla nikdy ani pomyšlení… a co by neudělala, i kdyby ji to třeba i napadlo. Skoro vztekle kousl do jablka a uvažoval o všech těch nepříjemnostech, kterým jistě není v Horningu konec, ani když Smrt a sláva zvedla kotvy. Někdo o tom jistě řekl jejich tatínkům. Jeho táta by nikdy nevěřil, že Péťa odvázal pramici nebo nějakou jinou loď, ale o Jožkovi a Billovi by možná tak docela přesvědčen nebyl. A jejich tatínkové si zase nejspíš myslí, že na Jožku a Billa je spolehnutí, ale o Péťovi už trošku pochybují. A jestli se všichni tři kvůli svým klukům pohádají, tak si jistě přiloží polínko i maminky. A nejhorší na tom je, že i kdyby každý z nich měl docela jiný názor, v jednom, jak se Péťa bál, se rodiče všech Lysek určitě dohodnou, že ať už si ty lodě odvazuje kdo chce, děti se nejsnáz vyhnou dalším nepříjemnostem, když zmizí od řeky. A to zrovna teď, když mají konečně na lodi kajutu a kamínka a tolik se těší, že se budou plavit až do konce prázdnin a stráví na Smrti a slávě i všechny zimní soboty a neděle. A zrovna teď, když za Tomem přijel Dick s Dorotkou a když by Smrt a sláva mohla vyplout společně se Sýkorkou a tolik toho podniknout. A tu si Péťa vzpomněl na Tomova tatínka a maminku. Aspoň Tomova maminka jim věří, že nic neudělali.

Dojedl jablko a proplížil se kajutou, protože chtěl vyhodit ohryzek a rozhlédnout se, jaké je počasí.

Vítr byl znatelně slabší než v noci, ale pořád ještě čile vál od přístavního můstku k rákosí na druhém břehu. Péťa, ještě celý rozehřátý spánkem, stál na zádi a cinkal v kapse penězi. Bylo ještě hodně brzy. Dobře to věděl. Ale jak brzy? Podíval se do kajuty, kolik je vlastně hodin. Jenže Jožka zapomněl včera večer natáhnout jejich starý orloj, Péťa se zahleděl přes přístavní můstek. Slunce už stálo dost vysoko na obloze. Po včerejším dešti se všechno jen svítilo. Přes silnici u hostince přešla kočka, která se vracela domů. Péťa zaslechl, jak kdosi zahvízdal. Co kdyby zašel k Robíkovi, a než se ostatní probudí, přinesl mléko? Vyndal ze skříňky na zádi bandasku a vyškrábal se na břeh.

Vesele si pohupoval bandaskou a vykračoval si to k průlivu u přístaviště. Najednou se zarazil. Ještě včera večer byly přece v tomhle průlivu docela určitě lodě. Vždyť se pamatuje, jak si je s Tomem prohlíželi, než přešli přes přístavní můstek, aby se podívali na rybářské čluny vytažené na zelený trávník. A teď není v průlivu najednou ani lodička. Péťa se rozběhl přes přístaviště. I na jeho druhém konci zmizela polovina lodí. Pár jich tam zůstalo, ty co byly úplně vytažené z vody, ale všechny lodě, které zůstaly přes noc ve vodě nebo jen napůl vytažené a zapuštěné do břehu kotvami, byly pryč. Péťa se rozhlédl přes prostorné jezero. Co je to tam na druhé straně v rákosí? A vzápětí už pelášil na Smrt a slávu,

Postavil bandasku na přístaviště, skočil na palubu a přikrčen se vrhl kajutou pro svůj dalekohled.

Bill na něj zamrkal z palandy. „Nač ten spěch?“ zeptal se ho rozespale.

„Vstávej a uvidíš,“ řekl mu Péťa a běžel s velikým dalekohledem zpátky na palubu. „Čekají nás asi záchranné práce. V noci byl nejspíš strašný vítr.“

Pozvedl dalekohled a namířil jej na vzdálené rákosí. Voda se tam čeřila do drobných vlnek, ve větru se pohupovalo rákosí a mezi jeho stvoly šplíchala voda… a tam… jedna, dva, tři…, ano, tam do rákosí zanesl vítr alespoň šest lodi. Péťa se na ně díval dalekohledem a viděl, jak jim do boků naráží voda.

„Honem, Bille,“ volal. „Pospěš si. Musíme ty lodě chytit.“

Bill doběhl na palubu první a těsně za ním Jožka. Péťa už čekal na přístavním můstku a odvazoval lana Smrti a slávy. Odrazil s ní od břehu a naskočil.

„lionem, honem,“ volal. „Všechny je pochytáme, než někdo zjistí, že uplavaly.“

Ale Bill s Jožkou byli jiného názoru.

„V rákosí se jim nic nestane,“ řekl Bill.

„Radši zvedneme plachty,“ navrhoval Jožka.

„Ale to pro ně ani nezajedeme?“ divil se Péťa. Dřív jim vždycky stačilo, aby jen zahlédli loď, která se dostala do nesnází, a už se jí Smrt a sláva hnala plnou rychlostí na pomoc.

„Nenecháme se přece dvakrát stejně chytit,“ namítal Jožka. „Kdyby nás s těmi loďkami někdo viděl, řekne, že jsme je odvázali, zrovna tak jako Jirka Owdon, když jsme uvazovali tu plachetnici, co uvízla ve stromech.“

„Ať jsem papež, jestli to zase nesvedou na nás,“ řekl Bill a co nejrychleji vztyčoval plachtu.

Jožka jednou rukou kormidloval a druhou přitahoval otěž a každou chvilku se úzkostlivě ohlédl k vesnici.

„Všechno to ještě spí,“ řekl.

„Ale co teď uděláme?“ ptal se Péťa.

„Vypadneme,“ řekl Jožka.

Už teď pluli hodně rychle. A jak ujížděli od břehu, kde byli celkem v bezvětří, opíral se do nich čím dál tím lepší vítr a Smrt a sláva ujížděla od ranworthského přístavního můstku, jako by se za ní hnali zlí duchové.

„Jen jestli se dostaneme z jezera, než nás někdo zahlédne,“ staral se Bill, když se vrátil na záď.

„Ale vždyť nás tu včera večer viděli,“ vzpomněl si Péťa.

„To je to nejhorší, co se nám vůbec stalo,“ řekl Jožka. „Kdo nám teď uvěří ?“

„Neměli bychom s těmi loďkami přece jen něco podniknout?“ řekl Péťa. Nemohl se dívat jen tak na ty tři nebo čtyři otevřené veslice, malý motoráček, plachetnici se zpola krytou palubou a dva čluny, o které šplíchaly vlny a pohazovaly si s nimi sem a tam v rákosí.

„Musíme prostě zmizet,“ řekl Jožka. „Nic jiného nám nezbývá, a ani to není moc. Nevidíš ještě někoho, Bille?“ Jak vítr sílil, musel se Jožka soustředit jen na kormidlování.

„Nikoho… Vlastně… Koukněte!… Na přístavišti jsou tři lidé.“

Přes vodu k nim dolehlo vzdálené volání. Na přístavišti stál nějaký muž… Ne, stáli tam dva muži a malý chlapec a mávali na ně.

„To je přece Robík,“ řekl Bill, když popadl Péťův dalekohled a podíval se jím. „Ten jim určitě řekne, že jsme to neudělali.“

„Prosím tě, strč si hlavu do kýble, ať ti vychladne,“ zarazil ho rozzlobeně Jožka. „Ten přece neví, kdo to udělal, ale ví, kdo jsme my.“

Jožka se u kormidla nemohl ani ohlédnout. Druzí dva chlapci viděli, jak jeden z mužů vztekle kopl do něčeho na přístavišti, až to vylétlo do vzduchu a s cáknutím dopadlo do vody.

„Úplně zuří vzteky,“ řekl Péťa.

„A ukazují na nás,“ dodal Bil],

„Samozřejmě,“ cedil Jožka mezi zuby. „Už se ptají Robíka, co je to za loď, a Robík jim vyklopí, že je to Smrt a sláva. Nic lepšího ho určitě nenapadne.“

„Ale vždyť jsme přece nic neprovedli,“ postěžoval si Bill. „Já jakživ nikomu ani stéblo nezkřížil. Nikomu jsem jámu nekopal. A nejsem žádná straka,“ dodal a pohlédl pochybovačně na Péťu.

„Já taky nejsem straka,“ ohrazoval se Péťa.

„Buď zticha,“ zarazil ho Jožka. „Nikdo tu není straka. Ale ty lodě odvázal někdo schválně. Ať mi nikdo nepovídá, že všechny najednou odplavaly a že to byla nešťastná náhoda. Někdo je určitě pustil po vodě, Co dělají ti chlapi téct?“

„Spouštějí člun,“ řekl Bill.

„A ženou se za námi,“ dodal Péťa.

Jožka se ohlédl a pak se znovu podíval před sebe. Za chviličku už vyjede Smrt a sláva z jezera a skryje se za stromy v průlivu, který vede k řece.

„Teď nás už nechytnou,“ řekl. „Ani to nebudou zkoušet. Mají plné ruce práce, jestli chtějí odtáhnout všechny ty lodě z rákosí. Ale stejně nám to nepomůže. Všechno se to na nás svede jako pokaždé. Pozor, obrat…“

Vzápětí jim ranworthské přístaviště zmizelo za stromy a Smrt a sláva pomalu plachtila průlivem. Za chvilku potkala člun s rákosím, který Dick včera vyfotografoval. Muži na člunu zamávali a Lysky jim zamávaly v odpověď.

„A tím to máme zpečetěno,“ řekl zachmuřeně Jožka, když už je na člunu nemohli slyšet. „Teď nás ti chlapi viděli a ani nás Rob prozradit nemusí.“

„Ale vždyť jsme nic neprovedli,“ namítal Péťa.

„Tak si to vykládej Tedderovi,“ řekl mu Jožka.

Zahnuli širokým obloukem z průlivu na hlavní řeku.

„Pojeďme dolů do Aclu,“ navrhoval Bill.

„Ale to přece nemůžeme,“ řekl Jožka. „Přijede Tom a Dick s Dorotkou. Musíme je varovat, aby nejezdili do Ranworthu. A tak to musíme vzít někudy, kde se s nimi potkáme. Pozor, obrat!“

Plachta se přehoupla s hlasitým zatřepetáním na druhou stranu loďky a Smrt a sláva se stočila proti proudu. Tam mají aspoň nejen nepřátele, ale i své kamarády.

Když se zbavili svých pronásledovatelů, dostali najednou chuť na snídani. A také jim bylo čím dál tím méně do spěchu, protože jak se vzdalovali Ranworthu, blížili se víc a víc k Horningu.

„Poslyšte,“ řekl Bill. „Nechceme přece přijet domů, dokud nedostaneme nějaké zprávy od Toma.“

„Teď už můžeme zastavit, kde chceme,“ řekl Jožka.

Projížděli právě kolem louky, na které se pásly černé ovce, a dál už měli na řece vítr proti sobě.

„Vyndejte vesla,“ řekl Jožka. Dnes neměl ani náladu, aby jim říkal stroje, a hned tak lepší mít nebude, leda snad až se pořádně nasnídá.

Zachmuřeně veslovali proti proudu, a když je ukrylo vysoké rákosí, zarazili kousek pod hnízdem číslo sedm.

„Budeme si muset vzít do čaje kondenzované mléko,“ napadlo Péťu.

„To tedy budeme,“ řekl Jožka.

„Zrovna jsem chtěl dojít s bandaskou pro mléko a vtom jsem si všiml, že ty lodě uplavaly,“ řekl Péťa.

„A kde je ta bandaska?“ zeptal se Bill a podíval se pod sedačku.

Jezuskote,“ zděsil se Péťa. „Tak to ten chlap kopal do naší bandasky. Vždyť já ji zapomněl na molu.“

Tohle jim ještě dodalo.

„Nic si z toho nedělej, Péťane,“ utěšoval ho Jožka. „Vždyť té bandasce už dvakrát upadlo držátko. Stejně bychom si musili koupit novou.“

„A taky na ni máme,“ řekl Péťa a aspoň tahleta myšlenka ho trošičku potěšila.

KAPITOLA XIII

DVA RŮZNÉ NÁZORY NA JEDEN PŘÍPAD

Tom už vyjel se Sýkorkou z průlivu a zahnul kolem trávníku před zahradou a Dorotka teprve přiběhla a omlouvala se, že se opozdili a Dick že přijde, jakmile dá vy.koupat fotografie.

„Povedly se mu?“ ptal se doktor Dudgeon, který seděl na dřevěné lavičce u řeky a pokuřoval si po snídani z dýmky.

„Jedna je nádherná,“ rozplývala se Dorotka. „A ještě dvě mohly být moc hezké, jenže jsou obě na jednom obrázku. A Jožkova krysa je trochu rozmazaná, ale to Dick čekal, špatně ji zaostřil. Ta fotografie admirála, co dělal s bleskem, je celá bílá. Ale obrázek Smrti a slávy je báječně jasný. Je na něm vidět i Péťův dalekohled. Dick je vyvolal včera večer, než šel spát, a před snídani dělal kopie. Zrovna je dával do ustalovače a v tom mě napadlo, že bych k vám měla zajít a vysvětlit, proč jsme se trochu zdrželi.“

„A copak je tohle?“ zeptal se doktor Dudgeon, když viděl v Dorotčině ruce velký sešit. „Nějaký prázdninový úkol?“

„To je kousek mé povídky,“ vysvětlovala Dorotka,

„A jak se jmenuje?“

„Psanec na jezeře,“

„Psanec nebo Psanci?“ zeptal se doktor Dudgeon trochu podmračeně.

Než mu Dorotka stačila odpovědět, opět se někdo objevil u Dudgeonovic domu.

„Nazdar, strýčku Franku,“ vítal ho Tom.

„Nazdar,“ řekl pan Farland.

„Znáš se už s Dorotkou?“ zeptal se doktor Dudgeon,

„Těší mě,“ řekla Dorotka.

„Také mě velmi těší,“ pravil Farland. „Nu, Tome, doufám, že tě nebudeme muset dát zavřít.“

„A za co?“ zeptal se Tom.

„Nejen tebe, ale i tvé malé kamarády. Pan Tedder má celý seznam jejich přečinů a vypadá to velice zle. Proto jsem chtěl promluvit také s tebou, Dudgeone. Zřejmě provedli v Potter Heighamu něco ještě mnohem horšího, než že odvazovali cizí lodě.“

Doktor vytáhl dýmku z úst.

„Ani nevíš, Tome, co bych za to dal, kdybys byl nesahal na jaře na ten motorový člun, i když jsem ti už sám řekl, že nevím, co jiného ti tenkrát zbývalo. Ale teď pro mne bude dost těžké, když přijde pan Tedder a bude chtít předvolat tvé tři kamarády před soud za to, že odvazovali cizí lodě, a já budu vědět, že jim k tomu dal příklad můj vlastní syn.“

„Tolik si to neber,“ domlouval mu pan Farland. „Toma přece nikdo nemůže obvinit, že něco ukradl.“

„Ukradl?“ zvolali současně Dorotka s Dickem.

„Dnes ráno mi znovu telefonoval Sonning z Potter Heighamu,H řekl pan Farland, .Posledně se strašně rozčiloval, že mu někdo pustil po vodě tolik lodí, ale to ještě nevěděl, že se mu ti malí darebáci vloupali do skladiště a sebrali spoustu součástek, Chybí mu prý osmnáct tuctů nových bronzových řetězových spon.“

„To určitě nevzali oni,“ zapřísahal se Tom,

„Ale Sonning je přesvědčen, že vzali,“ řekl pan Farland. „A někdo mu poradil, aby vypsal odměnu za důkazy, které povedou k usvědčení pachatele. Prý spony určitě někomu prodali a koupil je nejspíš někdo z loděnic. A tak věří, že svoje důkazy snadno sežene.“

„Ale Tomovi malí kamarádi se klidně obejdou bez peněz,“ namítl doktor Dudgeon. „Jakživ neměli v kapse víc než šilink nebo dva.“

Tom se podíval na Dorotku. Zbledla jako stěna a chvilku vypadala, jako by se jí dělalo špatně. Oba si vzpomněli na hostinu na Smrti a slávě i na napěchované skříňky, když se tři malé Lysky onoho večera vrátily z Potter Heighamu.

Doktor Dudgeon však zatím pokračoval: „A kromě toho, Farlande, není Tom jediný, kdo věří, že ti chlapci neměli s odvazováním lodí nic společného. Ela si s nimi promluvila a je docela na jejich straně. Zašel k nám i Tedder a povídal, že včera se kvůli tomu všemu strhla mezi několika muži rvačka a že si z ní Péťův tatínek odnesl modřinu na oku. Tedder se mě ptal, co s tím má dělat, a já mu řekl, že nemůže někoho žalovat jen proto, že mu zčernalo oko, a nebo někoho jiného, že mu tu podlitinu udělal, když u toho sám nebyl, leda snad kdyby jeden ze zúčastněných chtěl druhého žalovat. Doufám, že to není v rozporu se zákonem.“

Pan Farland se zasmál. „To jsi mu řekl dobře,“ poznamenal. „Ale mimochodem, Tome, kde jsou ti chlapci?“

Tom se na něj nejistě podíval. „Ale nechcete je zatknout?“

„To bych docela rád,“ řekl pan Farland. „Nebo bych proti nim chtěl mít aspoň tolik důkazů, abychom to už jednou skoncovali. Teď bych jen rád věděl, kde jsou, kdyby zas někdo zjistil, že mu uplavala loď.“

„Odjeli do Ranworthu, aby odtud zmizeli,“ řekl Tom. „A aby každý věděl, že to neudělali, kdyby snad opravdu někdo zase loď odvázal.“

„Třeba je to omrzelo,“ řekl pan Farland. „Udělali to už třikrát…“

„Ale oni to neudělali vůbec,“ namítla Dorotka.

„Formulujme to tedy jinak,“ připustil pan Farland. „Třikrát pustil po vodě někdo cizí lodě, zrovna když ti kluci byli někde nablízku a mohli to klidně udělat, jen chtít.“

Prohodil ještě pár slov s doktorem Dudgeonem, rozloučil se a za chvilku ho již slyšeli, jak startuje vůz a rozjíždí se do Norwiche, kde měla kancelář jeho firma.

„Proboha, Tome,“ řekl doktor Dudgeon. „Myslíval jsem, že jste s tím klubem Lysek měli výborný nápad, ale teď musím říct, že o tom tak docela přesvědčen nejsem.“

„Ale vždyť oni vůbec nic neudělali,“ bránil se Tom rozhořčeně.

„Zato se vždycky něco stane, kde se jen namanou,“ řekl mu tatínek.

„Ale co když to všechno dělá někdo jiný,“ napadlo Dorotku. „A vždycky to navleče tak, aby byly v blízkosti Lysky a padlo to na jejich hlavu.“

Doktor Dudgeon se na ni vážně podíval. „Jenže Potter Heigham je hodně daleko od Horningu,“ namítl.

„Nu, tam kde jsou dneska, se určitě nic nestane,“ řekl Tom. „V Ranworthu jsou v bezpečí.“

„A kdyby se něco mělo stát,“ řekl doktor Dudgeon a zabafal z dýmky, „začal bych si už taky myslet, že na té Dorotčině výtečné teorii něco je. Ale snad k ničemu nedojde. Ať jsou ti kluci sebevětší uličníci, nejsou přece úplní hlupáci, a i kdyby odvázali lodě tady a v Potteru, dají si velký pozor, aby to neudělali taky v Ranworthu, zvlášť teď, když se kvůli nim strhl takový poprask a křik. Ne. Tam se nestane nic, ale strýček Frank a pan Tedder vypátrají i tak co nejvíc o těch ostatních případech.“

Přes trávník k nim šla paní Dudgeonová s balíčkem v ruce.

„Kuchařka vám upekla koláč,“ řekla dětem. „Musíte ho nést touhle stranou nahoru. A pozdravujte ode mne ty nevinné chlapce.“

„Nevinné chlapce?“ zeptal se doktor Dudgeon.

„Já jsem přesvědčena, že jsou nevinní,“ řekla paní Dudgeonová. „A můžete jim vyřídit, že jejich rodiče jsou stejného názoru. Chtěli, aby se chlapci vrátili domů, ale řekla jsem jim, že by nebylo spravedlivé kazit jim prázdniny, když vůbec nic neudělali. Máte jim tedy vyřídit, aby se drželi co nejdál od přístavního můstku a počkali, až se všechno přežene.“

„To jsi ještě neslyšela to nejhorší, Elo,“ řekl jí doktor Dudgeon a vypověděl vše o ukradených sponách.

„Něco takového by ti chlapci neudělali,“ prohlásila paní Dudgeonová a Tom i Dorotka se na ni vděčně podívali.

V té chvíli přiběhl Dick s vlhkou fotografií v ruce.

„Nezlobte se, že jdu tak pozdě,“ omlouval se. „Musel jsem ji po ustálení trochu vykoupat. A ještě ji cestou opláchnu,“

Byla to docela pěkná fotografie Smrti a slávy, jak se jí voda pění pod přídí, Bill s Jožkou plachtí a Péťa se rozhlíží velikým dalekohledem. Paní Dudgeonová se na ni podívala manželovi přes rameno. „Takoví ti chlapci nejsou,“ řekla. „To ať mi nikdo nepovídá.“

„Pevně doufám, že máš pravdu,“ řekl jí manžel.

Sýkorka se rozjela dolů po řece, aby donesla poslední zprávy vyhnancům na Ranworthu. Dick táhl vodou fotografii a chvilku ji držel za jeden a pak za druhý růžek, aby se pěkně omyla. Tom s Dorotkou rozmlouvali o tom, co jim řekl pan Farland.

„Admirál si nemyslí, že by to udělali,“ řekl Dick.

„A my také ne. A jejich tatínkové a maminky tomu také nevěří. A Tomova maminka taky ne,“ řekla Dorotka. „Jenže všichni ostatní jsou přesvědčeni, že to udělali, Poslyš, Tome, odkud říkali, že vzali peníze na všechny ty zásoby?“

„Povídali, že si je vydělali,“ řekl Tom.

Dorotka už otevřela pusu, jak chtěla něco poznamenat, ale zůstala zticha.

Sýkorka zahnula obloukem dolů k přívozu a pak v pěkném větru zabočila za ohyb řeky.

„Budou se divit, co se nám proboha stalo,“ staral se Tom. „Slíbil jsem jim, že přijedeme hned po snídani.“

„Až uvidí Dickovu fotografii, tak se zlobit nebudou,“ řekla Dorotka.

„Jak to, že se ti zkazil ten obrázek s bleskem?“ ptal se Tom.

„Zamlžil se,“ vysvětloval Dick. „Ale zavinil jsem to sám. Nechal jsem blesk těsně u admirála, aby bylo vidět, jak sedí a plete, a zapomněl jsem, že ho mám před aparátem.“

V příslím ohybu zabočili pod hnízdo číslo sedm a vtom spatřili Smrt a slávu, jak kotví uprostřed rákosí.

„Přijeli nám naproti,“ řekla Dorotka.

„To jsou popletové,“ zlobil se Tom. „Měli zůstat na Ranworthu. K čemu si děláme plány, když se pak nedodržují?“

Vzápětí už přijížděl se Sýkorkou k Smrti a slávě a tři Lysky už přelézaly na její záď.

„Co se stalo?“ zeptal se Tom chlapců, když viděl, jak ustaraně se tváří.

„Někdo odvázal šest lodí,“ odpověděl mu Jožka. „Vítr je zanesl přes celé jezero do rákosí a Péťa je uviděl, když ráno vstal.“

„Utíkal jsem a nechal na přístavišti bandasku,“ dodal Péťa.

„A co jste udělali?“ zeptal se Tom. „Zachránili jste je a odvezli zpátky?“

„Ani nás nenapadlo,“ řekl Jožka. „Aby zas každý tvrdil, že jsme je odvázali my? Vztyčili jsme plachty a vzali jsme roha.“

„Viděl vás někdo?“

„Přiběhli na přístaviště, zrovna když jsme zahýbali do průlivu,“ řekl Bill. „Byl tam Robík. Ten je Lyska, takže zná Smrt a slávu. To je to nejhorší…“

„Ale vždyť je to báječné, úplně báječné!“ zvolala Dorotka.

„Jak to myslíš, báječné?“ zeptal se jí rozhněvaně Jožka.

„Aspoň budeme mít při sobě zas o jednoho víc,“ řekla Dorotka.

Tom to vysvětlil: „Tatínek povídal, že kdyby někdo odvázal lodě, zatímco budete v Ranworthu, začal by už sám věřit, že to dělá někdo jiný, protože tak hloupí byste nebyli.“

„To se ví, že nejsme takoví hlupáci,“ řekl Jožka. „Ale teď proti sobě máme fůru dalších lidí. Můžeme všechno zabalit.“

„Ne, to ne,“ ozvala se Dorotka.

„Maminka povídala, že vám rodiče vzkazují, abyste zůstali na řece, ale abyste se radši drželi co nejdál od horningského mola.“

„V Ranworthu teď taky kotvit nemůžeme,“ řekl Bill. „Teď už určitě ne.“

„Něco vám navrhnu,“ řekl Jožka. „Zakotvíme v Divočině nad přívozem.“

„To aspoň není na řece a my k vám taky nebudeme mít daleko,“ řekl Tom.

„Když utečeme, nebude nám to vůbec nic platné,“ namítl Bill,

„Poslyšte,“ začal Tom. „Vzpomněl jsem si na všechny ty peníze, co jste měli tuhle večer…“

„Ještě nám něco zbylo,“ řekl Jožka. „Potřebuješ půjčit?“

„Kde jste říkali, že jste je vzali?“

„Vydělali jsme s! je,“ řekl Jožka. „Prodejem ryb…“ Všiml si, jak se po něm Bill podíval, a mrkl na něj. „Dostali jsme třicet a půl šilasu a ještě dva a půl za Péťovy návnady. Měli jsme peněz plné kapsy…“

„Tak je to dobré,“ oddechl si Tom. „A já už myslel…“

„Cos myslel?“

„Pamatujete, jak tenkrát v noci uplavaly ty lodě u Potteru? Ze Sonningova skladiště se tehdy ztratila spousta nových spon.“

„Snad si někdo nemyslí, že jsme je ukradli?“ vybuchl Péťa rozhořčeně a Dorotce spadl kámen ze srdce.

„Dali si to dohromady,“ řekl Tom, „a teď uveřejňují výzvy, aby zloděje našli.“

„To je zas vyvěšují, jako když hledali tebe kvůli tomu motoráku?“

„Ano,“ odpověděl Tom trochu rozpačitě. „Myslí si, že zloději ty spony prodali a že je tak dopadnou.“

„Jen ať je chytnou a stáhnou z nich kůži zaživa,“ rozčiloval se i Jožka. „Tady přece nejsme v Yarmouthu.“

„Aspoň to potom nebude na nás,“ řekl Bill.

„Ono už to stačí se Sirem Garnetem a ostatními loděmi v Horningu a teď ještě takový malér na Ranworthu,“ řekl Tom.

„Tohle vám někdo určitě dělá schválně,“ tvrdila Dorotka. „Jenže každý si myslí, že v tom mají prsty Lysky, a tak se po nikom jiném ani nedívá.“

„A je to čím dál tím vážnější,“ dodal Tom.

„Potřebovali bychom detektivy,“ napadlo Dorotku.

Dick pořád ještě držel fotografii ve vodě a teď ji vyndal a setřásl z ní kapky. „Nemohl bych ji rozložit na okně, aby se usušila?“ zeptal se.

Lysky se zadívaly na svou fotografii, jak plachtí na Smrti a slávě, a za chvilku zapomněly na všechny starosti. Dick přestoupil do jejich loďky a rozložil fotografii na skle jednoho okénka v kajutě, aby tam uschla. Fotografií proudilo dovnitř světlo. Jožka, Bill a Péťa obdivovali svou loď. „Ten stožár by měl být o trochu vyšší,“ řekl Jožka. „Ale obrázek je to senzační.“

A pak se zas všichni vrátili na záď. Dorotka pořád ještě seděla na Sýkorce a říkala něco Tomovi.

„A proč bychom to nemohli vypátrat sami?“ A pak pokračovala, skoro jako by mluvila sama ,k sobě. „Jakživa jsem nezkoušela napsat detektivku.“

Tom ji dobře slyšel. „V Horningu je teď detektivů,“ řekl, „Z každého je dneska detektiv a každý do jednoho se snaží dokázat, že Lysky, které se nedotkly ani loďky, odvazují lodě na řece.“

„A proč by z nás taky nemohli být detektivové?“ navrhla Dorotka.

„Nemusíme být přece detektivy, abychom věděli, že jsme nic neudělali,“ namítl Jožka. „To víme i tak.“

„Ale mohli bychom fotit mým aparátem,“ řekl Dick. „Detektivové mají přece vždycky aparát.“

Kluci ze Smrti a slávy se nejistě dívali na své kamarády.

„Celý svět věřil, že jsou vinni,“ deklamovala Dorotka. „Šediny jejich otců a matek žalem klesly do hrobů… Žalem klesaly do hrobů…“ opravila se. „Vše svědčilo jen proti nim… A víte co…,“ promluvila najednou docela jinak, „Z Vilíka by byl bezvadný ohař.“

„Ale copak je Vilík nějaký ohař,“ namítl Péťa. „Ten má do ohaře daleko.“

„To nevadl, nějakého ohaře potřebujeme, a lepšího, než je Vilík, nemáme,“ řekla Dorotka.

„A nač budeme mít ten aparát?“ ptal se Bill.

„Budeme fotografovat usvědčující materiál,“ vysvětloval Dick.

„Když dojde k vraždě, přihrnou se vždycky detektivové a fotografují všechno kolem,“ řekla Dorotka.

„Ale tady ještě k vraždě nedošlo, aspoň zatím ne,“ namítl Bill.

„Ale co když dojde,“ trvala na svém nadšeně Dorotka. „Jakmile dostaneš zločince do úzkých, bije hlava nehlava.“

Bill už byl z Dorotky celý vyděšený a obrátil se na Toma. „Ale my přece nejsme zločinci,“ řekl. „Vždyť to víte.“

„A kdo říká, že jsme?“ odpověděl mu Tom. „Jenže všichni si to myslí, a když se přidá jedno k druhému, taky to tak vypadá. Vždyť jste si sami mysleli, že jsem odstrčil ten motorový člun od přístaviště. A já si myslel, že jste to udělali vy. Dick s Dorotkou mají pravdu. Jestli se chceme ospravedlnit a zachránit klub Lysek, musíme vypátrat, kdo to opravdu udělal. Někdo to přece udělat musel.“

„Celý Horning se snaží ho chytit,“ řekl Jožka. „Tedder čmuchá, kde jen může. Jirka Owdonů s tím svým kamarádem hlídají na přístavišti. A Towzerovic kluci taky. I naši tátové a chlapi z Jonnattovic loděnice. A z Hannamovic zrovna tak. Všichni ve vsi jsou celí žhaví, aby pachatele chytili. Jenže až na naše táty si na smůlu všichni myslí, že jsme to my.“

„Ano, a tím o jednu vedeme,“ řekl Tom. „My aspoň víme, kdo to není. A oni jsou na omylu.“

„Přece se všechny ty lodě neutrhly náhodou,“ nadhodil Jožka.

„Na to jich bylo moc,“ řekl Tom.

„Co když v tom má prsty celá banda zločinců?“ napadlo Dorotku. „Nemohli bychom to udělat zase jako tehdy, když honili Hrubiáni Toma a my jsme všude postavili hlídky?“

„Povolat celý klub Lysek?“ řekl Jožka. „To by šlo. Teď se žádná hnízda nepozorují. Můžou se do toho pustit všichni. Řekněte jim, jestli někdo nechá odvázat loď a nebude vědět, kdo to udělal, tak ho utopíme. Vážně, to by šlo. Máme členy v Ranworthu, v Potteru, v Aclu…“

„Toho kluka, jak si tehdy zkazil žaludek?“ zeptala se Dorotka.

„Teď si ho hned tak nezkazí,“ podotkl zachmuřeně Jožka.

„Bill má kolo,“ vzpomněl si Péťa.

„A my máme taky kolo,“ přidal se Dick,

„Já taky,“ řekl Tom. „Tak platí. Zalarmujeme všechny Lysky po okolí, aby nám hlásily, jak se někde utrhne loď, a pak se tam hned rozjedeme a zjistíme, kdo to udělal.“

„Sítě byly rozprostřeny po celé zemi,“ pravila Dorotka. „Ve dne v noci stály na stráži hlídky a hrozila jim smrt od krutého nepřítele. Zaznamenávaly si tu náhodné slovo, tu podezřelý pohled. Ustavičně zvonil telefon…“

„Jen to ne,“ zděsil se Tom. „Stačí, když každou chvilku telefonuje nějaká oběť. A k telefonu chodí vždycky maminka nebo tatínek. Nemůžu u něho přece sedět od rána do večera.“

„Dobrá,“ souhlasila Dorotka. „Na tom ani tak nesejde. Byl vydán rozkaz, že detektivové nesmějí telefonovat. Hovory jsou odposlouchávány. Co když je sledují sami zločinci? A tak uhánějí temnou-nocí poslové a nasazuji vlastní život.“

„Většinou mají kola,“ uvědomil si Jožka. „A mohl bys spustit z okna provázek, Tome.“

„Pojďme začít hned,“ navrhoval Dick. „Dokud jsou stopy ještě čerstvé.“

„O těch lodích v Potteru toho už moc nezjistíme,“ řekl Bill.

„Ale v Ranworthu třeba ano,“ tvrdil Dick. „Jestli tam zločinec v noci odvazoval lodě, nechal tam možná všude stopy.“

„Pojeďme se tam podívat,“ navrhovala Dorotka.

„Ale my už do Ranworthu nemůžeme,“ namítal Jožka.

„Zato my ano,“ řekl Tom. „Ano, tak to uděláme. Vy se rozjeďte se Smrtí a slávou do Divočiny a my zajedeme se Sýkorkou do Ranworthu. Zajdeme za Robem a aspoň něco vypátráme. A pak se hned vrátíme. A abych nezapomněl. Maminka nám posílá k večeři koláč.“

Dorotka jim ho podala do loďky.

„Ale ne abyste taky do něčeho vlítli,“ varoval je Bill.

„Neboj se,“ řekl Tom, který byl rád, že konečně něco podniknou a nebudu pořád jen čekat a dívat se, jak to s nimi jde z bláta do louže. „Naskoč, Dicku.“

A za chvilku jim už Sýkorka i s detektivy na palubě zmizela z očí.

KAPITOLA XIV

PRVNÍ STOPA

Na břehu řeky nad přívozem se za posledních pár let leccos změnilo, a tam kde dříve bývala Divočina, kus bažinaté země se starým větrným mlýnem, vrbovým houštím a úzkým průlivem, který protékal od řeky k silnici, teď vyrostly asi dvě přízemní vilky. Od silnice byla Divočina oddělena dřevěným mostem s brankou zamčenou na visací zámek, kterou nikdy nikdo nechodil. Od Dudgeonů se tam dalo jít také přes zahradu pana Farlanda a potom po břehu. Průliv byl o něco širší než úžina, kde si Tom nechával Sýkorku. Se Smrtí a slávou se tam zajelo docela klidně. Průliv nebyl docela rovný a loďka se tam skryla mezi vrbičkami, takže ji od řeky nebylo vůbec vidět.

Jožka, Bill a Péťa zabočili se svou starou lodí do ohybu řeky u přívozu, spustili plachtu a daleko do průlivu Divočiny s ní už doveslovali nebo ji odráželi bidlem. Tam s ní zakotvili na severním břehu průlivu, aby měli blízko k Tomovi, kdykoliv k němu budou chtít proklouznout.

„Viděl nás někdo, když jsme sem vjížděli?“ ptal se Jožka.

„Pokud vím, tak ne,“ odpověděl mu Bill.

„Teď už je to jedno,“ řekl Jožka, „v Divočině nejsou žádné lodě, které by se daly odvázat.“

Sestoupili ze Smrti a slávy a vrátili se k ústí průlivu, aby jim neušlo, až se budou vracet detektivové, Péťa si s sebou vzal rybářský prut a červy a chytil čtyři okouny, tři docela pěkné a jednoho maličkého, takže měli po starosti, co bude k večeři. Péťu ten úspěch potěšil, ale Jožka s Billem seděli dál zasmušile; napadlo je, že když jsou podezíráni z krádeže lodního vybavení, rozhodnou se i jejich tátové, že bude nejlepší, .když ihned zmizí ze Smrti a slávy. Bill chvilku řezal do vrbového klacíku, jen tak, aby měl co dělat. Jožka hrál tak pomalu na foukací harmoniku, že i z nejveselejší melodie mu vycházely pohřební písně. Hrál pořád pomaleji, až se Bill ohradil, že to už nemůže poslouchat, a Jožka zastrčil harmoniku zase do kapsy.

Po dlouhém čekání se konečně objevila Sýkorka. Dorotka zahlédla čekající Lysky, jakmile zahlédly ony ji, a horlivě na ně mávala sešitem, který byl vlastně pátým svazkem Psance na jezeře. Tom na ně od kormidla také zamával a Dick se jim zřejmě snažil něco ukázat, ale byl ještě tak daleko, že nerozeznávali, co to je.

„Copak těm nic nechybí,“ poznamenal Bill. „Toma Dudgeona od řeky hned tak nikdo nevyžene.“

„Ale oni něco našli,“ všiml si Jožka. „Všichni mávají, jako když něco vezou.“

Péťa rychle rozložil skládací rybářský prut. A to už k nim dojela Sýkorka. Jožka ji zachytil, popadl ji za okraj a Dorotka rychle podala Billovi kotvu.

Dick zvedal ruku s kouskem gumového šlahounku.

„To je od pumpičky na kolo,“ řekl Bill.

„Máme první stopu,“ volala Dorotka.

„Ještě že jsme se tam rozjeli,“ vyprávěl Tom. „Ten hlupák Robík si myslel, že jste něco s těmi loďkami opravdu provedli vy.“

„A jistě to vyzvonil po celé vesnici,“ řekl trpce Jožka. „Však jsem si to hned myslel, když jsem ho viděl, jak na nás ukazuje. To je ale číslo.“

„Vysvětlil jsem mu, že jste se těch lodí ani nedotkli,“ řekl Tom, „Ale oni už poslali někoho na kole, aby si stěžoval Tedderovi, a ten chlapík se vrátil, ještě než jsme odjeli.“

„Ani netušil, jak úžasně nám pomohl,“ vyprávěla Dorotka. „Přijel a opřel si kolo o plot nad tím trávníkem, co včera kotvily lodě. Teď už jsou lodě zase zpátky. Víte přece, jak končí u plotu a u branky do lesa ten zelený trávník. Je tam kousek holé země a po včerejším dešti byla pořádně rozmoklá. Dick hledal všude kolem. On má výborný postřeh. Dupalo tam kolem plno lidí, jak vytahovali lodě, a já tvrdila, že přece nemá cenu hledat tam stopy, když je jich tolik. A v tom Dick poprosil toho člověka, aby trochu popojel s kolem, a on mu vyhověl, a pak se ho Dick zeptal, jestli tam byl ještě někdo na kole, a dověděl se, že ne. A Dick si začal malovat stopu, kterou za sebou nechávalo kolo toho pána. Dala jsem mu na to prázdnou stránku z Psance.“

„Myslel jsem, že mu přeskočilo,“ přiznal se Tom. „Ale byl docela při smyslech.“

Dick vystoupil na břeh a čistil si brýle. „Nebýt toho včerejšího deště, tak jsem to nedokázal,“ řekl.

Dorotka pokračovala: „A potom zas lezl po zemi… Admirál z něho moc velkou radost mít nebude… Ty, Dicku, teď si to nečisti. Musíme počkat, až bláto zaschne, a pak to zkusíme vykartáčovat… Lezl zas po zemi a něco si ještě nakreslil. A najednou vidíme, že je to docela jiný otisk pláště.“

Jožka až vyskočil, „U všech ježků!“ volal. „Někdo si tam zajel na kole a odvázal ty lodě!“

„Dick zjistil ještě mnohem víc,“ vyprávěla Dorotka dál. „Ta stopa druhého kola byla chvíli taková divná a široká a neměla skorém žádný vzorek ani žlábek na kraji. A pak byla zase úzká s bezvadným výrazným vzorkem. Dick z toho usoudil, že tam včera v noci přijel někdo na kole a píchl a pak si napumpoval duši a zase odjel. A tak jsme se tam pídili s nosem u země, ale stopy se nám ztratily a našli jsme je znovu až na silnici u přívozu, na takovém vlhkém kousku cesty. Byly dvoje…“

„Jedny, když jel tam, a druhé, když se vracel,“ vysvětloval Dick. „A pak tam byly ještě stopy od kola toho pána, ale ty byly docela jiné.“

„Vrátili jsme se tedy k tomu místu u branky,“ pokračovala Dorotka. „Začali jsme znovu hledat a já našla šlahounek od pumpičky. Byl zašlapaný do bláta a zločinec ho asi nemohl najit, když mu ve tmě upadl.“

„Nejspíš si na něj šlápl sám,“ poznamenal Tom.

„Ukaž nám ty stopy,“ řekl Bill a Dick rozevřel zápisník a vyndal z něho složený list ze sešitu, na kterém byly dvě kresby.

„Tohle je plášť Dunlop,“ řekl Bill. „Já mám zrovna takový.“

„A co ten druhý?“

„To je značka John Bull,“ řekl Dick. „Ale tu můžeme pustit z hlavy. Je to stopa toho člověka z Ranworthu. Píchlo to druhé kolo, když sem jeho majitel v noci přijel a ztratil šlahounek.“

„Jenže dunlopky má každý druhý,“ řekl Jožka. „Bill je má taky.“

„A já taky.“ ozval se Tom.

„My máme taky dunlopky,“ řekla Dorotka.

„A tak se mi zdá, že jsme tam, kde jsme byli,“ zesmutněl Jožka.

„Ale kdepak,“ utěšovala ho Dorotka. „Víme přece, že to nebylo Tomovo kolo, ani Billovo, ani jednoho z nás. Bylo někoho docela jiného. A pan doktor Dudgeon sám přece povídal, že jestli někdo odváže v Ranworthu lodě, zatímco tam budete, začne už taky věřit, že jste to neudělali vy, ale někdo, kdo by rád, aby si to o vás všichni mysleli. A teď máme opravdivý důkaz, že tam byl v noci ještě někdo jiný.“

„Jak daleko jste šli po těch stopách?“ zeptal se Bill.

„Viděli jsme je ještě u silnice k přívozu,“ řekl Tom. „Ale dlouho jsme je sledovat nemohli.“

„Kdoví odkud byly,“ řekl Bill.

„Ale každopádně jsme je našli,“ řekla mu Dorotka. „A teď víme, koho hledat. Musíme najít člověka, který má kolo s plášti Dunlop a ztratil šlahounek od pumpičky. Když máme teď první stopu, vypátráme i spoustu dalších. A z kůlny klubu Lysek si uděláme Scotland Yard. Dokážeme Tedderovi, že neměl pravdu, a všem ostatním taky. Pojďme rovnou do té kůlny…“

„A co ten koláč?“ vzpomněl si Tom, „Už jsme měli dávno večeřet…“

„Tak dobrá,“ ustoupila Dorotka. „Nejdřív se navečeříme a pak se jde.“

„Smrt a slávu máme dobře uvázanou,“ řekl Jožka. „A jiná loď se tady utrhnout nemůže.“

„Tak jdem,“ velel Tom.

Nechali Sýkorku zakotvenou u ústí průlivu, vydali se všichni na Smrt a slávu a pustili se do koláče od Tomovy maminky. Dickova fotografie zatím uschla a odloupla se z okna a Dick si ji zastrčil do zápisníku a při obědě na něm seděl, aby obrázek vyrovnal. Po obědě ji věnoval klukům ze Smrti a slávy a ti ji připíchli na stěnu kajuty mezi obrázek lysky a sýkorky vousaté, který dostali od jednoho známého z Přírodovědného spolku Norfolku a Norwiche. Shodli se zrovna, že už konečně visí rovně, když se Dorotka najednou zeptala:

„Jezdí přívoz i v noci?“

Pět jejích druhů detektivů se na ni s obdivem zadívalo.

„Nejezdí,“ řekl Jožka. „Ale kdo se v tom jen trochu vyzná, by se mohl převézt sám,“

„A řinčí mu řetěz,“ vzpomněla si Dorotka. „Někdo ho třeba slyšel.“

„Billova teta Alice pracuje v hostinci u přívozu,“ řekl Jožka.

„Pojďme hned za ní a zeptáme se jí,“ naléhala Dorotka.

Propletli se vrbovým houštím až ke konci průlivu a přelezli přes plot na silnici. Byli už skoro u hostince U přívozu, ale tu se Bill najednou zarazil.

„Co je s tebou?“ ptala se ho Dorotka.

„Měl bych se jí radši jít zeptat sám,“ řekl Bill, „Teta tam je zaměstnaná a nebyla by nám moc vděčná, kdyby se nás tam nahrnulo všech šest.“

Tom se ho hned zastal: „Tak běž sám, Bille. My tu na tebe počkáme.“

Posadili se jeden vedle druhého na plot a Bill šel dál. Za chviličku se vrátil. Cestou do hostince se loudal, ale teď utíkal, co mu nohy stačily,

„Máme to dobré,“ řekl. „Teta slyšela včera v noci zařinčet řetězy. Probudilo ji to a divila se, kdo se to tak pozdě převáží.“

„Neslyšela je dvakrát?“ zeptala se Dorotka.

„Jenom jednou,“ řekl Bill. „Ale nepoznala, kterým směrem přívoz jede. Říkala, že jestli ten člověk přejížděl z téhle strany, vůbec neslyšela, že by se vracel, a jestli už jel nazpátek, nezaslechla ho, když přejížděl poprvé.“

„Jednou to zřejmě zaspala,“ usoudila Dorotka. „Ale je to moc dobrý důkaz. Teď aspoň víme, že se někdo převážel v noci přes řeku.“

„Na zpáteční cestě nejspíš kolo vedl,“ řekl Dick. „Ušla mu duše a musel ji napumpovat, ale protože píchl, zřejmě mu brzy ušla znovu, a když ji chtěl znovu napumpovat, zjistil, že ztratil šlahounek od pumpičky.“ Dick se znovu zadíval na kousek gumové rourky, ale víc z ni už nic nevyčetl.

„Doufám, že musel jit celou cestu pěšky,“ řekl Jožka.

„A měl v botě hřebík,“ dodal Péťa.

Tom s Jožkou přelezli přes plot do Divočiny, protože chtěli zavézt Sýkorku do průlivu klubu Lysek. Ostatní se táhli, co noha nohu mine, kolem Farlandovic domu a vešli do Dudgeonovic zahrady. Paní Dudgeonová byla zrovna v zahradě a Tom s Jožkou už uvázali Sýkorku a šli jim kolem domu naproti.

„Cože jste se už vrátili?“ podivila se paní Dudgeonová, „Myslela jsem, že zůstanete kotvit na Ranworthu.“

„Oni nemohou,“ vysvětloval Tom. „Včera v noci tam někdo odvázal lodě, a tak museli utéct. Ale zajeli jsme tam s Dickem a s Dorotkou a Dick našel stopu.“

„Někdo odvázal lodě na Ranworthu?“ zeptala se Tomova maminka. „Jistě jste nebyli tak hloupí, abyste udělali něco takového, sotva jste se lam objevili.“

„I tatínek teď uvěří, že nám to dělá někdo naschvál,“ řekl Tom. „A my také vypátráme kdo. Dick je výtečný detektiv. Udělal to někdo, kdo si tam zajel na kole, a když tam dorazil, píchl. Získali jsme kousek jeho pumpičky.“

„To vám asi bohužel moc platné nebude,“ usmála se paní Dudgeonová.

„Vždyť je to jen začátek,“ řekla Dorotka. „A víme ještě něco. Byl to někdo odtud. Jedna paní ho slyšela, když se v noci převážel přes řeku.“

„Však my ho dostáném,“ řekl Tom. „Z klubovny Lysek teď zřídíme Scotland Yard a zmobilizujeme Lysky všude v okolí,“

Paní Dudgeonová se zasmála. „V každém přístavu jeden tajný,“ řekla. „Držím vám tedy palec. Mimochodem, víte, že se mluví o něčem mnohem vážnějším, než je odvazování lodí?“

„Řekl jsem jim to,“ ozval se Tom.

„Zlodějny na nás svádět nemůžou,“ řekl Jožka.

„Jsem o tom pevně přesvědčena,“ ujistila ho paní Dudgeonová. „A doufám, že najdou zloděje co nejdříve. Je to opravdu strašné. A víte, že tu nejste jediní detektivové? Dnes tu byl znovu pan Tedder.“

„Jenže ten myslí, že jsme lodě odvázali my,“ řekl Bill.

„Pověděla jsem mu, že se asi mýlí,“ řekla paní Dudgeonová. „Ale jestli jste našli nějaké důkazy, měli byste je dát raději jemu.“

„Ale to se přece v knihách nikdy nedělá,“ namítla Dorotka. „Musíme všechno vypátrat na vlastní pěst a ve chvíli, kdy si soudce nasadí černou čapku…“

„Tu si přece nasazuje, jen když se soudí vražda,“ řekl Bill.

„Nu tak ať si nasadí, co chce,“ přerušila ho netrpělivě Dorotka. „V té chvíli vstane někdo v soudní síni a dokáže, jak se to všechno doopravdy zběhlo, a soudce se vykloní nad lavicí obžalovaných — ne tam vlastně sedí zatčení… to už je jedno, vykloní se a podá ruku obžalovaným a všichni jim provolají slávu a soudce si nakonec přece jen navlékne bílé rukavice.“

Paní Dudgeonová zamířila k domu. „Řeknu kuchařce, aby vám poslala za chvilku do Scotland Yardu džbánek čaje… A snad si detektivové smějí sníst i koláč.“

KAPITOLA XV

DETEKTIVOVÉ MAJÍ KONKURENCI

Když se našich šest detektivů nahrnulo do kůlny klubu Lysek, ani to tam moc nevypadalo jako ve Scotland Yardu. Kůlna byla vlastně přístavek za Dudgeonovic domem, hned za průlivem, kde míval Tom lodě. Ukládala se tam vesla a rezervní plachta a v jednom rohu byla opřena ráhna. Na hřebíkách ve zdi visely dva rybářské pruty. U stěny stál stolek s přišroubovaným svěrákem, který sloužil Tomovi za ponk. Kůlna byla vybavena i dvěma židlemi a na jednu se dokonce dalo s klidem sednout. Na druhou se už muselo sedat co nejopatrněji. U zdi pod oknem stála dlouhá lavice, ale vršily se na ní spousty všelijakých starých krámů. Stála tam i velká dřevěná bedna a na ní primus, který někdo začal čistit a nechal jej zpola rozebraný. Na stěnách viselo plno obrázků s nejrůznějšími ptáky, které si Lysky vystříhaly z novin. Visela tam i velká mapa norfolských řek, vlastně dvě její části, spojené do jedné mapy. A pak tam byla ještě jedna mapa v mnohem větším měřítku, kterou nakreslil Tom. Zanesl do ní jen řeku kolem Horningu a označil čísly hnízda, která na jaře našel a pozoroval klub Lysek.

„Propána!“ zvolal Tom, když vešel do klubovny. „Vždyť já ještě nevyčistil ten primus.“ Popadl hořák, který ležel jen tak na zemi, a přišrouboval jej, aby se neztratil. „A teď si pospěšte. Smeťte všechno z té lavice. Strčte to do bedny. Klidně, Jožko… třeba na zem do kouta. Za chvilku to tu bude jak ve škatulce… Modrá tužka? Je myslím na okně. Tamhle je, Péťo, za těmi krabičkami od tabáku… Ne… Dej ji radši Dorce…“

Na hlavní stěně, napravo od dveří, už dlouho visela veliká cedule s nápisem KLUB LYSEK, napsaným modrou tužkou velikánskými tiskacími písmeny. Dorotka si ho hned všimla, sundala jej a teď psala na jeho zadní stranu špačkem tužky, který jí našel Péťa, obrovskými písmeny SCOTLAND YARD. Pak pověsila ceduli znovu na hřebíček.

„Prima,“ pochválil ji Tom.

Kůlna už vypadala docela jinak. Lavice byla prázdná a každý, kdo se chtěl posadit, se na ni vešel. Tom vzal rozbitou židli a párkrát praštil do vyviklané nohy kladivem. Péťa nastrkal nejrůznější krámy do bedny. V koutě sice ještě zůstalo plno starého haraburdí, ale to se schovalo za bednou, a stejně se tu nemá nikdo moc co rozhlížet, leda když o to zvlášť stojí.

„Hned sundám ten svěrák ze stolu,“ sliboval Tom.

„Nemohl bych si půjčit kladivo?“ ptal se ho Dick.

„Na co?“

„Na doličné předměty.“

Zarazil vedle sebe do stěny dva hřebíky a na jeden napíchl kresbu stop, které za sebou nechaly oba pláště. Jožka pochopil, co Dick zamýšlí, vzal kousek provázku a přivázal rybářským uzlem a lodní smyčkou na druhý hřebík šlahounek ze zločincovy pumpičky.

Dorotka si sedla na stůl a najednou zase vyskočila. „Jsem to ale káča!“ řekla. „Zapomněla jsem na Smrti a slávě Psance.“

„Toho přece teď nepotřebuješ,“ namítl Dick.

„Vždyť potřebujeme spoustu papíru,“ vysvětlovala Dorotka.

„Skočím pro nějaký,“ nabídl se Tom, vyrazil ven a ve chvíli se vrátil se stohem receptů.

„Škoda že je na nich tátovo jméno,“ zalitoval.

„Tím se to skvěle maskuje,“ řekla Dorotka. „Kdyby někdo naše poznámky našel, je to jen výhoda. Takové papíry potřebujeme.“

Vtom se podívala na mapu norfolských řek a dostala další nápad. „Dejte mi nějaké špendlíky,“ žádala, „A víš co ještě, Dicku, ty černé obálky, v kterých si kupuješ papír na fotografie…“

Dick se chvilku přehraboval v kapse a jednu vytáhl.

„Nač je potřebuješ?“ ptal se a ostatní napjatě čekali, co se bude dít.

„Na praporky,“ vysvětlovala Dorotka. „Uděláme si černé praporky a zapíchneme je do mapy všude, kde někdo pustil po vodě loď.“

„To je nápad!“ řekl Tom a třepal jednou malou plechovou krabičkou po druhé, aby mezi všemi škatulkami, ve kterých chrastily šroubky a hřebíky, našel tu, kterou potřeboval a v níž se tichounce přesypávaly špendlíky. Konečně ji objevil. Špendlíky byly trochu zrezivělé, ale Dorotka prohlásila, že to nevadl.

Jožka vytáhl skautský nůž a rozřezal obálku do malých obdélných pásků černého papíru. Dorotka dvakrát propíchla každým špendlíkem okraje černého pásku.

, „A teď je napícháme,“ řekla, když na víčku jedné plechovky už leželo aspoň deset malých praporků.

„Sundáme mapu?“ ptal se Tom.

„Radši ji nechtě na .místě,“ radil Dick. „Získáme aspoň celkový přehled.“

Za chvíli poodstoupili od stěny a prohlíželi si polovinu veliké mapy, která zachycovala norfolské řeky. Skupinka černých praporků u horningského přístavního můstku, pár černých praporků na řece v Horningu a několik černých praporků v Ranworthu a Potter Heighamu ukazovalo, kde spáchali zlosynové své činy.

„Ale tam jsme zrovna všude byli,“ řekl Bill.

„Jak víme, že nebyly lodě odvázány i jinde?“ napadlo Toma.

„To by nám nemuselo vadit,“ řekl Jožka. „Kdyby je někdo odvázal, kde jsme jakživ nebyli, nedostali jsme se do takové bryndy.“

„To je ono,“ řekl Tom. „Musíme zburcovat všechny Lysky, aby dávaly pozor, kdyby se náhodou někde ještě odvázala loď, a musíme zjistit, jestli se odpoutaly někde, kde o tom nevíme.“

„Na to je už dneska pozdě,“ namítl Bill.

„Tak se do toho pustíme zítra,“ navrhla Dorotka.

„Kolik bychom sehnali kol?“ ptal se Jožka. „Kolo má Bill, ale těžko by ho přivezl, aby ho nikdo neviděl z přístaviště.“

„Nějak tam proklouznu a přivezu ho. A můžeme ho nechávat tady.“

„Na velitelství,“ řekla Dorotka. „A pak mám kolo já a Dick. To už jsou tři.“

„A ještě moje,“ řekl Tom.

„Tak čtyři,“ shrnul to Jožka.

„Však se taky najezdíme na spoustu míst,“ řekl Tom,

„Rozdělíme se a stačíme toho za den fůru,“ navrhoval Jožka.

„Tím musíme určitě začít,“ řekla Dorotka. „Nejdůležitější je, abychom se hned dověděli, jak zločinec zase něco spáchá. Detektivové tam musí začít pátrat, dokud jsou stopy ještě čerstvé.“

„A co podnikneme teď?“ ptal se Péťa a díval se Dorotce přes rameno na recepty doktora Dudgeona, na které kreslila Dorotka tužkou linky.

„Musíme si dělat zvlášť poznámky ke každému případu,“ řekla Dorotka. „Pak si je porovnáme a vyčteme z nich pravdu.“

„Doufejme,“ řekl Bill.

„Co bylo první?“ ptala se Dorotka.

„Ten motorák u přístaviště,“ řekl Tom.

Dorotka napsala nad první sloupec „Místo“ a pod to „Horningské přístaviště.“

„A kde byla Smrt a sláva?“

„U horningského přístaviště,“ řekl Tom.

„Ale tu noc jsme tam nebyli sami,“ ohrazoval se Péťa. „Byl tam přece ten chlap, co po nás hodil zpátky cihlou s mým zubem.“

Dorotka si horlivě zapisovala do sloupce označeného „Případné stopy“. Pak vzala další recept. „A co se stalo dál?“

„Byli jsme u toho rybáře na lovu úhořů a ráno jsme našli na zpáteční cestě plachetnici zachycenou za stožár v rákosí.“

„A tu noc někdo odvázal lodě po celé řece,“ dodal Bill.

„Místo…,“ zapisovala Dorotka, „horningské přístaviště a řeka v Horningu… posádka Smrti a slávy u starého rybáře… Případné stopy… Tam to musím nechat prázdné.“

„Neviděli jsme nikoho,“ řekl Péťa.

„A co dál,“ ptala se Dorotka.

„Pak byl odvázán Sir Garnet,“ řekl Bill. „A zase nemáme jedinou stopu.“

„Starý Simon nás požádal, abychom mu dohlédli na loď,“ vzpomněl si Jožka. „Než jsem si šel lehnout, prohlédl jsem jí ještě lana a ráno byla pryč.“

„Horningské přístaviště,“ psala Dorotka. „Sir Garnet…“

„Teď nebyl na řadě Sir Garnet,“ uvědomil si Péťa. „Nejdřív uplavaly všechny ty lodě v Potter Heighamu.“

„Ještě že to píšu všechno na zvláštní papír,“ řekla Dorotka. „Tak Potter Heigham . ., Někdo tam odvázal lodě ,. .“

„Spoustu plachetnic pana Sonninga. Tedder povídal, že šest.“

Dorotka zapisovala: „Šest plachetnic. — A stopy?“ zeptala se.

„Tam jsme taky nikoho neviděli,“ řekl Jožka. „Přenocovali jsme nad mosty a ráno jsme projeli rovnou dolů. Zahlédli jsme Boba Curtena, ale zrovna jsme jeli ve vleku a nemohli jsme zastavit.“

„Bob Curten,“ zapisovala Dorotka.

„A co ty spony?“ vzpomněl si Tom. „Strýček Frank povídal, že kdo je ukradl, je nejspíš zase rychle prodá a přijde se na něj.“

„Kdyby to tak udělal co nejdřív,“ přál si Dick.

Dorotka zapsala: „Spony… — Kdybychom tak vypátrali, u koho jsou,“ řekla. „To by kluky ze Smrti a slávy hned ospravedlnilo.“

„Kdepak,“ namítal Bill. „Ty lodě by na nás zůstaly.“

„Ale moc by nám to pomohlo,“ řekla Dorotka.

„A pak přisel Ranworth,“ vzpomínal Tom.

„Tam jsme viděli Roba,“ řekl Jožka. „Večer i ráno… Ale ten by ty lodě neodvázal. Ani by to neuměl…“

„Rob o ničem nevěděl,“ řekl Tom. „Vždyť myslel, že jste je odvázali vy.“

„Popleta jeden mrňavý,“ řekl Bill.

„Ale o Ranworthu přece jen něco víme,“ řekl Dick a zadíval se na doličné předměty pověšené na zdi.

„Případné stopy,“ zapisovala Dorotka. „Někdo se převážel v noci přes řeku. Kolo s plášti značky Dunlop. Vyfoukaná a znovu na-pumpovaná píchlá duše. Kousek pumpičky, nalezený na místě činu a uložený v Scotland Yardu.“

„O Ranworthu máme materiálu spoustu,“ řekl Tom.

„Protože se detektivové ihned dostavili na místo činu,“ vysvětlovala Dorotka. „Jestli nám budou všude pracovat tajní policisté a hned přijdeme, když někde dojde k zločinu, možná že příště zločince dopadnem, jakmile se znovu o něco pokusí.“

Rozložila si pět listů papíru do řady po stole a zahloubala se nad nimi.

„Z vědeckého hlediska…,“ spustil Dick a zaváhal.

„Co jsi chtěl říct?“ pobízel ho Tom.

„Musíme vyhledat společného jmenovatele,“ řekl Dick. „Měli bychom všechny zločiny porovnat a zjistit, co je na všech těch případech stejné.“

„Lodě to byly vždycky jiné,“ řekl Péťa.

„Ano, to vím,“ odpověděl Dick a díval se z jednoho listu papíru na druhý.

.Pokaždé u toho byla Smrt a sláva,“ řekl, „ale to ještě není společný jmenovatel, jestli zjistíme, že někdo odvázal lodě i jinde. A vidíte, ještě jedno je nápadné. Všechny zločiny byly spáchány v noci…“

„Kdo by taky odvazoval cizí lodě za denního světla?“ zeptal se Bill.

„Sepíšeme si seznam, co všechno ještě máme udělat,“ navrhla Dorotka.

Než jim přinesla kuchařka od Dudgeonů konvici čaje a veliký makový koláč, seznam se jim už pěkně rozrostl. Zítra budou mít opravdu co dělat. Musí rozeslat ze Scotland Yardu posly ke všem Lyskám v kraji, aby je jmenovali tajnými policisty a domluvili se s nimi, že jim ihned ohlásí, jakmile bude někde odvázána loď. Poslové také zjistí, jestli už někde lodě odvázány byly, a jestliže ano, kdy a kde. Pak podniknou generální prohlídku všech kol v Horningu a sepíší seznam všech, kdo mají pláště Dunlop, Dále se začne Scotland Yard vyptávat na každého, kdo byl spatřen, jak si zalepuje píchlou duši nebo si ji dává spravit. Detektivy čekala činnost tak rozsáhlá, že z toho byli celí rozjaření, a i Bill začínal mít pocit, jako by svou nevinu už málem prokázali.

„Zítra v devět se sejdeme v Scotland Yardu,“ připomněl jim Tom, když se konečně loučili a Dick s Dorotkou se vraceli k paní Barrablové. Tom ještě musel zaběhnout Billovi pro kolo a Jožka s Billem a Péťou se vydali znovu do své skrýše v Divočině a chystali se, že si usmaží na Smrti a slávě k večeři okouny.

„Ani bych nevěřil, že to Dorce tak myslí,“ řekl Bill, když přelézali přes plot.

„A Dick to dovede rozebrat, co?“ řekl Péťa. „Jestlipak si ten chlap spravil duši sám, nebo ji odnesl k Bixbymu?“

Ale nebyli jedinými detektivy, kteří se dali toho dne do pátrání. Okouny už měli stáhnuté, osmažené a snědené a zajídali je broskvovým kompotem, a tu zaslechli ve vrboví těžké kroky a polom energické zabušeni na střechu kajuty. Vyběhli na palubu a stáli tváří v tvář panu Tedderovi.

„Tak co, Jožko, Bille a ty taky, Péťo,“ spustil na ně pan Tedder, který dnes dlouho přemýšlel, jak uhodit na zločince, aby se přiznali. „Co jste udělali se všemi sponami, které jste sebrali tenkrát v noci, jak jste odvázali ty lodě u Potter Heighamu?“

„Na žádné spony jsme ani nesáhli,“ odpověděl mu rozhořčená Jožka.

„A žádné lodě jsme neodvázali,“ dodal Bill.

„Máme plno důkazů,“ vyhrkl Péťa, ale když viděl, jak po něm Jožka šlehl očima, rázem zmlkl.

„Všechny důkazy, které potřebuju, mám sám,“ řekl jim výhružně pan Tedder. „Odvázali jste ten motorový člun u mola a pak jste byli viděni, jak odvazujete plachetnici. A pak si vyjedete do Potteru a tam řádíte jak pominutí. Vrátíte se a rovnou odvážete pramici Jima Wooddalla, který vám jakživ nic neudělal. A včera v noci… Copak si myslíte, že nevím, co jste dělali na Ranworthu?“

„Zakotvili jsme tam u přístavního můstku a do rána odnesl vítr přes jezero spoustu lodí,“ řekl Jožka, „ale my ani na jednu nesáhli.“

„Pročpak jste odjeli, místo abyste pomohli majitelům přivézt ty lodě nazpátek?“ vyptával se pan Tedder. „A to o sobě tvrdíte, jak dovedete zachraňovat lodě!“

„Jak bychom s nimi přijeli, hned by nám někdo tvrdil, že jsme je odvázali,“ odpověděl mu Jožka. „Přesně tak se nám to stalo, když jsme našli tu plachetnici, co uvízla za stožár ve stromech.“

„Poslouchejte, kluci,“ řekl jim pan Tedder. „Znám vaše tatínky a nic proti nim nemám. Nechci proti vám postupovat ostřeji, než je nutné. Pěkně se přiznejte, a vraťte ty spony a já se už postarám, aby vám to prošlo co nejsnáz.“

„Ale my žádné spony nemáme,“ přesvědčoval ho Jožka.

„Bude to pro vás ještě horší,“ varoval je pan Tedder. „Ráno vyvěsíme na molu ceduli. Zrovna se tiskne.“

„Snad se nevypisuje odměna?“

„Taky že ano,“ přisvědčil pan Tedder. „Nemáte už ani za mák naděje.“

„A třeba máme,“ řekl mu Jožka. „Zkusíme, jestli bychom tu odměnu nezískali.“

Pan Tedder jen zabručel. Šel sem s předsevzetím, že se nedá vyvést z míry. „To už je jiná,“ řekl. „Třeba ty spony nemáte, aspoň teď už ne, ale víte, u koho jsou. Nakupovali jste přece za plno peněz.“

„Ty jsme si vydělali,“ řekl Jožka,

„A komupak jste pomáhali?“ ptal se pan Tedder, „Slyšel jsem, že jste rozhazovali peníze plnýma rukama. A od tatínků jste je nedostali. To mám zjištěno.“

„Dostali jsme je za jednu rybu,“ řekl Péťa. „Za jakou rybu?“

„Za štiku,“ vysvětloval Péťa. „Chytli jsme úplného obra.“

„Za štiku!“ zvolal pan Tedder. „Kdo by vám prosím vás dával za nějakou štiku peníze na rozhazování?“

„Jeden rybář,“ řekl Jožka. „A kdepak máte toho rybáře?“

„Odjel do Norwiche,“ řekl Jožka.

„Nu samozřejmě,“ ušklíbl se pan Tedder. „Jen mi nevykládejte takové povídačky. Byli jste všichni docela hodní kluci, než do vás něco vjelo a začali jste provádět takovéhle nesmysly. Radši se přiznejte a jen si tím prospějete.“

„Ale my se nemáme k čemu přiznávat,“ prohlásil Jožka.

„Tak si to zjistíme jinak,“ řekl pan Tedder a zamířil vrbovým houštím pryč.

„A jak jste se dověděl, že jsme tady?“ volal za ním Péťa.

„Před policií se hned tak nic neutají,“ řekl pan Tedder. „Však se o tom brzy přesvědčíte.“

KAPITOLA XVI

ROZPROSTŘENÉ SÍTĚ

V devět ráno vcházeli Jožka, Bill a Péťa zrovna do Dudgeonovic branky, a vtom se objevili Dorotka s Dickem na kolech. Prošli brankou společně, a když vstoupili do Scotland Yardu, čekal je už Tom.

„Tak to přece jen udělali,“ řekl Tom. „Strýček Frank to povídal tatínkovi.“

„Ale co?“ ptala se Dorotka.

„Vyvěsili tu ceduli,“ odpověděl Tom strašně vážně.

„Vypsali na nás odměnu,“ řekl Jožka. „Starý Tedder včera povídal, že se to tiskne.“

„Snad jste za ním nešli?“ podivil se Tom.

„Ne, přišel za námi,“ řekl Jožka. „Chtěl po nás ty spony, co nemáme.“

„Neprozradili jste mu nic o našich důkazech?“ ptala se Dorotka.

„Řekli jsme mu jen, že žádné spony nemáme,“ odpověděl jí Jožka.

„Pojďte se na tu ceduli podívat,“ navrhoval Péťa.

„Ale je rozumné, abyste chodili na přístaviště?“ ptala se Dorotka.

„Teď už nám nic neuškodí,“ řekl Bill. „Tedder stejně ví, kde jsme.“

„Za chvilku vyrazíme,“ řekl Tom, „Ale než se vypravíme, nemá cenu, abychom někam chodili a zase se vraceli. Někdo z nás se stejně musí podívat k přístavišti.“

„A kdo vlastně kam pojede?“ ptal se Bill.

„Máme čtyři kola,“ řekl mu Tom. „Tvoje jsem včera dovezl. A musel jsem prozradit tvé mamince, kde jste. Chtěla vědět, jestli jsi pořád ještě na Ranworthu. Chystala se, že za tebou dneska zajde, ale řekl jsem jí, aby přišla až zítra, protože máš někam namířeno.“

„S mou maminkou jsi mluvil taky?“ ptal se Péťa.

„Ne,“ řekl Tom.

„Máma jí to vyřídí,“ ujišťoval Péťu Bill.

„Tak abychom se domluvili,“ řekl Tom. „Nemá cenu, aby někam jezdila Dorotka nebo Dick. Neznají ostatní Lysky a Lysky neznají je, Ale budeme si muset půjčit jejich kola. Nebude vám to vadit, že?“

Dorotce to vadilo a moc. Ale věděla, že Tom má pravdu. Mají-li rozprostřít sítě, není to práce pro někoho, kdo vůbec nezná okolí. A tak jen řekla: „Já mám dívčí kolo, ale snad vám bude stačit,“

„Péťa je nejmenší,“ řekl Tom, „Ten na něm klidně může jet. A teď se podívejte na mapu. Skoro všude máme členy. Já zajedu do Potteru a pak do Hicklingu. Někdo jiný se rozjede do Irsteadu, Bartonu a Stalhamu. V Ludhamu se stavím cestou do Potteru. A někdo musí zajet do Wroxhamu. A pak nám už zbývá jen Ranworth, Jižní Walsham a Acle. V Aclu určitě někoho najdeme. Škoda, že nás to nenapadlo a že jsem se tam nestavil, když jsme se vraceli z Ranworthu, to bychom tam dneska nemuseli. Ale rád bych postavil na stráž Robíka.“

„Jenže v Ranworthu na nás budou mít spadeno,“ řekl Bill. „Tak se prostě nesmíme dát chytit,“ radil Jožka. „Zajedu tam třeba já.“

„Dobrá,“ souhlasil Tom. „Jožka pojede do Ranworthu a já do Aclu.“

„Já bych to dokázal stejně jako Jožka,“ hlásil se Bill. „Mohou ho chytit zrovna tak jako mne.“

„Tak si na to hodíme,“ navrhoval Jožka.

Tom jim hodil pencí, Jožka si vybral, kterou chce stranu, a vyhrál. Se zájmem se zadíval na Dickovo kolo.

„Mohl bych na Dorčině kole trochu snížit sedlo,“ navrhl Dick a pohledem si měřil Péťu.

„Jen se s nikým nehádejte,“ prosila je Dorotka. „To by nám bylo málo platné. Teď potřebujeme zprávy… a musíme vyhledat detektivy, aby hlídkovali ve všech vesnicích…“

„Dorka má pravdu,“ řekl Tom. „Žádné hádky. Zjistěte jenom, jestli se něco nestalo s nějakou lodí, a vyřiďte všem detektivům, aby podávali zprávy Scotland Yardu, jakmile se doví o nějaké odvázané lodi. Bill se postará o Irstead a Stalham. Spíš získáme někoho ve Stalhamu. Péťa by mohl zajet do Wroxhamu. Není to tak daleko… A třeba taky do Coltishallu, jestli se mu bude chtít, ale tam nemáme ani jednoho člena.“

„Mohl bych se klidně vyptat lidí, co tam jezdí na loďkách,“ napadlo Péťu.

„Ale co budeme dělat my?“ ptala se Dorotka.

„Někdo by měl zůstat v Scotland Yardu,“ řekl Tom. „A držet prostě hlídku.“

„A zabránit Tedderovi, aby pronikl na Smrt a slávu,“ dodal Péťa.

„Jestli nikam nepojedeme, musíme na oběd k paní Barrablové,“ řekl Dick.

„Víte, jsme u ní na návštěvě a ještě nás skoro neviděla,“ vysvětlovala Dorotka. „Byla moc milá a říkala, že si můžeme vyjet na kolech, kam jenom chceme… Ale když nikam nejedeme…“

„To je jedno,“ ujišťoval ji Tom. „Hlavně když bude někdo v Scotland Yardu, až se vrátí detektivové. A to nebude dřív než odpoledne. Poslyšte, a jídlo máte?“

„My máme své,“ řekl Bill a poplácal se po napěchované kapse.

„A já mám z domova,“ řekl Tom.

„Tak vyrazíme,“ pobízel je Péťa.

Čtyři detektivové, kteří se chystali rozprostřít sítě Scotland Yardu po všech norfolských řekách, vyvedli kola z doktorovic branky. Zbylí dva šli s nimi. Dick vyndal z brašny na nářadí, kterou měl zavěšenu za sedlem, šroubovák a snížil o kousek Dorčino sedlo, aby se na něm Péťovi lépe sedělo. „Takhle to snad bude stačit,“ řekl Tom.

„Zkusím to,“ hrnul se Péťa. Postavil se na šlapku, odrazil se a přehodil druhou nohu přes kolo. Dorotka se rozesmála. „Takhle se na něj přece nenasedá.“

„,To nevadí,“ řekl Tom, „Jen když už sedí.“ Péťa se trochu zakymácel, ale za chvilku jel rovně. Ani neupadl, když se otočil na úzké silnici, a pak se zas rozjel zpátky a sestoupil stejně, jako nasedl.

„Jezdí se na něm jako na klukovském,“ zjišťoval. „Prostě jen jinak vypadá.“

Všech šest se společně vydalo k přístavišti. Dva dělníci z Jonnattovic loděnice se na ně nevraživě podívali a sledovali je pohledem, jak jdou k vývěsní tabuli.

Tom přečetl nahlas nápis. Ano, stálo to tu černé na bílém. A vyhláška měla dvě části… „Škoda spáchaná na soukromém majetku nedovoleným zacházením se zakotvenými plavidly…“

„Ale vždyť se žádná ta loď nepoškodila,“ namítl Bill.

„Ale klidně se mohla poškodit,“ řekl Tom.

Četl dál. „KRÁDEŽ. Ze Sonningovy loděnice v Potter Heighamu… dvanáct tuctů dvoupalcových bronzových spon… Šest tuctů palcových spon… zprávy, které by přispěly k odhalení… firmě Farland & Farland & Farland nebo na policejní stanici… bude vyplacena odměna…“

„Tohle vypadá šeredně,“ zarazil se Péťa.

„No a, my přece nic neudělali,“ řekl Jožka.

„Jenže si to o nás každý myslí,“ připomněl mu Bill.

„Ale pletou se,“ ozvala se Dorotka. „Poslyšte, ti by koukali, kdyby odměnu nakonec dostal klub Lysek.“

Po tomhle nápadu se trochu rozveselili. Ale na cestu se detektivové vydávali už zase s vážnými tvářemi,

„Odpoledne v Scotland Yardu,“ připomínal jim Tom.

„Určitě tam budeme,“ slibovala jim Dorotka. „Hej, Dicku!“

Dick se zadíval na řadu vlaštovek na telefonním drátě a na všechno ostatní zapomněl.

„Promiň,“ omlouval se. „Vůbec jsem neslyšel. Přemýšlel jsem, jak poznají, kudy se pustit.“

„A zrovna se pouštějí na cestu,“ řekla Dorotka.

„Ale já myslel vlaštovky,“ přiznal se Dick, který se vrátil ze svých výšin na zem právě včas, aby ještě zahlédl, jak Péťa znovu po svém nasedá na Dorčino kolo a ujíždí s Tomem a Billem.

Jožka se za nimi díval, dokud nezmizeli za hospodou.

„Tak ahoj,“ rozloučil se a Dick s Dorotkou, kteří stáli na silnici u přístavního můstku, se za ním dívali, jak naskakuje na Dickovo kolo a řítí se závratnou rychlostí kolem Dudgeonů k přívozu.

„Snad vás nenechali doma?“ ozvala se za nimi najednou paní Barrablová, která si nesla štětce a plátno na malování a za ní si to šlapal podsaditý mopslík Vilík. „Zrovna jsem potkala Tom a a jeho dva kamarády. Uháněli na kolech, jako kdyby jim šlo o život.“

„Taky že jde o moc,“ řekla jí Dorotka. „Copak jste neviděla tu vyhlášku?“

Zavedli paní Barrablovou k vývěsní tabuli a ona si pozorně pročetla vyhlášku.

„Nějak se mi nechce věřit, že by to udělali,“ řekla.

„Samozřejmě že to neudělali,“ tvrdila Dorotka. „Copak to nechápete, admirále, bylo to takhle…“

„Doufám, že máš pravdu,“ řekla paní Barrablová. „Ale kam se tak hnali?“

„Široko daleko,“ řekla Dorotka. „Scotland Yard rozprostírá sítě. Víte, kdybychom vypátrali, kdo to udělal, je všechno zachráněno. A jestli odvázal někdo lodě i v místech, kde Smrt a sláva vůbec nebyla, pochopí všichni, že kluci za nic nemohou. A jestli se ještě někde loď odváže, chceme tam hned zahájit pátrání. Třeba objevíme stopu, po které bychom mohli poslat Vilíka…“

„Vilíka?“ podivila se paní Barrablová.

Vilík na ni pohlédl a zavrčel.

„Je to náš ohař,“ vysvětlovala Dorotka.

„To bych do něho byla nikdy neřekla,“ usmála se paní Barrablová. „Ale jistě se vynasnaží, aby vám byl co nejvíc platný. A co budete dělat celý den vy? Vyjedete si také na kolech?“

„To by nemělo cenu,“ řekla Dorotka. „Víte, my ani neznáme Lysky, za kterými se vypravili. Půjčili jsme jim kola. A máme na starosti Scotland Yard a Smrt a slávu,“

„Jestlipak by měli radost, kdybych jim Smrt a slávu namalovala?“ napadlo paní Barrablovou.

„Ohromnou,“ ujišťovala ji Dorotka. „Dickova fotografie je taky moc potěšila. A jestli budete malovat, mohla bych napsat zase kousek Psance. Nechala jsem si tam včera večer pátý díl.“

„A co bude dělat Dick?“

„V Divočině se jistě najdou nějací ptáci,“ řekl Dick.

Prošli všichni tři i s Vilíkem procházkou přes celou vesnici. Paní Barrablová se zastavila u Dudgeonů a pohovořila si s Tomovou maminkou a Dick s Dorotkou zatím zaběhli do Scotland Yardu a prohlédli si včerejší doličné předměty a poznámky. Pak přešli po zvedacím mostě, který v posledních dnech ani nevytahovali, přes průliv klubu Lysek a zamířili Farlandovic zahradou a po břehu řeky k průlivu v Divočině, kde kotvila Smrt a sláva.

„Vypadá mezi těmi vrbami moc malebně,“ řekla paní Barrablová. „A když se postavím tady, mají odrazy světla na vodě přesně takovou barvu, jako potřebuji.“ Admirál si vzal od Dicka skládací stojan a začal se chystat k malování. „Jenom škoda, že tam nejsou ti chlapci,“ zalitoval.

„Nestačilo by, kdybych se posadila dozadu do lodě já?“ zeptala se Dorotka. „Stejně chci něco psát, a tak se určitě nebudu vrtět. Jenom si zaskočím do kajuty pro sešit.“

Vylezla na loď a seskočila na záď. Tady se jí to bude vymýšlet Psanec, na vodě a na staré lodi! Vzala za kliku u dveří kajuty. Ale nešly otevřít. Zacloumala jimi a podívala se klíčovou dírkou. Klíč v zámku nebyl, ale dveře byly zamčené.

„To je ale smůla!“ mrzela se Dorotka.

„Co se stalo?“ volal Dick.

„Nemůžu dovnitř.“

Dick vylezl na loď a zkusil také otevřít.

„Co se děje?“ ptal se admirál.

„Zamkli nám,“ volal Dick.

„To je škoda,“ řekla paní Barrablová. Vylezla také do lodě a zkoušela otevřít. Ale ani jí dveře nepovolily. Pak se podívali okénkem dovnitř, jak už se to dělá, když se člověk nemůže dostat do prázdného domu. A tam ležel Psanec na jezeře, na protější palandě, kam jej včera položil Péťa, když ho chtěl vzít do Scotland Yardu.

„Co mám teď dělat?“ přemýšlela Dorotka. „Dokud se nevrátí ostatní, v žádném pátrání nemůžu pokračovat a mám vymyšlený kousek Psance, jen ho napsat.“

„Nemohla bys ho psát do toho sešitu, cos měla u sebe po snídani?“ zeptal se admirál.

„Ten máme pro Scotland Yard,“ vysvětlovala Dorotka. „Na zapisování svědectví, zpráv a takových věcí. A já mám zrovna rozepsanou jednu kapitolu v pátém díle.“ Lítostivě se zahleděla kajutním okénkem na pátý díl Psance, který ležel ozářen sluncem na palandě.

„Mohla bych ti dát aspoň kousek papíru,“ nabídla jí paní Barrablová. „Napiš si to na papír a pak to přepis. Většina spisovatelů ani jinak nepracuje. Víš, jako když si dělám já nákres a pak teprve obraz.“

„To by šlo,“ řekla Dorotka, „Je to kousek dialogu a chtěla bych ho mít co nejpěkněji napsaný.“

Dopoledne klidná uběhlo. Dorotka seděla s tužkou a papírem na zadní palubě Smrti a slávy a snažila se soustředit na Psance na jezeře a nemyslel pořád, co asi zrovna dělají čtyři detektivové. Dick ležel v Ira ve a pozoroval vodní slípku. Paní Barrablová malovala. Vilík se každou chvíli vydal na výzkumy, ale hned se zas vrátil, aby se přesvědčil, že mu neutekli.

Najednou všecek ztuhl a rozštěkal se. A děti měly pocit, že zaslechly, jak se někdo pohnul v křoví na konci zálivu. Dorotka vyskočila, protože už myslela, že se ostatní vracejí. Ale i jestli tam někdo byl, zase odešel a Vilík už ani neštěkl.

K jedné hodině zašli k paní Barrablové na oběd a odpoledne si Dorotka s Dickem vypůjčili ohaře a vrátili se do Scotland Yardu, aby tu vyčkali, než se vrátí detektivové.

KAPITOLA XVII

ZPRÁVY OD HLÍDEK

„Co se to stalo se sluncem?“ zeptala se pojednou Dorotka. „Dívám se rovnou do něho a nemusím ani oči přimhouřit.“

Dick s Dorotkou stáli před Scotland Yardem. Vilík jim ležel u nohou. Vycvičit z takového mopslíka ohaře by byla opravdu pro každého dřina.

„Počasí je úplně jako tenkrát, když jsme uvízli v mlze na Breydonském jezeře,“ vzpomněl si Dick.

„Kdyby si už aspoň pospíšili,“ přála si Dorotka, a jen to dořekla, zaslechli zvonek od kola.

„Péťa!“ zvolala Dorotka. „To byl můj zvonek.“

Na cestičce zaskřípěl štěrk, jak kdosi prudce zabrzdil, a vzápětí se už před domem objevil Péťa a tlačil před sebou Dorotčino kolo. Trochu se pod ním třásla kolena a byl celý udýchaný.

„Už jsem dlouho nejel na kole,“ vysvětloval.

„Tak jak jsi dopadl?“ vyptávala se ho Dorotka. „Co se dělo? Pospěš si. Půjdeme všichni dovnitř. Měla bych sepsat tvou zprávu.“

„Žádnou zprávu nenesu,“ řekl Péťa. „Leda to, že jsme přišli o jednoho člena.“

„Jak to?“

„Měli jsme ve Wroxhamu jenom jednoho, malého Tima, a ten vypadl. Zrovna jsem s ním mluvil a najednou přiletěl jeho tatínek, úplně rozzuřený, a povídal, abych šel o dům dál, že Timovi nedovolí, aby se stýkal s takovou bandou, jako je klub Lysek, a že kdyby byl tušil, co má Tom za lubem, jakživ by byl nepřipustil, aby mezi nás Tim vstoupil. ,Pěkná ochrana ptactva!1 povídal. ,Spíš se ženete do kriminálu.‘“

„Jednou toho budou všichni litovat,“ řekla Dorotka.

„Vždyť oni jsou všichni stejní,“ stěžoval si Péťa. „Třeba v Rodleyovic loděnici, Když jsme jim loni zachránili Margolettu, byli na nás jak med, ale teď se k nám nechovají o nic líp než Timův tatínek. Zašel jsem tam a vyptával jsem se jich, jak jste to po mně chtěli, jestli někdo neodvázal lodě ve Wroxhamu, a oni se mi začali smát. ,To jsi si spletl vesnici,‘ povídali mi. „Ve Wroxhamu nemáme klub Lysek. Jdi se radši poptat do Horningu.‘“

„A to jsi nic nezjistil?“ ptala se Dorotka. Zašli už mezitím do Scotland Yardu a Dorotka seděla u stolu s perem v ruce a dívala se na stránku, kterou nadepsala. „Zprávy z obvodů.“ Rozdělila si stránku do Čtyř sloupců s nadpisy „Místo“, „Odvázaná loď“, „Datum“, „Kde byla právě Smrt a sláva“.

„Ve Wroxhamu nikdo žádnou loď neodvázal,“ řekl Péťa. „Dostal jsem to z Tima, než přišel jeho tatínek. U Rodleyů jsem se zeptal, jen abych to měl na beton. Ale určitě lani žádná loď neuplavala. To by o tom Tim jistě věděl…“

Dorotka napsala: „Wroxham… Žádná,“ a tu ji napadlo: „Ale každou chvilku se to tam může stát.“

„Jenže bychom se o tom nedověděli,“ řekl Péťa. „Kdo by nám to pověděl, když už teď není Tim při nás?“

„A co v další vesnici na řece?“ zeptala se Dorotka. „Jak se to tam jmenuje?“

„Coltishall,“ řekl Dick, když se podíval do mapy.

„Tam nebyla žádná loď odvázaná,“ řekl Péťa. „Ale slyšeli o lodích v Horningu a Potteru a o těch ukradených sponách, Ptali se mě, kdo to udělal, a já jim řekl, že to právě vyšetřujeme.“

„To jsi jim řekl správně,“ pochválila ho Dorotka. „Tak se to říká vždycky, Scotland Yard sleduje stopu a v nejbližší době se očekává zatčení pachatele.“

„Stop máme spoustu, ale těžší už je ty stopy sledovat,“ povzdechl si Péťa.

Dorotka si zapsala „Coltishall… Žádná.“ S lítostí se zadívala na hromádku černých vlaječek na špendlíkách, které by byla ráda zapíchala do mapy a dokázala tak, že lodě byly odvázány í v místech, kde s tím kluci ze Smrti a slávy nemohli mít vůbec nic společného. „Co se dá dělat,“ povzdechla si. „Ale ostatní vesnice jsou o hodně dál a čím dál, tím lepší je to důkaz. Kdo asi přijede druhý?“

„Pojďme se podívat na silnici, jestli už není někoho vidět,“ navrhoval Dick.

„Zajděme si na Smrt a slávu,“ prosila jej Dorotka. „Zapomněla jsem si tam Psance a ráda bych do něho něco připsala. Viděla jsem ho okýnkem, ale nemohla jsem se dostat dovnitř.“

„Tam se teď taky nedostaneš,“ řekl jí Péťa. „Pořád tu slídí Tedder, a tak Jožka odnesl klíč.“

Nedalo se nic dělat, jedině čekat.

„Co naplat,“ řekla Dorotka. „Než detektivové všechno vyšetří, musí vždycky někdo dlouho čekat. V opravdickém Scotland Yardu se čeká ve dne v noci.“

Jako druhý detektiv se vrátil Bill.

„Vědí o nás až ve Stalhamu,“ řekl a opřel zaprášené kolo o kůlnu. „Člověk by neřekl, jak se takové klepy roznesou. Jim Pellcote ve Stalhamu se mě ptal, kde jsme prodali ty spony. Odpověděl jsem mu, že žádné spony nemáme a že jsme jakživ neodvázali jedinou loď, a on na to řekl, že už stejně všichni vědí své. Tak jsem po něm skočil, abych mu dal za vyučenou, ale on pádil domů a já za ním, a vtom vyběhla jeho maminka a křičela na mne, abych ho nechal na pokoji a že její synáček už žádné ptactvo chránit nebude, když se z toho vyklubalo něco takového, a copak lomu říká můj tatínek, a jak se tam vůbec troufnu ukázat? A tak to šlo dál a dál, a čím víc do mě mluvila, tím byla rozzlobenější.“

„A cos jí řekl?“ zeptala se Dorotka, která vběhla do klubovny a usadila se u stolu.

„Copak jsem se zmohl na slovo?“ řekl Bill. „Strčila Jima dovnitř, zabouchla mi před nosem a já šel. Ale ve Stalhamu prý nikdo žádnou loď neodvázal. Ptal jsem se několika chlapů.“

„To máme smůlu,“ mračila se Dorotka a zapisovala do seznamu: „Stalham… Nic.“

„Neviděl jsi v Irsteadu Tomíka?“ ptal se Péťa.

„Ten patří taky k Lyskám?“ ptala se Dorotka.

„Vlastně to ani žádná Lyska není,“ řekl Bill, „Má rozumu jak rozpláclá žába, To víte, že jsem za ním zašel, ale vůbec nic nevěděl. Chytal zrovna ryby u toho štěrkového břehu.“

„A chytil něco?“ zeptal se Péťa, který mohl být desetkrát detektivem, ale rybáře v sobě nezapřel.

„Okouna,“ řekl Bill.

„Nechte těch ryb, prosím vás,“ řekla jim Dorotka. „Odvázal někdo nějakou loď?“

„Povídal mi, abych trochu popošel, že mi padá stín na vodu,“ vyprávěl Bill. „Tak jsem trochu popolezl a dal jsem mu jeden svůj obložený chleba, a když jsem se ho pak zeptal, jestli někomu neuplavala loď, tak se mě milý Tommy zeptal: ,A jak to víš?‘“

„A co dál?“ naléhala Dorotka a už sahala pro jednu černou papírovou vlajčičku, přichystanou na špendlíku.

„Řekl jsem mu, že nevím nic, ale že mě to zajímá, a Tomík začal, že on za to vážně nemohl, a já hned, kde se to stalo a co to bylo za loď, a Tomík povídá, že to byla tatínkova veslice a že mu ji tatínek svěřil, aby ji uvázal, takže on ji uvázal k větvi a ta se ulomila a on za ní musel plavat a chytat ji.“

Dorotka zaúpěla. „To sem přece vůbec nepatří,“ řekla a napsala: „Irstead… Nic.“

„V Bartonu taky nikomu loď neuplavala,“ řekl Bill a Dorotka psala dál.

„Nic si z toho nedělej, Dorko,“ utěšoval ji Dick. „Tom třeba vypátral, že někdo odvázal další lodě v Potter Heighamu. A Jožka se taky ještě nevrátil.“

Tom se objevil před domem až pozdě odpoledne a seskočil s kola u Scotland Yardu.

„Ani jedna?“ ptala se Dorotka, protože mu hned poznala na obličeji, že nepřináší dobré zprávy.

„Ani lodička,“ přisvědčil Tom. „V Potteru, ani v Hicklingu. A v Sonningových loděnicích byli pořádně protivní. Úplně nalítli na to, že to udělali kluci ze Smrti a slávy, a povídali, že jak se jim některý dostane do ruky, pořádně si to vypije, ať si říká policie co chce.“

„Tam nás stejně nechytí,“ řekl Péťa. „A kdyby se na nás chystali, tak jim náš táta…“

„Dobře, Tome,“ řekla Dorotka. „Ale…“

„V Potteru nikdy neodvázal nikdo ani lodičku, leda tenkrát v noci, když tam zrovna byli kluci. Je to strašná smůla.“

„Někdo to tedy udělal schválně,“ řekla Dorotka. „Nikdy jsem o tom nebyla tak přesvědčena.“

„Ale oni si všichni myslí, že to udělali kluci ze Smrti a slávy,“ řekl Tom. „A Bobík Curtenů utekl, sotva mě uviděl, a musel jsem ho chytat, a on mi hned řekl, že už nechce být Lyskou.“

„Zrovna tak Jim ve Stalhamu,“ řekl Bill.

„A ten mrňous Tim ve Wroxhamu,“ dodal Péťa.

„Klub Lysek se úplně rozpadne,“ povzdechl si Tom. „Zjistili jste nějaké odvázané lodě ve Stalhamu a Wroxhamu?“

Dorotka mu ukázala truchlivý seznam,

„Ani jedna odvázaná loď,“ řekl Tom. „A už se vrátil Jožka z Aclu?“

„Ještě ne,“ hlásil Bill.

Dick už stál u dveří a díval se přes průliv na koruny stromů. „Poslyš, Tome, přináší vždycky mlhu východní vítr?“ zeptal se.

Dorotka se starostlivě podívala po Tomovi. Každý vždycky nechápal, jak Dicka dovede najednou zaujmout něco docela vzdáleného. Ale Tom byl docela rád, že může chvilku myslet na něco jiného než na trampoty Lysek, „Tím směrem leží přece moře,“ řekl. „A proto odtamtud většinou táhne mlha.“

„Ten den, co jsme byli s admirálem na Breydonském jezeře, se taky valila od východu,“ připomněl jim Dick. „A žene se téct rovnou sem. Podívejte se, jak už proniká těmi stromy.“

Tom vystrčil hlavu ze dveří. „To je jen kouřmo, taková lehčí mořská mlha,“ řekl. „Nevypadá nijak nebezpečně, O Jožku si nemusíme dělat starosti. Jenom doufám, že v Aclu něco vypátral.“

„Tam by se bylo mohlo nejspíš něco stát,“ poznamenal Bill. „Vždycky tam kotví lodě nad mostem nebo pod ním. Ale kdo by je měl chuť odvazovat?“

„Kdyby si už aspoň pospíšil,“ nemohla se dočkat Dorotka. „Mám zamčeného Psance na Smrti a slávě, klíče má Jožka a já bych si chtěla přepsat skorem půl kapitoly.“

„Vypadá to s námi bledě,“ řekl Tom.

„Uvidíš, že všechno dobře dopadne,“ těšila ho Dorotka. „Scotland Yard vždycky nakonec zvítězí.“

Za dveřmi se ozvaly kroky. „A taky si to jistě zaslouží,“ řekla na prahu paní Dudgeonová. „Jestli si chcete vypít čaj tady, musíte si pro něj dojít.“

„Navečeříme se, až se vrátí Jožka,“ řekl Péťa. „Bez něho se nedostaneme na loď.“

„Ale snad se u nás můžete přesto nasvačit,“ usmála se paní Dudgeonová. „Pojď, Bille. Mohu ti svěřit konvici? A Tom vezme podnos. Svačina už čeká.“

„Mockrát děkujeme,“ řekl Bill.

„Po tom šlapání na kole je člověk jako vyprahlý,“ přiznal se Péťa.

„A to jste všichni jezdili na kolech?“ ptala se paní Dudgeonová.

„Jen čtyři,“ odpověděla jí Dorotka. „Rozjeli se široko daleko. A všichni už se vrátili až na Jožku. Ten jel do Aclu.“

„Do Aclu?“ zvolala paní Dudgeonová.

„A Tom byl v Potter Heighamu a Hicklingu. A Bill ve Stalhamu. A Péťa ve Wroxhamu a ještě v jedné vesnici.“

„Ale co jste tam všude dělali?“ ptala se paní Dudgeonová.

„Pátrali jsme po stopách.“

„A našli jste nějaké?“

„Možná že něco objeví Jožka,“ řekla Dorotka, ale bylo vidět, že ani ona už nemá moc velkou naději.

Ze svačiny ve Scotland Yardu byla nakonec úplná hostina. Jen čaje dostali plnou konvici, A k němu dvě šišky chleba, bílého a tmavého, máslo, jahodovou zavařeninu a pomerančový džem, a když zahlédl Bill, co jim paní Dudgeonová připravila houstiček se zapečeným salámem, prohlásil, že by stačily potopit loď.

Detektivové se měli rovnou k činu, ale z každé dávky houstiček pečlivě uschovávali jednu pro Jožku, aby doslal spravedlivý podíl. Ohaři Vilíkovi chutnaly houstičky se salámem o moc víc než chleba se zavařeninou, ale tolik co ostatní nedostal. Když snědl tři, rozhodli se Dick s Dorotkou, že už má až dost, protože i paní Barrablová uznávala, že je moc tlustý a má málo pohybu.

„Už ani housku, Vilíku,“ řekla Dorotka. „Ale za chvilku dostaneš kousek čokolády.“

Jožkovi se už vršila na talíři celá hromada houstiček, ale nebylo po něm pořád vidu ani slechu. Péťa měl přece jeři strach, že se dostal v Ranworthu do nepříjemností, a každou chvíli vybíhal na silnici, jestli už ho není vidět. Nakonec vyšel i Tom a vrátil se se zprávou, že z lehkého oparu už je hustá opravdická mlha. „Ne snad že by to Jožkovi vadilo…, ale stejně bych si oddechl, kdyby.se už vrátil.“

„Jožka je naše poslední naděje,“ řekla Dorotka. „Jestli nebyly odvázané jiné lodě, než o kterých víme, není divu, že si všichni myslí, že to udělaly Lysky.“

Čas plynul. Blížil se už večer a Dorotka se začala starat, že by se už měli vrátit domů. „Když se maličko zdržíme, tak to nevadí, ale do tmy musíme být doma, a jestli nepřijde Jožka s klíčem, nebudu si moct vyzvednout ze Smrti a slávy Psance.“ Pohlédla na Jožkovu haldu houstiček a pak na konvici. „A čaj, co jsme mu nechali, je už jistě jako led,“ dodala.

„Neměl bych mu skočil pro jiný?“ nabídl se Tom. „Poslouchejte, co je to?“ zvolal najednou Péťa a vzápětí zahnul kolem domu Jožka a vedl před sebou Dickovo kolo. „Co je nového?“ zavolali na něj jako jeden muž Bill, Tom i Péťa.

„Ale nic zvláštního,“ odpověděl Jožka. „A píchl jsem ti kolo, Dicku. Dal jsem ho spravit v Aclu. Už je v pořádku… Ale ostatní nestojí za nic. A v krku mám sucho jak na Sahaře.“

„Čaj už je studený,“ řekla mu Dorotka.

„Tím líp,“ zaradoval se Jožka, Dorotka mu nalila plný hrnek a Jožka jej dlouhými doušky vypil.

„Ujel jsem asi dva tisíce mil,“ oddechoval.

„To určitě ne,“ namítal Bill.

„Tak deset tisíc,“ řekl Jožka. „A jenom kvůli Robíkovi z Ranworthu. Přijedu tam, opatrně to vezmu kolem kostela a najednou vidím Robíka a on uvidí mě. A v tu ránu se přihrne ten starý statkář a taky mě zahlídne, zavolá na někoho ,To je jeden z tý party,‘ a žene se za mnou. Tak se otočím i s kolem a uháním pryč, ale kolem přívozu jet nechci, tak to naberu druhou cestou. Hnali se za mnou, ale nechytli mě. Určitě utíkali po silnici k přívozu.“

„A co dál?“ ptala se Dorotka. „Co dál?“

Nalila mu další čaj, Jožka ho znovu do sebe obrátil a díval se přes okraj hrníčku po ostatních.

„Nechtělo se mi odjet, dokud nepromluvím s Robíkem, a tak jsem chvilku počkal, vzal jsem to oklikou a zas jsem se vrátil. Nikoho jsem neviděl, dokud jsem nedošel dolů k Malsterovým, a tam stojí na můstku u vody Robík, a věřte si tomu nebo ne, začal brát roha. Tak jsem na to dupl, pustil jsem se za ním a dohonil ho a on mi povídá, abych ho nechal, že už není Lyska…“

„Zase jeden,“ řekl zasmušile Bill.

„Lyska, nelyska, povídám mu, jestli nezačneš mluvit trochu rozumně, tak budeš litovat, že jsi ještě mezi živými. A ptám se ho, jestli tu někdo odvázal nějaké lodě. A on že ne, jen ty, co jsme odvázali sami, a já se rozzuřil, že jsem byl vzteky bez sebe, ale vtom se zas objevil na silnici za mnou ten statkář a za ním ještě asi dva další. Robík se mi vykroutil a já naskočil na kolo a ujížděl jak divý, protože už se za mnou hrnuli, tři nebo čtyři, div se jeden o druhého nepřerazili a chtěli mi zahradit cestu a jeden mě už málem strhl s kola, ale nevyšlo mu to a já ujížděl k Jižnímu Walshamu. Tam taky nebyla odvázaná žádná loď, ale jeden chlapík na molu mi povídá ,Nejsi ty náhodou z těch…,‘ a já už na další nečekal. A když jsem pak přijížděl do Aclu, koukám, že mám prázdnou přední duši. Ještě že se mi to nestalo v Ranworthu. Tak jsem tu poslední míli do Aclu došlapal pešky a našel jsem tam toho našeho kluka…“

„Jak si tehdy zkazil žaludek?“ ptala se Dorotka.

„Ano, toho,“ řekl Jožka. „Ale teď už se kvůli klubu Lysek nepřejí. Rovnou mi pověděl, že už Lyskou není.“

„Tak už nemáme nikoho,“ řekl Bill. „Klub Lysek se rozpadl, Zbyli jsme jenom my tři a Tom.“

„A my s Dickem,“ řekla Dorotka.

„V Aclu žádná loď neuplavala,“ pokračoval Jožka, „A jinde, pokud věděl, taky ne. Přemluvil jsem ho, aby vzal z bratrova kola, co jsem potřeboval, a když jeho maminka odešla do vsi, spravili jsme tu píchlou duši na dvoře. Ale jak se vrátila a uviděla mě, zmizel kluk na to šup v domě a já se taky ztratil. Ještě míli jsem slyšel, jak mu maminka dělá kázání.“

„A co dál?“ ptala se Dorotka.

„Když mě ti dva tak prohnali v Ranworthu, řekl jsem si, že bych to měl radši vzít jinudy, a přejel jsem přes most v Aclu, nabral to oklikou přes Repps, na Potter a zpátky přes Ludham a ujížděl jsem, jako kdyby za mnou hořelo, protože jsem se bál, že mě třeba zastaví… Nemohl bych si vzít ještě jednu housku?“

„Ty jsou všechny tvoje,“ řekla mu Dorotka a nalila mu ještě hrnek studeného čaje.

„To tedy znamená, že odvázané byly jedině ty lodě, o kterých víme,“ řekl Tom. „Tak jsme promarnili celý den.“

„Ale to přece není marnění času,“ namítla Dorotka. „Je to zkoumání terénu. Vždycky se to tak dělá. Scotland Yard je uprostřed a terén kolem dokola. Zkoumá se po pásmech. Nejdřív se jde do jednoho pásma a tam je… no třeba králíkárna, Tak se jde do druhého a tam se najde prázdný ovocný sad. A tak se zamíří do třetího a tam je zločinec a chytnou ho. Co říkáš, Péťo?“

Péťa zrovna něco šeptal Billovi a celý zčervenal.

„Tak co kdybychom šli rovnou tím správným pásmem?“ navrhl. „Ostatními se nemusíme zdržovat.“

„Jenže nevíme, které to je,“ vysvětlovala Dorotka, „A pak by to nebylo žádné detektivní pátrání. Stejně jsme ale čas nepromarnili. Aspoň něco jsme se dověděli jistě.“

„A co?“

„To je přece jasné. Teď víme určitě, že kdo ty lodě odvázal, si vždycky vybral místo, kde zrovna byly Lysky. Tolikrát to přece nemůže být náhoda. Zítra se pokusíme vypátrat zločincovo kolo. Ale víš co, Dicku, my bychom měli jít domů. A já si musím zaskočit na Smrt a slávu pro Psance. Jožka má klíč.“

„Propána!“ zděsil se Jožka. „On ti ho Péťa ráno nepřinesl?“

„Ale připravil jsem si ho,“ hájil se Péťa.

„Zajdeme tam radši hned,“ navrhoval Dick.

„Půjdeme všichni,“ řekl Tom,

„Tak dobrá,“ souhlasil Jožka a ještě si kousl houstičky,

„Počkejte přece, až se Jožka nají,“ řekl jim Tom. Díval se na mapu, kde si podtrhl tužkou každou vesnici, ve které měli hlídku klubu Lysek, „To znamená, že v Aclu nemáme nikoho,“ řekl. „V Potteru nikoho, ve Wroxhamu nikoho, v Ranworthu taky ne… Zbyli jsme jenom my v Horningu.“

„A jestli nezjistíme, kdo odvázal ty lodě, tak už nezbydeme ani

my,“ řekl Bill.

Dorotka vyhlédla ze dveří. Venku se už začalo šeřit a mlha tak zhoustla, až jim připadalo, že už musí být mnohem víc hodin, než opravdu bylo.

„Poslyšte, my už vážně musíme jít,“ naléhala Dorotka. „Vyskoč, Vilíku.“

Vyšla ze dveří a chvilku čekala. Vilík vyběhl za ní. Ostatní se tlačili v jednom chumlu kolem Toma, který sundal se zdi mapu norfolských řek a vygumovával čárky pod jmény vesnic, kde dříve bývaly hlídky klubu Lysek a teď už tam nikdy nebudou.

„Pojď, Vilíku,“ řekla Dorotka.

„My už běžíme,“ volal za ní Tom. „Poslyš, Dicku, přijedete s Dorkou na jaře brzy? Jestli se chceme o ptáky jen trochu postarat, budeme nutně potřebovat každého, koho seženeme…“

Dorotka s Vilíkem už byli pryč.

KAPITOLA XVIII

ÚTRŽEK FLANELU

Dorotka chvilku vyčkávala na padacím mostě vedoucím přes průliv klubu Lysek. Neměli už stejně nic na práci a byla by si ráda vyzvedla Psance a doběhla na večeři k paní Barrablové, i když po těch houskách se salámem žádný hlad neměla. S těmi kluky je ale trápení. Tom sliboval, že už jdou, a pořád se ještě baví v Scotland Yardu. Přešla přes Farlandovic zahradu, ale Vilíka si připnula raději na řemínek, aby se moc nezačal zajímat o místní rostlinstvo. Prošla zahradou, obešla Farlandovic loděničku a dřevěnými vrátky vešla do Divočiny. Ohaře tu zase pustila z řemínku a zavalitý Vilík se před ní kolíbal, čenichal a běhal sem a tam, hrabal ve větvičkách a zase klusal dál. Divočinu si už dávno oblíbil a vlhká podzimní mlha teď ještě přikořenila její lákavé vůně.

Dorotka chvilku poslouchala, jestli neuslyší ostatní, a když se nic nedělo, znovu vyrazila a opatrně našlapovala ve vlhké trávě po úzké pěšince kolem řeky. Vilík pohrdal všemi cestičkami a raději utíkal napřed a vydal se na výzkumy do vrbového houští. Byla opravdu pořádná mlha. Dorotka se rozpomněla na mlhu tenkrát na jaře, když Albatros zabloudil na Breydonském jezeře a Vilík se zasloužil a jejich záchranu. Tehdy ho za to všichni ocenili, ale teď když měl dělat ohaře, se ani Dorotka nedivila, že ho mladší Lysky neberou moc vážně. Vilíkovy zájmy se střídaly jak sluníčko a mraky za větrného počasí. Ohař by se měl přece soustředit vždycky jen na jednu věc. Kdyby byl Vilík třeba trochu jak Dick… ovšem jako Dick, když upadne do svého vědeckého rozpoložení. Jsou to ale kluci protivní! Dorotka litovala, že si nepůjčila od Jožky klíče. Stačila by si klidně vyzvednout sešit a vrátit se do Scotland Yardu…

Dorotka došla až k místu, kde se zátoka Divočiny vlévala do řeky. Cestička se tu stáčela kolem průlivu doleva a Dorotka se zadívala do mlhy, kdy už zahlédne Smrt a slávu, A skutečně ji uviděla hned za nejbližšími vrbami, jimž visely větve až do vody. Ale co to? Dorotka se skoro rozběhla. Tom s kamarády to vzal k vodě zřejmě oklikou po silnici a šli rychleji než ona. Jeden už byl u starého člunu, stál na břehu a ťukal do velikánského hliněného komína.

„Haló!“ zavolala na něj Dorotka. „Vy jste si ale pořádně pospíšili.“

Z mlhy jí však nikdo neodpověděl.

Zavolala tedy znovu.

Člověk, který stál u zeleného hliněného komína, se najednou obrátil a vrhl se do křoví. A vzápětí vyděšeně vykvikl Vilík, bolestně, vystrašeně a přitom rozzlobeně, pak se ozval výkřik a zapraštěly větve, jak někdo padal. Vilík znovu vykvikl a rozlehl se dusot, jak někdo prchal.

„Šlápl na Vilíka!“ vykřikla Dorotka. „Hej! Vilíku! Vilíku!“

Vtom se za ní ozvaly kroky.

„Co se stalo?“ volal Tom.

„Někdo z vás sem zašel po silnici a já ho vyplašila, a on šlápl na Vilíka…“

Tom se ohlédl.

„Ale my jsme všichni tady,“ řekl a Dorotka viděla, jak za ním jde Péťa, Jožka, Bill a Dick.

„Nač ten poprask?“ ptal se Péťa.

„Někdo byl na vaší lodi,“ odpověděla mu Dorotka.

„Rychle,“ zvolal Jožka a posádka Smrti a slávy střelhbitě proběhla kolem Toma a pádila kolem průlivu ke své lodi.

„A kde je? „ptal se Bill.

„Nikoho nevidím,“ řekl Jožka.

„Ale ještě před chviličkou tu někdo byl,“ tvrdila Dorotka. „Copak jste neslyšeli, jak Vilík vykvikl? Ten člověk na něj šlápl. Vilíku! Vilíku!“

Teď už doběhli ke Smrti a slávě všichni. Jožka a jeho přátelé už byli na lodi a rozhlíželi se sem a tam. Jožka stál na zádi, Vytáhl z kapsy veliký klíč a odmykal dveře do kajuty.

„Dveře jsou v pořádku,“ hlásil. „Asi tu nikdo nebyl.“

„Ale já ho viděla,“ tvrdila Dorotka. „Stál tady. Myslela jsem, že je to Tom. Sahal na komín, a když jsem na něj zavolala, utekl do křoví a asi zakopl o Vilíka. Ale kde je Vilík? Vilíku! Vilíku! K noze!“

Vilík vylezl celý udýchaný a zablácený z křoví a škubal hlavou, jako kdyby chtěl vyplašit krysu. Došel až k Dorotce, rozvalil se na zemi a funěl.

„On ho kousl!“ zajásala Dorotka. „Jsi pašák, Vilíku! Opravdu pašák. Já věděla, že tu někdo byl. A Vilík je přece jen ohař. Podívejte se, co má.“

Chviličku Vilíka přemlouvala a on jí nakonec vydal potrhaný a uslintaný kousek šedého flanelu.

„To je z kalhot,“ všiml si Péťa. „Zrovna takové má Tom.“

„Já tu přece nebyl,“ řekl Tom. „Šel jsem až s vámi.“

„To se ví, že tys to nebyl,“ řekl Péťa. „Povídám jen, že je to kousek z docela stejných kalhot, jako máš ty.“

„Mě by stejně Vilík nekousl,“ pokračoval Tom, „To by spíš kousl někoho z vás, kluci.“

„Určitě by nikoho z nás nekousl,“ hájila Vilíka Dorotka. „A nevěřím, že v životě někoho pokousal.“

Když přišla řada na Dicka, zadíval se pozorně na kousek flanelu. „Třeba je to další stopa,“ řekl.

„Že by tu byl sám zločinec!“ napadlo Dorotku.

„Kterým směrem utekl?“ ptal se Dick.

„Rovnou do křoví,“ odpověděla Dorotka, „Na tomhle místě. Pak něco zapraštělo, Vilík vykvikl a ten člověk vykřikl, ne dlouze, jen tak krátce, a pak jsem ho už slyšela utíkat.“

„Honem,“ pobízel Tom ostatní. „Poběžíme za ním.“

„Vilíka vezmeme s sebou,“ navrhovala Dorotka. „Hodný Vilíček. Pojď, vyplaš ho. Vyplaš ho. Poběž. Musíš být zase ohařem.“

Ale Vilík měl už rozčilování dost, a když se ostatní prodírali křovím, vůbec se o to nezajímal.

„První by měl jít Dick,“ napadlo Jožku, když si vzpomněl, jak Dick zapůsobil co by detektiv v Ranworthu.

„Běž, Dicku,“ řekl Tom.

Stopovalo se tu opravdu snadno. Na první pohled bylo vidět, kde Vilíkův nepřítel zakopl a upadl přes nic netušícího ohaře. A na první pohled bylo patrné, kudy běžel k silnici.

„Nešel vrátky,“ řekl Tom.

„Co by tam taky chodil, když je zamčeno?“ namítl Jožka. „Nechodí tudy nikdo.“

Dick se sehnul a pomaličku procházel křovím.

„Tak sebou hoď, Dicku,“ pobízel ho Tom. „Když si pospíšíme, třeba ho ještě chytíme.“

„Na to jsem nepomyslel,“ řekl Dick upřímně. „Hledal jsem další stopy. Možná že ještě něco ztratil.“

Nenašli však už nic. Došli až k plotu, který odděloval Divočinu od silnice. Ale na třískách ani na hřebíkách se už nezachytil ani kousíček šedého flanelu. Nezbylo tu nic, co by naznačovalo, kde přelezla Vilíkova oběť přes plot. Přelezli plot také a rozhlíželi se dolů a nahoru po silnici. Ale nikoho nebylo vidět.

„Už je pozdě,“ vzdychla Dorotka.

„Dick něco našel,“ všiml si Péťa.

A skutečně, Dick stál těsně u plotu a upřeně se díval na zem.

„Co to tam máš, Dicku?“ ptal se ho Tom.

„Stopy od kola,“ odpověděl Dick. „Přijel na kole, tady s ním zastavil a opřel si ho o plot. Ještě je vidět, kde mělo opřená řídítka, zůstala po nich rýha v mechu, A tady je kousek stopy. Ale pozor! Nešlápněte na ni. Je strašně málo znát.“ Klekl si a prohlížel zem. „Kdyby jen nebyla taková tma… Řekl bych, že je to zase to samé kolo… Má pláště Dunlop…“

Z kapes kluků ze Smrti a slávy bleskurychle vylétly tři baterky a ozářily oslnivým světlem dochované zbytky stop.

„Určitě jsou to stopy dunlopek,“ řekl Bill.

„Vypadají jako ty, co jste našli,“ všiml si Jožka,

„Třeba to ani není to samé kolo,“ napadlo Toma.

„Určitě je to ono,“ tvrdila Dorotka. „Jel na něm do Ranworthu a teď zase sem. Škoda jen, že jsme šli všichni kolem řeky. Kdyby byl někdo šel po silnici, našli jsme kolo a podívali jsme se, jestli mu nechybí šlahounek od pumpičky.“

„A třeba bychom ho i rovnou chytli,“ řekl Péťa.

„Kudy asi šel?“ zamyslel se Jožka.

Ale na tvrdé silnici už žádnou stopu nenašli. Pátrali dál, jestli snad neobjeví další doličný předmět. Ale tu si Dorotka vzpomněla na paní Barrablovou.

„Dicku, my už musíme za každou cenu jít,“ naléhala na bratra.

„Ale ještě si vyzvednu Psance.“

Přelezli znovu plot a vrátili se na Smrt a slávu.

„Ale co tu vlastně dělal?“ nechápal Jožka. „To mi nejde do hlavy. Jestli to ovšem vůbec byl len samý člověk. Do Ranworthu jel a odvázal tam lodě. To víme. Ale co měl za luhem tady? Že by chtěl odrazit Smrt a slávu? Ještě že mu v tom Dorotka s Vilíkem zabránili. Jsi poklad, Vilíku.“

„Já vám povídala, že nám hodně pomůže,“ řekla Dorotka už málem na odchodu. „Ohař se vrhl na svou kořist. Po lítém boji se mu zlosyn vytrhl, ale netušil, že zanechal v zubech svého pronásledovatele doličný předmět, který ho nakonec přivede do vězení.“

„Kotevních lan se ani nedotkl,“ řekl Jožka, když došli k Smrti a slávě. „To bych poznal. Zakotvoval jsem ji sám a všechno tu je tak, jak když jsem odcházel.“

Dick se znovu zadíval na útržek flanelu. „Nosí šedé flanelové kalhoty. A jezdí na kole s plášti Dunlop. Pravděpodobně je z Horningu… a určitě z tohohle břehu, protože se převážel přes řeku. Ztratil gumový šlahounek od pumpičky. A píchl jednu duši.“

„Moc toho o něm nevíme,“ poznamenal Bill, „Duši píchne kdekdo. Já mám zadní kolem dokola samou záplatu.“

„A k pumpičce si už asi šlahounek koupil,“ řekl Tom.

„Stejně toho o něm víme dost,“ prohlásila Dorotka, která si právě vlezla ke kormidlu a šla si pro sešit.

„Zítra prohlédneme všechna kola ve vsi,“ navrhl Jožka.

„Poslyš, Dorko,“ řekl Dick. „Co přesně dělal, když jsi ho viděla?“

„Klepal na komín,“ odpověděla Dorotka. „Aspoň to tak vypadalo.“

„Tak to udělej po něm,“ řekl jí Dick. „My se na tebe podíváme, a třeba nás napadne, co to mělo za účel.“

Dorotka poslušně vyskočila zpátky na břeh. Ani jí to nevadilo, vždyť takhle mají opravdu detektivové pátrat. „Byla jsem daleko,“ řekla, „a tak jsem ho přesně neviděla. Myslela jsem si… Víte co, ať to radši udělá Tom…“ Sáhla nahoru na komín. „…Já tam nedosáhnu. Nejdřív natahoval ruku… Ano … Přesně tak a potom… Ne… dosáhl skoro až nahoru na komín. Ťukal do něho … A pak položil na komín i druhou ruku… Ne… O moc výš…“

„Neblázni, copak mám mílové ruce?“ namítal Tom.

„Jen to chviličku vydrž,“ poručila mu Dorotka a rozběhla se kolem průlivu, odkud viděla Smrt a slávu i záhadného návštěvníka.

„Byl o moc větší než Tom,“ zavolala na ně a vrátila se. „A klečel myslím jedním kolenem na střeše kajuty.“

Dick pilně zapisoval.

„Možná že už vím, proč sahal na ten komín,“ řekl trochu nejistě. „Ale třeba to bylo kvůli něčemu jinému.“

„Jen to řekni,“ pobízel ho Tom.

„Zřejmě je to někdo, kdo ví, že kluci večer zatápějí v kamínkách, a chtěl vyzkoušet, jestli jsou doma.“

„A proč by se nepodíval oknem?“ zeptal se Bill.

„Vždyť mohl být někdo v podpalubí,“ vysvětloval Dick. „Kdyby byl komín teplý, poznal by hned, že je někdo nablízku.“

„Ale jestli s námi chtěl mluvit, proč utíkal, když ho Dorotka zavolala?“ namítl Bill.

„Asi neměl nic dobrého za lubem,“ řekl Péťa.

„To je dost možné,“ připustil Jožka. „Kdyby ho Dorotka neviděla, přišli jsme a loď by nám plavala po vodě jako ty ostatní.“

„Možná že je to škoda, že ji nestačil pustit,“ zamyslel se Tom, „Aspoň by všichni viděli, že lodě pouští po vodě někdo jiný.“

Chvilku o tom uvažovali a pak si Dorotka znovu vzpomněla na paní Barrablovou.

„Pojď už, Dicku,“ prosila. „Vždyť už je skoro tma.“

„Donesu ti sešit,“ nabídl se Péťa a za chvilku už jí podával ze zádě Psance na jezeře.

„Po silnici to stačíme rychleji, že?“ ptala se Dorotka, „Honem, Vilíku… A žádné výzkumné výpravy. Radši si tě vezmu na řemínek.“

„Víte co, uložíme ještě ten nový doličný předmět k ostatním do Scotland Yardu,“ navrhl Dick,

„Ale co jestli přijde znovu?“ staral se Tom. „Neměl bych tu radši zůstat?“

„Vždyť jsme tři,“ uklidňoval ho Jožka. „My to s ním vyřídíme.

Jestli přijde znovu, tím líp, aspoň uvidíme jeho hnusnou tvář.“

Tom, Dick, Dorotka a Vilík se vrátili k Dudgeonům a pověsili kousek šedého flanelu k ostatním doličným předmětům. Dick s Dorotkou pak nasedli na kola a šlapali si to na noc domů, hodně pomalu, aby jim stačil i ohař.

Všichni tři kluci na Smrti a slávě šli tentokrát brzy spát.

„Dneska snad ani nebudeme topit,“ řekl Jožka. „Přece nebudeme po vší té baště ještě něco vařit.“

„Ale já jsem dneska na řadě a mám zatápět,“ protestoval Péťa.

„Dobrá, to všichni víme,“ řekl mu Jožka. „Můžeš zatopit ráno a nebudeme muset zapalovat primus. A jestli chceš mermomocí něco rozdělat, zapal svítilnu.“

Jožka nakrmil bílou krysu a podělil všechny čokoládou a pak se uložili na palandách, jedli čokoládu, dívali se na svítilnu a znovu probírali, co všechno za ten den udělali.

„Radši nebudeme zhasínat, kdyby ten chlap náhodou přišel znovu,“ řekl nakonec Péťa.

„Ale že je ten mopslík prima,“ poznamenal ještě Jožka a otočil se „na levou stranu, aby mu nesvítilo do očí. „Ani bych nevěřil, že má takovou páru.“

„Když se na psa šlápne, tak je jeden jak druhý,“ zamumlal ospale Bill.

KAPITOLA XIX

NEVÍTANÝ DÁREK

Tentokrát byl na zatápění na řadě Péťa a už se na to moc těšil. Ale něco docela jiného je zatápět večer než vstávat a rozdělávat se s ohněm ráno. Péťa už byl sice pěknou chvilku vzhůru, ale ležel dál a hloubal o tom zatápění, až na něj Jožka s Billem, celí zachumlaní pod dekami, křikli, ať už konečně pohne kostrou. Péťa se tedy odhodlal, odhodil pokrývky, protřel si oči, skulil se z palandy, poklekl na podlahu kajuty a otevřel dvířka od kamen. Vstrčil dovnitř ruku, aby vyhrábl popel, a praštil se do prstů.

„Kdo to ucpal kamna?“ zeptal se rozhořčeně.

Ale místo odpovědi se ozvalo jen Jožkovo a Billovo hlasité za-chrápání.

„Copak je prvního apríle?“ horlil Péťa dál. „Málem jsem si odřel celou ruku.“

„Jestli hned nezatopíš, tak zapálím primus,“ řekl mu Jožka. „Chceme se nasnídat.“

„Tak proč mi ucpáváte kamna?“ ptal se Péťa a znovu sáhl dovnitř. „Co jste to tam strčili?“

Ucítil pod prsty cosi drsného a vzápětí narazil na nějakou tvrdou hmotu. A už vytahoval z kamen těžký baliček omotaný pytlovinou, v němž tlumeně cinkal kov o kov.

Jožka otevřel jedno oko a ospale ho pozoroval s palandy.

„Halda starého železa!“ zlobil se Péťa. „To jsou mi vtipy!“

„Nedal jsi to tam ty, Bille?“ ptal se Jožka.

„Co že jsem tam měl dát?“ optal se Bill a převrátil se vzadu v kajutě na palandě. „Péťo, pozor na saze!“

Péťa už rozbaloval na podlaze u kamen pytlovinu.

„Páni!“ zvolal najednou. „Vždyť jsou to řetězové spony. A jaké krásné!“

„Řetězové spony!“ vykřikl Jožka, rázem seskočil s palandy a popadl řetězové spony, zbrusu nové bronzové řetězové spony, které zářily pod vrstvou tuku jak zlaté. „Tak tohle tedy prováděl ten chlap! Shazoval nám je dolů komínem.“

Péťa už spony počítal. „Dva tucty velkých spon a osm malých sponek,“ hlásil.

„Honem je zabal,“ řekl najednou Bill. „Zabal je. Tyhle spony nám byl čert dlužen. Pamatujete, co povídal včera večer Tedder. Že prý máme nějaké řetězové spony, a my přece žádné neměli. Řetězové spony! Copak jste nečetli tu vývěsku u přístaviště? Honem je zabal. Jen se nasnídáme, zaneseme je Tedderovi. Zatop, Péťane, a dokud si neumyješ ty saze, ať na nic ani nesáhneš!“

Oheň se konečně rozhořel. Na kamnech se vařila v konvici voda a chlapci se spěšně a ustaraně myli v kbelíku vody, kterou si nabrali v průlivu. A když se utírali, v jednom kuse se ohlíželi, jako by někde :ve vrbičkách číhal nepřítel.

„Někdo na nás chce všechno shodit,“ řekl Jožka. „Odvazování lodí a ještě krádeže. Bill má docela pravdu. Ten chlap nám hodil spony komínem. Nesmíme ztrácet ani minutu. Nebo se tu za chvilku objeví Tedder a najde je. Hod‘ sebou, Péťo. Stejně se už voda skoro vaří.“

Péťa uvařil kakao ze sušeného kakaa s mlékem, na jaké se jen nalije vařící voda a zamíchá se. Ostatní pili, a ani si nepostěžovali, že nepočkal, až se voda začne vařit, a prášek že je teď štípe do patra. Aspoň nebylo kakao moc horké a dalo se rovnou pít. Nikdo z nich nemohl ani na chvilku spustil oči z balíčku v pytlovině, který teď ležel na podlaze kajuty.

„A ještě k tomu zaspali,“ bědoval Jožka, „Jestli na nás ten chlap poštval Teddera, tak je tu, než se nadějem.“

Každý snědl k snídani tlustý krajíc chleba s pořádným plátem slaniny a pak další krajíc se zavařeninou. Ale jak jedli, pořád pokukovali po podpalubí, nemohli prostě na ty řetězové spony zapomenout. Bylo jim, jako by měli na lodi soudek střelného prachu.

„Pojďme,“ pobízel je Jožka, málem ještě než dojedli. „Zaneseni je rovnou k Tedderovi.“

„Nejdřív bychom s nimi měli zajít k Tomovi Dudgeonovi,“ napadlo Billa.

„Dáme je do Péťovy rybářské kabely,“ navrhl Jožka.

Vydali se po břehu, zahradou pana Farlanda a přes padací můstek do Scotland Yardu. Dveře do kůlny byly otevřené. Na prahu spal Vilík a u stolu čile něco sepisovala Dorotka.

„Kde je Tom?“ zeptal se Jožka.

„Kluci už šli,“ řekla mu Dorotka. „Pospíchali, aby to stihli do té opravny kol. Máte přijít za nimi. Potřebujeme si udělat seznam všech kol s plášti Dunlop. Ale co je to s vámi? Co se stalo?“

„To nejhorší, co se mohlo stát,“ řekl jí Jožka.

„Našel jsem to v našich kamínkách,“ dodal Péťa.

„Už víme, co prováděl ten chlap u našeho komína,“ řekl Bill. „Ukaž jí to, Jožko.“

Jožka vysypal obsah Péťovy tašky na podlahu Scotland Yardu a rozvázal uzel, který držel pohromadě celý ten balíček zavázaný v pytlovině. Dorotka se zadívala na lesklé žluté řetězové spony.

„Co je to?“ zeptala se.

„A to jsi první námořník!“ vytkl jí Jožka. „Copak to nepoznáš? Jsou to přece řetězové spony. Docela nové. Ještě naolejované z krámu. Jsou to ty spony, co se ztratily v Potteru u Sonningů, a teď je Péťa našel u nás v kamínkách. Zrovna když chtěl ráno zatápět.“

„Hodil nám je tam ten chlap, co jsi ho přistihla,“ řekl Péťa.

„Ale to je báječné, báječné!“ zvolala Dorotka.

„Co na tom vidíš báječného?“ podivil se Jožka.

„Všechno do sebe přesně zapadá,“ vysvětlovala Dorotka. „Copak to nechápete? Já jsem si hned myslela, že to ten zločinec dělá schválně… že odvazuje lodě, tam kde jste zrovna vy, aby se to svedlo na vás. Ale teď to víme jistě. A moc nám to pomůže. Je vidět, že jde o jednu a tutéž osobu. V Potter Heighamu to pro vás vypadalo trochu divně. Protože je to daleko. Ale když se věci z Potter Heighamu najednou objeví v Horningu… Někdo je sem přece musel přivézt… Je to určitě někdo z Horningu… Jenom musíme zjistit kdo. A má kolo s plášti značky Dunlop, A chybí mu šlahounek od pumpičky. A vytrhl si kousek látky na kalhotách… A…“

Kluci ze Smrti a slávy se na ni dívali jak u vytržení.

„Ještě že jste je našli,“ pokračovala Dorotka. „Zločinec k vám chtěl určitě přijít s výzvědnou výpravou a objevit je u vás a pak by si všichni mysleli, že jste si je tam schovali.“

„Honem,“ pobízel ostatní Jožka. „Musíme se jich rychle zbavit.“

„Vždyť jsem vám povídal, že je máme hned odnést,“ řekl Bill.

„Měli bychom je spočítat,“ řekla Dorotka.

„Velkých jsou dva tucty a malých osm kousků,“ vzpomínal Péťa.

„Pospěšte si,“ řekl Jožka a honem řetězové spony zase zabalil.

„Co s nimi chcete udělat?“ zeptala se Dorotka. „Tady by přece byly dobře schované. Pověsíme je vedle ostatních doličných předmětů.“ Ukázala na stěnu, kde už visely každý na svém hřebičku nákresy plášťů, útržek šedého flanelu a kousek gumové trubičky.

„Vždyť Tedder zrovna tyhle spony hledá,“ řekl jí Jožka. „Musíme mu je co nejrychleji zanést.“

„Snad by to bylo rozumnější,“ připustila Dorotka. „Tom s Dickem na vás budou čekal u toho obchodu s koly.“

Chlapci vyběhli kolem domu a z Dudgeonovic branky a utíkali po silnici k Tedderům.

Najednou se na silnici objevili dva velcí chlapci na kolech.

„To je Jirka Owdonů s kamarádem,“ všiml si Péťa.

Velcí chlapci seskočili z kol a čekali na posádku Smrti a slávy.

„Kampak jdete?“ ptal se Jirka Owdon.

„Na policii,“ odpověděl Bill,

„Snad jste zas neodvázali nějakou loď?“

„Jakživ jsme žádnou neodvázali,“ řekl mu Jožka.

„Co to máte v tě tašce?“

„Jen mu to řekni,“ navrhl Bill.

„Plno řetězových spon,“ řekl Jožka. „Nejspíš to budou ty, co se ztratily v Potteru u Sonningů.“

„To byste měli vědět nejlíp,“ poznamenal Jirka.

„Jak to myslíš… To byste měli vědět nejlíp?“ zeptal se rozzlobeně Jožka.

„A nevíte to snad?“ řekl mu Jirka. „Vždyť jste jistě viděli vyhlášku. Nesete je k Tedderovi? Dobře. To je snad nejlepší, co můžete udělat,“

Větší chlapec se zasmál.

„Ano,“ pokračoval Jirka, „Zaneste je k Tedderovi a snad vám to projde snáz.“

„Nic jsme neudělali, co by nám mělo projít,“ namítl Péťa.

„Nu, když vám to odvazování cizích lodí připadá jako nic a krádež taky jako nic…“ poznamenal Jirka.

„Našel jsem je u nás v kamínkách,“ řekl Péťa.

„Proč ne, jistě jste věděli, kde je hledat, když jste si je sami schovali,“ ušklíbl se Jirka.

„Jdeme,“ prohlásil Jožka. „Pan Tedder má víc rozumu než někdo, koho myslím.“

„Jen nebuďte drzí,“ volal za nimi Jirka.

Běželi dál po silnici a slyšeli, jak se za nimi ještě směje.

„Ten je přesvědčen, že jsme to udělali my, protože Tom odvázal Margolettu,“ řekl Bill.

„Ani jsme se jim nepodívali na stopy plášťů,“ napadlo po chvíli Péťu.

„Podíváme se na ně později,“ řekl Bill. „Ale ti dva to nejsou. Hned vám řeknu proč. Jirka Owdon by jakživ žádnou loď neodvázal. Střílí bukače a vybírá volavkám vajíčka, ale nesnese, aby se něco provádělo na lodích. Jen si vzpomeňte, jak stál při Hrubiánech proti Tomovi. A vzpomeňte si, jak pomáhal Tedderovi n dohlížel s ním, aby už nikdo žádnou loď neodvázal.“

Zahlédli kolo pana Teddera, opřené o plot zahrádky, a poznali, že ještě neodjel.

„Dunlopky,“ poznamenal Péťa, když prošli kolem kola a vešli brankou.

„Tak vidíte,“ řekl jim Jožka. „A pan Tedder taky určitě žádnou loď neodvázal.“

Pan Tedder, ještě bez kabátu, jim otevřel dveře.

„Podívejte, pane Teddere,“ řekl Jožka a vyndal z rybářské kabely balíček v pytlovině.

„Copak to máte?“ ptal se pari Tedder.

„Řetězové spony,“ odpověděl Jožka. „Včera jste se nás ptal po řetězových sponách a my vám řekli, že žádné nemáme. A taky jsme žádné neměli. Ale Péťa našel dneska ráno tenhle balík v kamínkách. Málem jsme chytli toho chlapa, co nám je tam hodil komínem…“

„Tak pojďte dál,“ vybídl je pan Tedder a chlapci za ním šli do pokojíku, kde visela nad krbovou římsou svatební fotografie pana Teddera a paní Tedderové. Pan Tedder se na ní div nezadusil ve vysokém bílém límci a paní Tedderová držela obrovskou .kytici, tak aby jí byl viděl prstýnek na ruce. Pan Tedder přešel ke skříňce ve zdi a vyndal desky s papíry, pero a kalamář. Usadil se ke stolu a položil si před sebe balíček. Tři malí chlapci stáli v řadě na předložce před krbem, pod fotografií novomanželů.

Pan Tedder rozbalil balíček a zadíval se na řetězové spony.

„Kde jsou ostatní?“ vybafl.

„Víc jsme jich nenašli,“ řekl Jožka.

Pan Tedder se zadíval na hodiny, na kterých stál nápis, že mu je k příležitosti jeho sňatku věnuji jeho přátelé a obdivovatelé od

policie.

„V deset patnáct dopoledne,“ začal psát a nahlas si každé slovo předříkával… Vážně vzhlédl na chlapce. „A teď si to pěkně rozmyslete… Mně žádné povídačky vykládat nebudete. A nemyslete si, že si můžete všechny ty řetězové spony nechat, jen proto že mi vrátíte pár těch, které nepotřebujete,“

„Ale my o žádné nestojíme,“ namítl Jožka. „A žádné jsme taky nevzali.“

„Tak jak se dostaly k vám na loď? To mi vysvětlete,“ žádal je pan Tedder.

„Komínem,“ odpověděl mu Jožka. „Vždyť jsem vám zrovna povídal, že jsme přistihli nějakého chlapa, jak nám je tam hází.“

„Byli bychom je našli už včera večer,“ dodal Péťa. „Jenže jsme nezatápěli. Ráno jsem byl na řadě já a našel jsem je, jen jsem otevřel kamna.“

„Tak to už je trochu moc,“ řekl jim pan Tedder. „Zakotvíte si tady u přístaviště a hned se odváže pár lodí. Zajedete do Ranworthu a tam taky uplavou lodě. Jimovi Wooddallovi se ztratí z pramice, co mu odvážete, nové uvazovací lano a pak ho najdeme v Jonnattovic loděnici, u které jste kotvili.“

„Tak ono se našlo?“ ‚zeptal se dychtivě Péťa. „Bylo to docela nové lano a Tom povídal, že si Jim myslí, jestli nespadlo do vody.“

„Jistě že se našlo,“ odpověděl pan Tedder. „Našlo se tam, kam jste ho strčili.“

„Ale my se ho jakživ ani nedotkli,“ namítl Bill.

„Pak se rozjedete do Potteru,“ pokračoval pan Tedder, „a sotva tam přijedete, odváže někdo v noci další lodě a Sonningovi se ztratí na osmnáct tuctů nových řetězových spon a pak si sem přijedete a nějaké spony mi přinesete…“ Najednou se zarazil,

vzal jednu sponu a zadíval se na ni. „Prvním krokem je identifikace,“ řekl. „Taky jsem na to mohl pomyslet. Můžete teď jít, ale ještě si s vámi promluvím, jestli pan Sonning ty spony pozná. A teď zmizte. Ale nemyslete si, že všemu nepřijdeme na kloub. Rozmyslete si to a příště mi řeknete, jak to opravdu bylo. Jenom je mi líto vašich tatínků, jsou to samí správní chlapi.“

„Měli jsme ty spony radši hodit do vody,“ řekl zuřivě Jožka, když vyšli ze dveří.

Péťa se za brankou zastavil, celý rudý v obličeji. Otočil se a vrátil se k Tedderům. Pan Tedder byl ještě v pokoji a usilovně přemýšlel.

„Nemohl byste mi dát kousek papíru, pane Teddere?“ zeptal se Péťa, „Tužku mám.“

„Jestli chcete dobrovolně sepsat prohlášení,“ zadoufal pan Tedder. „Ale musíte si ho dát podepsat od svědků.“ Vrátil se do pokojíku a vyšel ven s archem papíru ze svých desek.

Péťa mu poděkoval a rozběhl se k brance za ostatními.

„Co se děje, Péťo?“ zeptal se ho Bill.

Péťa se usadil na silnici u zadního kola Tedderova velocipédu, a jak nejlépe dovedl, nakreslil stopu jeho pláště.

Jen dokreslil, vyšel strážník ze dveří.

„Co to má znamenat?“ zeptal se. „Co to zas provádíte? Necháte to kolo!“

Péťa, ještě celý rudý v obličeji, zamával papírem. „Dunlopky,“ řekl. „Ten chlap, co nám hodil komínem řetězové spony, měl přece kolo a na něm dunlopky.“

Pan Tedder naprosto nechápal, o čem to mluví.

„Počkej, jestli jsi mi propíchl nožem plášť,“ řekl mu výhružně.

Všichni tři chlapci se rozběhli hledat Toma a Dicka. Pan Tedder ohmatával kolo a nechápavě se za nimi díval.

KAPITOLA XX

DUNLOPKY

Tom s Dickem stáli ve dveřích obchodu s koly a opatrně se vyptávali jeho majitele pana Bixbyho. Ano, ujistil je pan Bixby, jestli chtějí nové pláště, není nad značku Dunlop. Ne snad že by Palmerovy pláště byly horši, kdyby snad měli zájem o něco jiného. Starý pan Bixby, který už skoro padesát let prodával kola, se pln naděje zadíval na Toma.

„A nepropíchnou se často?“ ptal se Tom.

„Když se plášť prorazí hřebíkem, propíchne se každý,“ řekl pan Bixby. „Ale dneska už se tolik neničí jako dřív. Silnice jsou lépe udržované a jezdí méně koní. I živé ploty se už pěstují z jiných keřů. Trny dovedou plášť propíchnout jako hřebíky, možná že ještě hůř, ale teď když jsou všude asfaltky, neleží už v prachu tolik trnů jako dřív.“

Tom se ohlédl a spatřil tři menší Lysky, které sem zrovna zahnuly z vedlejší ulice a čekaly opodál. Ani si jich nevšiml a chlapci pochopili, že je nemůže potřebovat, aspoň ne teď, když se vyptává. Právě k něčemu mířil.

„Dávají si u vás zákazníci často zalepovat pláště?“ zeptal se a chlapci viděli, jak si Dick sundal brýle. Teď šlo o všechno.

„Moc často ne,“ odpověděl pan Bixby.

„Ani v posledních dnech?“ nadhodil Tom, jako by ho to ani zvlášť nezajímalo.

„Vlastně ano,“ rozpomněl se pan Bixby a ukázal na staré zrezivělé kolo, opřené o pracovní ponk. „To mi sem někdo dovezl předevčírem.“

„Nemá dunlopky?“ zeptal se Tom dychtivě, ať se sebevíc snažil promluvit nenápadně.

„To má,“ přisvědčil pan Bixby. „Většina kol má přece dunlopky. Chcete si koupit nové kolo?“

„Teď ještě ne,“ odpověděl Tom. „Jednou ho potřebovat budu. Ale ještě na tom svém něco najezdím.“

„A nepotřebujete snad nové pláště?“ dotazoval se pan Bixby.

„Zatím ne,“ řekl Tom.

„Ach tak,“ protáhl pan Bixby. „To mě tedy omluvte. Mám moc práce.“ A zmizel vzadu za krámem.

„To kolo nemá vůbec pumpičku,“ všiml si Dick, když prohlížel staré kolo u ponku. „Víte co? Škoda že jsme se ho nezeptali, jestli si někdo nekupoval šlahounek k pumpičce.“

„Musíme tu hlídkovat a zjistit, kdo si pro to kolo přijde,“ rozhodl Tom. „Ale poslyšte, Lysky, když chceme něco vypátrat, nesmí nás chodit tolik najednou.“

„Něco se stalo,“ řekl Jožka. „Pamatuješ na toho chlapa, jak jsme ho včera večer viděli u našeho komína?“

„Jistě,“ řekl Tom.

„Hodil nám dolů balík řetězových spon,“ řekl Jožka.

„A já je ráno našel v kamnech,“ dodal Péťa. „Málem jsem si o ně odřel celou ruku.“

„A kde jsou?“ ptal se Tom. „Co jste s nimi udělali?“

„Zanesli jsme je k Tedderovi,“ řekl Jožka.

„A Tedder povídal, že jsme je ukradli,“ stěžoval si Péťa. „A Jirka Owdon si to myslí taky.“

„Páni!“ zděsil se Tom. „Spony z Potter Heighamu.“

„Aspoň to tak vypadá,“ řekl Jožka. „Tedder je prý zaveze do Potteru, aby se přesvědčil najisto. Podívej. Tamhle jede.“

Pan Tedder, teď už v plné parádě, právě zahýbal na svém kole z vedlejší ulice a mířil si to k Potter Heighamu. Balíček v kousku pytloviny měl uvázaný k řídítkům, a když projížděl kolem, podíval se na chlapce jak na nějakou bandu zlotřilců, kterým musí zabránit v dalších zločinech.

„Ale stejně musíme zjistit, kdo si přijde pro to kolo,“ řekl Tom a ukázal do krámu. „A jestli má vytržený kousek kalhot…“

„Neměli bychom radši čekat tak blízko,“ nadhodil Dick.

„A ne všichni,“ dodal Tom. „Nebo nás ten chlap uvidí, zmizí a kolo si vyzvedne jindy.“

Přešli přes ulici a dohadovali se, kdo by tu měl zůstat na hlídce, když tu se v ulici objevil někdo, koho všichni znali. Byl zřejmě v nejlepší náladě, jako vždycky. Viděli ho, jak smeká černý plstěný klobouk před starou paní z krámku s cukrovinkami. Viděli, jak kývl na poslíčka z mlékárny, který zrovna sbíral láhve od mléka. Čekali, že kývne i na ne a jako obvykle se jich vesele zeptá, jak se daří ptactvu v okolí. Ale i když je uviděl a poznal, nekývl na ně ani nepromluvil, ale najednou se zachmuřil.

„Ten si taky myslí, že jsme to udělali,“ poznamenal Bill.

„Ale vždyť je to pan farář,“ řekl Tom. „Přece by něčemu takovému nevěřil.“

„Jde do krámu s koly,“ všiml si Dick.

Za chvilku spatřili starého faráře znovu. Vedl si ono rezavé staromódní kolo a děkoval a dával sbohem panu Bixbymu, který ho doprovázel až ke dveřím krámku.

„Ty pláště už máte hodně ojeté, důstojný pane,“ říkal Bixby. „Asi ted1 párkrát píchnete duši. Věčně přece jen nevydrží. Mám tu pár moc pěkných plášťů a levnější než teď už nebudou…“

„Budu si je muset věnovat k vánocům,“ řekl starý farář, nasedl na kolo a odjel.

„Ten jistě neodvazoval v noci lodě na Ranworthu,“ poznamenal Bill.

„Důstojného pána bychom sotva viděli, jak nám hází do komína řetězové spony,“ dodal Jožka.

„Ale nemá roztržené kalhoty?“ ptal se Péťa.

„I kdyby měl, tak to stejně neudělal,“ řekl Jožka. „Musíme se prostě podívat po jiném kole.“

„A já myslel, že už ho máme,“ povzdechl si Tom.

Dickovy myšlenky se však už ubíraly po jiné stopě.

„Škoda že jste zanesli ty spony rovnou k Tedderovi,“ řekl Dick. „Měli jste s nimi nejdřív zajít do Scotland Yardu.“

„Vždyť my tam s nimi šli,“ řekl Jožka. „Ale na hlídce byla jen Dorka.“

„A náš ohař,“ dodal Péťa.

„Dorka je chtěla nechat ve Scotland Yardu,“ pokračoval Jožka. „Ale my byli na sto procent přesvědčeni, že je to část těch spon z Potteru, a chtěli jsme se jich co nejdřív zbavit.“

„Nechat jsme si je v Scotland Yardu opravdu nemohli,“ souhlasil s nimi Tom.

„Ale co kdyby nás přivedly na další stopu?“ zamyslel se Dick. „Jak vypadaly?“

„Byly to docela obyčejné řetězové spony,“ řekl Jožka. „Ale pěkné. Ještě byly z krámu celé od oleje.“

„Od oleje?“ řekl Dick. „To na nich možná zůstaly otisky prstů.“

„Spousta našich,“ přisvědčil Bill. „Všichni jsme si je prohlíželi.“

„Byly všechny stejné?“ vyptával se Dick dál.

„Dva tucty jich bylo velkých a šest kousků malých,“ řekl Bill.

„Osm malých,“ opravil ho Péťa.

„Ale vždyť se jich ztratilo osmnáct tuctů,“ vzpomněl si Tom.

„Však se nás taky Tedder ptal, kde máme ostatní,“ řekl Jožka. „Myslel si, že si je chceme nechat.“

„Má nás za zloděje,“ rozhořčoval se Péťa. „A přitom sám jezdí na dunlopkách.“

„Dej už pokoj, Péťo,“ okřikl ho Bill. „Víme přece dobře, že starý Tedder to neudělal.“

„Pojďme si promluvit s Dorotkou,“ navrhl Dick. „Dorku určitě napadne, proč vám jich zloděj hodil do komína jen pár, a ne všechny.“

„Přece ho vyplašila, než je tam stačil naházet,“ vzpomněl si Jožka.

„Kdybychom tak našli skrýš, kam si schoval ostatní,“ zatoužil Dick.

Vraceli se, co noha nohu mine, do Scotland Yardu. Tom s Dickem dočista ztratili naději, když viděli, jak starý farář spokojeně odjíždí na kole s dunlopkami, o němž byli ještě před chvilkou přesvědčeni, že je to právě to, co hledají. Ale přece jen si cestou prohlíželi každé kolo, které uviděli, a Dick si poznamenal do zápisníku, že poslíček z mlékárny má na kole dunlopky a obvodní zdravotní sestra taky. Před hostincem stála opřena o zeď tři kola. Dvě měla dunlopky a jedno palmerovky. Chvilku čekali, aby zjistili, komu patří, ale když z hostince vyšli se smíchem tři mládenci v hnědých svetrech a baňatých pumpkách a odjeli, šli chlapci zase dál. „Nejsou odtud,“ poznamenal Tom. „Jsou tu jen na cestách.“ Ve dveřích Jonnattovy loděnice stálo také kolo. „Dunlopky,“ řekl nadějně Jožka. Ale Tom. si přečetl na brašně na nářadí cedulku se jménem majitele a zase vykročil. Pan Jonnatt by asi sotva jezdil za tmy přes Ranworth a odvazoval cizí lodě. Ta stopa plášťů z Ranworthu je zřejmě nedovede nikam. Mnohem slibněji to vypadalo s řetězovými sponami, ale ty už teď byly daleko, uvázány k řídítkům pana Teddera.

„Třeba na nich opravdu zůstaly otisky prstů,“ opakoval Dick. „A měli jsme si je vyfotografovat, než jsme je předali policii.“

„A co když to vůbec nejsou spony z Polteru?“ napadlo Péťu.

„Jestli to nejsou spony z Potteru, tak se nám mohly hodit,“ řekl Bill. „Myslíte, že je Tedder doveze zpátky?“

„Když se o ně nikdo nepřihlásí, tak je dostanete,“ řekl Tom. „Vždyť jste je našli.“

„Ale určitě jsou to ty ukradené spony,“ řekl Dick, „Proto vám je taky ten člověk hodil do komína.“

Zabráni do rozhovoru o řetězových sponách došli až k Dudgeonům a zahnuli kolem domu do Scotland Yardu, kde bděla na stráži Dorotka s Vilíkem.

„Ale, snad už jste neprohlédli všechna kola?“ podivila se Dorotka, když vzhlédla od psaní.

„Jenom pár,“ řekl Tom, „Všechna měla dunlopky, ale žádné se nám nehodilo.“

„Ach tak,“ řekla Dorotka. „A co povídal pan Tedder, když jste mu ukázali ty spony?“

„Říkal nám, že jsme je ukradli,“ stěžoval si Péťa, „Zavezl je do Potteru, aby je dal identifikovat. A představ si, Dorko, že má sám na kole dunlopky.“

Dorotka se na chvilku zamyslela. „Ale jeho jsem asi u vašeho komína neviděla. Kromě toho ho má Vilík docela rád. A pan Tedder nikdy nechodí v šedivých kalhotách.“

„Nevidělas na těch článcích otisky prstů, Dorko?“ ptal se Dick.

„Nevšimla jsem si.“

„A ještě něco je tu divného,“ pokračoval Dick. „Na té vyhlášce se píše, že bylo ukradeno osmnáct tuctů řetězových spon. Proč jich ten zločinec hodil do komína jen pár?“

Dorotka se zamyslela tak usilovně, až se zamračila.

„Asi si chtěl ostatní nechat,“ nadhodil Bill.

„Ba ne,“ řekla Dorotka. „Proč by si je pak nenechal všechny? Třeba je chtěl naházet taky do komína, ale zaslechl mě a utekl.

Možná že ostatní někde zahodil, ale když Vilík přinesl ten kousek kalhot a my prohledávali křoví, tak jsme je nenašli. Ani jsme se po nich nedívali.“

„Byla trna jako v ranci,“ řekl Tom.

„A mlha,“ dodala Dorotka.

„Víle co, pojďme se po nich ještě podívat,“ navrhl Jožka.

Všech šest detektivů i s ohařem Vilíkem prošlo .křížem krážem Divočinou a podrobně ji prohledali. I Vilík se snažil, seč byl, s čenichem u země běhal sem a tam a Dorotka litovala, že mu nemohou vysvětlit, co má vlastně hledat.

Nenašli však vůbec nic a zklamaně se zase sešli u Smrti a slávy.

„Asi je stačil odnést,“ usoudil Tom.

„Jestli je vůbec přinesl,“ zamyslela se Dorotka.

„Nejspíš má ostatní někde schované,“ řekl Tom.

Dick si pozorně prohlížel komín. „Většinou se místo činu posype nějakým práškem,“ řekl. „A pak se fotografuje. Určitě by tu měly být otisky prstů.“

„Ty, Dicku,“ řekla najednou Dorotka, „Uvidíš, že přijde znovu. Vím to docela jistě. Má už takový plán.“ Obrátila se k menším Lyskám. „Copak to nechápete? Kdyby tu nechal všechny ty spony najednou, lidé by věřili, že jste je našli. A tak jich sem hodil jen pár a vy jste je zanesli panu Tedderovi. To také čekal, že uděláte. Pan Tedder si myslí, že jste je ukradli, ale tak docela přesvědčen o tom není. Jenže jestli tu zločinec nechá další a vy je zase odnesete panu Tedderovi, bude to vypadat strašně podezřele… Jako byste je odevzdávali po troškách. Uvidíte, že zase přijde. Nejspíš dneska večer. Musíme Smrt a slávu v jednom kuse hlídat, Nemám pravdu, Dicku?“

Všichni s ní už málem souhlasili, až na Dicka. Dick však měl jiný nápad.

„Sahal přece na komín,“ uvažoval. „Sahal na komín, aby si zjistil, jestli není teplý a někdo nezůstal doma. Až přijde znovu, udělá to zrovna tak. Takže čím dřív přijde, tím líp…“

„Ale my mu už o žádné spony nestojíme,“ namítl Bill.

„Mluv dál, Dicku,“ vybízela bratra Dorotka.

„Jde o otisky prstů,“ vysvětloval Dick. „Přijde a dotkne se komína…“

„Ale na tom přece žádné otisky nezůstanou,“ řekl Bill.

„Zůstaly by, ale musel by být čerstvě nalakovaný,“ řekl Dick, sundal si brýle, rychle si je utřel a zase nasadil.

„Páni!“ zvolal Jožka.

„To je nápadeček!“ řekl Tom.

„Tak by to nastražil Scotland Yard,“ zajásala Dorotka.

„Trochu barvy mám,“ řekl Tom. „Ale ne moc.“

„Když ho natřeme tenounce, moc jí nespotřebujeme,“ řekl Jožka.

„A zločinec se připlíží křovím,“ představovala si Dorotka. „Bude se střežit ohaře… protože se bude bát, aby ho zase nechytil… a jako již jednou se přiblíží ke Smrti a slávě… nakloní se… a sáhne na komín… a na ničem se tak pěkně nevyjímají otisky prstů, jako když se omylem sáhne na čerstvý lak.“

„Prima,“ řekl Tom.

„Ale pak nám tu nechá ostatní spony,“ obával se Bill.

„A komu to vadí?“ řekl Jožka. „Když nám nechá na komíně stopy prstů, pochopí každý, že je přinesl on, a ne my.“

„Ale jestli nás tu někde uvidí, tak nepřijde vůbec,“ připomínala jim Dorotka.

„Tak se všichni radši ztratíme,“ řekl Tom.

„Natřeme snad nejdřív ten komín,“ vzpomněl si Péťa. „Nabarvil bych to na to šup.“

„Ale nemáte rychle schnoucí barvu?“ ptal se Dick.

„Schne dost rychle,“ přisvědčil Tom.

„Tak bychom ho měli natřít, až než půjdeme k admirálovi,“ navrhl Dick.

„Vždyť já vám zapomněla něco vyřídit,“ vzpomněla si Dorotka. „Paní Barrablová nás všechny zve na svačinu.“

„Ale raději bychom si měli dát pozor, aby sem nezanesl spony, než natřeme ten komín,“ varoval je Bill.

„Přece se nebude tahat s řetězovými sponami za světla,“ řekl Jožka. „Takových pár tuctů je už pořádný balík. Včera večer byla mlha, a stejně čekal, než se setmělo.“

„Nejdřív se najíme v Scotland Yardu,“ rozhodl Tom. „Pak se pořádné porozhlédneme po kolech. Potom nabarvíme komín, půjdeme k admirálovi a tam zakotvíme.“

Odpoledne prohlíželi kola, ale pořídili stejně málo jako dopoledne. Dorotka prohlásila, že je to jak v té pohádce o muži, který si schoval kus zlata pod krtčí hromádku, a když si pro ně přišel, zjistil, že mu skřítkové navršili po celém poli docela stejné krtčí vršíčky. Oni zas hledali jediné kolo s plášti značky Dunlop a připadalo jim, jako by žádné kolo na světě ani jiné pláště nemělo.

K večeru, když už měli dlouhý seznam kol s dunlopkami a žádný z jejich majitelů jim nepřipadal jako zločinec, po kterém pátrají, se vzdali. Ani jim to zvlášť nevadilo, protože Dickův nápad sliboval ještě lepší výsledky. Péťa natíral komín a ostatní se zatím rozestavili na hlídky kolem Divočiny, aby nikdo nemohl ani vytušit, co chystají. Dick vlastnoručně komín vyzkoušel. Výsledkem jeho pokusu byl skvělý otisk ruky v barvě, takže museli kus komína znovu natřít, a Dick se rozběhl s rukou do Scotland Yardu, vypůjčil si od paní Dudgeonové terpentýn a barvu si smyl. Ale bylo už jisté, že jeho metoda zapůsobí, a celý klub Lysek odešel v nejoptimističtější náladě k paní Barrablové, aby se ztratil od Smrti a slávy.

Paní Barrablová jim udělala vydatnou svačinu, takže si kluci ze Smrti a slávy ani nemuseli lámal hlavu, co chystat k večeři. Vyprávěli jí trochu o svém pátrání, ale moc zase ne, a paní Barrablové se na nic nevyptávala.

„Chápete přece, admirále,“ vysvětlovala jí Dorotka. „Vy nevíte, kdo je zločinec, a my taky ne. Kdybyste věděla, co děláme, mohla byste se před někým podřeknout, ani byste třeba nevěděla, že jste něco naznačila, a zločinec by si všechno domyslel. Detektivové v knížkách taky nikdy zbytečně nemluví. A když se přeřeknou, těžce toho litují a sedí pak někde ve sklepě, kolem stoupá voda a nad nimi hraje zločinec na piano, aby nebylo slyšet, jak volají o pomoc.“

„Dobrá,“ souhlasila paní Barrablová. „Radši nechci nic vědět, ať už děláte, co chcete. „Nikdy bych si neodpustila, kdybychom já nebo Vilík náhodným slovíčkem prozradili… Mimochodem, ví toho Vilík hodně?“

„Jednou zločince kousl,“ odpověděla Dorotka. „Asi by ho zase poznal… Ale Vilík nic neprozradí… Prosím vás, kdybyste ho slyšela, jak na někoho vrčí, řekla byste nám o tom?“

Když se Tom a chlapci ze Smrti a slávy vraceli domů, byla už úplná tma. Paní Barrablová s nimi za nic na světě nechtěla pustit Dorotku a Dicka.

„A teď bychom měli jít opatrně,“ řekl Jožka, když došli k Dudgeonům. „Zůstaneš doma, Tome?“

„Co si o mně myslíš?“ rozhorlil se Tom. „Samozřejmě že ne. Půjdu s vámi. Dva půjdeme kolem řeky a dva po silnici. Aspoň ho chytneme, jestli tam ovšem už nebyl a dávno nezmizel. Máte baterky, kluci?“

Tom s Billem šli Farlandovic zahradou a Jožka s Péťou po silnici.

„Neslyšíš něco?“ Jožka už chtěl přelézt přes plot do Divočiny, ale zarazil se s rukou na plotě.

„Někdo tam chodí,“ šeptal Péťa.

„Pst!“

Chvilku čekali a naslouchali.

„Jdeme,“ velel Jožka. „Ale ne abys dělal rámus, až polezeš přes plot.“

Znovu se zaposlouchali.

„Jestli se rozběhne k nám, skoč mu po nohou,“ radil Jožka,

Plížili se potichu křovím. Ze tmy najednou zasvitla baterka.

„Ale vždyť jsou to jen ostatní,“ řekl Péťa.

„Ať žijí Lysky!“ zavolal tiše Jožka,

„Ať žijí,“ ozvalo se v odpověď.

Všichni čtyři se sešli u Smrti a slávy.

„Tak a teď,“ řekl Tom a posvítil baterkou na zářící zelený komín. Ostatní hned rozsvítili baterky také.

„Zhasněte, zhasněte,“ šeptal jim Jožka. „Copak je v takových šajnech vidět? Jedna baterka stačí.“

Tři baterky okamžitě zhasly. Tom vylezl na střechu kajuty a kousek po kousku prohlížel celý komín. Ostatní se dívali, jak proužek světla klouže sem a tam po zeleném nátěru.

„Není tu vůbec nic znát,“ řekl Tom. „Nikdo tu nebyl.“

Od chvíle, kdy odešli, se na komíně nic nezměnilo.

„Možná, že přece jen ještě přijde,“ zadoufal Jožka. „Má na to celou noc.“

,.Poslyšte,“ nabádal je Tom. „Jestli přijde, jeden pro mě ihned doběhněte. Spustím z okna provázek. Víte, jak říkal Dick, že stopy se musejí prohlížet, dokud jsou čerstvé.“

„Budeme se střídat, aby byl pořád někdo vzhůru,“ sliboval Jožka.

„Já neusnu,“ řekl Péťa a dlouze zívl.

„Ne, to nebude nutné,“ uvědomil si Tom. „Na něco jsem zapomněl. V noci určitě nepřijde, protože spíte na lodi. Chystá se sem, až tu nikdo nebude. Ale já už musím běžet. Ráno na shledanou.“

Dívali se, jak v křoví tlumeně svítí baterka a stále se vzdaluje, až jim zmizela úplně. Jožka odemkl dveře od kajuty. Bill rozsvítil svítilnu. Ustlali si na palandách.

„Víte co, radši tu svítilnu zhasneme,“ navrhl Jožka, když už leželi. „Nechceme ho přece zastrašit, kdyby přece jen přišel. A ne abys chrápal, Péťo, a prozradil, že je posádka na lodi.“

„Copak já chrápu?“ zlobil se Péťa. „Já vím, kdo tady chrápe.“

Jožka vylezl z pokrývek, sfoukl svítilnu a znovu se uvelebil.

KAPITOLA XXI

RANNÍ NÁVŠTĚVNÍCI

Za chladného zářijového rána, kdy slunce proniklo vrbovým houštím, ale vůbec už nehřálo, stoupal od Smrti a slávy kouř. Jožka, Bill a Péťa se už umyli, ale nenasnídali, a stáli teď na střeše kajuty a prohlíželi komín. S nátěrem mohli být docela spokojeni. Ale jako nástraha na otisky prstů dočista zklamal. Nebylo na něm ani znamínečko.

Jožka se ho opatrně dotkl palcem.

„A teď sis tam otiskl vlastní prst,“ řekl mu Bill.

„Už je skoro suchý,“ zjišťoval Jožka, když prohlížel slabounký otisk, který zanechal na zářivém povrchu komína.

„Dorotka přece jen neměla pravdu, když říkala, že zločinec přijde znovu,“ řekl Péťa,

„Pst!“ sykl Jožka.

V křoví se ozvaly kroky a za chvilku se vynořil pan Tedder.

„Brý ráno,“ řekli Jožka s Billem, Péťa mlčel jako zařezaný, Nemohl panu Tedderovi zapomenout, že je obvinil z krádeže, a přitom má, ať už si o tom ostatní myslí co chtějí, pláště Dunlop.

„Dobré jitro,“ pozdravil pan Tedder, „Včera večer, když už bylo načase jít spát, jsem se tu po vás díval, Ale nebyli jste na lodi, Promarnil jsem půldruhé hodiny, jak jsem na vás čekal.“

„Tak proto jsme nenašli žádné otisky,“ zvolal Jožka a pohlédl na komín.

„Jak jsi to myslel?“ zeptal se ho pan Tedder.

„Nic mu nepovídej,“ vyjekl Péťa.

„Ale, nijak,“ řekl Jožka.

„Říkal jsi ,Nic mu nepovídej,‘ dobře jsem tě slyšel,“ přísně pravil pan Tedder. „Ale měli byste ml to povědět a honem. Zavezl jsem včera ty řetězové spony do Potteru a pan Sonning je poznal. Prohlásil, že je to část těch spon, co se inu ztratily.“

„To my si všichni myslíme taky,“ řekl Jožka. „Myslíte!“ zvolal pohrdavě pan Tedder. „Dobře víte, že jsou to ty spony, a přijdete si na mne s povídačkou, že jste je našli v kamnech. Kdopak je tam dal, když ne vy?“

„To se zrovna snažíme vypátrat,“ řekl Bill.

Péťa se na něj zděšeně podíval. Neprozradí Bill tajemství nepříteli a dost možná i zločinci, kterého se snaží chytit?

Ale Bill pokračoval. „Ten kdo nám hodil ty spony do kamen, je asi taky ukradl a odvázal všechny ty lodě. A jestli to budou všichni svádět na nás, jakživ ho nechytnou.“

„Podívej se, Bille,“ domlouval mu pan Tedder. „Dal jsem vám opravdu možnost. Jdu zrovna k panu Farlandovi a ani jsem vás varovat nemusel. Musím mu říct, co je to za spony, a taky mu musím říct, kdo mi je přinesl, Prošlo by vám to mnohem snáz, kdybyste se přiznali a dali mi i ty ostatní. Někde jste je jistě schovali.“

„Neschovali,“ řekl Jožka.

Pan Tedder se na chvilku zamyslel. „Povolení k prohlídce nemám,“ řekl, „ale snadno si je mohu opatřit.“

„Jen si to tu prohlídněte,“ vybídl ho Jožka. „Nám to nevadí…“

„Nu, když s tím souhlasíte,“ řekl pan Tedder, „Ale pozor na hlavu, až půjdete dovnitř,“ varoval ho Bill. „Tom Dudgeon se ve dveřích vždycky praští.“

Péťa si najednou uvědomil, že drží v ruce strážníkovu helmu. Pan Tedder se shýbl, ale pro jistotu si chránil rukou temeno hlavy, a vlezl do maličké kajuty. Majitelé Smrti a slávy ho pozorovali ze zádi.

Dlouhý strážník se musel sehnout až po pás a začal prohlížet palandy, nazvedávat slamníky, díval se po policích a pak vlezl po čtyřech do podpalubí a prohlédl si nářadí uložené v přídi. „Kam vedou tahle dvířka?“ zeptal se a podíval se na skříňky. „Jen si je otevřte, nejsou zamčená,“ řekl Jožka, který byl na skříňky hrdý.

Pan Tedder zotvíral dvířka všech skříněk.

„Vy máte ale jídla,“ poznamenal,

„Máme všeho spoustu,“ řekl mu Bill. „Dole jsou samé polévky. Tohle je konzervované maso. Tady jsou lososi a krabi. A tady marmelády…“ Když začal pan Tedder otvírat skříňky, vběhl dovnitř a co by hlavní kuchař mu hrdě předváděl špižírnu.

Pan Tedder vylezl pozpátky z kajuty a Bill ucouvl taky, aby mu nepřekážel.

„Na tohle všechno vám určitě tátové peníze nedali,“ řekl pan Tedder, když se na zádi zase vztyčil v celé své výšce.

„Taky jsme je od nich nechtěli,“ řekl Jožka.

„A kde jste sebrali tolik peněz?“ uhodil na ně pan Tedder.

„Vydělali jsme si je,“ řekl Jožka. „Vždyť už jsme vám to povídali a vy jste nám nevěřil. Vydělali jsme si je.“

„Jak?“

„Prodali jsme rybu.“

„Kdy?“ Pan Tedder vytáhl zápisník,

„Tenkrát jak jsme jeli do Potteru,“ řekl Jožka.

„Ach tak,“ poznamenal pan Tedder, naslinil si tužku a psal.

„Ty řetězové spony zmizely,“ řekl po chvíli. „Kdo je od vás koupil? Můžeme ho stíhat za koupi zboží, o němž je známo, že je kradené.“

„Nikdo je nekoupil,“ řekl Jožka.

„A jakpak to víš?“ uhodil na něj pan Tedder. „To mi tedy vysvětli. Jak víš, že je nikdo nekoupil, když je nemáte?“

„Nikdo je nekoupil od nás,“ řekl Jožka. „A proč? Protože je nemáme, a tak je také nemůžeme prodat.“

Pan Tedder si znovu naslinil tužku. „Naprosto odmítají vypovídat,“ říkal vážně, a jak jednotlivá slova vyslovoval, hned si je také psal. „Co se dá dělat,“ řekl, „Tím jste si jenom přitížili. Jdu teď rovnou za doktorem Dudgeonem a panem Farlandem.“ Zastrčil si zápisník do kapsy, podíval se střídavě na všechny tři chlapce a řekl jim skoro přátelsky: „Rozmyslete si to. Můžete se ještě rozhodnout a ke všemu se přiznat.“

„My se nemáme k čemu přiznávat,“ prohlásil Jožka.

„A to jste kluci takových správných chlapů,“ povzdechl si truchlivě pan Tedder, Vystoupil na břeh, vzal si od Péti helmu a odrazoval si to křovím.

Všichni tři chlapci se za ním dívali.

„Tak se snad aspoň nasnídáme,“ řekl po chvíli Bill. „Voda se už vaří.“

Na břehu se ozvalo tak bujaré „Ahoj, Lysky!“, že posádka Smrti a slávy vyběhla s plnými pusami na palubu.

Křovím od silnice sem přicházeli Dick s Dorotkou.

„Nechal tu pořádný otisk?“ volal Dick, ještě když byli na deset kroků od lodě.

„Tom přijde hned,“ vyřizovala Dorotka, „Právě jsme potkali pana Teddera, jak šel k Dudgeonům, a Tom čeká doma, aby zjistil, co je nového. Co povídal pan Tedder, když jste mu to ukázali?“

„Neměli jsme mu co ukázat,“ řekl Bill.

„Tedder nám prošmejdil celou loď,“ dodal Jožka, „Tvrdí, že jsme ukradli ty spony.“

„Přece jen to byly spony z Potteru,“ řekl Bill. „A Tedder je přesvědčen, že máme někde i ostatní.“

„Ale když vám prohledal loď, tak přece zjistil, že je nemáte,“ namítla Dorotka. „Aspoň tu výhodu to mělo, A dokázali jste mu, že nemáme co schovávat.“

„Málem nám řekl, že jsme ukradli i své vlastní zásoby,“ stěžoval si trpce Péťa.

Dick vylezl na střechu kajuty a dychtivě si prohlížel kousek po kousku celý komín.

„Není na něm jediný otisk,“ řekl Jožka. „Leda tam, co jsem se dotkl palcem. A tam taky asi otisk nezůstal, Tedder říkal, že tu na nás čekal celou tu dobu, co jsme byli u admirála. A proto zřejmě nikdo nepřišel.“

„Proboha,“ zděsila se Dorotka. „A teď bude vykládat po celé vsi o tom komínu a zločinec si už dá pozor, aby po něm nevztáhl svou tlapu.“

„Nic vykládat nebude,“ uklidňoval ji Jožka. „Péťa vyjekl zrovna včas. Už jsem to měl na jazyku a málem jsem mu vyklopil, jak to všechno zpackal.“

„Tak je to dobré,“ oddechla si Dorotka.

„Barva nám vystačí ještě na jeden nátěr,“ řekl Dick, když se podíval do plechovky.

„Ale to je báječné, báječné,“ zajásala Dorotka. „Jestli ho pan Tedder včera večer vystrašil, přijde tím spíš dneska. Ale copak jste se ještě nenasnídali? Admirál nám dal snídani brzy, abychom k vám mohli hned po ránu zaskočit. Mámo namířeno do Ranworthu. Dick si chce ještě něco vyfotografovat a vzali jsme si kola.“

„Jeden obrázek bych si chtěl udělat tady,“ řekl Dick. „Aby bylo vidět, co přesně zahlédla Dorotka, když Vilík chytil zločince za nohavici.“

„Ale proč?“ nechápal Bill.

„To se dovíte,“ řekla Dorotka. „Bude to velmi důležitý důkaz. Ale podívejte, tamhle jde Tom.“

„Nevím nic,“ hlásil Tom. „Táta se musel rozjet za svými obětmi. Až do poslední chvíle mluvil s Teddercm. Na mě neměl už ani chviličku čas, Musíme počkat, že se vrátí k obědu. Jak to dopadlo s otisky prstů?“

„Žádné tu nejsou,“ řekla Dorotka. „Ale nevadí. Určitě to neznamená, že zločinec už nepřijde. Zaručeně se objeví znovu. Včera sem ani nemohl, protože se tu celý večer potloukal Tedder. Tak toho nechal a odkradl se. Pravděpodobně přijde dneska v noci.“

„Odpoledne natřeme komín ještě jednou,“ řekl Dick. „A teď udělám tu fotografii. Každopádně ji budeme potřebovat,“

„Počkejte, až se nasnídáme,“ prosil Péťa.

„Tak to do sebe hoďte,“ pobízel je Tom.

„A my se zatím podíváme, kam postavit aparát,“ řekl Dick,

Kluci se Smrti ti slávy honem zhltli zbytek snídaně, mytí nádobí odložili na později a vyběhli na břeh. Dick už měl aparát připravený na trojnohém stojanu přesně na místě, kde byla Dorotka, když zahlédla zločince — jestli to ovšem byl zločinec — jak sahá na komín.

Jeden po druhém se podívali do hledáčku a spatřili maličký obrázek své lodi, pěkně zakotvené mezi vrbičkami.

„A teď potřebujeme ještě zločince,“ řek.l Dick.

„Jak to myslíš?“ ptal se jí Péťa.

„Někdo musí dělat na obrázku přesně to, co dělal ten chlap, když ho Dorotka zahlédla.“

„Já ho budu předvádět,“ nabízel se Jožka.

„Ne,“ namítla Dorotka. „Tom je větší.“

„Ale tak jako on ne,“ řekl Tom. „Včera večer jsem to přece

zkoušel.“

„A to je právě dobře,“ řekla Dorotka. „Natáhneš se, jak nejdál stačíš, a i na fotografii bude znát, že na komín nedosáhneš. A to jsi z nás největší. Takže ta fotografie dokáže, že to udělal někdo jiný.“

„Senzace!“ řekl Jožka.

„Tedder by tam jistě dosáhl jako nic,“ poznamenal Péťa. „Dej už pokoj, Péťo,“ okřikl ho Jožka.

„Pojď sem rychle, Tome,“ řekla Dorotka. „Postav se tu a já se zajdu k Dickovi podívat, jestli je to ono.“

Rozběhla se zpátky a postavila se k aparátu. „Nakláněl se trochu víc,“ volala. „A rukou sahal mnohem výš. Zůstaň, jak jsi.“

„Nehýbej se,“ prosil ho Dick. „Musím to vzít skoro půlvteřinou, protože je tu moc stromů… Tak a teď…“

Aparát cvakl a pak ještě jednou.

„Hotovo,“ volal Dick.

„To budeš brát jen jeden obrázek?“

„Mám na filmu už jenom dva,“ vysvětloval Dick. „A na ty bych chtěl vzít místo, kde si zločinec pumpoval kolo. Právě se tam chceme rozjet, a jak se vrátíme, hned film vyvolám.“

„Pojeďme všichni,“ navrhoval Jožka. „Mohli bychom si vzít Billovo kolo a střídat se na něm. Jeden by vždycky jel a ostatní klusali vzadu.“

Vtom se však v křoví ozvali další návštěvníci, kteří přicházeli od silnice.

„Ta branka by se neměla zamykat,“ ozval se ženský hlas.

„Člověk aby pak pro nic za nic lezl přes plot,“ odpověděl mu druhý.

„Nazdar, mami!“ vykřikl Péťa.

„Nazdar, mami!“ zvolali Bill a Jožka.

Všechny tři maminky už přicházely k loďce. Každá nesla koš s šiškou chleba a spoustou dalšího jídla. Daly detektivům dobré jitro a tvářily se přitom velmi vážně.

„Ale tady snad ani nic provést nemůžete,“ řekla Billova maminka.

„Taky se mi nezdá,“ přidala se k ní Jožkova maminka.

„On už se Tedder dělá až moc důležitý,“ podotkla Péťova maminka.

„Jenže víte, co už tu bylo nepříjemností,“ řekla Billova maminka,

Dorotka se zadívala na maminky a na jejich tři syny.

„Snad abychom teď zajeli do Ranworthu a udělali ty fotografie,“ řekla. „Jistě si chcete promluvit a darmo bychom vám překáželi.“

„Však si taky máme co povídat!“ poznamenala Billova maminka.

Dorotka mrkla na Jožku, pohlédla na komín a zase zpátky a poznala, že jí porozuměl. O komínu se nesmí prozradit jediné slovíčko ani maminkám, protože jak by se něco rozneslo po vsi, doslechl by se o tom pravděpodobně i zločinec a zbytečně by ho varovali.

„Odpoledne se uvidíme v Scotland Yardu,“ loučil se Tom. „Do té doby si už promluvím s tátou.“

„Kde máte ohaře?“ ptal se Péťa. „Můžete ho tu třeba nechat.“

„Nechali jsme ho u admirála,“ řekla Dorotka a odešla s Tomem a s Dickem.

„Kde že se uvidíte, v Scotland Yardu?“ zeptala se Billova maminka.

„O jakých ohařích to mluvíte?“ uhodila maminka na Billa,

„Co se to tu vlastně děje?“ zeptala se maminka Péti.

A Péťa, Jožka a Bill neprozradili sice tajemství komína, ale vypověděli maminkám, jak klub Lysek dělá, co může, aby vypátral zločince, který odvázal všechny ty lodě, ukradl řetězové spony a přesvědčil celou vesnici, že všech jeho ničemností se dopustily nevinné Lysky.

„Ale co s tím má co společného Scotland Yard?“ ptala se Jožkova maminka.

„Tak pojmenovala Dorka kůlnu, co máme u Toma Dudgeona,“ vysvětloval jí Jožka.

„A Dick tam udělal sbírku důkazů, fotografií a všeho možného,“ dodal Bill.

„Ale co ti ohaři?“ zvolala Billova maminka.

„Máme jen jednoho,“ uklidňoval ji Péťa. „Vilíka paní Barrablové.“

„Toho žlutého mopslíka?“ zeptala se Billova maminka a poprvé se zasmála. „Z toho hned tak ohaře neuděláte.“

„Náhodou chytil zločince za nohu,“ hájil Vilíka Bill. „Máme na to pádný důkaz. Kdyby ten chlap, co ho chytil, nebyl zločinec, určitě by si už stěžoval Tedderovi, že ho Vilík kousl,“

„Škoda že nečapl rovnou Teddera,“ zalitovala Péťova maminka. „Vždyť on vyvádí, jako kdybyste byli nějací vrazi. Včera si to k nám přihrnul a napovídal plno hloupostí, že jste ukradli v Potteru nějaké řetězové spony. Táta seděl zrovna u večeře, pod okem měl pořádnou modřinu a držel si na ní kus hovězího a Tedder hned na něj, jak prý k té modřině přišel. A tak látá vstal a pověděl mu, že si ji přinesl, když div nevyrazil duši z jednoho chlapa, co vykládal stejné hlouposti, jako zrovna on teď. Řekl mu, že jeho syn žádné spony neukradl a že neodvazuje lodě, a jestli to chce Tedder ještě jednou tvrdit, ať se chová jako chlap a přijde bez uniformy. A Tedder se hned vytáčel, že přece nic neřekl. Jen se prý tak vyptává, jak má nařízeno. Tak mu táta řekl, to že rád slyší, a hned mu taky patřičně odpověděl. Tedder si to rychle odmašíroval, ale ještě něco poznamenal o rušení pořádku, a táta se tak rozčilil, až jsem ho musela upozornit, že mu vystydnou brambory, jinak by se za ním byl rozehnal ze dveří.“

„A nedělá to jen Tedder,“ řekla Billova maminka. „Stavil se u nás pan farář a povídal, jak ho mrzí, že mále takové nepříjemnosti, a jestli by vám mohl být nějak nápomocen… Tak jsem mu řekla, že nejlepší, co může udělat, je neposlouchal zlé jazyky.“

„Celá vesnice se dočista zbláznila,“ řekla Jožkova maminka. „Když člověk ty lidi slyší, tak by řekl, že jste tu v okolí jediní kluci a nejspíš jste zrovna vylezli z kriminálu. A co toho Tedder napovídal, že jste mu prý donesli pár těch spon a ostatní že jste si schovali. Vyptával se, jestli jste nějaké nepřinesli domů.“

Sbor rozzlobených hlasů jí vylíčil, jak ohař kousl zločince, jak našli v kamnech balíček a jak k nim přišel Tedder a prohledal jiní celou loď.

„To je ale jednání,“ rozzlobila se Billova maminka. „Měl by vám být vlastně vděčný, že jste mu ty spony donesli. Jinak by je pořád ještě hledal. A on se nás ještě vyptává, jestli dostáváte kapesné a kolik. Tak jsem mu řekla, jak mi to poradila paní Dudgeonová, že máte peněz, co chcete. A on si tak hloupě poznamenal ,Ale?‘, že jsem mu div nepřirazila dveře před nosem.“

Bill se musel usmát. Napadlo ho, že ani opravdový policista to nemá při detektivním pátrání lehké.

Maminka pokračovala: „Ale co si teď počneme, to by mě zajímalo. Tátové říkají, že bychom vám měli lodičky zakázat, ale paní Dudgeonová se vás zastala. Proč prý vám máme kazit prázdniny, když jste nic neudělali? A tvrdí, že tady už se do ničeho zamíchat nemůžete. Ale opravdu nevím, když sem teď pořád chodí Tedder a ptá se po těch sponách.“

„Však my zjistíme, kdo to udělal,“ řekl jí Jožka. „Tom s Dorkou a Dickem tvrdí, že to vypátráme dřív než Tedder, protože ten si myslí, že jsme to udělali my, a je na omylu.“

„Tak si s tím pospěšte,“ radila mu maminka. „Odvazování lodí tu nebere nikdo na lehkou váhu, a nebýt tvůj táta tak. dobrý dělník, tak už mu dali u Hannamů vyhazov. Říkalo se tam dokonce, že musel vědět, že je lano Jima Wooddalla schované v Jonnattovic kůlně. A Tedder vyhrožuje soudem, a co si počneme, když se to opravdu začne vyšetřovat?… To máte čerstvě nabarvený komín?“

„Už uschl,“ řekl Péťa.

„Nabarvili jsme ho schválně,“ začal Bill, ale Jožka uklouzl a v poslední chvíli ho ještě pořádně šťouchl loktem.

Maminky si pak musely prohlédnout loď a trochu je zarazilo, když ještě našly zbytky snídaně, ale chlapci jim vysvětlili, že k nim po ránu každou chvilku někdo přijde a vyruší je. Bill jim uvařil šálek čaje a nedovolil ani vlastní mamince, aby sáhla na konvici a čajník. A tak seděly maminky v kajutě a chlapci je hostili zázvorovými sušenkami a obskakovali je jak vzácné hosty na zámořské parolodi. Teprve když se maminky chystaly k odchodu, pohoda se zase zkalila.

Užuž se chtěly rozloučit, ale vtom se Billova maminka ohlédla, jestli přece jen není někdo nablízku. „Paní Dudgeonová tvrdí, že jste nic neudělali. Ale co ten její Tom? Však my dobře víme, že už letos odvázal jednu loď.“

Lysky začaly sborem protestovat.

„Nu tak dobrá, dobrá,“ řekla jim Billova maminka. „Když se nás někdo bude ptát, řekneme, že se snažíte vyptávat, kdo to udělal. Povíme jim, že to určitě zjistíte dřív než Tedder a že se od vás ještě bude moct učit, jak dělat svou práci.“

„Proboha, nic takového neříkejte,“ zděsil se Bill. „Počkejte, až ho opravdu chytíme.“

„Tak ho chyťte,“ radila mu maminka. „Protože jak se to dostane k soudu, tatínkům nezbude, než aby vám řeku zakázali.“

KAPITOLA XXII

DALŠÍ NÁTĚR

Po zprávách, které přinesly maminky, klukům ze Smrti a dočista poklesla nálada. A když přišel Tom do Scotland Yardu, vyprávěl, že pan Tedder opravdu mluvil s doktorem Dudgeonem o soudním šetření, byli ještě zaraženější.

„Jestli si nepospíšíme, bude už pozdě,“ řekl Jožka.

„Uvidíš, že to dokážeme včas,“ povzbuzovala ho Dorotka. „Jen se podívej, co už máme důkazů.“

„Vždyť nemáme ještě ani otisky,“ namítl Péťa.

„Kdyby se tam byl aspoň nemotal ten Tedder,“ zalitoval Jožka.

„Dneska tam určitě budou“ tvrdila Dorotka.

„Zařídil jsem už, že budeme všichni večeřet v klubovně,“ řekl Tom, „Aspoň vyklidíme zločinci pole.“

„A co uděláme teď?“ ptal se Péťa. „Natřeme znovu ten komín?“

„Ještě ne,“ odpověděl mu Tom. „Však si něco na práci najdeš. Dorka srovnává všechny důkazy. A my půjdeme s Dickem vyvolat ty fotografie.“

„Jestli nás vyženou od řeky, tak bychom měli uklidit loď,“ poznamenal smutně Bill.

„To jí na žádný pád neuškodí,“ souhlasil s ním Jožka.

A tak Dorotka sepisovala, Dick s Tomem se spokojeně patlali v koupelně paní Barrablové a posádka ze Smrti a slávy uklidila kajutu, vydrhla paluby, znovu svinula lana, dala usušit plachtu a. pečlivě ji stočila a umyla lodní boky. Stará loď tak prokoukla, že by to byl nikdo nevěřil, a když ještě přišel Tom s Dickem a Dorotkou a hlásili jim, že se fotografie povedly a že by se už komín měl znovu natřít, aby na něm byly dobře znát zločincovy tlapy, posádka se zase rozveselila.

„Ne abys mi pocákal umytou střechu kajuty,“ upozorňoval Jožka.

„Jen neměj strach,“ uklidňoval ho Péťa.

Znovu rozestavěli zvědy po silnici, při ústí průlivu, mezi vrbičkami i u branky do Farlandovy zahrady, aby se nikdo, ať už je to kdokoliv, nedověděl, co se tu děje, a Péťa vypotřeboval celý zbytek Tomovy barvy a znovu tenounce natřel celý komín.

„Stačila mi taktak,“ řekl, když skončil a hlídky obdivovaly jeho práci, „Jestli ho budeme natírat znovu, musíme koupit novou plechovku.“

„Uvidíš, že to nebude nutné,“ tvrdila Dorotka. „Vždyť ten zločinec má naspěch stejně jako my. Je mu divné, proč vás ještě nepředvolali k soudu, a říká si, že jestli se brzy něco nestane, bude muset začít úplně znovu.“

Kluci se na ni užasle dívali.

„Ty ho znáš?“ zeptal se jí udiveně Jožka.

„Představuji si, co si tak asi myslí,“ vysvětlovala Dorotka.

„Ale tohle není kniha, Dorko,“ upozorňoval ji Dick.

„Ale stejně si to tak představuji,“ tvrdila Dorotka.

„Tak už pojďte,“ pobízel je Tom. „Ať odtud zmizíme. A vrátit se musíte až po setmění.“

„Měli by se trochu projít po vsi,“ napadlo Dorotku. „Aby každý viděl, že na lodi nikdo není.“ Naposled se podívala na Smrt a slávu. „Ale co záclonky?“ všimla si. „Raději je zatáhněte, aby se zločinec nemohl podívat dovnitř a prostě si musel na ten komín sáhnout.“

Zatáhli tedy přes okénka oranžové záclony. Jožka zamkl dveře do kajuty a zastrčil si klíč do kapsy. Vše bylo připraveno. Detektivové vyšli z Divočiny a zamířili po břehu řeky zpátky k Scotland Yardu.

V zahradě zaslechli nějaké hlasy. Na trávníku u řeky tam seděla paní Dudgeonová a hrála si s „naším miminem“, které se batolilo po trávě.

„Tak jak se vede Velké šestce?“ zeptala se. „Můžeme čekat, že zločinec bude co nejdříve zatčen?“

„Snad ano,“ odpověděla jí Dorotka. „Dnes večer získáme novou senzační stopu.“

„Jste o tom nějak přesvědčeni.“

„Nejvíc tomu věří Horka,“ řekl Tom.

V tu chvíli kolem nich projela pramička s jedním párem vesel, na které vesloval Jirka Owdon a jeho kamarád.

„Půjčili si Towzerovic loďku,“ všiml si Tom.

„Divím se, že už nejsou v posteli,“ poznamenala paní Dudgeonová. „Pan Tedder povídal, že noc co noc hlídají, jestli někde neodplavala další loď. A Towzerovic chlapci také. Ráda bych věděla, jestlipak už mají také nějaké stopy.“

„Jirka Owdon si myslí, že jsme to udělali my,“ řekl Jožka.

„Stejného názoru je bohužel moc lidí,“ řekla paní Dudgeonová. „Ale jsem přesvědčena, že se všichni mýlí. Kdyby se alespoň zjistilo, kdo ukradl ty řetězové spony.“

„To právě chceme vypátrat,“ řekl Tom, ale rychle se zarazil.

Dorotka se po něm podívala a pak pohlédla na paní Dudgeonovou a na ostatní. „Měli bychom se jí raději svěřit,“ řekla. „Jenže je strašně důležité, aby to nikomu jinému neřekla.“

„Nesvěřujte mi nic, co nechcete,“ řekla jim paní Dudgeonová. „Pozor, Tome. Nepouštěj bratříčka blízko k řece. Nechceme přece, aby spadl do vody, dokud mu taky nenarostou na nohách plovací blány. Kdy myslíš, že už ho budete moct vzít do klubu?“

„Jestli se všechno nevyjasní, ta.k máme s klubem konec,“ řekl jí Tom. „Náš člen v Potter Heighamu musel vystoupit, v Aclu taky a ve Wroxhamu zrovna tak… Všichni vystoupili, jen my zůstali.“

„Ale my chceme něco podniknout,“ řekla Dorotka a vypověděla Tomově mamince, jak natřeli komín a jak jim to včera večer nevyšlo jen proto, že se tam za šera potloukal Tedder a chtěl si promluvit s kluky ze Smrti a slávy,

Paní Dudgeonová je vyslechla až do konce. „Nechci vám kazit radost,“ řekla po chvíli. „Ale nemyslíte, že si ten zloděj bude chtít nechat spony pro sebe? Třeba vám hodil balíček komínem, jen aby na vás svalil podezření, klidně si ty ostatní nechal a někde se jich zbavil. Ani bych se nedivila, kdyby je už prodal v Yarmouthu. Nechápu, proč jste tak přesvědčeni, že vám věnuje i ostatní.“

Chvilku bylo ticho. Pak se Péťa otočil na Toma.

„Jeden nebo dva nátěry navíc komínu určitě neuškodily,“ řekl. „A snad té barvy není taky taková škoda.“

Ale Dorotka stála na svém. „Jenže nám nepřipadá, že ukradl ty spony, protože si je chtěl nechat,“ vysvětlovala. „Všechno to zřejmě souvisí s dalekosáhlým spiknutím. Proč jel na kole do Ranworthu a pustil ty lodě po jezeře, zrovna když tam byly Lysky?“

„Ale možná že to udělal někdo jiný,“ namítla paní Dudgeonová.

Dorotka zavrtěla hlavou.

„To nic, když nastražíte past, tak nic nezkazíte,“ utěšovala ji paní Dudgeonová. „Opravdoví detektivové chystají desítky léček, které jsou málo platné, a pak jedna zabere a vynahradí jim to za všechny ostatní. Jen se neupínejte k té jediné. A ještě něco mě napadá. Jestli je tak prohnaný, jak si myslíte, určitě ví, že je vás celá parta. Jak mu dáte vědět, že vzduch je čistý?“

„Na to už jsme taky mysleli,“ řekl jí Tom. „Ty, mami, nepotřebuješ něco na poště nebo u Royů? Chceme si tam udělat procházku, aby každý viděl, že v Divočině by nikoho nezastihl.“

„Počkej, rozmyslím si to,“ řekla paní Dudgeonová. „Ale ano. Můžete mi koupit za dva šilinky známky a nechtěli byste třeba po večeři hrušky? To byste mohli zajít do obou obchodů.“

„Prima, mami,“ pochválil ji Tom.

„To je skvělé,“ radovala se Dorotka. „Něco takového jsme potřebovali. Jestli náš zločinec uvidí, aspoň neuhodne, že se tam procházíme schválně.“

„Peněženku najdete v kabelce na jídelním stole,“ řekla jim paní Dudgeonová.

„Ale my máme peníze,“ namítal Bill.

Paní Dudgeonová na něj pohlédla a rozesmála se.

„To ráda slyším,“ řekla. „Ale já jich mám taky dost.“

„Kolik máme koupit hrušek?“ ptal se Tom.

„Vezmi jich raději tucet,“ odpověděla maminka.

Jožkova, Billova a Péťova maminka vůbec nepřeháněly, když vyprávěly o náladě ve vesnici. Tom s Dickem a s Dorotkou by byli mohli vstoupit do kteréhokoli obchodu a nikdo by se jich ani nevšiml. Ale jak šli společně s kluky ze Smrti a slávy, hned se na ně všichni dívali jinak. Hospodyně, které věšely v zahradách prádlo, se zastavovaly a prohlížely si je. A ty, co zametaly na zahrádce, se opřely o smeták a podmračeně je pozorovaly, jak jdou kolem. Staré paní, seskupené v hloučku, si je ukazovaly a otáčely se, aby si je lépe prohlédly. Než došli k obchodům u přístavního můstku, byli už tři menší chlapci celí rudí v obličeji a na každého, kdo na ně pohlédl, se dívali tak vzdorovitě, až nebylo ani divu, když jedna stará paní prohlásila, že se už tváři jak otrlí zločinci. Bylo nabíledni, že se zpráva o potterských řetězových sponách rozkřikla po celé vesnici a že si teď všichni usmyslili, že kluci ze Smrti a slávy jsou zloději.

Když se šest Lysek přihrnulo na poštu, byl tam zrovna v proudu čilý rozhovor. Všichni však zmlkli, jako když utne. Stará paní poštmistrová padala beze slova Tomovi známky. Dokud nevyšly Lysky ze dveří, nikdo ani nepromluvil, a teprve pak slyšely, jak se za nimi zase rozhovor rozproudil.

„Čert aby je vzal!“ rozčiloval se Péťa. „Čert aby je vzal! Všichni nás podezírají, že jsme to udělali.“

„Ale vy jste to přece neudělali,“ uklidňovala ho Dorotka. „A oni jsou moc na omylu.“

Ale i když to byla pravda, moc je to neutěšilo.

V zelinářství to dopadalo zrovna tak. Stará paní Hallidayová se přísně zadívala na kluky ze Smrti a slávy, otevřela ústa, jako by chtěla něco říct, ale pak si to rozmyslela a tvářila se, jako by v obchodě ani nebyli. Opovržlivě ohrnula rty, vložila hrušky do sáčku a podala je Tomovi s výrazem, jako by ho měla také za zločince a nechtěla s nim mít pokud možno nic společného.

„Už toho mám vážně dost,“ ulevil si Tom, když vyšli z obchodu.

„Je to opravdu hrozné,“ řekla Dorotka.

„Pojďme, ať už jsme odtud,“ naléhal Bill,

„Ale to nejde,“ namítala Dorotka. „Nejdříve musíme všem ukázat, že nejsme na Smrti a slávě.“

„Ale jak poznají, že nejdeme rovnou na loď?“

„To nepoznají. Ale zločinec si pomyslí, že nastala jeho chvíle, a půjde si sáhnout na komín, aby se přesvědčil. Viď, Dicku?“

Dick však myslel na něco docela jiného. Jemu jedinému se procházka líbila, protože byl jako obvykle v myšlenkách kdovíkde. „Kdybych aspoň věděl, jak fotografovat otisky,“ řekl. „Dělá se to s nějakým práškem… takovým jemňoučkým práškem…“ A pak jako by si pomalu uvědomoval, že se ho Dorotka na něco ptala, se omlouval: „Nezlob se. Vůbec jsem neslyšel, co jsi říkala.“ Poprvé za celou procházku se všichni rozesmáli.

Vyšli si jen tak ze zvyku na přístavní můstek a před Jonnattovic loděnicí narazili na dva dělníky, kteří se na ně nevlídně zadívali. A jak šli dál, uviděli najednou Jirku Owdona, jak si přivazuje s kamarádem veslici.

„Podívejme, Tom a jeho malí kumpáni,“ zašeptal Jirka Owdon hlasitě.

„Neměl bych tu radši zůstat a ohlídat loď?“ ptal se ho kamarád.

„Teď když jsme je viděli, tak si ji netroufnou odvázat,“ řekl Jirka a,chlapci si všimli, že uvázal loďku a ještě ji zajistil dvojitou smyčkou.

„Do tmy se stejně vrátíme,“ poznamenal jeho kamarád.

„Ještě ti na nás budou nasazovat, rošťáci!“ rozhorlil se Péťa, když šly Lysky dál a nedávaly na sobě vůbec znát, že něco slyšely.

Ještě se pomaličku prošli nejrušnějšími místy vesnice, a když pak už docela určitě každý věděl, že nejsou na Smrti a slávě, zamířili pomalu k Dudgeonům, kde na ně čekala vydatná svačina, vlastně už skoro večeře.

„Víte, hodně jsem přemýšlela o tom, co jste mi řekli o těch řetězových sponách,“ obrátila se k nim pani Dudgeonová, když vešli do domu, „A chtěla jsem vám poradit, abyste se svěřili i manželovi, jenže právě telefonoval, že musí zůstat v Norwichi u nějaké operace a přijde až pozdě večer.

„Ale jak bychom mu to mohli povídat, když ještě nemáme žádný hmatatelný důkaz,“ namítla Dorotka.

„Všechno se nesoudí jen podle hmatatelných důkazů,“ řekla jí paní Dudgeonová. „Tak mě napadlo, že kdyby byl manžel věděl o tom vašem plánu, nebral by tak najisto tvrzeni pana Teddera.“

„Ale, mami!“ zvolal Tom, „Snad si táta vážně nemyslí, že na tom, co říká Tedder, něco je?“

„Nu, abys věděl, povídal, že pan Tedder chystá pěkný případeček… Ale to ještě neslyšel váš názor,“ dodala rychle.

„Však pravda vyjde najevo,“ řekla Dorotka. „Dneska se určitě všechno vyjasni.“

„Uvidíte, že ta ničemná moucha upadne do tenat vaši pavučiny,“ ujišťovala je paní Dudgeonová.

„Určitě,“ řekla Dorotka. „Prošli jsme celou vesnicí, a jestli je zločinec odtud, jistě už ví, že se může chystat na návštěvu.“

„Nepřesvědčuje mě ani tak, co říkáte, ale moc ráda bych, aby manžel slyšel, jak to říkáte…“ zamyslela se paní Dudgeonová. „Ale už toho nechme. I detektivové musí někdy pustit práci z hlavy. Jen lékaři si to dovolit nemohou. A teď pojďte dovnitř a uvidíme, kdo z Velké šestky toho nejvíc spořádá.“

Za chvilku už všichni seděli kolem stolu v Dudgeonovic jídelně a ládovali se slaninou, vajíčky, rajčaty a žampiony. Rozhovor zabloudil daleko od Scotland Yardu, až k horám na severu, k pátrání po zlatu a k holubům, kteří denně nosili domů zprávy ze zlatokopeckého tábora. Dorotka jim vyprávěla o jejich dobrodružstvích na jezeře a o tom, jak mysleli, že našli zlato, a ukázalo se, že je to jen měď. Dick vysvětloval, jak si vyrobili vlastní dřevěné uhlí. Tom se vyptával, jak se na severních jezerech plachtí, a Jožka s Billem a Péťou, jací tam žijí ptáci. Dorotka jim vylíčila, jak chtěl jestřáb chytit jednoho holuba. „To byl nejspíš pochop rákosní,“ mínil Jožka. „Ba ne, poštolka,“ řekl mu Dick a vyložil jim, že tam nahoře na severu žijí spousty vodních slípek, ale že tam nejsou vůbec větší hejna lysek, žádní kolpíci, ale množství volavek a ledňáčků, a žádní pochopi, ale hodně káňat, kteří se vznášejí nad ostrohy. „Nad ostrohy?“ zarazil se Jožka a Dorotka mu vysvětlila, co jsou to ostrohy, „A co vousáči?“ zeptal se Péťa, a když se dověděl, že v jezernatém kraji na severu nežijí vůbec vousaté sýkorky, usoudil, že u nich je to přece jen lepší.

Vypili čaj, z obrovského jablkového koláče nechali jen ubohý zbyteček a dojedli se hruškami. Čas utíkal jak voda. Paní Dudgeonová odnesla „naše mimino“ do ložnice a navrhla dětem, že by si mohly zaházet šipkami. Ve hře na šipky byl nejlepší Jožka a nejhůř šla Dickovi, i když si dovedl nejrychleji spočítat, do kterých čísel mířit. Když se pak zešeřilo, vyšli si všichni na zahradu a tak trochu doufali, že uslyší z Divočiny rámus, i když dobře věděli, že aby ho slyšeli, musel by to být randál a jak hrom, a že i jestli tam zločinec je, snaží se být docela potichu.

„Víte co, připlížíme se tam a uvidíme,“ žadonil Péťa.

„A vyplašíme ho,“ pohrdavě řekl Jožka.

„Dokud nebudeme muset, nesmíme se tam ani přiblížit,“ připomínala jim Dorotka, a tak si zašli jen do Scotland Yardu, rozsvítili si svítilnu, seděli a přáli si, kdyby tak měl s sebou Jožka aspoň bílou krysu.

„Nemáš u sebe foukací harmoniku?“ zeptala se ho Dorotka.

„To mám,“ přisvědčil Jožka a vytáhl harmoniku z kapsy.

„Tak co bys na ni zahrál?“ pobízela ho Dorotka. „Jestli půjde zločinec kolem po silnici, jenom ho to ubezpečí, že se nemá čeho bát. Pozná, že jsi tu, a domyslí si, že jsou s tebou i ostatní. Ale tak docela přesvědčen o tom nebude a opatrně se poplíží křovím…“ Jak to Dorotka říkala, ani nevěděla a natáhla ruku, aby si sáhla na komín, který před sebou viděla ve svých představách.

„Tak spustíme,“ řekl Jožka, zahleděl se skelným pohledem přímo před sebe, pohyboval sem a tam foukací harmonikou a držel si ji oběma rukama u pusy. Z nástroje zazněla melodie „Daisy, Daisy, co ty mi odpovíš,“ a paní Dudgeonová se doma usmála a jen doufala, že ta písnička neprobudí „naše mimino“ a že nebude muset zajít do Scotland Yardu, aby přestali hrát. Ale „naše mimino“ si snad myslelo, že mu hrají ukolébavku, a spalo dál, a Jožka vyhrával v Scotland Yardu na foukací harmoniku tak dlouho, až mu došel dech i melodie. Z večerního šera už byla venku černá tma.

Když bylo už hodně pozdě, přišla paní Dudgeonová a hnala Dicka a Dorotku domů. „Paní Barrablová už má asi strach, co jsme vám tu udělali,“ řekla jim. „A s Vilíkem velkou zábavu nemá.“

„Ale nepůjdete se s Dickem podívat k lodi?“ zeptal se Jožka. „Proklouzneme tam všichni.“

Dorotka byla chvilku ve velikém pokušení. Pak se však smutně, ale pevně rozhodla: „Čím delší dobu mu poskytneme, tím spíš to může vyjít,“ prohlásila.

„Stejně byste do rána nemohli nic podniknout,“ řekla jim paní Dudgeonová, „A jistě se tu zítra ukážete hodně brzy.“

Dick s Dorotkou šli domů a Tom s kluky ze Smrti a slávy zůstali v Scotland Yardu. Každou chvilku se Šel někdo podívat ven a zjistil, že je čím dál tím černočernější tma. Jožka s Tomem udělali na jednom konci lodního lana oko a na druhém je začistili a tak připravovali novou hlavní otěž na Sýkorku. Péťa s Billem si prohlíželi stoh papírů, na které Dorotka pečlivě sepsala záznamy o každém sebemenším důkazu, který objevili.

„Ta to dělá báječné,“ řekl Bill.

„Úplně vědecky,“ poznamenal Péťa. „Tak by to nedokázal ani Tom.“

„Vsaď se, že ano,“ rozhorlil se Bill. „Tome, sepsal bys to všechno, kdyby tu nebyla Dorotka?“

„Kdepak já,“ odpověděl mu vesele Tom. „Ty, Jožko, povol trochu to lano,“

„To oko má pěkné,“ řekl Jožka, když se naklonil nad Tomovou prací.

„Jenom jsem ho měl na konci víc utáhnout,“ poznamenal Tom.

Na cestičce před kůlnou se ozvaly kroky.

„Tome!“

„Už jdu!“ volal Tom.

„Je čas jít si lehnout,“ řekla maminka a zastavila se u dveří Scotland Yardu.

„Zaběhnu ještě jenom na Smrt a slávu,“ prosil Tom.

„Až ráno,“ řekla mu maminka, „Chtěla bych, abys byl v posteli, než přijde tatínek.“

„Ale co jestli se už někdo na tu Dickovu léčku chytil?“ naléhal Tom.

„Asi sotva,“ řekla maminka. „… Ale kdyby… — nu, kdyby to opravdu vyšlo, ať ti to přiběhnou říct. Samotnou by mě to zajímalo. A teď už utíkejte, chlapci.“

Tom sfoukl svítilnu. Péťa zkoušel ve tmě baterku.

„A kdyby se opravdu něco stalo, směli bychom to přijít říct Tomovi?“ ptal se Bill.

„Copak jsi neslyšel?“ podíval se po něm Jožka,

„Jistě, jen sem zajděte. Ale jestli přijdete, ať vás není moc slyšet, Dobrou noc. Dobrou noc.“

Tom s maminkou zabočili kolem domu a vešli dovnitř. Kluci ze Smrti a slávy si rozsvítili jen jednu baterku, aby si ušetřili ostatní, přešli přes padací můstek, tiše se vkradli do Farlandovic zahrady a zamířili kolem loděničky a dál po břehu řeky, Opatrně a tiše se plížili ke své lodi.

Netrvalo však ani tři minuty a už se drápali přes plot na silnici a se všemi baterkami naplno rozsvícenými pádili, co jim nohy stačily, zpátky k Dudgeonům.

KAPITOLA XXIII

ZLOČINEC ZANECHÁVÁ STOPU

Kluci vtrhli Dudgeonovic brankou do zahrady a oběhli dům. V okně Tomova pokojíku bylo světlo. Tom si ještě nešel lehnout.

„Tome!“ zavolal Jožka.

„Ať žijí Lysky,“ křičel Bill.

Péťa ani nehlesl, ale ze všech sil škubal za provaz, který visel z okna.

Tom vystrčil hlavu.

„Neškubejte za ten provaz!“ šeptal. „Vždyť mi táhnete postel přes celý pokoj. A nedělejte takový randál.“

„Tome,“ šeptal Jožka, ale tak, aby to bylo slyšet od země až nahoru do okna. „Byl u komína.“

„A nechal tam všech pět prstů,“ šeptal Bill.

.Do kamen jsme se ještě nepodívali,“ dodal Péťa.

„Hned jsem dole.“

„To sjedeš po provaze?“ ptal se Péťa.

„Ale kdepak,“ řekl Tom.

Vzápětí už stál u nich na zahradě a všichni se rozběhli zpátky do Divočiny.

„Táta ještě není doma,“ řekl Tom, „A maminka mí nařídila, abych se hned vrátil. Jaký je ten otisk?“

„Výborný,“ pochvaloval si Jožka.

„Třeba ho tam někdo udělal schválně,“ napadlo Billa.

Bylo to zvláštní, ale když tak běželi ve tmě vrbovým houštím, začal Péťa pochybovat, jestli tam ten otisk vůbec je. Měl prapodivný pocit, že až se přiběhnou podívat na komín, najdou tam jen hladký zelený nátěr. Co by jim asi řekl Tom, kdyby ho vytáhli z postele pro nic za nic?

Tom byl u komína první, a jak na něj posvítil baterkou, viděl hned Péťa ten otisk. Opravdu tam byl a jaký! V barvě byl jasně znát palec a čtyři prsty a pod tím se táhla dlouhá šmouha, jak někdo najednou prudce odtáhl ruku.

„Páni!“ zvolal Tom. „Ten je senzační!“

„Pozor, nedupejte tolik,“ napomínal je Jožka, když vylezli na střechu kajuty. „Nebo se všichni propadneme.“

„A pozor na barvu!“ řekl Bill, když Péťa sahal pod hříbkovitý poklop, aby se přesvědčil, jestli je komín až po okraj plný řetězových spon.

Jožka seskočil na záď a odmykal dveře kajuty,

„Počkejte chvilku, než rozsvítím,“ krotil ostatní.

Ti už se hrnuli s rozsvícenými baterkami za ním, ale Jožka pořád ještě zápolil se svítilnou, a tak nemohli dovnitř, jedna sirka mu vzplála a zase zhasla a po ní další. Konečně knot chytil a Jožka zavěsil svítilnu na háček u stropu.

„Ať otevře kamna radši Tom,“ navrhoval. „Aspoň to nenajdeme my.“

Před kamínky v kajutě byl nával k prasknutí. Tom se přikrčil, nazvedl kličku od dvířek a otevřel je.

Kamna však byla prázdná, až na popel, který tam zbyl, jak posledně topili,

„Zachytly se v komíně,“ napadlo Péťu.

Tom prostrčil kamínky ruku až do komína a vytáhl ji celou černou od sazí.

„Posviťte někdo do komína,“ volal, „Zdola ho neprosvítím, když je přikrytý tím poklopem.“ Bill se už hrnul ke dveřím a Tom za ním volal, „Na komín nesahej. Ať uschne barva i s otisky prstů.“

„Copak jsem nějaký osel?“ řekl Bill.

Slyšeli nahoře jeho kroky. Pak chvilku čekali, až komínem zasvítila baterka a osvětlila vyhaslý popel v kamínkách.

„Nic tam není,“ volal Tom.

„To je k vzteku,“ zlobil se Jožka.

„Přišli jsme moc brzy,“ řekl Péťa. „Zločinec nás nejspíš uslyšel a upláchl.“

„Pojďme se podívat po palubě… Ne, Bille, tady není nic,“ křičel Tom komínem.

Ale na palubě ani na místech, kde by se takové řetězové spony daly schovat, žádné nenašli. Na přídi byl jen úvazník, svitek lana a malý poklop. Na střeše kajuty ležela plachta, pečlivě svinutá kolem ráhna, a vedle ní vesla, která sloužila na Smrti a slávě jako hnací stroje. Jinak nebylo na střeše kajuty nic, až na sklápěcí zařízení ke stožáru a zeleně natřený komínový nástavec. Chlapci znovu ozářili baterkou otisk nepřítelovy ruky.

„Ten by tak měl vidět Dick s Dorotkou,“ řekl Jožka.

„Teď už je pozdě, nemůžeme je burcovat,“ namítl Tom. „Jistě už leží. Co to děláš, Bille?“

Jak tam ostatní stáli na střeše kajuty, Bill někam zmizel a světlo jeho baterky poskakovalo sem a tam po zádi.

„Pojďte se podívat! Pojďte se podívat!“ vykřikl najednou.

„Co to tam máš?“

„Ty spony,“ křičel Bill.

Ostatní se hrnuli na záď. Až docela vzadu v loďce, v malém krytém prostoru, kde obyčejně měli jen kbelík a vlečné lano, si světlo Billovy baterky pohrávalo na hromádce zbrusu nových řetězových spon, navlečených na kousku dehtovaného lana.

„Propáníčka!“ vykřikl Jožka. „Tak už ho máme. Honem zburcujte Dicka a Dorotku a uvidíme, co dál.“

„Ale nedotýkej se jich,“ zarazil Tom Billa, zrovna když sahal pod kryt na zádi a chtěl spony vytáhnout. „Scotland Yard si je bude chtít vyfotografovat. Ani na ně nesahej, dokud nepřivedeme Dicka.“

„Je jich nejmíň čtyřicet,“ hádal Jožka,

„Co kdybychom je vytáhli a spočítali?“ navrhoval Péťa.

„Radši ne,“ rozhodl Tom, „Pojďme se podívat, jestli jich tu není víc.“

Svítili baterkami sem a tam pod sedačky, ale nenašli už nic, co by nepatřilo na loď.

„Co si s nimi počnem?“ napadlo Jožku, „Přece je zase neodneseme Tedderovi a nebudeme poslouchat, že jsme je ukradli?“

„Já už s nimi k Tedderovi nejdu,“ prohlásil Péťa.

„Víte, měl bych se radši zeptat táty,“ řekl Tom. „Ale nesahejte na ně, dokud je neuvidí Dick s Dorotkou. S těmi otisky prstů to byl přece Dickův nápad. Necháme je tu až do rána.“

„Ale co jestli přijde Tedder a najde je?“ napadlo Péťu.

Tom se na chvilku zamyslel. „Skočím ještě před snídaní k paní Barrablové a přivedu Dicka s Dorotkou. Dick si je vyfotografuje a pak nám táta poradí, jestli je máme zanést k Tedderovi nebo ne. A to bych šel s vámi. Šli bychom všichni. A kdyby se tu do té doby Tedder objevil…“

„Třeba přijde v noci,“ řekl Péťa.

„Jestli mu dal ten zločinec hlášku, kde hledat…,“ poznamenal Bill.

„Museli byste mi rychle vzkázat,“ řekl Tom. „A já bych svěřil tátovi, co se stalo. Ale teď na ně ani nesáhneme. Určitě ne, dokud si je neprohlédne Dick s Dorotkou. Ale já už musím letět. Slíbil jsem, že se hned vrátím.“

„Jenže co jestli ten chlap přijde znovu?“ napadlo Péťu.

„Jestli se vám to povede, tak ho omrkněte. Ale on nepřijde. Aspoň bych řekl, že ne. Má nejspíš dost co dělat, aby si umyl tu barvu.“

„A máme další stopu,“ zaradoval se Jožka. „Bude asi široko daleko cítit terpentýnem.“

„Přece ho nepůjdeme vyčmuchat,“ řekl Bill.

„Do rána stejně nemůžeme nic podniknout,“ řekl Tom. „Tak dobrou noc.“

Posádka Smrti a slávy se dívala, jak Tomova baterka bliká ve vrbičkách, až jim zmizela úplně, Naposled si všichni ještě prohlédli otisk zločincovy ruky na komíně. A párkrát se zašli podívat na hromádku spon, které jim cizí návštěvník zastrčil pod kryt na zádi.

„Kdyby už aspoň bylo ráno,“ nemohl se dočkat Péťa.

„Ať už ležíš a spíš,“ proháněl ho Bill. „Co by tomu řekla vaše maminka?“

Ale když se konečně uložili na palandách a zavrtali do přikrývek, usnul rázem jedině Jožka.

„Představ si, že len chlap nám opravdu přišel šmátnout tou svou tlapou na komín,“ šeptal Péťa. „Jak jen ta Dorka věděla, že přijde? To mi vážně nejde na rozum.“

„Mně se zas nechce líbit, že máme ty spony na lodi,“ řekl Bill. „Škoda že si je Tom nevzal. A pořád to ještě nejsou všechny. Asi nám ostatní ještě donese.“

Při pomyšlení, že na jejich lodi byl někdo cizí a možná přijde znovu a že jim tu nechal něco, co jim určitě nevěnoval z dobré vůle, necítili se tu už tak docela jako doma. Byla to pořád jejich stará Smrt a sláva, ale dnes v noci si na ní Bill a Péťa připadali nějak divně. Dlouho nemohli pořádně usnout, jenom podřimovali a každou chvíli se probudili a poslouchali, jestli jim po lodi nešmátrají cizí ruce.

Ráno se první probudil Bill. Otočil se, aby se podíval na hodiny, jestli se může ještě převrátit a spát dál. Ale vtom si uvědomil, co se včera stalo. Stáhl z ostatních deky a vyběhl z kajuty.

A opravdu. V krytém prostůrku na zádi ležela hromádka řetězových spon. Bill si vylezl na střechu kajuty a znovu si prohlédl otisk. „Tentokrát se vyzradil,“ řekl blaženě Jožkovi, který si protíral oči a vycházel z kajuty za Billem,

Za chvilku vylezl i Péťa a ještě mžoural v ranním sluníčku. Sel se rovnou podívat na otisk na komíně, ale za denního světla mu nepřipadal tak jasný jako včera v noci v bílé záři baterek. Ale přece jen tam byl, jako jasný důkaz, že jim někdo skutečně sahal na komín. Péťa se otočil, přikrčil se v prohloubeném prostoru u kormidla a zadíval se pod krytou zad.

„Pojďme se radši nasnídat,“ navrhoval Jožka. „Tom už je určitě u admirála, a než se nabaštíme, tak se sem všichni tři přihrnou.“

„Doufejme, že přijdou, než sem strčí nos Tedder,“ řekl Bill. „Jestli sem vpadne a najde ty spony…“

„Dneska jsi na řadě ty,“ připomněl mu Jožka. „Vaří se na primusu, ať jsme hotovi co nejdřív. Vajíčka natvrdo. Každému dvě a hoď je třeba do konvice, až se začne vařit voda na čaj. Nesmíme ztratit ani minutu.“

Při mytí se sotva namydlili a snídani odbyli co nejrychleji. Všichni zoufale pospíchali, jen aby byli najedeni a připraveni, než přijdou detektivové. A všichni se zoufale báli, aby náhodou pan Tedder nepřišel dřív než detektivové.

Ale to už se přihnali naráz Tom, Dick a Dorotka. Dick s Dorkou se vrhli rovnou ke komínu. Tom měl důležité zprávy pro ostatní.

„Víte, co je nového?“ řekl jim. „Vyprávěl jsem tátovi o těch sponách a jak s nimi nechcete po tom, co se posledně stalo, jít k Tedderovi. A táta slíbil, že je od vás převezme. Staví se tu, než půjde po návštěvách. Nevadí vám to? Dorotka říkala, že by to bylo nejlepší.“

„Výborně,“ souhlasil Jožka. „Tedder by si jistě pořádně rozmyslel, než by tvrdil, že je ukradl pan doktor.“

Dorotka se dívala na komín a bylo jí, jako by si četla kousek povídky, který se jí zvlášť povedl. Vždycky byla přesvědčena, že zločinec přijde, a on skoro jako by poslouchal její rozkazy. „Já věděla, že nám tu nechá ten otisk,“ řekla. „A Dick měl báječný nápad… myslím s tou čerstvou barvou.“

„Vyfotografuješ si ten otisk, Dicku?“ ptal se Tom.

„Samozřejmě,“ řekla Dorotka. „Ale kde jsou ty spony? Doufám, že jste s nimi nehnuli?“

„Ani jsme na ně nesáhli,“ ujišťoval ji Jožka.

„Zůstali tam přesně, jak jsme je našli,“ dodal Bill a všech šest detektivů nakouklo pod zadní palubu.

„Komín se mi bude fotografovat dobře,“ řekl Dick. „Ale jak vezmu ty spony, nevím. Moc na tom vidět nebude. Je tam tma a potom…“

„A co když se najde mrtvola,“ řekla mu Dorotka. „Scotland Yard taky vždycky potřebuje fotografii místa, kde přesně byla nalezena.“

„Tak já to vezmu,“ řekl Dick.

Namířil aparát na bedýnku dole na zádi, aby měl snímek ve správné rovině, a zaostřil.

„Vezmu to na půl minuty, aby bylo spony pořádně vidět,“ rozhodl se. „A pak je vezmu ze střechy kajuty, aby byl znát celý prostor u kormidla.“

„A můžeme si označit místo, kde jsme ty spony našli, křížkem,“ navrhla Dorotka.

Dick udělal tři snímky a ostatní zatím čekali a sborově mu připomínali, aby po každé expozici přetočil film. Jsou to přece tak důležité obrázky, že by bylo pravé neštěstí, kdyby se spletl a vzal dva na sebe.

„Hotovo?“ zeptal se Jožka. „Mám je vyndat?“

„Ven s nimi,“ řekl mu Tom.

Jožka sáhl pod zadní palubu a vytáhl na světlo těžký balík řetězových spon.

„Podívejte, zelená barva!“ zvolala Dorotka.

„Jen se koukněte!“ hlesl Bill.

A opravdu, některé nové řetězové bronzové spony byly umazané zelenou barvou, kterou natřel Péťa komín.

Dick se pozorně zadíval na spony, sundal si brýle, utřel si je kapesníkem a zase si je nasadil.

„Na co jsi zas přišel, Dicku?“ zeptala se ho Dorotka, která už tyhle příznaky znala.

„Na další stopu,“ řekl Dick. „Ale ještě si to musím ověřit.“

Vystoupil na břeh, postavil se ke komínu Smrti a slávy a natáhl se, aby na něj dosáhl. Pak začal prohlížet zem kolem sebe.

„Tady si je položil,“ řekl po chvíli. „Sami vidíte, že tu leželo v trávě něco těžkého. Musel si je přece položit, když ohmatával komín. Nechtěl přece, aby mu cinkaly nebo řinčely, kdyby byl náhodou někdo doma. Pak sáhl na barvu. A potom zvedl spony a některé tou barvou umazal. Jestli už byla tma, ani si toho nevšiml. To už jen vlezl na záď a strčil spony do té díry.“

„Do prostoru pod zadní palubou,“ opravil ho Jožka, který si potrpěl na to, aby se zařízení jejich lodi správně pojmenovávalo.

„Podívejme se, jestli nenechal ještě někde cestou šmouhy,“ navrhoval Dick.

„Tady je jedna,“ křiče! Péťa. „Na kraji loďky. Ale možná že jsem ji udělal sám, jak jsem natíral komín.“

„To spis ten zločinec,“ mínila Dorotka, „Tak jak to bylo dál, Dicku?“ Dobře věděla, že Dickovy myšlenky uhánějí jak chrt, když zvětří čerstvou stopu.

„Vystoupil zase na břeh,“ pokračoval Dick. „A pak se musel nějak dostat z Divočiny. Zahradou, kudy chodíme my, by zřejmě nešel. Nejspíš se vracel, jako když ho tenkrát viděla Dorotka s Vilíkem. Měli bychom ho stopovat.“

„Tak jdeme, honem,“ nadchla se Dorotka.

„Jdi první, Dicku. Aspoň uvidíme, jak se stopuje.“

„Musíme se trochu rozestoupit, aby nám nic neušlo,“ radil Dick.

Šest detektivů se přikrčilo až k zemi, a jak obhlíželi půdu, postupovali vrbičkami k plotu, který odděloval Divočinu od silnice.

„Tudy už prošlo lidi,“ řekl Dick.

„Samozřejmě,“ přisvědčil Péťa. „Včera tu byly maminky, předtím Tedder a my všichni…“

„Jenže Tom tudy nenesl barvu,“ řekl vítězoslavně Dick. A opravdu, na horní příčce plotu byla další zelená šmouha. „A tady zločinec přelezl,“ řekl Dick.

„A co pak?“ ptala se Dorotka.

„Nepřelézejte tu,“ nabádal je Dick. Vrátil se o několik kroků kolem plotu, přelezl a opatrně seskočil, aby dopadl o kousek dál. Potom obezřele postupoval nazpátek a prohlížel si každičkou píď země pod plotem.

„Tady je to!“ zvolal najednou. „Další stopy od kola!“

Ostatní se nahrnuli kolem a prohlíželi si stopy.

„Dunlopky!“ řekl Péťa. „Zrovna takové, jako má Tedder.“

„Nemůžeme říct s jistotou, že jsou to zločincovy stopy,“ řekl Dick. „Ale ten večer, co ho chytil Vilík, měl kolo a do Ranworthu jel taky na kole.“ Na chvilku se zamyslel, stáhl si brýle, podíval se na ně tak roztržitě, že je sotva viděl, a usmál se jako vědec, který konečně dospěl ke svému řešení. „Ano,“ řekl. „Nasedl na kolo a odjel. A teď víme o jeho kole ještě něco.“

„A co?“ zeptali se všichni naráz.

„Má na držátku u řídítek zelenou šmouhu.“

„Jak to víš?“

„Měl přece ruku pěkně umazanou od barvy… Ta šmouha na plotě je pořádná, a napoprvé co se něčeho dotkl, barva určitě nepustila. Nevíme ovšem, jak uchopil kolo, když je měl opřené o plot. Dost možná že jsou na něm ještě jiné šmouhy. Ale na pravém držátku u řídítek ji má zaručeně.“

„Ale proč na pravém?“ ptala se Dorotka.

„Já vím proč,“ zvolal Péťa, „Na našem komíně je přece jeho pravá ruka. Má takhle natočený palec a prsty…“ Položil si pravou ruku na sloupek plotu.

„A teď ho máme!“ zajásal Jožka,

Kdesi nahoře na silnici zahoukalo auto.

„To vyjíždí táta ze vrat,“ řekl Tom.

Dudgeonovic auto projelo kolem nich, zamířilo k silnici U přívozu, aby se mělo kde otočit, vrátilo se a zastavilo u detektivů.

„Už jsme ho chytli!“ volala Dorotka, když doktor Dudgeon vystupoval. „Máme jeho otisky prstů a na plotě, kde se zachytil, zůstala zelená šmouha.“

„Poslyšte, já strašně pospíchám,“ řekl jim doktor Dudgeon. „Měl bych jezdit po návštěvách a zatím nechávám pacienty po desítkách umírat. A tak musíme jednat stručně. Zajdu vám s těmi sponami k Tedderovi. Jak jste k nim přišli, na tom teď tolik nesejde, ale kdybyste mu je ihned nepředali, jen si tím uškodíte. A rád bych se podíval na ty otisky prstů. Honem se mnou pojďte a všechno mi řekněte.“

„Podívejte se nejdřív na tu barvu na plotě,“ vybízela ho Dorotka.

Doktor Dudgeon se zadíval na barevnou šmouhu.

„Jak říkáte, že se sem dostala?“ zeptal se. „Začněte od Ranworthu a povězte mi všechno, co se stalo. S tím, co bylo předtím, se zdržovat nebudeme.“

Vypověděli mu všechno, nač si jen vzpomněli, o stopách kol, o postavě, kterou zahlédla Dorotka, o tom, jak získal Vilík coby trofej kousek šedého flanelu a jak natírali komín. Doktor Dudgeon je pozorně poslouchal. Pak překročil plot. Ostatní také přelezli na druhou stranu a vedli ho křovím k Smrti a slávě.

Doktor Dudgeon se zadíval na komín.

„Kdo má největší ruku?“ zeptal se.

„Já,“ hlásil se Jožka.

„A co Tom?“ ozval se Péťa. „Jenže Tom by tam nedosáhl.“

„Ukažte mi všichni ruce,“ řekl doktor Dudgeon. „Ty taky, Tome.

Tom i kluci ze Smrti a slávy mu ukázali ruce.

„Ty je máš od zelené barvy, Péťo.“

„Vždyť jsem taky natíral ten komín,“ bránil se Péťa. „A tahle barva jen tak nepouští.“

„Hm,“ řekl doktor Dudgeon. „To je opravdu pořádná ruka. Tak velkou nikdo z vás nemá.“

„Tím je to jasné, že?“ řekla s nadějí v hlase Dorotka.

„Nebyl bych si tím tak jist,“ odpověděl ji doktor Dudgeon.

„Na sponách je taky zelená barva,“ upozorňoval ho Dick,

Doktor Dudgeon se vážně zadíval na spony. „Víte, snad bych vám to měl raději říct. Tedder chce celou věc rovnou předat soudu.“

„To je s námi amen,“ řekl trpce Jožka.

Doktor Dudgeon se po něm podíval, ale chvilku neříkal nic.

„Nevím, co si o tom myslet,“ řekl konečně. „Nejde jen o ty řetězové spony.“

„Ale oni nic z toho neudělali,“ zvolala Dorotka.

Doktor Dudgeon se na ni usmál. „Však jsem také řekl Tedderovi, že nemá dost důkazů.“

„A my jich máme spoustu,“ řekla Dorotka.

„Tedder tvrdí, že ty spony mohly být jen u vás a u nikoho jiného. Včera mi povídal, že je přesvědčen, že jich mále ještě víc a že všechno vyjde najevo, až vás dá předvolal k soudu. A když mu teď donesu další… A donesl mu je musím, Ale víte co? Říkáte, že mále spoustu důkazů. Co kdybyste se poradili s právníkem? Všechno mu vypovězte a uvidíte, co vám na to řekne.“

Dorotce zazářily oči. „Ale to by bylo báječné,“ řekla. „Určitě, to bychom měli udělat.“

„Ale s kterým právníkem?“ ptal se Tom.

„Zavolám strýčka Franka a zeptám se ho, jestli by si s vámi nepromluvil.“

„Ale ten je přece proti nám,“ namítl Tom. „Copak jsi neviděl tu vyhlášku?“

„Právě proto bych rád, aby si s vámi pohovořil. Tak co? Jste ochotni mu říct všechno, jak jste to vypověděli mně?“

Detektivové se po sobě podívali a pak se všech pět chlapců zadívalo na Dorotku.

„Moc rádi mu všechno řekneme,“ odpověděla za všechny Dorotka.

„Tak dobrá,“ řekl doktor Dudgeon. „Zavolám panu Farlandovi. Přijď na oběd, Tome, a řeknu ti, jestli k němu můžete zajit nebo ne. Ovšem, možná že jako Sonningův právní zástupce prohlásí, že s vámi nechce nic mít.“

„Vysvětli mu, tati, že si s námi promluvit musí,“ prosil Tom. „Ale co máme dělat, jestli sem Tedder přiletí, sotva mu předáš ty spony?“

„Požádám ho, aby vás dopoledne nechal na pokoji,“ odpověděl doktor Dudgeon, vzal balík řetězových spon a chystal se k odchodu. „Zatím vás ještě předvolal nedal.“

„Že mu nedovolíš, aby to udělal, viti, tati,“ naléhal Tom.

„Až co řekne váš právní zástupce,“ řekl doktor Dudgeon.

A s tím odešel.

Nastalo dlouhé mlčení a detektivové stáli kolem Smrti a slávy a dívali se na pět prstů na komíně, které nakonec zřejmé nic nevyřešily.

„Poslyš, Tome,“ řekl konečně Jožka, „Nemyslí si váš tatínek, že jsme to přece jen udělali?“

„To by ho přece nemohlo napadnout,“ zvolala Dorotka.

Tom se tvářil strašně nešťastně.

„Možná že tomu věří kvůli těm lodím,“ řekl po chvíli. „A taky

trochu kvůli té zatracené Margolettě, co jsem na jaře odvázal.“

„Ale vždyť nedávno povídal, že kdyby někdo odvázal lodě i v Ranworthu, sám by už věřil, že to dělá někdo jiný,“ vzpomněla si Dorotka.

„Je toho prostě moc najednou,“ řekl Tom.

„Kdyby byl aspoň neměl tak naspěch,“ zalitovala Dorotka.

„Kdyby jen trošičku počkal, mohli jsme mu říct ještě o spoustě důkazů.“

„Ale jak mohl čekat?“ hájil tatínka Tom. „Jak mohl čekat, když všude kolem umírají oběti?“

„Panu Farlandovi musíme ukázat všechno, co jsme objevili,“ řekla Dorotka.

„To bych měl jít domů a vyvolat ty fotografie,“ chystal se Dick.

KAPITOLA XXIV

VYPADÁ TO ZLE

Dick s Dorotkou zůstali u paní Barrablové a Jožka s Billem a Péťou si vzali k obědu «a Smrti a slávě hovězí konzervu. Měli všichni schůzku v Scotland Yardu s Tomem, ale nejdřív musí Tom promluvit s tatínkem a zjistit, jestli si s nimi pan Farland bude ochoten promluvit nebo ne. Tom Dudgeon zatím netrpělivě přecházel sem a tam a čekal, až se tatínek vrátí.

Zvonek, který svolával rodinu k jídlu, ho obvykle zastihl uprostřed nejdůležitější práce a z dlouhé zkušenosti už dobře věděl, jak asi člověku je, když přijde pozdě, snaží se nenápadně proklouznout do jídelny a utěšuje se, že ostatní budou možná zabráni do rozhovoru a nevšimnou si, že jeho židle je prázdná a že si klidně ještě mohl umýt ruce. Dnes však čekal Tom na zahradě, ruce už dávno umyté, jen vstoupit do pokoje, a když viděl, že tatínka přepadl u brány jakýsi pacient a táta ho ještě pouští dovnitř, že mu ošetří říznutí, přistihl se, že by téhle oběti docela přál, aby raději vykrvácela. Zaslechl, jak venku zahoukalo auto a vzápětí zazněl zvonek. Dychtivě vpadl do domu, ale prokletý pacient zrovna vcházel s doktorem Dudgeonem do ordinace.

„Čert aby ho vzal!“ zaláteřil Tom.

„Copak se děje?“ zeptala se maminka.

Tom ukázal za sebe. „Ale táta má v ordinaci nějakou oběť.“

„Kolikrát jsem tě upozorňovala, Tome, že nesmíš říkat pacientům oběti!“

„Promiň,“ omlouval se Tom. „Ale kdovíjak dlouho ho tenhle zdrží.“

„Ale nezdrží,“ utěšovala ho maminka. „Vždyť jsem ho viděla. Jen se pořádné řízl. Nebude se to zřejmě muset ani šít. Jenom vyčistit a obvázat. A něco takového se přece nesmí odkládat.“

„Dobrá, ale škoda že ta oběť… promiň… škoda že si ten pacient vybral zrovna dnešek. Táta se už nemůže dočkat, jak mi řekne ty důležité zprávy. Jak se má naše mimino?“ A Tom polechtal bratříčka pod bradou, až se malý zalykal smíchem.

„Snad už bychom měli jíst,“ řekla maminka a začala míchat salát.

Za chvilku slyšeli, jak za pacientem zapadly venkovní dveře, jak do umývadla proudí voda a doktor Dudgeon si vesele pohvizduje.

Vzápětí už vcházel do jídelny. Tom se na něj dychtivě zadíval. Ale tatínek si nabral na servírovacím stolku studené maso a vařené brambory a posadil se. Maminka mu už připravila k talíři porci jen tak omytého, neokyseleného salátu. Doktor Dudgeon si vzal velkou dřevenou lžíci a nabral si na ni pořádně hořčice. Pak si přitáhl dvojitou lahvičku a pečlivě přimíchal olivový olej a trochu octa, Tatínek si vždycky nejraději připravoval nálev na salát sám. Tom se jen díval a čekal. Ale doktor Dudgeon vzal vidličku a začal si míchat směs na lžíci. Tom čekal a díval se. Tatínek si počínal, jako by na celém světě nezáleželo na ničem jiném než na jeho nálevu na salát, nebo jako by chtěl ten olej s octem míchat donekonečna a myslet přitom bůhví na co. Konečně přestal, ale jen aby přidal špetku pepře a míchal dál.

„Sněz už to maso, Tome,“ pobídla chlapce maminka.

Doktor Dudgeon vzhlédl a spatřil Tomův úzkostný obličej.

„Mluvil jsem se strýčkem Frankem,“ řekl. „Dneska se vrací pozdě, ale můžete k němu zajít zítra hned po ránu, než odjede do kanceláře.“

„To je prima,“ oddechl si Tom. „Měli jsme děsný strach, že s námi nebude chtít ani mluvit. Řekl jsi mu o těch otiscích?“

„Řekl.“

„A co povídal?“

„Že to byl velmi důmyslný nápad.“

„Tak už ví, že jsme ty spony nevzali?“

„Udělá si prý na to svůj názor, až uslyší, co mu máte co říct,“ odpověděl tatínek. „A sám bych rád věděl, co si o tom myslet,“ dodal.

„Ale vždyť jsi viděl ten otisk na vlastní oči,“ namítl Tom.

„Také jsem mu to řekl, ale Frank tvrdí, že nějaká včerejší šmouha na komíně ještě neznamená, že ti kluci neprovedli v posledních dnech řadu dalších uličnictví.“

Radost vyprchala Tomovi z obličeje.

„Snad si opravdu nemyslíš, že to ti chlapci udělali?“ ozvala se paní Dudgeonová.

„Kdybych měl soudit podle toho, jaký to na mne dělá dojem, řekl bych, že ano,“ odpověděl jí manžel. „Jenže jsou to takoví slušní chlapci a ještě za nimi stojíš ty a Tom.“

„A paní Barrablová a Dick s Dorotkou,“ dodala paní Dudgeonová.

„Já vím,“ řekl doktor Dudgeon. „Ale co je to platné. Frank prý je víc než napůl přesvědčen, že Tedder má pravdu. Do posledních čtrnácti dnů se tady nikdy nestalo, že by někdo odvázal cizí loď, až na tu nešťastnou nepříjemnost, do které se zamíchal Tom vloni na jaře. A teď už jich máme odvázaných šest. A vždycky k tomu došlo někde, kde byli zrovna ti kluci a kde měli mnohem lepší příležitost než kdo jiný něco takového udělat. Většinou se to stalo tady v Horningu. V Potter Heighamu to byl první případ, co si kdo pamatuje. A zrovna tu noc, co ty lodě uplavaly, si vyjeli do Potter Heighamu tihle chlapci, a to už je moc velká náhoda, než aby nevypadala podezřele. A v Ranworthu to byla stejná historie. Uznávám, že mne samotného udivilo, že ty lodě uplavaly i tam, protože člověk by si řekl, že už si ti kluci dají pozor a nic takového nevyvedou. Ale ještě nepříjemnější je to s těmi ztracenými řetězovými sponami. Byly ukradeny v Potter Heighamu zrovna tu noc, co si tam kluci vyjeli, a sám jistě připustíš, že vypadá trochu divně, když jich najdou nejdřív trochu a pak zase trochu.“

„Ale, lati, to přece všechno vysvětluje Dorčina teorie a úplně jsi zapomněl na toho chlapa, co Dorka viděla, jak sahá na komín.“

„Řekněte to všechno strýčkovi Frankovi. Chci ti jen ukázat, jak to musí působit na nezaujatého člověka.“

„Ale ty bys neměl byl nezaujatý, tati,“ vytkl mu Tom. „Měl bys stát při nás.“

„Kdybys mě slyšel, jak mluvím se strýčkem Frankem, řekl bys, že jsem jeden z vás,“ odpověděl mu otec. „Tvrdil jsem mu, že máte ve vašem Scotland Yardu spoustu důkazů, které svědčí o opaku.“

„A co na to řekl?“

„Chceš to opravdu vědět?“

„Samozřejmě že chci.“

„Povídal: Ti jsou ale mazaní, ti kluci z klubu Lysek. Ale ještě to neznamená, že jsou také poctiví!“

„Ještě že jsi lékař, a ne advokát!“ řekla paní Dudgeonová.

„Jenže oni teď musí jednat s advokáty,“ vážně jí odpověděl doktor Dudgeon.

„Přece strýček Frank vážně nevěří, že se natírali s tím komínem, jen aby někoho doběhli,“ rozhorlil se Tom. „Vždyť to ani nebyl jejich nápad. Přišel na to Dick. A pak přece stačí, když se na ten otisk podíváte a vidíte, že nikdo z nich nemá tak velkou ruku. A můžete si třeba porovnat i čáry na rukou, nebo jak to dělají detektivové.“

„Frank se jen domnívá, že si to mohli nějak zařídit,“ řekl doktor Dudgeon. „Co když jim ten otisk udělal nějaký kamarád?“

„Promluvím si s ním sama,“ rozhořčila se paní Dudgeonová. „Takový nesmysl! Ty chlapce by něco takového přece jakživ ani nenapadlo.“

Doktor Dudgeon se klidně krmil dál studeným masem a salátem.

„Neměj to Frankovi za zlé,“ řekl po chvíli. „Kdybys slyšela našeho výtečného strážníka, uvěřila bys ještě, že se chudák Frank s těmi kluky spolčil,“

Tom, který se sotva dotkl jídla, se zájmem vzhlédl.

„Ano,“ pokračoval tatínek. „Náš pan Tedder se už vidí jako geniální detektiv a myslí si, že s pomocí všech svých lidí, kteří mu celé noci hlídají po řece, přišel už záhadě na kloub.“

„Ale vždyť je docela vedle,“ řekl Tom.

„Podle jeho názoru úplně stačily jako důkaz první spony,“ řekl tatínek. „A je navztekaný na strýčka Farlanda, protože mu radil, aby raději nepodával žalobu, dokud si není stoprocentně jistý v kramflekách. Strýček Frank mu zřejmě řekl, že jeho hlídači všechno jen zbabrali a že by byli udělali mnohem lépe, kdyby čekali a chytli ty kluky ve chvíli, kdy opravdu odvazovali loď. A zatím už ví každý od Wroxhamu po Yarmouth, že střeží přístaviště a hlídkují na řece, takže nikdo už samozřejmě neodvázal ani lodičku. Frank s ním mluvil dneska ráno. To ještě nevěděli o těch druhých sponách a přál bych vám, abyste slyšeli, jak Tedder spustil, když jsem mu je předával. ‚Vidíte! To je přece důkaz! I slepou krávu už by to trklo! Jenomže chlapečkové jsou tak šikovní, že přece nebudou odvazovat lodě, kde je při tom může někdo chytit. Vykládám to panu Farlandovi po lopatě a on pořád vede svou, že by ho daleko víc těšilo, kdybychom je chytili při činu. Co už chce víc než ty spony? A co mám já říct chlapcům, když mi celé noci hlídají na řece? Mám jim snad vykládat, že by pana Farlanda daleko víc těšilo, kdyby ti kluci odvázali další lodě?‘ Pan Tedder si připadal náramně ukřivděný, to vám mohu prozradit, a uspořádal si určitě sám pro sebe protestní schůzi.“

„Ale co když jsi mu dal další spony a řekl mu o tom otisku na komíně a o zelené barvě?“

„Povídal, že už dávno věděl, že si ty ostatní někde schovali.“

„Ale co se bude dít teď, tati?“

„Nic; dokud neukážete strýčkovi Frankovi všechny své důkazy. Ale jestli si je prohlédne a nepřesvědčí ho, tak prý bude muset nechat Teddera, ať jedná podle svého. Zítra vyslechne obě strany. Tedder už nejspíš sestavuje svůj případ a tví malí kamarádi by se měli také připravit. Ale mají bohužel jen jediný přesvědčivý argument, že je nikdo neviděl, když ty lodě odvazují.“

„Dobře nám tak!“ zvolal Tom, „Měli jsme hlídkovat hned od začátku, sotva byla odpoutána první loď, a mohli jsme chytit toho lumpa, co je odvazuje, už dávno.“

„Jsi zřejmě naprosto přesvědčen, že tvé Lysky s tím neměly nic společného. Ale můžeš se zaručit za všechny tři? Vždyť to mohl udělat jen jeden z těch chlapců a před ostatními to utajit.“

„To by neudělali,“ tvrdil Tom. „Ani jeden z nich by nic takového neudělal. Lodě jsou pro ně nejdůležitější na světě. Důležitější než ptáci. Nikdo z nich by na loď ani nesáhl.“

„Důležitější než ptáci?“ zeptal se tatínek, který moc dobře věděl, že si Tom vzpomněl, jak sám odvázal loď, aby zachránil v době hnízdění rodinku lysek.

„Tenkrát s tím neměli nic společného,“ tvrdil Tom. „Ani nevěděli, co chci udělat… a jen si vzpomeň, že nakonec Margolettu zachránili, i když na ní pořád ještě byli ti nemožní Hrubiáni.“

„To vím,“ řekl tatínek. „Nu, shromážděte si své argumenty, jak nejlíp dokážete. Budu vám držet palec. Vám i vaší malé Portii. Všechno záleží na zítřejším ránu a řeknu ti, že bych nerad seděl na lavici svědků, až budou tví kamarádi předvedeni a obžalováni z krádeže.“

„Ale vždyť oni nic neudělali,“ zvolal Tom.

„Tak o tom přesvědčte strýčka Franka,“ poradil mu tatínek.

KAP ITOLA XXV

POSLEDNÍ MOŽNOST

Pět detektivů i s ohařem čekalo v Scotland Yardu. Na okně se sušily tři vlhké fotografie. Obrázek prostoru u kormidla vyšel dobře a snímek komína také, Byl na něm zřetelně znát otisk zločincovy ruky, i když byl na obrázku docela nepatrný. Fotografie řetězových spon na temném místě pod zadní palubou se nepovedla, ale to Dick vlastně čekal a detektivové se shodli, že to ani zvlášť nevadl. Dick koupil cestou z oběda lahvičku červeného inkoustu, aby na fotografiích, až uschnou, označil křížkem místo, kde našli řetězové spony. Dorotka už vyznačovala inkoustem na fotografiích z Ranworthu místo, kde Dick objevil stopy od kola, Vilík pochrupoval. Ostatní se pořád dívali po dveřích a nechápali, proč se Tom tak loudá s obědem.

„To mu to bude trvat celý den?“ horlil Jožka.

„Uvidíš, že se něco stalo,“ řekl Bill.

„Jenom se cpe a cpe,“ huboval Péťa.

A vtom zaslechli, jak někdo běží, a vzápětí už vpadl do kůlny Tom.

„Udělali jsme strašnou chybu,“ řekl.

„Co se stalo?“ ptala se Dorotka. „Pan Farland s námi nechce mluvit?“

„Tak mluv, Tome,“ pobízel ho Jožka.

„Ne, o to nejde,“ řekl Tom. „Ale začali jsme s pátráním moc pozdě. Měli jsme se do toho pustit hned ze začátku. Měli jsme to udělat jako Tedder a ostatní a hlídkovat, sotva byla odvázána první loď. A mohli jsme třeba chytit zločince při činu.“

„Jenže jak jsme mohli tušit, že odváže ještě další lodě?“ namítl Bill.

„Já vím, já vím,“ řekl Tom. „Jenže strýček Frank povídal Tedderovi, že by ho daleko víc těšilo, kdyby vás chytil, jak nějakou loď odvazujete.“

„Ale proč?“ nechápal Péťa. „On přece nechce, aby ty lodě uplavaly.“

„To jistě ne. Ale myslel tím, že by bylo průkaznější, kdyby vás chytli při činu, A všechno mohlo být v pořádku, kdybychom chytli zločince při činu my. Kdyby nás to jen bylo napadlo, tak jsme měli jednu příležitost za druhou.“

„Ještě přece není pozdě,“ řekl Jožka.

„Už je. Zítra ráno máme přijít se všemi důkazy za strýčkem Frankem. Ještě než odjede do Norwiche. A Tedder zas přijde se svými. A jestli ho ty naše důkazy nepřesvědčí, jsme v koncích. Táta povídal, že je Tedder strašně navztekaný, protože mu strýček Frank dal najevo, že moc pádné důkazy nemá. A teď si myslí, že to rozhodnou ty druhé spony.“

„Ale ty přece jasně dokazují, že jsme to neudělali my,“ namítla Dorotka.

„Jenže Tedder je názoru, že dokazují pravý opak.“

„Co nám je tedy všechno platné, když nám Tedder nevěří ani slovo?“ ptal se Péťa.

„Že jsme se jen nepustili do pátrání, hned jak to začalo,“ litoval Tom.

„Co ještě říkal tatínek?“ ptala se Dorotka. „Vzpomeň si prosím tě na každou maličkost.“

Nijak popořadě, ale jak si vzpomněl jednou na to a podruhé na ono, jim Tom vypověděl všechno, co si zapamatoval. Řekl jim, jak si pan Tedder už myslel, že má dost přesvědčivé důkazy a chtěl je dál předvolat k soudu. Vyprávěl jim, jak si tatínek neví rady, které straně uvěřit. Znovu jim vylíčil, jak pan Farland rozzuřil strážníka, když mu prohlásil, že všechna jeho perná detektivní činnost stejně nestačí, že o ni případ opřít nemůže. „Ale stejně má strýček Frank podezření, že jsou za vším kluci se Smrti a slávy. A jestli ho zítra nepřesvědčíme, že to není pravda, obává se táta, že strýček Frank už Tedderovi nezabrání, aby vše nepředal soudu.

A táta už je z toho taky celý pryč. Řekl ti omylem místo Dorotka Portia.“

Dorotka se začervenala. Pochopila, jak to doktor Dudgeon myslel, ale nechala si to pro sebe.

„Máme přece spoustu důkazů, že to kluci ze Smrti a slávy neudělali,“ namítl Dick.

„Ale ty neukazují, kdo to tedy udělal,“ vysvětloval Tom. „A zítra máme poslední možnost… Co je s tebou, Dorko?“

Jožka, Bill, Péťa, Dick, a dokonce i ohař Vilík se všichni otočili na Dorotku, která seděla u stolu, popotahovala se za jeden cop a strašlivě se kabonila.

„Dělám toho zločince,“ vysvětlovala Dorotka.

„Jak to?“

„Prostě se do něho vžívám a snažím se přemýšlet, jak myslí on.“

„On se ale určitě netahá za cop,“ zasmál se Jožka, ale vzápětí se zastyděl, když viděl, jak vážně a soustředěně se Dick zahleděl na sestru.

„Ať už je to kdokoliv, ví o každém našem hnutí,“ pokračovala Dorotka, „Věděl, kdy jste se chystali do Potter Heighamu. Věděl, kdy jste si vyjeli do Ranworthu. A věděl i o tom, že jste schovali Smrt a slávu v Divočině.“

„To je pravda,“ uznával Jožka. „Jen si vzpomeňte, jak rychle přiklusal s těmi sponami.“

„Nepřerušujte Dorotku,“ napomínal je Dick. „Takhle přijdou obyčejně detektivové na řešení.“

„Nejspíš ví i to, co nám zrovna pověděl Tom… Ne, nemyslím, že by poslouchal…“ Péťa se rychle ohlédl a kradl se ke dveřím, „I když i to je možné…“

„Nikdo tam není,“ hlásil Péťa,

„Zločinec je zrovna tak v bryndě jako my,“ vysvětlovala dál Dorotka. „Jeho široce založené plány se zhatily. Musí hned něco podniknout. Čas kvačí. Nevinní lidé, které chtěl v řetězech poslat na galeje, přijdou zítra k advokátovi a předloží mu důkazy, že opravdu nevinní jsou.“

„A ví, jaké máme důkazy?“ ptal se Péťa.

„Jestli to neví, domnívá se pravděpodobně, že jich máme ještě víc. Ví přece, že je vinen, i když to ostatní ani netuší. A proto si je vědom, kolik stop po sobě zanechal a kolik jsme jich mohli najít, kdybychom věděli, kde je hledat,“ pokračovala Dorotka.

„Slyšel už asi, jak se Tedder rozzuřil kvůli tornu, co mu řekl pan Farland. A strašně by rád, aby v blízkosti Smrti a slávy kotvily nějaké lodě, protože by je odvázal a svalil vinu na vás. Už před třemi dny jste se vrátili z Ranworthu a celou tu dobu se nic nestalo. Nic nového. A pan Farland přece povídal, že by vás měli chytit při činu. ,Haha,‘ říká si zločinec, ‚pustit tak po vodě ještě pár lodí a už je nic nespasí.‘ Rázuje si to sem a tam, zuřivě přemýšlí a jeho kumpáni se před ním třesou strachy.“

„A kdo to je, nevíš?“ zeptal se pln naděje Péťa.

„Máme přece spoustu důkazů,“ ozval se Dick.

„Ale je strašná smůla, že tolik lidí jezdí na dunlopkách.“ řekl Jožka.

„Víme o něm hodně i bez dunlopek,“ prohlásila Dorotka. „Víme, že je to někdo, kdo má svůj důvod, aby si všichni mysleli, že to udělal Tom nebo kluci ze Smrti a slávy, Je to určitě někdo z okolí, protože jinak by tak rychle nevěděl, co vy nebo Tom podnikáte, A pak jde o to, co by se stalo, kdyby se nám nepodařilo dokázat, že to nikdo z nás neudělal?“

„Nesměli bychom už na řeku,“ řekl Bill.

„A klub Lysek by se rozpadl,“ dodal Tom.

„Tak vidíte,“ řekla Dorotka, „A kdopak má tady z okolí dunlopky a moc by uvítal, kdyby se klub Lysek rozpadl?“

Jedině Jirka Owdon,“ řekl Bill. „Ten by byl celý šťastný, kdyby se nikdo na řece nestaral o ptáky.“

„Jenže ten to udělat nemohl,“ namítl Tom. „Hlídal přece tenkrát v noci, když jste všichni odjeli do Potter Heighamu, na přístavním můstku.“

„Poslyš, Tome,“ ozval se najednou Bill, „Co jsi tenkrát řekl malému Bobovi Curtenovi, jak jsi jel do Potteru a chtěl jsi uložit Lyskám, aby hlídkovaly?“

„Řekl jsem mu, že jsou všichni úplně vedle, když si myslí, že jste odvázali ty lodě, a ptal jsem se ho, jestli tam někdo ještě nějaké neodvázal. A pak jsem ho požádal, aby nám dal rychle vědět, kdyby se zas něco takového stalo. Ale bylo to všechno nanic, protože Bobík prohlásil, že už s klubem Lysek nechce mít nic společného.“

„O Jirkovi Owdonovi ses nezmínil?“

„Samozřejmě že ne,“ odpověděl Tom. „Nač bych se o něm zmiňoval?“

„Tak já jedu,“ rozhodl se Jožka. „Ty, Péťo, kdybych se nevrátil, dej, prosím tě, kryse večeři.“

„A co chceš udělat?“ ptal se Tom.

„Jen mne tak něco napadlo,“ odpověděl Jožka. „Vezmu si tvé kolo, Bille.“

„A kam pojedeš?“

„Do Potter Heighamu.“

„Tam tě určitě chytnou,“ zrazoval ho Péťa. „Tedder říkal, že chlapi ze Sonningovy loděnice jsou děsně naštvaní kvůli těm lodím, a jaký teprv musejí mít vztek kvůli těm řetězovým sponám. Přizabijou tě a pak se tě teprv zeptají, co tam vlastně chceš.“

„To by mě museli nejdřív chytit,“ řekl Jožka. „Ale už musím jet. Musím se tam rozjet hned. Zítra už bude pozdě.“

Dorotce se rozzářily oči. „Kdybychom tak dokázali, že tam Jirka Owdon opravdu byl!“ řekla.

„Ale každý přece ví, že tam nebyl,“ namítl Jožka.

„Tím líp, kdybychom dokázali, že tam byl. Ale co jestli tam opravdu byl a nám se to nepodaří dokázat. Jen aby tě nikdo nechytl, Jožko…“

Ale Jožka už byl tentam.

Dorotka se zase zakabonila.

„Nač myslí téct?“ ptal se jí Tom.

„Na ty spony,“ odpověděla Dorotka. „Víte, pořád má přece ještě nějaké u sebe. Na té vyhlášce stálo, že jich bylo dvanáct tuctů velkých a šest tuctů malých. Kolik to vlastně dělá?“

„144 a 72,“ řekl Dick. „Dohromady 216.“

„Tak mu určitě asi sto padesát zbylo,“ počítala Dorotka. „A teď si neví rady, co s nimi.“

„To já jdu radši k lodi,“ rozhodl se Péťa. „Nepotřebujeme přece, aby nám hodil další spony.“

„Pojďme,“ pobízel je Bill. „Měli bychom hlídkovat.“

„Ale vždyť jsme málem zrovna na něco přišli,“ zdržovala je Dorotka. „A za bílého dne nic neprovede.“

„Péťa má pravdu,“ řekl Tom. „Jak se ztratí v Divočině, nikdo neuvidí, co dělá. A jestli je v tak zoufalé situaci… Víte co?“ Zajedeme se Smrtí a slávou k řece. Když ji bude ze všech stran vidět, nikdo si netroufne na ni ani sáhnout. A stejně nemá cenu ji schovávat, když už Tedder a všichni ostatní vědí, kde je.“

„Ale vraťte se co nejdřív,“ kladla jim na srdce Dorotka.

„Převezeme ji za chviličku,“ sliboval Tom, „A ty si tu zatím můžeš dělat dál zločince. Dovedete si představit to peklo, kdyby nám někdo hodil další spony?“

„Já půjdu také,“ rozhodl se Dick.

„Dobrá,“ souhlasila Dorotka. „Proberu zatím naše důkazy.“

Péťa utíkal napřed a prohledal celou Smrt a slávu, ale spony nenašel. Pak dorazili ostatní, vytáhli kotvy do lodě, vyvezli ji průlivem z vrbiček a znovu s ní zakotvili těsně nad místem, kde průliv ústil do řeky. Bylo sem vidět z vody i ze břehů a nikdo by se snad neodvážil provádět tu nějaké lumpárny, aspoň ne do setmění.

„Měli byste celou noc hlídkovat,“ řekl Tom, jak se vraceli už s mnohem lehčím srdcem do Scotland Yardu.

Když přišli do klubovny, Dorotka přímo překypovala novým nápadem.

„S těmi sponami už asi nic nepodnikne,“ řekla jim. „Poprvé přece narazil na ohaře a podruhé si umazal celé ruce od zelené barvy. Bojí se možná, že při třetím pokusu by to dopadlo ještě hůř. A stejně už dokázal, co měl v úmyslu, protože teď si každý myslí, že jste ty spony ukradli vy. Snaží se zosnovat něco jiného. Vylekalo ho, co pan Farland řekl Tedderovi, A má strašně naspěch kvůli zítřku. Snaží se vymyslet něco, co by se dalo podniknout ještě dnes v noci.“

„Jenže teď blízko nás nekotví žádná loď,“ ušklíbl se Péťa.

„A to je škoda,“ řekla Dorotka. „Protože jinak by ji zaručeně večer odrazil. Kdyby tak u nás nějaká zakotvila… Detektivové by se ukryli v křoví, poslouchali a pozorovali. A ve chvíli, kdy by se zločinec připlížil temnotou a chtěl loď odrazit, vyskočili by a posvítili si baterkami na jeho zločineckou tvář.“

Dick vyskočil. „Poslyšte,“ řekl. „Dalo by se podniknout něco lepšího. Mám ještě spoustu toho prášku na bleskové světlo.“

„Baterky jsou lepší,“ namítl Tom.

„Ale ne při fotografování,“ vysvětloval Dick. A jak se usilovně zamyslel, musel si zase sundat brýle. „Mohli bychom čekat v úkrytu s připraveným aparátem, a zrovna když by zločinec odrážel loď, zapálit blesk a vyfotografovat ho přímo při činu.“

Dorotka zatleskala. „To by bylo skvělé.“

„Senzace,“ řekl Tom. „A tím by se všechno vyjasnilo.“

„Jenže jak poznáme, kterou loď chce odvázat?“ zeptal se Bill.

„Když stejně žádná blízko není,“ dodal Péťa.

„Co kdybychom si vzali Farlandovic Blesk?“ napadlo Dorotku,

„Kdybychom si ho tak směli vypůjčit a někde s ním zakotvit!“

„Strýček Frank by nám ho nepůjčil,“ řekl Tom. „Levka s Pravkou tu nejsou a uložil ho už na zimu. A kromě toho podezírá Lysky, že mají ve všem prsty, a tak by jim loď stejně nenechal. Myslel by si, že zas mají něco za lubem.“

„Je to strašná škoda,“ litoval Dick. „Jednak bychom mohli zakotvit tu loď na výhodném místě, kde by se dala dobře odvázat. Někde blízko Smrti a slávy, A do tmy bychom si všechno připravili… zaostřili aparát a všechno ostatní. A kdyby se nám to povedlo a získali bychom fotografii zločince přímo při činu, vydalo by to za všechny důkazy dohromady.“

„Stejně je zbytečné o tom mluvit,“ řekl Tom. „Nápad by to byl skvělý, kdybychom měli vhodnou loď, ale my ji nemáme. Schovali jste se v Divočině, abyste neměli nablízku žádnou loď, kterou by mohl zločinec odvázat. Ale protože tady taky žádná nekotví, nemůže nic takového provést. Musí si vymyslet něco jiného.“

„A máme tak málo času,“ zalitovala Dorotka.

„Do zítřka ráno do devíti hodin,“ řekl Tom. „Do té doby se už nic zvláštního stát nemůže. Měli bychom si připravit všechny důkazy, co jsme shromáždili.“

„Už jsem je trochu prohlédla,“ řekla Dorotka. „Začneme od počátku a půjdeme na to tentokrát jinak. Připíšu důkaz ke každému případu.“ Napsala: „Motorový člun u přístavního můstku,“ a zeptala se: „Jaký máme důkaz?“

„Víme jen, že tam tenkrát v noci byl kromě mne a kluků ze Smrti a slávy ještě někdo.“

„Důkaz?“ zeptala se Dorotka znovu.

„Někdo tam musel být, protože nám hodil zpátky oknem od skladiště na plachty tu cihlu.“

„To už je něco,“ řekla Dorotka. „A další případ?“

„Byla to ta plachetnice, co jsme zachránili, když se zachytla za stožár o stromy.“

„A důkaz?“

„Když ji někdo odvázal, byli jsme nahoře na řece u starého rybáře. Zrovna jsme se vraceli a našli jsme ji. Jirka Owdon nás viděl, jak ji přivazujeme, a myslel si, že ji chceme odvázat…“

„Jirka Owdon,“ řekla Dorotka. „Ten nám třeba nic nedosvědčí, ale napíšu si to… Na přístavním můstku byl J. O,“

„Přijel právě s tím svým kamarádem na kole až z Norwiche,“ vzpomněl si Péťa.

„Na tom už nesejde,“ řekla Dorotka, „Ale jak to vlastně bylo v tom prvním případě? Nebyl u toho náhodou taky Jirka Owdon, když vás začali podezírat, že jste odvázali ten motorový člun?“

„On si myslel, že jsme ho odvázali,“ vzpomněl si Péťa. „A vykřikoval to na celé kolo. Podezíral vlastně nejdřív Toma.“

„J. O. měl tehdy ráno podezření na Toma,“ zapisovala Dorotka. „Další případ.“

„Potter Heigham,“ řekl Tom.

„Potter Heigham,“ psala Dorotka. „A důkaz?“

„Ty spony,“ řekl Bill.

„Jenže ty spony svědčí spíš proti nám,“ připomněl mu Tom. „Všichni tvrdí, že jsme je ukradli. Jak bychom prý k nim jinak přišli?“

„A to právě zločinec chce, aby tvrdili,“ řekla Dorotka. „Ale my víme, že nám hodil spony na Smrt a slávu, aby se to svedlo na kluky.“

„Komínem,“ dodal Péťa a zadíval se na svou pěst. „A já si málem odřel celou ruku.“

„A ještě něco,“ řekla zamyšleně Dorotka. „Viděla jsem přece někoho u vašeho komína… A máme ten kousíček šedého flanelu, co vytrhl náš ohař Vilík zločinci z kalhot. Kdybychom tak věděli, jak to vlastně bylo v Potteru! Už aby ten Jožka co nejdřív přijel!“

Péťa jemně lechtal Vilíka po tlustém zátylku.

„To jsou všechny důkazy k těm prvním sponám,“ řekl Tom. „Ale podruhé přece nastražil Dick tu barvu. Marné ten otisk na komíně… a zelenou barvu na sponách.“

Dorotka horlivě zapisovala.

„Dalo by moc práce sundat ten komín z lodi?“ zeptal se Dick.

„Vůbec ne,“ odpověděl mu Bill, „Je tam jen tak zasazený a upevněný dvěma klínky. Ty vyndám, než se ohlédnete.“

„Tak ho vezmeme s sebou,“ navrhl Dick.

„„Komín,“ psala Dorotka. „Důkaz, který je možno předložit soudu.“ Jak psala, říkala si ta slova nahlas.

„Soudu?“ zděsil se Bill. „Ale jestli nás předvolají k soudu, je s námi amen. Ani už nesejde na tom, jak to dopadne. Jak nás zavolají k soudu, je po klubu Lysek.“

Dorotka tedy po „možno předložit soudu“ načmárala „v případě nutnosti“ a řekla: „Ale advokátovi ho stejně ukázat musíme.“

„Neměli bychom ho rovnou sundat?“ ptal se Dick.

„Chceme si večer ještě zatopit,“ namítal Bill. „A ty klínky vytáhnu ráno natošup.“

„Až uvidí pan Farland ty prsty na komíně, určitě uvěří, že tam někdo byl,“ řekla Dorotka.

„A to je všechno, co víme o Potteru,“ dodal Tom. „Ledaže by Jožka něco vymáčkl z Boba Curtena… Ale nechápu, co by se od něho mohl dovědět. Bob nalítl stejně jako všichni ostatní na to, že ty lodě odvázali kluci ze Smrti a slávy,“

„A co bylo dál?“ ptala se Dorotka. „Ranworth?“

„Sir Garnet,“ připomněl jí Péťa. „Víte, jak jste tenkrát přijeli a my zůstali přes noc na lodi a starý Simon nás poprosil, ať tnu ohlídáme pramici, a my ji vážně hlídali a ještě jsme se přesvědčili, jestli má pevně uvázaná kotevní lana, a ona přece v noci uplavala a nové lano Jima Wooddalla se objevilo až v Jonnattovic loděnici.“

„Sir Garnet,“ psala Dorotka. „A důkaz?“ zeptala se a čekala.

„Žádný nemáme,“ řekl Bill. „Všichni se do nás pustili u měli jsme kliku, že jsme se odtamtud vůbec dostali. Nebýt toho, že se za nás přimluvil Jirka Owdon…“

„Zase Jirka Owdon,“ řekla nadšeně Dorotka. „Povídej dál. Co vlastně řekl?“

„Že prý podle jeho názoru v Ranworthu nic vyvést nemůžeme, a jak se tam tak hádali, my prostě odrazili a ujeli.“

„Dorko,“ řekl Tom, „To by se hodilo k důkazům o Ranworthu. Chápeš? Jirka Owdon věděl, že tam jeli.“

„Ale co je nám to platné?“ namítl Bill. „Všichni na molu věděli, že tam jedem. Jirka to jen řekl, abychom mohli odjet. A všichni křičeli tak, že bych se ani nedivil, kdyby v Ranworthu věděli, že tam máme namířeno, ještě než jsme tam dojeli.“

„Ať,“ řekla Dorotka. „Ale zas je v tom zapletený Jirka Owdon. Vždycky v tom má trošičku prsty, kromě toho případu v Potter Heighamu.“

„To nás nespasí,“ řekl Bill. „Co Tedder? Ten taky přišel hned poprvé a potom pokaždé, kdy se něco stalo. Sledoval nás, a sotva jsme se schovali v Divočině, už nám. klepal na střechu kajuty. A taky nám to nic nedosvědčí, zrovna tak jako Jirka Owdon.“

„Co máme ještě z Ranworthu?“ zeptala se Dorotka.

„Otisky plášťů,“ řekl Dick. „A šlahounek od pumpičky.“

„Víme, že se někdo převážel v noci přes řeku,“ vzpomněl si Bill.

„A máme seznam lidí, co jezdí na dunlopkách,“ řekl Tom a vytáhl z papírů na stole soupis. „Začíná mnou a Billem, Tedderem a panem farářem. Je dlouhý jak Lovosice. Měli jsme radši sestavit seznam lidí, co na dunlopkách nejezdí. Byl by o moc kratší.“

Dorotka pročítala seznam. Prst se jí zastavil na jednom jménu. „Jirka Owdon má taky dunlopky,“ řekla.

„Ty má kdekdo,“ odpověděl ji Tom.

„Nechápu, co nám to může být platné,“ poznamenal Péťa.

„Protože kdyby měl palmerovky, nemohl být tehdy v Ranworthu.“

„Ale prosím tě, snad opravdu nepodezíráš Jirku Owdona?“ zvolal Péťa.

„V detektivkách není mimo podezření nikdo,“ řekla Dorotka. „A pachatelem je většinou nakonec člověk, který na to nejméně vypadá.“

„Páni, tak to byl určitě Tedder,“ zvolal Péťa. „Jen si vzpomeňte, jak na nás chtěl všechno svést. A je od policie. Toho by nikdo nepodezíral, A jezdi na dunlopkách, Sám jsem je viděl.“

„Měla bych to raději opsat načisto,“ napadlo Dorotku. „Abychom určitě na nic nezapomněli a všechno měli v pořádku, než předložíme případ advokátovi.“

„Udělej si znamínko u každého důkazu, který mu můžeme předložit,“ radil ji Dick. „Vezmeme si je všechny s sebou.“

Dorotka se dala do práce a ostatní se jí dívali přes rameno a čas od času jí ještě něco navrhli. Neměla ještě ani seznam dopsaný, když do Scotland Yardu vpadl vítězoslavně Jožka, po té jízdě na kole celý uřícený a uprášený.

„Jak dlouho mi to trvalo?“ ptal se. „Jirka Owdon to možná stihl ještě rychleji.“

„Co jsi vypátral?“ zeptala se Dorotka a vyskočila od stolu.

„Nesu opravdický důkaz,“ řekl Jožka.

„Co se stalo?“ ptal se Tom.

„Nechytli tě?“ vyptával se Péťa.

„Nikdo mě neviděl, až když jsem odjížděl,“ odpověděl Jožka blaženě. „Křičeli za mnou, ale to už bylo pozdě.“

„Našel jsi Boba?“

„Našel a tatínek mu opravdu nakázal, že s námi nesmí mluvit, ale to jsem s ním brzy vyřídil. Povídám mu: ‚Bobíku, neviděls tady někdy náhodou Jirku Owdona?‘ a on na to: ,Kdepak, toho jsem nezahlíd už od toho večera, co jste sem přijeli a odvázali ty lodě!‘ Tak jsem mu jednu vpálil a řekl jsem mu, že jsme jakživi žádnou loď neodvázali. A on to že už prý mu povídal Tom, ale že si stejně každý myslí, že jsme v tom měli prsty. Řekl jsem mu, aby určitě ráno přišel a šel s námi k panu Farlandovi. Ale on že prý nemůže. Tak jsem mu nařídil, ať to sepíše, a tady to nesu.“ Ukázal jim kousek papíru a Dorotka ho hned popadla.

„Přečti to nahlas,“ řekl jí Dick.

Dorotka četla: „Přísahám, že jsem večer, než jste projeli Potter Heighamem, viděl u potterského mostu Jiřího Owdona. Bob Curten.“

„To je pravda,“ vzpomněl si Péťa. „Bob nás pak přece viděl, když jsme ráno projížděli pod mostem. Křičel na nás a mával, ale my byli zrovna ve vleku.“

„Vždycky v tom je zapletený ten Jirka Owdon,“ řekla zamyšleně Dorotka.

„A nakonec nám ještě hodí do lodi zbytek spon,“ lekl se Jožka.

„Vyvezli jsme Smrt a slávu z Divočiny,“ řekl mu Tom.

Jožka se obrátil a zamířil ke dveřím. „Radši se podívám, jestli je v pořádku,“ řekl. Jak mu Smrt a slávu zakotvoval někdo jiný, chtěl jí raději sám prohlédnout kotevní lana.

„Ale měli bychom ty důkazy projít ještě s tebou,“ zdržovala ho Dorotka, ale Jožka ji už neslyšel.

„Pojďme radši všichni,“ navrhl Péťa.

Dorotka si s sebou vzala nanečisto napsaný seznam a vydali se po břehu řeky. Když došli k Smrti a slávě, Jožka už měl kotvy obhlídnuté a sahal na kotevní lana, jestli nejsou moc napjatá.

Usadili se kolem kormidla a na střeše kajuty a probrali všechny důkazy ještě s Jožkou. Neměl k nim ani co dodat, i když by byl rád po té výpravě do Potter Heighamu věřil, že se jim podařilo dokázat, že zločincem je Jirka Owdon. Ostatní však jasně viděli, že dokázali jen to, že vše, z čeho jsou obviňovány Lysky, mohl spáchat někdo jiný. Neměli jediný přesvědčivý důkaz, že to udělala ta či ona osoba. A nejhorší, že nemohli ani dokázat, že to neudělali sami.

„Máme spoustu skvělých důkazů,“ řekla Dorotka, jak tak seděla vedle Jožky na střeše kajuty. „Ale ještě to nestačí.“ Zamračila se. „A někde ve vsi přemýšlí zločinec o všech důkazech, které nahromadil proti nám, a láme si hlavu, co by ještě do zítřka zosnoval, aby nás do toho namočil úplně. Kdybychom si tak aspoň mohli vypůjčit nějakou loď.“

„Ty otisky prstů nám dosvědčí hodně,“ zamyslel se Dick. „A stopy plášťů taky. I ten šlahounek od pumpičky. Ale přece jen by byla nejlepší fotografie zločince.“

„Musíme za každou cenu ještě něco získat,“ řekla Dorotka.

„Co myslíš, přijde vážně po setmění a bude nám chtít hodit na loď ty spony?“ obrátil se k ní Dick. „Co kdybych čekal s aparátem v křoví a někdo mi asi tady zapálil blesk…“ Ukázal na vhodné místo. „Víte, musíme si dát pozor, aby blesk nezasvítil před čočkami. Jinak je na obrázku jen mazanice. Zkazil jsem tak tu fotografii, když jsem to zkoušel na admirálovi.“

„To se nám nepovede,“ řekl Tom, „Ledaže by kluci ze Smrti a slávy spali někde jinde. Zločinec přece nemůže riskovat, aby ho teď chytli se sponami v ruce.“

„Kdybychom si tak aspoň mohli vypůjčit nějakou loď,“ opakovala Dorotka.

„Jenže skoro každý už si loď uklidil,“ řekl ji Jožka, „Přijde říjen a nikdo už tu nebude mít ani lodičku, leda pár rybářů a my… a my taky ne, jestli nás Sonning předvolá k soudu.“

A právě v té chvíli se ozvalo kdesi dole na řece slabounké vrčení, Za chvilku se z ohybu řeky u přívozu vynořil menší bílý motorový člun, Péťa, který seděl u kormidla na Smrti a slávě, se na něj zadíval velkým dalekohledem.

„Ale vždyť je to přece Vorvaň!“ zvolal.

KAPITOLA XXVI

MLÁDĚ PŘEDHOZENÉ TYGROVI

Rybář u kormidla malého motoráčku zahlédl Smrt a slávu a hned poznal její posádku. Obrátil Vorvaně ke břehu.

„Ahoj, mládenci!“

„Ahoj! Ahoj!“

„To je ten rybář, co od nás koupil štiku,“ sděloval Péťa Dorotce.

„Nepotřebovali byste pár chrostíků?“

„Třeba,“ řekl Péťa.

„Můžete si vzít všechny, co mi zbyly,“ nabídl jim rybář. „Zítra si dovezu nové.“

„Chrostíci jsou stokrát lepší než červi,“ vysvětloval Péťa Dorotce.

„Zajeďte až sem,“ volal Jožka na rybáře a vyskočil s Billem na břeh. Vorvaň zamířil ke břehu a Jožka s Billem mu zachytli přenosné kotvičky a pevně ho zakotvili.

„Vy jste také rybáři?“ zeptal se jeho majitel a zadíval se na Dorotku, Dicka a Toma.

„Ne, jenom kamarádi,“ odpověděla Dorotka.

„Ani nevím, jak jsem na tom se zásobami,“ řekl rybář. „Ale podívám se.“ Zmizel v kajutě a vzápětí se objevil s šesti pomeranči. „Chytejte!“ Pomeranče zavířily vzduchem. Tom, Jožka, Bílí, Péťa a Dorotka si každý svůj chytli. Dick to nečekal, ale přece jen pomeranč chytil, takže nespadl do řeky.

„Nic lepšího dneska nemám,“ omlouval se rybář. „Kdybych byl ovšem tušil, že se s vámi uvidím… Ale nevadí, až se zítra vrátím, tak si zásoby doplním.“ Rozhlédl se, „Máte tu pěkné kotviště. A jak je odtud daleko na wroxhamský autobus?“

„Asi deset minut,“ řekl mu Péťa, „A nemusíte ani pospíchat.“

„Co kdybych si tu nechal loď, dohlédli byste mi na ni?“ zeptal se jich rybář. „Musím se vrátit na noc do Norwiche a slyšel jsem, že tu řádí nějaká banda mladých lotrů a odvazuje lodě. Nerad bych ji nechával u přístavního můstku.“

Kluci ze Smrti a slávy se po sobě nasupeně podívali. „My jakživ žádnou loď neodvázali,“ řekl Bill. „To by mne taky nikdy ani nenapadlo,“ odpověděl mu rybář. „Jenže všichni nás z toho podezírají.“

„Cože?“ podivil se rybář. „Snad nejste ti lotři, o kterých jsem tolik slyšel? Ale já vám věřím, že byste Vorvaně neodvázali. Necháme tedy zloděje, aby chytl zloděje, co? Nejlepší myslivci jsou přece z pytláků…“

„Ale my jakživ nic takového neudělali,“ řekl mu Tom. „Odvázal jsem jen jedinkrát jeden motorák, protože s ním takoví protivové zakotvili u hnízda, které jsme hlídali, a sotva od té doby uplave nijaká loď, každý si myslí, že v tom máme prsty my… klub Lysek.“

„A víte, jak jste nám dal peníze za tu velikou štiku,“ dodal Jožka, „Teď všichni tvrdí, že jsme tehdy večer ukradli v Potteru řetězové spony a prodali je, a tak jsme k těm penězům přišli.“

„Co to má všechno znamenat?“ zeptal se rybář.

Kousek po kousku mu vypověděli, co se všechno seběhlo. Když vyprávěli o Scotland Yardu, rybář se rozesmál, ale všiml si, jak se na to zatvářila Dorotka, a hned zase zvážněl.

„Ta by se nám báječně hodila, kdyby mu to nevadilo,“ šeptala Dorotka nenápadně Dickovi a pokukovala po rybářově lodi.

Pověděli mu o létající cihle, která jim prozradila, že v noci, kdy byl odvázán první člun, se k přístavnímu můstku přiblížil ještě někdo jiný, Péťa mu ukázal i mezeru, kde ještě přednedávnem zub měl. Vyprávěli mu o neznámém cyklistovi, který zajel až do Ranworthu, o řetězových sponách nalezených v kamnech, o otiscích na komíně (rybář si je se zájmem prohlédl), o druhých sponách i o svém pevném přesvědčeni, že to všechno dělá někdo naschvál, jen aby svalil vinu na klub Lysek. Svěřili se mu, že už mají jen do zítřka možnost, aby se ospravedlnili, protože se musí ráno dostavit k advokátovi, který si o nich také myslí, že jsou vším vinni, a předložit mu své důkazy. A nakonec mu prozradili i Dorotčin plán.

„Spustili bychom kotvu do řeky, aby loď daleko neuplavala, i kdyby ji zločinec vážně odrazil od břehu,“ navrhoval Jožka.

„To se opravdu chcete někde schovat a udělat si z Vorvaně krvácející mládě, abyste zjistili, kdo je ten zuřivý tygr a chytili ho při činu?“

„Přesně tak,“ přisvědčila Dorotka. „To je to jediné, co nám ještě chybí. Víte, na všechno, co jsme vám teď řekli, máme důkaz, ale pořád ještě to nestačí. Kdyby se nám podařilo chytit ho přímo při činu, prostě by nám všichni museli uvěřit.“

„A zítra už by bylo pozdě,“ dodal Tom. „Jestli nedokážeme, že to kluci neudělali, budou se muset zodpovídat před soudem za něco, co vůbec neprovedli, a úplně to zničí klub Lysek. Jakživ jsem neslyšel o něčem tak nespravedlivém.“

Rybář chvilku mlčel a díval se na svou loď. „Snad se jí nic strašného nemůže stát,“ řekl konečně. „Co ode mne vlastně chcete? Abych ji tu nechal?“

„Kdepak, jen to ne,“ odpověděla mu Dorotka. „Domysleli by si, že ji hlídáme, a je to tu moc blízko k Smrti a slávě. Vorvaň by měl kotvit na nějakém lákavějším místě… blízko, ale takhle blízko zase ne.“

„Zavezte si ho, kam chcete,“ dovolil jim rybář, Chvilku mluvili jeden přes druhého a navrhovali nejrůznější možná místa. Přístavní můstek rovnou zavrhli, protože tam by se detektivové neměli kde schovat, aby je nebylo vidět. Zavrhli i Dudgeonovic kotviště před zahradou, kam by se zločinec zřejmě neodvážil. A nakonec prosadil svou Jožka.

„Víte, kde je to senzační, hned u toho průlivu, co vede k silnici pod přívozem. Je tam krásná skrýš v křoví a měkké břehy, kdyby náhodou opravdu odplavala. Ale určitě se jí nic nestane, zvlášť když jí spustíme ještě kotvu do bahna.“

„Ale co když se zločinec ani nedoví, že tam Vorvaň je?“ napadlo rybáře. „Nemá přece cenu chystat návnadu na štiku a pak ji políčit někde v rákosí, kde ji štika neuvidí.“

„Co kdybyste se o něm zmínil před Tedderem… to je náš strážník… a řekl mu, kde jste ho nechal?“ navrhoval Tom.

„A kdybyste náhodou zašel do Labutě, taky byste o něm mohl prohodit jako mimochodem pár slovíček.“

Rybář se znovu zasmál. „Tam mám stejně namířeno,“ řekl. „Možná že pro mne mají nějaký vzkaz z Norwiche… Copak to děláš?“ zeptal se Péti, když ho viděl, jak sbírá slupky od pomerančů.

„My vždycky slupky pálíme,“ vysvětloval mu Péťa.

„To už je takové pravidlo klubu Lysek,“ dodal Tom.

„A velmi správné pravidlo,“ chválil je rybář. „Opravdu, hned tak neuvěřím, že jste odvazovali cizí lodě.“

„Vždyť jsem vám povídal, že jsme to neudělali,“ řekl Jožka.

„To je pravda,“ usmál se rybář. „A teď všichni na loď a ukažte mi, kudy se jede k vašemu kotvišti. Starý Vorvaň se už něco narybařil, ale za návnadu ještě nesloužil.“

Všichni se rázem hrnuli na Vorvaně. Ale Dick je zarazil. Čistil si brýle, což vždycky znamenalo, že ho něco napadlo, a řekl: „Radši bychom s vámi jet neměli, nezdá se vám? Kdyby nás někdo na vaší lodi zahlédl, ještě by se o tom třeba dověděl zločinec.“

„Štika se už co nevidět chytne na udici, co?“ usmál se rybář.

„Přijdeme za vámi,“ řekl Tom. „Ale chvilku na nás, prosím vás počkejte, protože to vezmeme oklikou po silnici.“

Šest detektivů i s Vilíkem čekalo na Vorvaně pod hostincem U přívozu, asi třicet yardů za úzkou hlubokou strouhou, vyhloubenou, aby se dobytek nezatoulal z luk. Vilík byl ještě trochu uřícený a ležel a oddechoval, až mu vykukoval růžový jazyk. Za úkryt si zvolili křoví, kde se měly v noci schovat hlídky, a pro motoráček vybrali o kus niž pěkné kotviště.

„Už jede!“ zvolal Péťa.

„Skoro jsem se bál, že si to rozmyslel,“ přiznal se Tom.

„Kdepak, je to správný chlap,“ zastal se rybáře Jožka.

Vorvaň proplul kolem nich, otočil se a zamířil ke břehu.

„Nezastavujte stroje,“ volal Jožka. „Nejdřív musíme spustit kotvu do řeky.“

„Tak naskočte,“ ozval se rybář, „a spusťte si ji, kde se vám hodí. Jen si poručte…“

„Zabrat na pravoboku a zvolna vpřed,“ velel Jožka, který už stál vysoko na přídi Vorvaně a držel kotvu upevněnou na konci lana a připravenou, jen ji spustit.

Vzápětí to hlasitě žbluňklo, jak kotva klesla ke dnu.

„Zabrat na levoboku a obrátil přídí ke břehu,“ volal Jožka. Rybář poslechl, ale kotva začala táhnout ještě dřív, než se dotkla dna, a Jožka se musel mohutným skokem vrhnout na břeh s přední kotvicí. Tam už měl tolik pomocníků, že šlo všechno jako na drátkách, a za chvilku byl Vorvaň zakotven z přídě i ze zádi a obě kotvice pevně zaseknuté do země. Kdo by se na něj podíval ze břehu, vůbec by nepoznal, že na druhé straně lodi je ještě spuštěno ke dnu lano se závažím, takže i kdyby ji chtěl někdo pustit po vodě, neuplavala by, jenom by o pár yardů popojela od břehu.

„Tady by se jí nic nestalo, i kdyby ji někdo odrazil,“ řekl Jožka. „O to se už postaráme.“

„Určitě se nemůže poškodit,“ ujišťoval rybáře Tom.

Rybář zmizel v kajutě a objevil se s kufříkem v ruce, „A co ode mne chcete teď?“ zeptal se jich s úsměvem. „Čím víc mládě krvácí, tím je tygr rozdrážděnější. Chtěli byste asi, abych krvácel, jak nejvíc dokážu, a všichni tygři z okolí aby tak poznali, že už mládě čeká.“

„To je přesně ono,“ přitakala Dorotka.

„Měli bychom se postarat, aby celá ves věděla, kde Vorvaň je,“ dodal Tom.

„Jenže já musím stihnout autobus,“ řekl jim rybář. „Nestačil bych se sem asi vrátit a podat vám zprávu, jaký jsem udělal dojem svými krvácejícími ranami. Někdo z vás by měl jít se mnou a přesvědčit se, jestli je to dojem opravdu pořádný.“

„Já bych šel,“ nabízel se Péťa.

„Tak dobrá,“ souhlasil Jožka. „Péťa vám ponese kufřík.“

Rybář si chtěl nést kufřík sám, ale Péťa usoudil, že bude nenápadnější, když mu ho ponese on. Stejně to byl docela lehký kufřík a Péťa si jej hodil na rameno, takže mu tak nepřekážel a nebouchal ho do kolen.

„Neměl bych vysvětlit, jak to bylo s těmi penězi?“ napadlo rybáře. Péťa s ním nejdřív souhlasil, ale pak si na něco vzpomněl.

„Radši ať nevědí, že se známe,“ řekl. „Třeba by se pak u Vorvaně nikdo ani neobjevil.“

Rybář se zastavil a připsal na vizitku svou adresu. „Tak dobrá,“ souhlasil. „Ale vezmi si tuhle kartičku, a kdyby vám ještě někdo dělal kvůli těm penězům nepříjemnosti, ať si promluví se mnou.“

„Žádné nepříjemnosti už mít nebudeme,“ odpověděl mu se spikleneckým úsměvem Péťa, „Jestli bude mládě pořádně krvácet a Scotland Yard chytne zločince při činu, máme po mrzutostech.“

„Nejradši bych zůstal přes noc na lodi a pomohl vám ho chytit,“ řekl rybář.

„Jenže on by si zjistil, že jste na lodi, a nepřišel by,“ řekl Péťa. „Sira Garneta by taky nikdo neodvázal, kdyby Jim Wooddall a starý Simon nešli na noc domů,“

Péťovi bylo tak lehko u srdce, jako už dávno ne. Konečně je někdo bezvýhradně na straně Lysek a nemyslí si, že jestli to neudělal Tom, byli to kluci ze Smrti a slávy, a jestli to neprovedli kluci ze Smrti a slávy, byl to určitě Tom.

Jak si tak společně vyšlapovali, upozornil Péťa rybáře, kde má dům pan Farland a kde bydlí Tom Dudgeon, a když došli k Tedderům, zastavil se a tiše ukázal na nápis nad dveřmi „Policie“.

„Tak já jdu,“ řekl rybář.

„Měl bych radši počkat tady,“ zašeptal mu Péťa.

Když rybář zaklepal, Tedder právě svačil a přišel sám ke dveřím. Péťa neslyšel, o čem spolu mluví, ale viděl, jak rybář ukazuje směrem k němu a Tedder mu cosi naléhavě povídá. Za chviličku se rybář vrátil a tvářil se smrtelně vážně. Usmál se, až když je od dveří Tedderovic domku nebylo vidět.

Pak se rozesmál. „Tak se mi zdá, že jsem podstoupil strašlivé riziko,“ řekl. „Ale váš strážník mě utěšoval, že se možná lodi nic nestane, protože několik majitelů plavidel hlídkuje v noci na řece.“

„To myslel Jirku Owdona,“ řekl Péťa.

„Prý jim vzkáže, ale bylo by mu milejší, kdybych zajel s lodí k přístavnímu můstku, aby na ni mohl lépe dohlédnout.“

„Že to bylo Siru Garnetovi platné,“ ušklíbl se Péťa.

„Řekl jsem mu, že už bych to nestačil, ale stejně jsem mu velice zavázán. To jsem krásně zakrvácel, co? A teď to ještě musíme dát vědět chlapům z vesnice. Utíkej honem za roh a počkej na mne na autobusové zastávce. Říkal jsi, že je na křižovatce?“

Rybář zašel do hostince, Péťa zanesl kufřík na křižovatku a posadil se na něj. Čekal pět minut. Čekal deset minut. Už si začínal myslet, že rybář zapomněl na něj, na svůj kufřík i na autobus. Ale vtom přišla stará slečna Evansová ještě s jednou starou paní, která si sem vyjela na odpoledne z Wroxhamu.

„Času máme dost,“ řekla stará paní. Péťa si uvědomil, ze se rybář jistě zeptal, v kolik autobus jede, sotva vstoupil do hostince.

„Ani byste nevěřila, má drahá, co se tady děje. Ještě nedávno bych byla sama tvrdila, že v celém norfolském hrabství není poctivější vesnice. A najednou takoví kluci… Prý je to úplná banda. Nezastaví se před ničím. A jsou mezi nimi i chlapci, o kterých by to člověk nikdy neřekl. Dokonce i syn našeho pana doktora… To za našich mladých let mívali hoši jiné vychování…“

Péťa zrudl až po uši, ale vtom uviděl, že jde rybář, vyskočil a utíkal mu naproti.

„Dověděl jsem se na vás tolik, že bych vás dal rovnou zavřít na dvacet let do kriminálu,“ smál se rybář. „Prý můžu mluvit o štěstí, jestli nenajdu Vorvaně až někde za Yarmouthem. Že prý vás chytili, jak odvazujete za bílého dne plachetnici.“

„Nic takového jsme neudělali,“ rozhořčil se Péťa.

„Však také jedna pokojská říkala, že by tomu nevěřila. Prý vás viděla nahoře na řece, jak jste tu loď vyprošťovali, když uvízla ve stromech.“

„Která to byla?“ zeptal se dychtivě Péťa. „Měli bychom dalšího svědka.“

„Ta rezavá,“ odpověděl rybář. „Ale všichni jí tvrdili, že má moc měkké srdce, a musela přiznat, že si tím není tak docela jistá. Ale když jsem odcházel, opravdu už jsem byl jak to krvácející mládě, všichni mě litovali a i ta rezavá pokojská bědovala, že je mé lodi škoda. Někdo mě prý měl varovat. Ale už mi to jede. Tak zlomte vaz! Chyťte toho tygra, a ne aby potýral mládě víc, než je nutné. Ráno na shledanou.“ Popadl kufřík a byl tentam.

Péťa se sám pro sebe usmíval a vrátil se přes celou ves k Dudgeonům. Bill už ho vyhlížel na silnici a zašli k ostatním do Scotland Yardu.

„Stačil to všechno?“ zeptala se Dorotka.

„Promluvil s Tedderem a U labutě všechny vylekal. Jen doufám, že je nevylekal až moc. Nechceme přece, aby nám hlídkovalo na břehu půl vesnice.“

„A teď poslouchejte,“ vyzval je Tom. „Řeknu vám, jaký máme plán…“

KAPITOLA XXVII

PAST JE NASTRAŽENA

Plán byl celkem jednoduchý. Jeden z detektivů se schová s Dickovým aparátem v houští nedaleko Vorvaně. Kus dál od lodě, aby blesk nesvítil do čoček aparátu, se skryje ve vysoké trávě druhý detektiv s přístrojem na zapálení blesku. Až přijde zločinec a začne odvazovat loď, zapálí druhý detektiv blesk a dá se na útěk, jako by mu šlo o život. Zločinec se pochopitelně pustí za ním a první detektiv, tiše schovaný v křoví, zatím počká, až se vzduch vyčistí, a pak se bezpečně vzdálí i s aparátem.

„Hlídky jsou po dvou hodinách,“ řekl Tom. „První hlídku máme my s Dickem, protože aparát je Dickův a já z vás nejrychleji utíkám. A Dorka soudí, že zločinec přijde nejspíš hned po setmění.“

„A kdo má další hlídku?“ ptal se Péťa.

„Dorka s Jožkou. Jožka aby zapálil blesk a Dorka aby se postarala o aparát.“

„A my dva máme hlídku po nich,“ řekl Bill. „Aparát bude u tebe.“

„Až uslyšíš zločince, otevřeš jenom uzávěrku, a když dohasne blesk, zase ji zavřeš…,“ vysvětloval Dick. „Bleskové světlo připravím, stačí jen zmáčknout spoušť.“

„Viďte, že dále obrovský pozor na aparát?“ prosila Dorotka.

„Aparátu se nemůže nic stát,“ řekl Dick. „Kdo ho bude mít na starosti, musí zůstat potichu.“

„Měl bys už pro něj zaskočit,“ radil mu Tom.

„Půjdu raději s tebou a vysvětlím admirálovi, že dneska prostě nemůžeme přijít včas,“ navrhla Dorotka, „A musíme odvést domů Vilíka. Ještě by někde ve skrýši štěkal.“

„A stačíte udělat ten štít na blesk?“ ptal se Dick.

„Než se vrátíte, bude hotový,“ ujišťoval ho Tom. „Jaký štít?“ ptal se Péťa.

Dick mu vše vysvětlil. „Musíme zapálit na blesk obrovskou dávku prášku. A tak potřebujeme štít, aby to nikomu nespálilo vlasy. Bude to pořádný výbuch. Na návodu je napsáno, že je nebezpečné zvyšovat dávky, a my ji musíme zvýšit mnohonásobně, protože budeme fotografovat venku a nemůžeme osvítit předmět zblízka. Bude to vypadat asi takhle…“ Strčil Péťovi do ruky nákres.

„Tak už pojď,“ pobízela bratra Dorotka.

„Řekněte paní Barrablové, že vás maminka pozvala k večeři,“ radil jim Tom.

Dick s Dorotkou odešli.

Tom se s Ježkovou pomocí pustil zahradnickými nůžkami do velké čtverhranné plechovky od sucharů. „Nevadí, naši už letos asi stříhat keře nebudou,“ řekl. Jednu stěnu krabice odstřihl úplně a dvě zbývající ustřihl vespod, aby se daly ohnout. Potom prorazil dlátem do dna plechovky čtverhranný otvor, aby se jím dalo prostrčit držadlo přístroje. Dalo jim to hodně práce a Tomovi naskočily puchýře i na prstech ztvrdlých od lodních lan. Péťa s Bil-lem se zatím střídali na hlídkách, schovávali se u Dudgeonovic brány a pozorovali silnici.

A tu viděl Péťa pana Teddera, jak jede k hostinci U přívozu.

„Tedder si to hasí na obhlídku,“ hlásil rozjařeně.

„Prima,“ uvítal zprávu Tom.

Péťa už zůstal u Toma a Jožky a díval se, jak to dělají, a Bill se skryl místo něho v křoví. Za chvilku hlásil, že viděl Jirku Owdona a jeho kamaráda, jak jedou na kolech opačným směrem. „Asi se tam byli taky podívat. Šlo jich k řece spousta. Viděl jsem tři chlapy od Jonnatta. A Jacka, co pracuje v řeznictví. A toho poslíčka z mlékárny. Byl to báječný nápad takhle poplašit celou hospodu. Zahrál krvácející mládě výborně. Ale jestli všichni ti chlapi do večera nezmizí, těžko stačíme nastražit past.“

„Snad už je to ono,“ řekl Jožka a zadíval se na zbytky plechovky od sucharů.

„Dalo by nám pěknou fušku to předělávat,“ řekl Tom. „Ale je to přesně podle Dickova nákresu.“

Dick s Dorotkou se vrátili s aparátem a s přístrojem na blesk, který schovali do košíku pod růže z admirálovy zahrady, aby nikdo náhodou neuhodl, co mají v plánu. Tvářili se strašně zklamaně. Paní Barrablová si tentokrát postavila hlavu. Dorotka už nesmí po setmění z domu.

„Povídala, že číhat takhle ve tmě se hodí leda pro chlapce, a že kdyby se něco semlelo, jen bych se vám tu pletla. Vysvětlovala jsem jí, že je to vlastně můj nápad, a ona mi odpověděla, že se s tím budu muset spokojit.“

„Vlastně má pravdu,“ uznával Dick. „Ale nejhorší je, že musím být do deseti doma a na další hlídku už nesmím.“

„Do deseti ho máme,“ utěšoval ho Tom. „A jestli ne, budeme muset znovu rozdělit hlídky. Bill s Péťou si vezmou druhou hlídku, a kdyby ještě nepřišel, spustím se znovu po provaze a vezmu si třetí hlídku s Jožkou,“

„Počkáme si, dokud ho nedostanem,“ řekl Jožka. „Bude se ten štít hodit?“

„Je to přesně ono,“ odpověděl Dick. „Jen. jestli je ten otvor dost velký.“

Otvor ve dnu krabice dost velký nebyl, ale nedalo jim moc práce a zvětšili ho a pak si všichni vyzkoušeli, jak držet přístroj i s jeho štítem na délku paže od těla, zmáčknout spoušť a tak zapálit blesk, až nastane ten osudný okamžik.

„Čas hrozně letí,“ připomínala jim Dorotka.

„Stejně tam můžeme až za tmy,“ řekl Tom. „Co kdybychom se zatím nabaštili?“

Zaběhl do domu a za chvilku se vrátil se zprávou, že večeře je skoro hotová. A za deset minut už popíjeli detektivové čaj a krmili se vejci naměkko. S jídlem pospíchali a nikdo skoro ani nepromluvil. Doktor Dudgeon nebyl doma. Paní Dudgeonová poznamenala: „Že vy máte zase něco za lubem?“, ale nikdo jí neodpověděl a musela se usmát. Za chvilku se jich zeptala, jestli už mají připravené pro pana Farlanda všechny důkazy.

„Všechny, až na jeden,“ odpověděla Dorotka,

Péťa se na ní zděšeně podíval přes hrníček.

Vrátili se do Scotland Yardu, Pomalu se už šeřilo.

„Musíme tam dojít, dokud je ještě vidět,“ připomínal Dick.

„Někdo by se tam měl odplížit a zjistit, jestli je vzduch čistý,“ navrhl Tom.

„Pošlete mě,“ nabídla se Dorotka. „I kdyby mě někdo viděl, nic se nestane.“

Dorotka se zvolna vydala k hostinci U přívozu, jako kdyby si vyšla na večerní procházku. Za chvilku se vrátila se zprávou, že v blízkosti Vorvaně nikdo není, a všech pět detektivů ihned vyrazilo. Prošli Farlandovic zahradou a kolem řeky až ke Smrti a slávě a nechali tu na hlídce Dorotku. Pak se jeden po druhém odplížili z Divočiny, dávali pozor, jestli je nikdo nevidí, a indiánským klusem běželi kolem přívozu a hostince až k místu, kde nedaleko břehu kotvil, co by nenápadná návnada na zločince Vorvaň.

Mezitím se už zešeřilo. Kluci ze Smrti a slávy se už krčili v trávě na louce nedaleko břehu a pozorně se rozhlíželi. V oknech hostince se již rozsvěcela světla. Někdo si pouštěl gramofon. Konečně bylo vše připraveno. Dick ulomil pár větviček, takže aparát zaostřený na Vorvaně měl ze svého úkrytu v houští volný výhled. Dick ho upevnil na stojan, kterému zkrátil nožky na polovic.

„Určitě ti nic nechybí?“ ptal se ho Tom.

„Mně ne,“ odpověděl mu z houští Dick. „Ale ty by sis měl lehnout a ostatní tu nemají co dělat. Jestli se tu budou takhle motat, zločinec nakonec vůbec nepřijde.“

„Zmizte už radši,“ pošeptal Tom klukům ze Smrti a slávy. Sám si opatrně lehl, aby nevysypal prášek na bleskové světlo. „Ještě že je sucho. Ale víš co? Stejně jsem přinesl pláštěnku, můžeme si na ni lehnout. Jestli nepřijde zločinec během naší hlídky, nechám vám ji tady, Bille.“

„Řekněte Dorce, ať už jde domů,“ prosil je Dick.

„Ať žijí Lysky!“ zašeptal Péťa a kluci ze Smrti a slávy se tiše vytratili, přeskočili strouhu, obešli hostinec, přelezli přes plot do Divočiny a už byli u Smrti a slávy, kde se Dorotka celá neklidná probírala ve světle lucerny papíry.

„Je Dick dobře schovaný?“ ptala se jich.

„Došla bys až ke křoví a ani bys nepoznala, že tam je,“ uklidňoval ji Jožka. „To spíš Toma bude trochu vidět, než se šetrní.“

„Snad nebude zločinec ozbrojený,“ doufala Dorotka. „Nemá přece o ničem ani tušení. Prostě se připlíží, zvedne kotvy a odrazí loď a najednou se kolem strašlivě zableskne, a než stačí mrknout, bude vyfotografovaný. Jen aby nechytil Dicka i s aparátem. Co myslíte, nestane se něco Dickovi? Kdyby aspoň neměl ty brýle. Jak by došlo k rvačce, není k ničemu.“

„Dick se stejně rvát nesmí,“ řekl jí Jožka. „Musí potichu sedět a postarat se o fotku. A Tom musí utíkat, ne se prát. Musí za sebou vylákat zločince, aby se Dick dostal s aparátem domů.“

„Tom už byl sice psancem,“ uvažovala dál Dorotka. „Ale co kdyby ho chytili. Je to tak blízko řeky! Cosi padá do vody… Zaúpění… A ve tmě už čeří hladinu jenom pár bublinek…“

„To by bylo pěkných pár bublinek, kdyby chtěl někdo hodit do řeky Toma Dudgeona. A musel by na něj přijít pořádný zločinec,“ prohlásil Péťa. „A jestli je to Tedder…“

„To se ví, že to není starý Tedder,“ řekl mu Bill.

„A i kdyby byl, spíš by mu narostla křídla a naučil se lítat, než by se mu povedlo hodit do řeky Toma,“ řekl Péťa. „Tom už mu bude umět utéct.“

„Nezapomeňte, že je tma,“ připomínal jim Jožka. „Tom může po tomhle břehu běžet třeba poslepu. To by spíš spadl do řeky zločinec.“

„Jak se setmí, nic se jim nemůže stát,“ tvrdil Jožka. „A už teď je skoro tma.“

Dorotka vyhlédla ze dveří kajuty a sebrala papíry. „Dodělám to večer doma. Admirál mi dovolil, že smím zůstat vzhůru, dokud se nevrátí Dick,“ Vyšla na záď. „Už ]c vážné pořádná trna,“ řekla. „Třeba se to odehrává zrovna teď, v téhle chvíli, Strašně mě mrzí, že musím domů.“

„Dick chtěl, abychom ti to připomněli,“ vzpomněl si Jožka.

„Doprovodíme tě s Billem k silnici. Na stráží tu zatím zůstane Péťa. Počkej tady, Péťo, dokud se nevrátíme.“

„A co mám dělat?“

„Dívej se dolů na řeku, jestli neuvidíš blesk,“ uložil mu Jožka.

Péťa sedě] na střeše kajuty. Byl rád, že vyvezli loď z průlivu a zakotvili s ní u břehu řeky. Vždyť tam v Divočině je tma jako v ranci a tady venku, i když je taky pořádně temno, nemusí člověk aspoň natahovat ruku, jestli mu něco neletí do obličeje. Okénkem u jeho kolen probleskovalo z kajuty světlo lucerny a mdle osvětlovalo kousek zčeřené hladiny i pruh, kde se dal tušit vzdálený břeh.

Nahoře na řece se v některých domech ještě svítilo a u protějšího břehu kotvila skupinka výletníků, kteří si letos vyrazili nějak pozdě. Péťa viděl, že mají přes loď přetaženu krycí plachtu a uvnitř že svítí, takže loď zářila jak obrovský papírový lampión. Zadíval se dolů k přívozu. V hostinci se objevovala světla a nad Yarmouthem, který byl odtud dost daleko, zářila obloha.

Najednou zaslechl na břehu hlasy a na chvilku se vylekal, ale brzy poznal, že mluví Jožka s Billem, jak se vracejí od silnice. „Blesk jsi ještě neviděl?“ ptal se ho Jožka. „Ne,“ odpověděl Péťa.

„Dorka povídala, že sem zločinec možná přijde slídit, aby se přesvědčil, že nemáme alibi, a pak teprve odváže Vorvaně.“

„Co že nemáme, alibi?“ nechápal Péťa.

„Zločinec prý bude chtít najisto vědět, že jsme tady, protože by neodvazoval Vorvaně, kdyby se pak třeba mělo ukázat, že jsme byli s Tomem u Dudgeonů a nemohli jsme to udělat.“

„Té Dorce to ale myslí,“ pochvaloval si Bill. „Povídala, že až budeme mít my dva hlídku, musí Jožka udržovat oheň, nechat rozsvíceno, záclony stažené a dveře zavřené a v jednom kuse mluvit a mluvit, aby to vypadalo, že jsme uvnitř všichni tři.“

„Zalezte si na chvilku dolů,“ radil jim Jožka. „Měli byste se s Billem trochu prospat. Nebo zaspíte, až přijde zločinec. Představte si, jak bychom byli všem pro smích, kdybyste se najednou probudili v křoví a zjistili, že Vorvaň už plave, zločinec je pryč a vy nemáte ani tušení, kdo to vlastně byl.“

„Ale já nejsem ospalý,“ bránil se Péťa.

„A ty taky ne, Jožko?“ ptal se Bill. „Vsadím se, že jestli zločinec neodváže Vorvaně hned, přijde určitě pořádně pozdě. Tak asi kolem půlnoci, protože si řekne, že už je vzduch čistý. A to budete na hlídce vy.“

„A příští hlídku máš zase ty,“ připomínal mu Jožka.

Zašli do kajuty a ulehli na palandy. Ale jak mohli usnout, když venku byla nastražena past, mládě čekalo na tygra a v temnotách číhal Dick s Tomem?

„Ještě štěstí, že je dneska v noci tak sucho,“ poznamenal Jožka.

„A proč?“ ptal se Péťa.

„Dick říkal, že když prášek navlhne, blesk nechytí.“

Chvilku bylo ticho a pak se Bill najednou rozesmál.

„Co je ti?“ ptal se ho Jožka.

„Odšoupnu to prkno, co je natažené přes průliv, a uvidíte, jak si zločinec dá, až se za mnou požene,“ řekl Bill.

„Ale to se Jožka vůbec nevyspí, když bude muset mluvit, až odejdeme,“ napadlo Péťu.

„Já spát přece nemusím,“ řekl Jožka. „Copak jsem začal chrápat já, když jsme byli tuhle v noci na úhořích?“

„Nemáme tu něco na zub?“ zeptal se Bill.

To už byl lepší nápad. Nikdo z nich nemohl usnout, ať se snažili sebevíc. A tak přinesl Bill ze skříňky v podpalubí čokoládu a rozdělil ji na tři stejné kousky. Leželi, cucali čokoládu a povídali si. Vymýšleli, co všechno podniknou v zimě v sobotu a v neděli, když nebudou mít školu. Povídali si o rybaření a vzpomínali, jak chtěli sami chytit tu obrovskou štiku. Radili se, jak udělat na zadním konci střechy truhlu na potraviny. Pak všichni vstali a prohlédli si fotografii, na které zachytil Dick Smrt a slávu, jak plachtí. Uvažovali, co by tak asi mohl klub Lysek podniknout na jaře. „Třeba už ani klub Lysek mít nebudeme,“ napadlo Billa. Pak si povídali o Dickovi a jak chce fotografoval ptáky. „Začne pěkným nočním ptáčkem,“ zasmál se Jožka. „Páni, kdyby ho tak doopravdy chytil,“ řekl Péťa. Ale co chvíli rozhovor ustal, jazyky se na čokoládě zastavily a chlapci poslouchali. Ručička na starém budíku, který už ani nezvonil, se nekonečně pomalu plazila kolem dokola…Devět, devět a deset minut, půl desáté, tři čtvrtě, za deset minut deset a pak minutu po minutě až k desáté.

Jdeme, Péťo,“ řekl Bill.

„Tak běžte,“ loučil se s nimi Jožka.

Péťa a Bill otevřeli dveře, vyšli co nejtišeji na záď a naslouchali. Ale kolem se nic ani nehnulo.

„Ztraťte se co nejtišeji,“ šeptal jim Jožka. „A pozor, ať to nezbabráte, až dojdete k lodi. Představte si, kdyby zločinec přišel zrovna ve chvíli, kdy si budete předávat hlídky. A ty, Péťo, co nejmíň sviť.“

Péťa s Billem se plížili vrbovým houštím. Viděli, jak za nimi pohaslo světlo na zádi, když Jožka, který osiřel na Smrti a slávě, zavřel dveře od‘ kajuty. Teď už zářila oranžově jen okénka se staženými záclonami.

„Nechoď tak rychle, Bille,“ šeptal Péťa. „Já nevidím ani na krok.“

„Ne abys rozsvěcel baterku,“ upozorňoval ho Bill, „Natáhni pořádně ruce a rozmachuj se, jako když plaveš, a tak všechno nahmatáš a do ničeho nevletíš.“

Přelezli přes plot na silnici a teď už se jim šlo každým krokem lépe. Byla sice trna, ale za chvilku už jiní nepřipadala tak černočerná. Rozeznávali obrysy domů i stromy, které se tyčily proti hvězdnatým flíčkům oblohy.

„Dělej,“ pobízel Bill Péťu. „Ještě budou myslet, že nepřijdem.“

„Neleť tak, ať slyšíme, co se děje,“ šeptal mu Péťa.

Došli k hostinci U přívozu, kde ještě zářila okna, a honem uskočili ze silnice, protože se proti nim pomalu šourali domů dva muži,

„Zrovna se zavírá v hospodě,“ šeptal Bill.

Běželi honem dál.

„Půjdeme radši po břehu,“ šeptal Bill, Plížili se po úzké pěšince, která vedla za zahradou hostince kolem řeky, a každou chvilku je vyděsilo zašplíchnutí vodních krys, stejně vyplašených jak oba chlapci. Došli k průlivu, nalezli prkno a opatrně po něm přešli.

„Počkej chviličku,“ zašeptal Bill. „Já se kousek vrátím. Vem to prkno tady za ten konec a já ho chytnu za druhý. Raději ho tu někde necháme, abych ho zase snadno položil přes vodu, kdybych po něm musel.utíkat.“

Odsunuli prkno a šli dál.

„Už jsme docela blízko,“ šeptal Bill. „To ti tak drkotají zuby? Škoda že jsme ti jich nevytrhli víc.“

„Vůbec mi nedrkotají,“ bránil se Péťa.

„Radši se ohlásíme heslem,“ řekl Bill. ‚Zastavil se a tichoučce šeptl: „Ať žijí Lysky!“

„Ať žijí!“ Tom promluvil docela blízko Billových nohou a zároveň uviděl Péťa bílý trup Vorvaně, zakotveného u břehu,

„Tygr se ještě neobjevil,“ šeptal Tom. „Pojď. Vlez si do mé skrýše. A tady máš ten přístroj. Je už natočený. Máš ho? Položím ti prst na spoušť. Stačí, když ji zmáčkneš a blesk se rozsvítí.“

„Už to mám,“ řekl Bill.

Péťa tápal kolem sebe, kudy se leze do houští, a Dick, který už seděl ve tmě dvě hodiny a viděl teď o moc lépe než on, ho táhl na místo.

„Ať se děje co děje, nesmíš převrhnout aparát,“ šeptal Péťovi. „Tady máš spoušť.“ Strčil její konec Péťovi do ruky. „Když ji chceš otevřít, zmáčkneš tenhle knoflíček. Jak někoho uvidíš, hned ho zmáčkni. A až dohasne blesk, zmáčkni ho znovu.“

„A my už tu nesmíme čekat,“ řekl Tom. „Nebo vůbec nepřijde.“

„Až půjdete přes průliv, dejte si pozor na prkno,“ šeptal Bill. „Uvolnili jsme ho s Péťou, abych ho mohl na jednom konci shodit, kdyby se za mnou hnal zločinec.“

Tom se zasmál.

„Ale Péťa snad ví, že tu musí za každou cenu zůstat, ne?“ ptal se Dick.

„Jistě že to ví,“ ujišťoval ho Bill. „Zůstane tiše ležet, dokud všichni nezmizí, a pak přinese aparát.“

„Tak jdem,“ řekl Tom. „Ať tu tygrovi nepřekážíme… jestli vůbec přijde. A musím se přece taky ukázat doma. Au! Nemůžu se ani hnout. Chytla mě křeč do obou nohou a pěti prstů.“

„Dorka tvrdí, že v noci ten chlap určitě přijde,“ řekl Dick. „Ale poslyš, Péťo, že dáš pozor na ten aparát? Škoda že mi admirál nedovolí, abych tu zůstal.“

„To vis, že na něj dá pozor,“ ujišťoval ho Tom. „Pojď už, Dicku. Ve dvanáct se sem s Jožkou zase vrátíme.“

„Jožka si mysli, že do té doby se tygr ani neukáže,“ šeptal z krov! Péťa,

„Jestli hned všichni nezmizíte, tak se neukáže vůbec,“ volal Bill. „Jsme už s Péťou připraveni. Dobrou noc.“

„Ve dvanáct jsme tady,“ loučil se Tom,

„Pozor, ar toho starého tygra cestou nepotkáte a nevyplašíte nám ho,“ řekl jim Bill.

A pak se rozhostilo ticho.

Dick s Tomem, unavení a polámaní, se plížili k silnici a ke svým postelím. A v jejich skrýších se ujali pozorování dva odpočatí detektivové.

KAPITOLA XXVIII

OSLŇUJÍCÍ ZÁBLESK

Tom s Dickem si šli domů lehnout a v temnotě teď čekal Bill s Péťou.

Péťa sedel na bobku pod keřem a přenášel si váhu z nohy na nohu. V houští bylo tma jako v ranci, ale když vyhlédl skulinkou, kterou udělal Dick pro aparát, viděl Péťa nejasně Vorvaně zakotveného u břehu. Vlastně ho ani neviděl, spíš viděl, že tam je. Sáhl si na knoflík, který měl zmáčknout, až nastane osudný okamžik. Ale hned ho zase pustil, aby ho náhodou nezmáčkl moc brzy.

Kousek za ním ležel v trávě u průlivu Bill. Ležel tak tiše, až Péťu na okamžik napadlo, že je tu sám a že Bill odešel asi s ostatními.

„Bille,“ zašeptal.

„Co je?“ sykl Bill.

„Nic.“

„Nebojíš se?“

„Ne,“ hlesl Péťa.

„Víš přece, co máš udělat. Jak něco uslyšíš, zmáčkneš knoflík. Ne abys čekal, až ti řeknu. Já rozsvítím blesk, jak to povídal Dick… jestli mi nezvlhne prášek. Jestli nechytne, je s námi amen. A ty necháš aparát otevřený, dokud blesk nedohasne. Zrovna jak to říkal Dick.“

„A co pak?“ ptal se Péťa, i když dobře věděl, co se má clít.

.Zůstaneš tiše sedět. V té trne tě pod keřům nikdo neuvidí. A on se poženu za mnou. Já poletím a nadělám co nejvíc rámusu. A jestli se za mnou zločinec rozběhne…“ Bill se tiše zasmál. „Odšoupnu to prkno… Ale na tom už celkem nesejde, hlavně když mu nepadne do ruky Dickův aparát. Zůstaneš potichoučku sedět, dokud nebude po všem, a pak se odkradeš i s aparátem a zaneseme ho k Dickovi. Ale ať se děje, co děje, nesmí tě s ním chytit… Pst!…“

Péťa zadržel dech a naslouchal. Ale nic se nestalo. To jen na louce si odfrkl starý kůň. Péťu zalechtala do krku větvička. Zvedl ruku a ulomil ji. Slyšel, jak se Bill prudce napřímil.

„To jsem jen já,“ zašeptal mu.

„Tak nedělej takový randál,“ sykl Bill.

Péťa znovu sáhl po tenké pružné spoušti aparátu a po knoflíčku na jejím konci. Našel jej a hned jej zase pustil. Je ale hloupý, že tak prudce dýchá! Vždyť se vlastně nemá čeho bát. Ovládl se a začal oddechoval pomalu a pravidelně, ale přitom zas málem usnul. Kdesi na řece se s tichým zašplouchnutím vynořila parma a Péťa poslouchal, jestli se nevymršti ještě jednou. Zaslechl, jak nedaleko zadusal zajíc, a málem už stiskl spoušť, ale včas si uvědomil, co to bylo. Daleko v lukách, které tu ležely níž než řeka, uslyšel dunivé kroky starého koně. Na silnici k Ludhamu zaslechl auto, A to světlo na obloze je určitě nad Yarmouthem. Kolem nohou mu proběhlo cosi droboučkého, Jenom nějaká krysa. Stejně se nic nestane. Vysedávají tu úplně pro nic za nic a Péťa najednou zalitoval, že radši neleží zachumlaný do deky na své palandě na Smrti a slávě. Ta Dorka má až moc chytré nápady. Takhle tu můžou ležet každou noc třeba měsíc a nikdo si nepřijde na Vorvaně ani sáhnout. A co by taky chodil? I jestli měla Dorka pravdu, ten kdo odvazuje lodě, si určité dává pozor, a jistě si už všiml, jaké přípravy dělají detektivové. Spí si teď nejspíš v posteli a nebrní ho celé tělo jako je. Péťa by byl rád věděl, jestli Billa napadají stejné myšlenky. Co by jim asi řekli ostatní, kdyby se sebrali a šli domů? „Bille,“ zašeptal.

Ale nikdo mu neodpověděl. Napadlo ho, že Bill už možná dávno odešel. A vtom zaslechl hlasy.

Hlasy sem dolehly od silnice. Přicházely stále blíž a blíž. Nebylo ještě vidět, kdo to mluví, ale neznámí návštěvnici zřejmě sešli ze silnice na louku a teď sem mířili po bližším břehu průlivu. Pak bylo slyšet, jak se někdo drápe do kopce. To zřejmě vylezli z loučky nahoru na břeh, Vrátili se snad Tom a Dick, nebo už jde Tom s Jožkou? Copak čas tak rychle uběhl? A vtom Péťa strnul. Z rozhovoru těch lidí na břehu neslyšel ani slovo, ale poznal, že to nejsou Lysky. Jde sem zločinec, a ne jeden, přinejmenším dva! Mluvili tiše a šli rychle. Nevrazí ještě rovnou do Billa?

Ohlédl se a mezi listím uviděl slabounké světlo baterky, které klouzalo po zemi. Objevilo se znovu. Jestli ti neznámí návštěvníci o Billa nezakopnou, určitě ho uvidí, jak leží v trávě.

Kroky se stále víc přibližovaly. Péťa teď sledoval slabounké kmitání baterky. Mluvit už nikoho nezaslechl. Náhle zasvítila baterka jen pár kroků od něho. Noční návštěvníci byli docela blízko Péti a téměř těsně nad Billem.

A jak divně si svítí baterkou! Péťa zahlédl vždycky jen slabounký záblesk, jako by si ji zastiňovali, aby ji nikdo neviděl, jen oni, Dorka měla určitě pravdu. Tohle mohou být jen zločinci. Padli do pasti a jdou teď odvázat Vorvaně, přesně jak to Dorka předpovídala. Ale jestli šlápnou na Billa, bude po lovu a celou past líčili nadarmo.

„Už je to blízko,“ ozval se kdosi a Péťa se tak polekal, že se málem vyzradil. Zločinci už přešli kolem Billa. Plížili se teď mezi Péťou a řekou, těsně kolem křoví, kde se Péťa schovával. Co jestli je Bill zaslechl a slez! na louku, aby ho nechytili? To už by se zpátky nedostal a nemohl by zapálit ten blesk. Péťa ucítil v ruce knoflíček spouště. Má ho zmáčknout nebo ne? Nač by ho mačkal, když se blesk stejně nerozsvítí?… Jenže… Jak mu to povídal Bill? Jak někoho uvidíš, zmáčkni knoflík. Péťa ho zmáčkl. Maličko to klaplo, jak se otevřela clona aparátu. Ale Péťovi, který se krčil ve tmě pod keřem, připadalo, že tu ránu muselo být slyšet po celém světě. Nic se však nestalo.

Vtom Péťa znovu zahlédl, jak zasvítila baterka, tentokrát na hladké, bíle natřené boky Vorvaně. Hned však zase zhasla a kolem byla jen černočerná tma. Někdo šmátral po břehu.

„Jsou to oni! Jsou to oni!“ šeptal si Péťa a pevně mačkal knoflík. Proč už nerozsvítí Bill ten blesk, ať to mají odbyté? Kdyby mu aspoň dal Bill znamení, zašeptal… nebo něco udělal, aby Péťa viděl, že není sám, sám na krok na dva od zločinců a nemůže nic dělat, docela nic. Jsou tak blízko něho a on ani neví, jak vypadají.

Zaslechl, jak na lodi tichounce cinkla kotva. Jezuskote! Za chvilku poplave Vorvaň po vodě a mají na krku další odvázanou loď, protože si všichni budou myslel, že to udělaly Lysky.

Znovu se ozvalo slabounké cinknutí.

To byla jistě druhá kotva.

A vlom v trávě těsně za Péťou cosi cvaklo a se strašlivým zasyčením se rozzářilo bílé světlo. Trs trávy se stříbřitě zaleskl. Ze tmy na druhém břehu vyvstaly stromy. V záři se na chviličku vynořil Vorvaň. Péťa chtě nechtě musel přivřít oči. Zahlédl jen bílý obličej, který mohl patřit komukoli,… a postavy, které se vykláněly a něco odrážely od břehu… A vtom bílé světlo pohaslo a Péťa se díval do tmy, která mu připadala ještě černější.

„Za ním! Rychle!“ vykřikl někdo. „Ať nám neuteče!“

Baterka teď zářila těsně vedle něho. Kdosi klopýtl ve tmě a vrazil do křoví, za kterým se skrýval Péťa. A pak se tu přehnal ještě někdo.

Za Péťou bylo slyšet dusání, jak někdo letěl hlava nehlava. To určitě prchá Bill, aby si zachránil život.

„Viděli jsme tě!“ vykřikl kdosi.

A vzápětí se ozvalo těsně za sebou dvoje těžké žbluňknutí, pak nadávky a šplíchání zčeřené vody.

„A už jsou ve strouze!“ řekl si Péťa. „Aspoň jim Bill uteče.“ Uvědomil si, že pořád ještě mačká knoflíček spouště, Povolil jej. Jak to povídal Dick? Až dohasne blesk, zmáčkni ho ještě jednou? Zmáčkl knoflíček znovu a zaslechl, jak klapla uzávěrka.

Chvilku poslouchal. Dusot uhánějících postav už zanikal v dálce.

„Bill je prožene,“ řekl si Péťa v duchu. „Ten vidí ve tmě jako kočka. Ještě líp než Jožka. A ti dva uvidí sotva na krok. Ještě že je v té strouze tolik hustého bahna!“ Zasmál se a zároveň si uvědomil, jak mu cvakají zuby.

Zahloubal se, co by teď vlastně měl udělat. Kluci mu přece nařídili, aby tiše seděl, dokud nebude po všem. A to také splnil. Nejdřív se musí postarat o aparát. Opatrně na něj sáhl. Ne, nic se mu nestalo. Pořád ještě stojí na stojanu. Ještě že ho ten zločinec nerozbil, jak pádil kolem. Zkoušel stojan složit, ale nevěděl, jak na to. Bude muset odnést aparát tak, jak je. Ale na tom teď přece nesejde, Až se v kajutě Smrti a slávy pořádně podívá na stojan Jožka, jistě ho bude umět odmontovat. A nebo zanesou aparát Dickovi. Péťa ještě chvilku čekal. Všude bylo ticho. Vylezl z křoví, postavil se a trochu se rozkoukal ve tmě, která mu po tom bílém záblesku připadala ještě černější. Podržel v jedné ruce aparát a druhou sáhl po baterce, ale pak si řekl, že teď radši svítit nebude, aby se sem zločinec zase nepřilnuli. Zvědavé se rozhlédl po řece. Ano, tamhle je Vorvaň, zakotvený uprostřed řeky. Zločinci mu vytáhli kotvy ze břehu, ale udržel se na kotvičce spuštěné ke dnu řeky. Lodi se vůbec nic nestalo.

Ten aparát byl Péťovi čert dlužen! Nesl se hůř než rybářský prut. Dvě nožky stojanu se zaklaply a přiskříply Péťovi prst. Péťa sáhl po třetí nožce, přitáhl ji k dalším dvěma a držel stojan za všechny tři najednou. Vydal se k Smrti a slávě, pravou rukou šmátral ve tmě, aby do ničeho nevrazil a nepoškodil aparát, a každou chvilku se zastavil a naslouchal. Co když Bill těm zločincům upláchl a oni se ještě vrátí?

Na břehu sice nepotkal nikoho, ale přece jen nezkoušel přelézt přes strouhu. Raději se kradl kolem ní až k brance od louky a pak se horempádem rozběhl po silnici, celý šťastný, že už má pod nohama pevnou půdu. Utíkal kolem hostince U přívozu, kde se ještě v jednom okně svítilo, doběhl k plotu, který se táhl kolem Divočiny, přelezl přes něj a pak se po hmatu začal prodírat vrbovým houštím po břehu průlivu. Najednou se však zarazil. Ve tmě před ním kdosi promluvil. Ještě že ani nerozsvítil baterku! Ještě že nezavolal: „Ahoj, Smrti a slávo!“ Před chviličkou už málem vykřikl, jen tak, aby uslyšel svůj hlas a nepřipadal si tak strašně osamělý. Někdo rozzlobeně mluvil.

„Určitě tam je,“ ozvalo se ze tmy. A pak bylo slyšet hlasité bušení na dveře.

Péťa se rychle plížil dál. Snad se jim nechtějí vloupat na loď? Záblesky baterek mu prozradily, kde leží Smrt a sláva, kterou zakotvili při ústí průlivu. Ale co je to tam na zádi za postavy? „Ať už vylezete, nebo vás poženeme ven,“ ozvalo se z lodi. Péťa zůstal stát jako přimrazený. Vrátil se už Bill na Smrt u slávu, nebo je tam Jožka sám? Napadlo ho, že by mu měl utíkat na pomoc. Ale vtom si vzpomněl na aparát. Je to přece Dickův aparát. A hlavně je to teď pro ne nejdůležitější věc na světě. „Přines ho a zaběhneme s ním k Dickovi,“ řekl mu přece Bill. „Ale za žádnou cenu tě s ním nesmí nikdo chytit.“

Péťa měl teď jedinou povinnost, předat aparát i s drahocennou fotografií bezpečně Dickovi.

Otočil se, přešel po špičkách až k silnici, přelezl přes plot a rozběhl se k paní Barrablové. Kolik je asi hodin? Neměl ani tušení. V některých domech probleskovala ještě za žaluziemi světla, ale ne ve všech, a když přišel k vilce paní Barrablové, byla už všechna okna temná. Admirál i Dick s Dorotkou si už šli dávno lehnout. Co teď. Má je vzbudit? Sebral se země hrstku štěrku. Kdyby aspoň věděl, které okno je Dickovo. Neměl by zabušit na dveře a doufat, že ho Dick uslyší první? Taky by si mohl spustil z okna provázek jako Tom! Pak Péťu napadlo, aby zanesl aparát Tomovi. Jenže co kdyby cestou potkal zločince a padl jim do rukou i s aparátem? A tu dostal lepší nápad. Zaběhne domů a nechá tam aparát, protože zločince jakživ nenapadne, aby ho hledali u nich, a pak poběží zpátky na Smrt a slávu, řekne ostatním, že aparát je v bezpečí, a ráno brzy vstane a zanese ho Dickovi.

Utíkal, co mu nohy stačily, zahnu! za roh a už stál před domem, Doufal, že už bude všude tma, ale nahoře se v jednom okně ještě svítilo. Má štěstí, že rodiče na noc nezamykají. Proklouzl na dvorek, otevřel si dveře do kuchyňky, aparát položil pro jistotu na zem a po hmatu tápal přes místnost, Konečně našel vypínač a rozsvítil elektrické světlo.

„Kdo je tam?“

„To jsem jen já, mami.“

„Péťo! Co tu proboha děláš?“ Maminka už běžela dolů po schodech. „Jak to, že už dávno nespíš? Stalo se vám něco s lodí? Jožka a Billem mi přece slíbili, že budete chodit včas spát.“

„Nic se nestalo,“ uklidňoval ji Péťa. „Musím si tu jen něco nechat pro Dicka. Ráno si pro to zajdu.“

„To se moc mýlíš,“ řekla mu maminka. „Snad si nemyslíš, že tě ještě někam pustím, abys mi lítal v noci po vesnici? Okamžitě vlezeš do postele, a ať tě ani neslyším pípnout, dokud tě nevzbudím.“

„Ale mami, já tam musím. Nějací chlapi se nám chtějí vloupat do lodi…“

„Ty se s nimi prát nebudeš,“ řekla mu maminka. „Jestlipak víš, kolik je hodin? A už ať jsi v posteli.“

„Ale…“

„Jestli nebudeš do dvou minut ležet, máš letos po lodích, Tak se mi začíná zdát, že má ten pan Tedder pravdu.“

Péťa ani nevěděl jak, a najednou se octl nahoře u své postele.

Zkoušel se ještě mamince vykroutit. „Vždyť tam mám aparát,“ řekl.

„Jaký aparát?“ podivila se maminka.

„Nechal jsem ho na podlaze.“

Popadl ho ještě takový divoký nápad, co kdyby vyklouzl z domu a ulekl. Ale maminka s ním sešla do kuchyně a sama zvedla aparát se země.

„Kdes ho vzal?“ zeptala se.

„Není to můj aparát, patří Dickovi,“ vysvětloval jí Péťa. „A Dick ho potřebuje strašné brzy ráno.“

„Však já se o něj postarám,“ řekla maminka. „A ráno mu ho zaneseš. Teď ať už jsi v posteli. Běž nahoru. A honem! Počkám u tebe, dokud se pěkně nepřikreješ.“

A Péťa, vysloužilý pirát, zachránce lodi, člen Spolku pro ochranu ptactva a klubu Lysek, detektiv a spolumajitel Smrti a slávy, ležel najednou v posteli, maminka ho balila do přikrývek, a dokonce dostal i pusu.

„A ať už tě neslyším!“ řekla mu maminka a zavřela za sebou dveře.

Péťa ležel a chvilku ještě uvažoval, co by mel podniknout. Ale najednou nevěděl nic a uvědomil si až, že mu do okna svítí ranní sluníčko.

KAPITOLA XXIX

PŘEPADENÍ SMRTI A SLÁVY

Jožka dostal jasné rozkazy. Měl udržovat na Smrti a slávě oheň ve svítilně a nechávat zavřené dveře, aby si každý, kdo sem přijde na výzvědy, pomyslel, že je posádka doma. Prohrábl oheň, přehrál si na foukací harmoniku pár melodií a pak pustil z krabice krysu, aby tu nebyl tak sám.

Krysa seděla na stole a Jožka jí dal oříšek a pak se pustil do oříšků sám. Jenže krysa Jožkovi v jídle zdaleka nestačila, a tak raději sáček odložil, protože spořádal o moc víc, než na něj připadalo. Pak si zahráli s krysou svou oblíbenou hru, Jožka si ji pustil do rukávu a krysa mu lezla rukávem k ramenu a nahoře vykoukla. Jožka se podíval na starý budík. Už je to jistě skorem hodina, co Bill s Péťou odešli na svá stanoviště číhat na tygra.

Najednou Jožka strnul. Kdo to tam chodí po břehu? Záclonami by dovnitř jistě vidět nebylo, ale propouštějí dost světla. Zvenku musí přece každý poznat, že se v kajutě svítí. Jožka čekal. Loď sebou nepatrně pohnula. Někdo do ní strčil, bud se chtěl podívat oknem nebo si sáhl na komín,

„Už je na čase jít spát, Bille,“ řekl Jožka hlasitě. „Péťa už by měl dávno ležet.“

Naslouchal, ale nic neslyšel.

„Tak sebou trochu hod,“ řekl. „Přece si ty holínky nebudeš zouvat půl hodiny.“

Zase poslouchal. Čekal opravdu dlouho. Pak strčil krysu zpátky do krabice, díval se, jak jí dlouhý ocásek pomalu mizí ve vatě, a postavil krabici na poličku nad svou palandou. Měl dojem, že venku se už nic nehýbá. Neznámí návštěvnici zřejmě odešli. A kolem je docela ticho. Možná že měla Dorka pravdu a zločinec se, jak předpovídala, přišel přesvědčit, jestli je posádka Smrti a slávy opravdu doma, a pak šel teprve odvázal Vorvaně.

Jožka opatrné otevřel dveře, chvilku čekal a pak se vyplížil na záď.

Jestli tu byl opravdu zločinec, blíží se teď jistě k lodi. A tam na něj čekají Bill s Péťou, jen sklapnout past. Povede se jim to nebo ne? Bill splní svůj úkol spolehlivě. Ale co asi Péťa? Jožku na chviličku napadlo, že by se mohl zkusit k nim připlížit. Ale k čemu by to bylo dobré? Jedině by překazil celý plán.

Byla temná noc a dole na řece se černala jen měkká clona, ozářená mdlým světleni nad Yarmouthem. Jožka se pokoušel uhodnout, kde se asi v té tmě skrývá Vorvaň a oba detektivové, kteří číhají nedaleko lodě, jeden s připraveným aparátem a druhý s bleskem chráněným štítem z krabice od sucharů. Co když se prášek nevznítí? A jen aby to Péťa dokázal! Jakživ neudělal ani jediný snímek. Měli jsme: si na ně raději všichni počkat, vrhnout se na ně a chytit je při činu, říkal si Jožka.

A vtom ozářilo tmu nad přívozem oslnivě bílé světlo. V stříbrné záři najednou vystoupily černé siluety stromů a hostince. A pak se zase rozprostřela tma.

„Povedlo se jim to!“ řekl si Jožka. „Povedlo se jim to! Jezuskote. Ale teď začne asi mela! Nevykřikl někdo?“

Vyskočil na břeh a rozběhl se kolem průlivu k silnici. Ale najednou se zastavil, chvilku poslouchal a pustil se zase nazpátek. Má přece naprosto jasný rozkaz, aby zůstal u lodi. Postavil se na břehu a položil si ruku na zábradlí Smrti a slávy.

Co se asi děje? Podařilo se Billovi utéci? Co jestli chytil zločinec Péťu i s aparátem a se vším ostatním? Znovu měl sto chutí rozběhnout se kamarádům na pomoc.

A vtom uslyšel, jak někdo utíká po silnici od přívozu.

Honem nastoupil na loď. Kroky se rychle přibližovaly. Pak zaváhaly. Znovu se rozběhly a pak se zastavily. To už uslyšel Jožka další kroky, jak někdo uháněl po silnici. A v Divočině, docela blízko Smrti a slávy, se kdosi prodíral vrbičkami. Vzápětí už lezl na loď Bill, udýchaný, div nepraskl.

„Jsou dva,“ oddechoval Bill. „Div na mě nešlápli, vážně. Honem. Do kajuty. Jsou tu jedna dvě. Běželi těsně za mnou…“

„Ale co Péťa?“ ptal se Jožka. „Co je s Péťou?“

„Schovával se, dokud nezmizeli,“ odpověděl Bill. „Nemusíš se o něj bát. Byli jen dva a oba se rozběhli za mnou. Slyšel jsem je, jak plácli jeden po druhém do vody. Odšoupl jsem jim to prkno, co bylo položené přes strouhu. Ale pojď už. Zavři honem dveře… Zastrč klíč zevnitř…“

Bill sebou praštil na palandu a sotva oddechoval. Jožka zoufale zápolil s klíčem. Slyšel už, jak někdo dupe v křoví, a zahlédl záblesk baterky. A starý klíč, který jim vždycky, když se jim to nejméně hodilo, vypadl ze zámku, se tam teď jako naschvál vzpříčil. Konečně ho vyndali. Jožka ho zastrčil zevnitř do zámku, zavřel dveře, zamkl je, padl na palandu a čekal.

„Už jsou blízko,“ řekl. „Kdo je to vlastně? Viděl jsi je?“

„Ten záblesk mě úplně oslepil,“ přiznával se Bill. „Ale jsou dva. A odvázali Vorvaně. To jsem viděl jasně.“

„Ale kdo to je?“

„Nemám tušení.“

Kdosi jim zabušil pěstí na střechu kajuty.

„Vypadněte,“ ozvalo se nad nimi.

„Ten měl hlas jako Jirka Owdon,“ řekl Jožka.

„Mluv ty,“ zašeptal mu Bill. „Ať stačím trochu popadnout dech,“

„Kdo je tam?“ zeptal se co nejospaleji Jožka.

„Říční hlídka.“

„Tady je všechno v pořádku,“ zavolal Jožka.

„Já ti dám všechno v pořádku!“ Loď se zakymácela, jak na ni vstoupili nezvaní hosté. Někdo jim hmatal po dveřích. „Mají zamčeno,“ ozvalo se venku. „Tak jsme je přece dopadli v jejich skrýši. Posviť tam baterkou. Vidíš, že mají v zámku klíč,“ řekl jeden z návštěvníků a zlostně zalomcoval dveřmi.

„Zmizte odtud a dejte nám pokoj,“ zavolal na ně Jožka. „Rádi bychom zas usnuli.“

Dlouho bylo ticho. Pak dolehlo ze zádě do kajuty tiché šuškání. A potom promluvil někdo nahlas: „Určitě tam je.“

„Vsadil bych se, že je to Jirka Owdon,“ zašeptal Jožka,

„Co nevidět nám vyrazí dveře,“ Šeptal Bill, když kdosi začal venku bouchat do dveří a potom i kopat.

„Radím vám, abyste vypadli,“ ozval se kdosi a pak zabušil tak prudce do dveří, že se Jožka úzkostlivě zadíval na stěžeje.

„Necháte toho,“ křikl rozzlobeně.

Z prostoru u kormidla sem bylo slyšet šeptání a pak nadávky, jak někdo zakopl o vědro, které tu nechal Jožka, když naposled umývali nádobí. Zřejmě tam došlo k jakési tiché hádce. Bill měl dojem, že zaslechl i slovo „aparát“. Pak bylo slyšet zas jen šuškání a chlapci zaslechli, jak někdo šeptá: „Říkám ti přece, že se nejdřív musíme přesvědčit.“

„Mám je teď pustit dovnitř?“ šeptl Jožka,

„Ne,“ zarazil ho Bill.

„Přece je nenecháme odejít, když jsme se na ně ani nepodívali,“ naléhal Jožka. „Co když ta fotka nevyjde. Péťa není takový odborník jako Dick.“

„Zkus je trochu zdržet,“ šeptal Bill. „Aspoň Péťa zatím stačí utéct, Nechceme přece, aby ho chytli i s aparátem. A čím větší rámus nadělají, tim líp. Budou aspoň varovat Péťu, aby se sem nepřibližoval.“

„Kdo jste?“ křičel Jožka.

„To brzy uvidíte. Otevřete ty dveře?“

„Co bychom je otvírali?“ ptal se Jožka. „Nikoho jsme nezvali.“

„Tak si je otevřeme sami.“

„To nepůjde tak lehko.“

Místo odpovědi se ozvaly ještě zuřivější rány do dveří. Pak sem ze zádi dolehl další tichý rozhovor, zakončený jako předtím slovy: „Říkám ti, že nemůžeme odejít, dokud se nepřesvědčíme.“

A nato uslyšeli chlapci v kajutě, jak někdo spouští z paluby kbelík a potom přechází po střeše kajuty… A pak vypukla vřava jako při zániku světa, líčil to později Bill. Na rozžhaveném uhlí zasyčela voda… Dvířka od kamen se prudce rozlétla… V kajutě bylo rázem plno kouře a horké páry… Kolem dokola létaly uhlíky, a když dopadly, ještě chvilku syčely. Z kamen se řinula voda.

„Nestalo se ti nic?“ vypravil ze sebe Jožka.

„Zvířata!“ vykřikl Bill. „Vy zvířata!“

A znovu spustil někdo z paluby kbelík, na střeše se ozvaly kroky a komínem se řinula další záplava vody a vyvalila se i s popeleni na podlahu kajuty.

Bill se začal dusit.

Jožka se rozkašlal, až mu vyhrkly slzy, a sáhl po dveřích.

„Otevřeme!“

Odemkl dveře a ty se ihned rozlétly, Kdosi mu sáhl za hlavu, popadl ho za límec a vyzvedl na záď.

To už se objevil ve dveřích Bill, který chtěl uniknout ze všeho toho kouře a páry. I jeho popadl někdo za límce a vyzvedl nahoru.

„Je tam ještě někdo?“ zeptal se Jirka Owdon. „Jste tři, ne? Kde máte třetího?“

„Vidíš přece, že tu už nikdo není,“ řekl mu Bill.

„Nemáte právo takhle nám zřídit loď, i jestli jste opravdu říční hlídka,“ stěžoval si Jožka.

„Teď aspoň víme, kdo odvazoval ty lodě,“ dodal Bill,

„Budeš zticha!“

„Snad ses nebyl koupat?“ zeptal se Bill.

Velká ruka se vymrštila a uhodila ho přes hlavu.

„Koho to biješ?“

„Tebe… a jestli budeš drzý, ještě jich pár dostaneš. Pojď, Jirko. Radši se tu porozhlédnem.“

„Počkej, až to trochu vyvětrá… Měli jste radši otevřít, když jsme na vás volali.“

Kouř a pára unikala z kajuty a lampa se zase jasněji rozhořela a ozářila všechnu tu strašlivou spoušť,

„Málem jste nám zapálili loď,“ řekl Bill.

„Loď!“ poškleboval se mu Jirka Owdon. „Jako kdyby jste se vy starali o lodě, které jste pustili po vodě.“

„My jsme žádné nepustili,“ začal Jožka, ale Bill ho pořádně šťouchl a Jožka zmlkl,

„Tak a já jdu dovnitř,“ prohlásil Jirka Owdon. Přikrčil se a vlezl do kajuty, ale cestou se pořádně uhodil do hlavy o trám. „Takhle se jakživ nepraštil ani Tom,“ řekl s určitým zadostiučiněním Jožka, když to později vyprávěl.

„Co tam dělá?“ ptal se Bill.

„Budeš zticha?“ okřikl ho ten druhý velký kluk, kamarád Jirky Owdona, který je hlídal na zádi.

Jirka Owdon zatím prohledával celou kajutu. Prodíral se tam jak. buldozer, zotvirával skříňky, vyházel všechno na podlahu, strhl s Péťovy palandy přikrývky, pak se zas obrátil, znovu se praštil do hlavy a tak horečně hledal po poličkách kajuty, až z nich všechno shazoval.

„Aha!“

Jožka s Billem se jenom dívali, jak jim Jirka Owdon řádí v kajutě, a tu ho slyšeli, jak vykřikl:

„Už to mám!“

Na poličce nad Ježkovou palandou našel čtverhrannou dřevěnou krabičku.

„Nesahej na to!“ zařval Jožka.

Ale Jirka Owdon už sahal do krabice a vytahoval z ní vatu. Vzápěti se rozlehl kajutou strašlivý výkřik, krabice letěla až na příď a Jirka si sál krvácející prst.

Jožka se vyrval svému vězniteli, vrhl se do kajuty, odstrčil Jirku Owdona a zvedl se země krabici. Byla prázdná, ale zahlédl cosi bílého pod palubou až docela na přídi.

„Já ti tu tvou krysu zabiju!“ křičel Jirka Owdon.

„To se ti nepovede!“ volal Jožka. „Neboj se, krysičko moje. Neboj se už.“

„Nech ho být,“ řekl na zádi velký chlapec, který pořád ještě držel Billa za límec. „Víš určitě, že to tu není?“

„Myslel jsem, že je to v té krabici,“ odpověděl mu Jirka Owdon a prohlížel si ve světle lucerny zavěšené od stropu pokousaný prst.

„Tak už pojď,“ naléhal na něj kamarád.

„Počkejte ráno!“ řekl jim rozzlobeně Jožka. „Budeme si stěžovat u pana Teddera, jak jste nám zřídili loď.“

„A řeknu mu, jak jsme vás chytili, když jste odvazovali ten motorek,“ dodal Bill.

Jirka Owdon se rozesmál. „A kdo vám uvěří?“ zeptal se. „Však my máme pro Teddera taky svoje zprávy. Viděli jsme tě, jak jsi vytáhl té lodi kotvy a pustil ji po vodě. Že jsi ho viděl, viď, Ralfe?“

„Můžu to rovnou odpřísáhnout,“ řekl druhý kluk.

„Tak co, poběhnete k Tedderovi?“ smál se Jirka. „Tím je to přece jasné. Počkali jsme si na vás a viděli jsme, jak vytahujete kotvy a odrážíte tu loď. Však taky Tedder povídal, že už čeká jen na to, až vás někdo chytí při činu.“

„Vy lháři!“ vyhrkl Bill.

„Jenže my mu to řekneme,“ tvrdil Jožka.

„Pojď, Jirko,“ kývl cizí kluk. „Povíme mu to hned,“

Vystoupili oba na břeh a zmizeli ve tmě.

Bill ještě zaslechl, jak se Jirka ptá: „Nevíš, jestli může člověk dostal po krysím kousnutí otravu?“

„Doufám, že po tomhle jistě,“ zavolal za nimi Bill.

Na břehu zřejmě došlo k nějaké potyčce. Pak zaslechl Bill, jak Jirka říká: „Pojďme už,“

„Ani mu neodpovídej,“ slyšeli druhého chlapce. „Ty, ale víš co? Jak se vlastně jmenuje ten kluk? Musíme přece oba tvrdit, že jsme viděli toho samého.“

A pak konečně odešli.

Bill se vrátil za Jožkou do zpustošené kajuty. Jožka tam volal na bílou krysu a přemlouval ji, aby vylezla.

„Ty, Jožko.“

„No tak… Pojď sem přece, krysičko. Teď už ti nikdo nic neudělá.“

„Ty, Jožko, co když mu Tedder uvěří?“

„Vždyť jsi ho přece viděl, jak odráží tu loď.“

„Ale přísahat bych na to nemohl,“ řekl Bill. „Zazářilo mi to rovnou do očí a neviděl jsem skoro nic. Ani jsem nevěděl, kdo to tam je, dokud nás nevyhnali z kajuty.“

„A co Péťa?“ vzpomněl si Jožka.

„Pořád jsem měl strach, že se k nám rozběhne,“ přiznával se Bill. „Kdyby ho chytli s tím aparátem, je s námi amen. A jestli tu fotku zbabral, tak je s námi amen taky. Péťa je dost možná viděl, ale stejně by nám to bylo málo platné. My budem tvrdit jedno a oni druhé a celá ves bude stejně přesvědčená, že jsme to udělali my.“

„Jestli sem má Péťa namířeno a uslyší je, tak se jistě schová,“ řekl Jožka. „Hodná krysička…“ Bílá krysa mu seděla na klíně a Jožka ji hladil a šimral za ušima. „Péťa má přece rozum. Nejspíš si počká, až odejdou, a jak bude vzduch čistý, tak přijde. Má ten kluk ale kliku. Jeho palanda zůstala jediná na celé lodi suchá. Ta voda to tu úplně zalila. Tohle budeme vytírat tak sto let. Co asi hledal Jirka, že nám tak všechno rozházel?“

.Nejde jim do hlavy, kde se vzalo to bleskové světlo,“ vysvětloval Bill. „A tak se Jirka přišel podívat, jestli nemáme aparát. Proto hned neřekli, že nás viděli, chtěli se nejdřív přesvědčil, jestli ten aparát máme.“

„A kdyby ho našli?“

„Hodili by ho do vody nebo by zkazili obrázek,“

„Myslíš, že se Péťovi ta fotka povedla?“ zamyslel se Jožka. „Jinak jsme na tom zas, jako jsme byli předtím.“

„Nemám tušení,“ nejistě odpověděl Bill. „Hrozně jsem se toho světla lekl, když jsem zmáčkl spoušť, a jestli se Péťa polekal taky, třeba se ani včas nevzpamatoval.“

Dlouho jim trvalo, než ve světle svítilny zase všechno uklidili, zametli zaneřáděnou podlahu a vyčistili palandy.

„To je úplný konec klubu Lysek,“ řekl v hlubokém zoufalství Bill. „Moc jsme to dneska přehnali. Jestli se mě teď někdo zeptá, ani nemůžu popřít, že jsem tam byl. A oni jsou vlastně říční hlídka, pomáhají Tedderovi a vůbec to mají dobré.“

„Jestli udělal Péťa ten obrázek, tak je všechno zachráněno,“ utěšoval ho Jožka. „Kdyby se už aspoň ukázal! Nemám na něj zavolat?“

„Radši ne,“ řekl Bill, ale sám vyšel na zad, rozsvítil baterku a mával jí sem a tam, aby dal Péťovi znamení, jestli se skrývá někde nablízku.

„Zatopíme zase v kamnech,“ rozhodl se Jožka. „Jestli tu někde čeká, bude zmrzlý jak drozd. A aspoň se trochu usuší.“

Rozdělali znovu oheň, uvařili konvici vody a udělali kakao.

„Vyhlížet ho nemusíme,“ řekl Bill. „Péťa není tak hloupý, aby se nechal chytit. Roztáhni záclony a otevři dveře, ať vidí, že je vzduch čistý. Možná že zašel k Tomovi. Třeba přijde Tom s ním. Naštěstí máme kakaa dost pro všechny.“

Seděli v kajutě u ohně, srkali horké kakao a jeden druhému povídali, co všechno mohli vyvést Jirkovi Owdonovi a jeho kamarádovi, jen kdyby je to bylo včas napadlo. A jak tam tak seděli, nakonec tvrdě usnuli.

KAPITOLA XXX

„A TO JSOU VŠECHNY DŮKAZY, CO MÁME.“

„Probuď se, Bille. Kde je Péťa?“

Jožka tahal Billa za ruku. Oranžovými záclonkami už pronikalo dovnitř světlo.

„Vzbuď se. Péťa nepřišel!“

„Pusť mi tu ruku.“ Bill se pomaličku probouzel. Posadil se a protáhl si paži, kterou měl po té noci celou ztuhlou a pořádně ho brněla. Udiveně se zadíval na Jožku a ospale si prohlížel své nohy, jako by nechápal, proč je má obuté v holínkách. Náhle se rozpomněl, jak byli přepadeni v kajutě a museli se bránit, na oslnivé světlo, které ozářilo tmu, na dvoje žbluňknutí, když jeho pronásledovatelé spadli do vody, a na Péťu, kterého zanechal i s aparátem ve skrýši na břehu řeky.

„To ještě nepřišel?“

„Copak neslyšíš, co ti povídám?“

„Asi zaběhl k Tomovi. A Tom ho u sebe nechal přespat.“

„Tak se tam honem podíváme.“

Protřeli si oči a rozběhli se po břehu, Farlandovic zahradou a přes padací můstek k Dudgeonům. Z kuchyně zaslechli řinčet hrníčky a rendlíky a někdo si tam už prozpěvoval.

„Tome! Lysky!“

Nikdo však neodpověděl a chlapci postávali u Scotland Yardu a dívali se Tomovi do okna.

Bill prudce zaškubal za provázek a vzápětí vykoukl z okna Tom, ještě v pyžamu.

„Tentokrát jsi mi málem utrhl ruku,“ řekl rozespale, ale hned se probral… „Poslyšte, proč jste mě nevzbudili na hlídku? Proč? Cože? Co se stalo?“

„Přece jen přišli,“ řekl Bill. „Ale dopadlo to všechno jinak, než jsme mysleli.“

„Copak nám nepadli do pasti?“

„Jak se rozsvítil blesk, vůbec nic jsem neviděl,“ vysvětloval Bill. „Ale určitě tam byli. Udělal jsem, co jsi mi říkal, a dal jsem se na útěk, a oni slítli s řádským cáknutím do vody, a než jsme se vzpamatovali, už nám Jirka Owdon s tím svým kamarádem bouchali na Smrt a slávu.“

„Třikrát hurá!“ zajásal Tom. „Tak je přece máme v hrsti.“

„Kdepak,“ zchladli jeho nadšení Jožka. „Tvrdili, že prý viděli Billa, jak odráží Vorvaně. Ale kde je Péťa?“

„Stačil je Péťa vyfotografovat?“ ptal se Tom.

„Copak on u tebe není?“ zarazil se Jožka.

„Kde by se tu taky vzal?“

„Péťa se schoval, jak jsi mu to nařídil, a od té doby jsme ho neviděli.“

„Třeba šel k Dickovi.“

„K paní Barrablové nešel, určitě ne v noci,“ namítl Bill. „A Dick nemá z okna spuštěný provázek.“

„A proč jste vlastně v noci nepřišli?“ ptal se Tom.

„Proč? Usnuli jsme,“ přiznal se Bill.

Jožka už utíkal k silnici. Otočil se .a volal: „Hod sebou, Bille. Vždyť my řekli Péťanovi, aby zůstal schovaný, a on se určitě neodvážil ani hnout. Čeká pořád ještě u Vorvaně, Proseděl tam asi celou noc.“

Bill pádil za ním.

Běželi vedle sebe po silnici až k přívozu, zabočili kolem hostince, proběhli bránou a nabrali to přes louku ke břehu.

Vorvaň si tam pěkně kotvil na vodě, že by se na něj ze břehu málem dosáhlo, Jožka na chvilku docela zapomněl na Péťu a byl celý šťastný, že se jim plán tak vydařil.

„Ten si tu pěkně hoví,“ vydechl. „Ještě že jsme spustili kotvu do řeky a že má loď na čem držet. Kdoví .kde by teď jinak byla.“

„Péťo!“ zavolal Bill.

Ale nikdo mu neodpovídal.

Došli až k přístroji, kterým zapálil Bill bleskový prášek. Ležel těsně u cestičky i s ochranným štítem z plechovky od sušenek, jak ho tam Bill upustil, když se dul na útěk a zločinci mu pádili těsně v patách. Přístroj byl celý vlhký, jak na něj padla rosa, ale Dick ho bude jistě potřebovat. Za chvilku objevil Bill Tomovu pláštěnku.

Rozhrnuli větve vrbového houští, kde se v noci skrýval fotograf. Ale po Péťovi a aparátu nebylo árii potuchy.

„A na Smrt a slávu nepřišel taky,“ řekl Bill. „Ani k Tomovi. Jožko! Co myslíš, nechytli ho? Třeba jich bylo víc, ne jenom dva. To mě nenapadlo,“

„Vždyť on je takový oslík,“ řekl Bill. „Co jestli spadl do řeky, jak utíkal?“ Když to říkal, sám tomu nevěřil, ale jak to jednou vyslovil, znělo to docela pravděpodobně a oba se úzkostlivě zadívali po břehu.

„Vždyť on byl celou noc venku,“ uvědomil si Bill, „Jožko, musíme to říct jeho mamince.“

„Jestli ho ti chlapi vyděsili, tak třeba běhá sem a tam,“ napadlo Jožku.

Zadívali se po proudu řeky a všude kolem po loukách, které tu ležely o hodně níž než vodní hladina. Ale nikde nebylo po bludném fotografovi ani památky.

„Určitě se mu nic nestalo,“ řekl nejistě Jožka.

„Ale jeho mamince to říct musíme,“ sbíral odvahu Bill.

„Tady vážně nikde není,“ řekl Jožka.

Ještě naposled se kolem sebe rozhlédli a pak se rozběhli zpátky ke vsi. Když už to musí Péťově mamince říct, ať už to mají radši za sebou.

„Škoda že to Dorku s tou pastí vůbec napadlo,“ litoval Bill. „Stejně to dopadlo špatně, ať se to vezme jak se to vezme.“

„Neměli bychom to říct Tedderovi?“ napadlo Jožku, když klusali kolem strážníkova domku.

„Nač bychom mu to říkali?“ zarazil ho Bill. „Vždyť si s ním určitě promluví Péťova maminka, Snad si opravdu nemyslíš, že spadl do vody?… Takový mamlas přece Péťa není… Ale tma byla opravdu jako v ranci… A já po tom záblesku neviděl na krok…“

„Myslíš, že prohledají řeku?“ hlesl Jožka.

Bill mu neodpověděl a zkroušeně běželi dál, zabočili k hostinci a k uličce, kde v jednom z nízkých domků bydlel Péťa.

Péťova maminka klečela na zemi a drhla práh. Vzhlédla k chlapcům. „A to se podívejme,“ spustila, jako by toho měla moc a moc na jazyku.

„Péťa se nám ztratil,“ řekl Jožka.

„Dole na řece u přívozu,“ dodal Bill.

„Jak se vám mohl ztratit?“ podivila se Péťova maminka. „Vždyť jste ho zrovna propásli. Ale co jste mi oba slíbili, že když ho pustím na tu vaši kocábku, tak na něj dohlédnete, aby chodil včas spát!“

„Že jsme ho zrovna propásli?“ dychtivě se zeptal Jožka. „Tak on byl doma?“

„Odešel těsně předtím, než jste se sem přihnali. A taky pospíchal, div se nepřerazil. Jenže mě by teď zajímalo, jak jste se to o něj starali, že lítal tak dlouho do noci po vsi?“

Tak Péťovi se nic nestalo. Bill s Jožkou však měli ještě plno jiných starostí.

„Vzal s sebou aparát?“ zeptal se Bill.

„Málem se ani nenasnídal a už s ním někam letěl.“

„To běžel k Dickovi,“ domyslel si Jožka. „Honem, letíme.“

„Však si ještě promluvíme,“ volala za nimi Péťova maminka, ale o čem si mají promluvit, to už chlapci neslyšeli, protože už zase uháněli k paní Barrablové.

Ale k paní Barrablové ani nedoběhli. Jen zabočili k silnici, potkali Dorotku, která spěchala do Scotland Yardu. Skorém utíkala a v ruce nesla kufřík.

„Je, to je báječné,“ zvolala. „Honem, poběžte za mnou. Vyprávějte, co se stalo, Péťa povídal, že slyšel v noci u Smrti a slávy nějaké lidi, a tak běžel s aparátem domů a maminka ho strčila do postele. Ale co se vlastně všechno seběhlo?“

„Povedla se mu ta fotka?“ ptal se Bill.

„Ještě neví, jestli z ní něco bude nebo ne,“ odpověděla Dorotka. „Běželi teď s Dickem film vyvolat. A pak přijdou za námi. Jenže na ně nemůžeme čekat. Jestli si nepospíšíme, přijdeme pozdě. Musíme shromáždit všechny důkazy a zanést je panu Farlandovi.

Jestli se zpozdíme, ujede nám do Norwiche. Ale honem mi povezte, co se stalo.“

„Copak ti to Péťa nevyprávěl?“

„Jak přišli ti chlapi na Vorvaně? Ale jistě. Jenže nevěděl, kdo to byl. Viděl jsi je?“

„Ten blesk mě úplně oslnil,“ vysvětloval Bill. „Ale určitě tam byli. Přišli dva. Rozběhl jsem se k Smrti a slávě a oni se hnali za mnou. Jirka Owdon a ten jeho kamarád.“

„Sláva!“ zajásala Dorotka. „Já věděla, že to byl Jirka Owdon. Tak to přece jen vyšlo.“

.Právě že ne,“ řekl jí Jožka. „Jirka prý prohlásí, že jsme Vorvaně odrazili my s Billem.“

„Copak jste ho neviděli?“

„Byl to zřejmě on,“ řekl Bill a snažil se Dorotce stačit. „Ale po tom záblesku jsem vůbec nic neviděl. Vyskočil jsem a rozběhl jsem se do tmy a oni se hnali za mnou. Do té strouhy spadli a pořádně se vymáchali. Ale neviděl jsem nikoho. Poznal jsem je, teprve když nás vykouřili a vlezli nám na loď.“

„A co Tom?“

„Hlídku měl přece Bill a Péťa,“ připomínal jí Jožka. „Škoda že jsme tam s Tomem nezůstali taky.“

„Jestli se Péťovi nepovedla ta fotka, tak je s námi amen,“ řekl Bill.

„Ale kdepak,“ uklidňovala ho Dorotka. „Uvidíš, že to dobře dopadne. Vždyť už máme tolik důkazů!“

Běželi teď po hlavní ulici vesnice. Právě se otvíraly obchody. Prodavači vytahovali rolety a nevraživě se dívali po dětech. U domku pana Teddera stála opřena o plot dvě kola.

„Je tam Jirka Owdon,“ všiml si Bill.

Dorotka se zastavila, obrátila se a přiskočila ke kolům. Podívala se nejdřív na jedno a pak na druhé.

„Podívejte!“ zvolala. „Podívejte! Dick měl pravdu.“ Ukázala na sotva znatelnou šmouhu zelené barvy na pravé straně řídítek jednoho z kol. „Teď máme všechny důkazy. Dobře to dopadne. Honem, poběžte!“

Utíkali dál k Dudgeonům. Tom je už vyhlížel. „Péťovi se nic nestalo,“ zavolal na něj Bill, sotva ho uviděl.

„Kde je Dick?“ ptal se Tom.

„Vyvolává s Péťou film,“ vysvětlovala Dorotka. „Přijdou za námi. A. Jirka Owdon má na řídítkách zelenou šmouhu.“

„Už je skoro devět,“ naléhal Tom. „Nemůžeme na ně čekat. Jestli si nepospíšíme, tak nám strýček Frank uteče. Ale poslyšte, co se vlastně stalo v noci?“

Bill a Jožka se pokoušeli vypovědět mu všechno, co věděli. Dorotka začala sbírat důkazy a rovnala je do kufříku. Uložila útržek šedého flanelu i s cedulkou, Dickův nákres otisků, které zanechaly v půdě pláště zločincova kola, prohlášení Boba Curtena, celý stoh poznámek a soupis všech důkazů, ta.k jak jej večer sestavila, než šla spát.

Přerušila na chvilku ostatní: „Musíme se domluvit ještě o jednom. Vyptala jsem se admirála, kolik se platí advokátům.“

„My máme peněz spoustu,“ řekl Jožka. ,,Klidně to zaplatíme,“ dodal Bill.

„To by nešlo,“ namítla Dorotka. „Jde přece o nás o všechny.“ Dohodli se, že všech šest detektivů přispěje stejným dílem. „Zaplatíme i za Péťu,“ řekl Bill.

„A já za Dicka a za sebe,“ rozhodla se Dorotka. „Snad nebude panu Farlandovi vadit, když mu dám poštovní poukázku. Už bych ji nestačila proměnit.“

„Mapu nevezmeme?“ vzpomněl si Tom.

„Radši ano,“ řekla Dorotka. „Zastrč do ní pořádně špendlíky, ať nevypadnou.“

Sundali mapu, na které označovaly černé praporky místa, kde byly odvázány lodě, a stočili ji.

„Za Vorvaně jsme ještě nezapíchli praporek,“ vzpomněla si Dorotka.

„Toho si taky nejvíc odneseme, jestli se Péťovi nepovedla ta fotografie,“ poznamenal Bill.

Roztočili zase mapu. Zapíchli do ní další praporek a zase ji stočili.

„A to jsou všechny důkazy, co máme,“ řekl Bill. „Ale jestli ti dva budou opravdu tvrdit, že nás viděli, jak odrážíme loď, tak jich moc není.“

„Ještě máme přece komín,“ vzpomněla si Dorotka. „Sundali jste ho ze střechy?“

Bill a Jožka jí neodpověděli ani slovo, jen se rovnou rozběhli k Smrti a slávě.

Tom za nimi utíkal se stočenou mapou a Dorotka s kufříkem a našli je oba na střeše kajuty, Billa, jak ukusuje z velkého krajíce, a Jožku, jak jednou rukou točí šroubovákem a v druhé drží pořádný skrojek chleba.

„Copak jste ještě nasnídali?“ zděsila se Dorotka.

„Na tom přece nesejde,“ uklidňoval ji Jožka. „Zvedej ho opatrně, Bille.“

Bez pohromy vyndali z otvoru ve střeše komín a hned zase utíkali pryč.

Doběhli do Farlandovic zahrady.

„Co kdybychom nakoukli na silnici, jestli už jsou vidět,“ navrhla Dorotka.

Rozběhli se k bráně a zahleděli se dolů na silnici.

„Tak přece jim ta fotka vyšla,“ prohlásil už veseleji Jožka. „Jinak by tu už byli.“

„Ale čekat na ně nemůžeme,“ prohlásil Tom.

Následován ostatními detektivy zamířil k hlavním dveřím Farlandova domu a zazvonil.

KAPITOLA XXXI

V TEMNÉ KOMOŘE

Nejdřív neviděl Péťa vůbec nic. Kolem byla jen černá tma, až na mdlé červené světýlko lampy, o kterém si chvilku myslel, že ani nesvítí. Pak uviděl v červeném světle Dickův obličej a zahlédl červený odraz Dickových brýlí. Za chvilku už rozeznával i dvě červeně zářící ruce, které dělaly cosi s aparátem, a viděl, jak vytahují svitek filmu.

„S celým filmem si hrát nebudeme,“ řekl Dick. „Snímek bude hned na začátku. Zbytek můžeme vyhodit.“

„Copak ho už nemůžeš použít?“ ptal se Péťa.

„Ne,“ odpověděl mu Dick. „A ani mi to nevadí, jen jestli jsi nehnul aparátem a určitě jsi otevřel uzávěrku.“

„Otevřel jsem uzávěrku včas,“ tvrdil Péťa.

„Chyť ho tady za ten konec,“ nařídil mu Dick a opatrně rozvíjel film.

„Vždyť na něm nikde nic není,“ zarazil se Péťa.

„Ještě není vyvolaný,“ vysvětloval Dick.

V červeném světle se zaleskly nůžky a Péťovi se v ruce svinul celý kotouček filmu.

„Hod ho klidně na zem… A teď! pozor… Nalej do misky vývojku… Dobře… To stačí. A zase zazátkuj láhev. Postav ji radši dozadu na stůl, ať ji neshodíme. . , Tak a teď se na to podíváme…“

Držel za oba konce kousíček filmu, který byl ještě mléčně bílý, ale lampa jej zbarvovala do červena, ponořil jej do misky s vývojkou a začal jím pohybovat sem a tam.

„To je to ale cítit, co?“ ušklíbl se Péťa.

„Ustalovač snad páchne ještě víc,“ řekl Dick. „Jenže musíme obrázek vykoupat, a já nenalil vodu do kádinky. Ale nevadí. Opláchneme ho pod vodovodem. A nerozpustili jsme si ustalovač. Takhle to dopadá, když se pospíchá. Ale podívej se! Podívej! Přece jen jsi uzávěrku otevřel. Film na jednom konci tmavne, dělá se na něm světlý rámeček a zbytek zůstává pořád ještě mléčný. Něco na něm přece bude… Sáhni pro ten balíček, co máš po levé ruce, a vysyp do skleněné misky pár krystalků ustalovače. Dolej vodu, ale jen trošičku, a míchej s ní trochu, ať se krystalky rozpustí…“

Péťovi se zdálo, že slabé červené světlo žárovky svití pořád jasněji. Rychle si na ně zvykal. Krystalky ustalovače snadno našel a vodu dolil docela lehce, jenom nevěděl, jestli jí nalil dost, a musel si namočit prst a vyzkoušet to.

„Loď jsi vzal dobře,“ řekl Dick. „Aspoň mi to připadá.“ Hlas se mu chvěl vzrušením. „Ale pozor na ustalovač. Nestav ho tak blízko, Stačilo by pár kapek do vývojky a je zkažená… Polož ho na stůl… A pojď se podívat… Tady ta velká černá plocha je loď. Co by to taky bylo jiného.“

„Ale Vorvaň je přece bílý,“ namítl Péťa.

„Na negativu ne,“ vysvětloval Dick. „Na negativu je všechno obráceně. A když ho okopíruješ, tak je to zase jako ve skutečnosti. Podívej se. Tohle jsou nejspíš stromy na druhé straně řeky a tahle velká bílá plocha je nejspíš voda…“

Péťa nakoukl do misky, aby se podíval na film, ale Dick jím pohyboval sem a tam a neodvážil se nechat ho víc než vteřinku v klidu.

„Žádní zločinci na něm vidět nejsou,“ řekl Péťa.

„To se ještě nepozná,“ vysvětloval mu Dick. „Ale něco jako kdyby tu bylo…“

„Vždyť nám film černá,“ lekl se Péťa. „Za chvilku bude celý tmavý.“

„Taky už je to skoro hotové.“

Ještě chviličku pohyboval sem a tam filmem ve vývojce. Pak jej vyndal, počkal, až z něho skape voda, a na půl vteřiny jej podržel, aby jím prosvítalo červené světlo lampy,

„Jsou tu!“ zvolal. „Máme je!“

„Kde? Kde?“ptal se Péťa.

„Pusť vodu,“ řekl mu Dick. „Musíme obrázek opláchnout a pak ho teprve dát do ustalovače. Potom už se na něm nemůže nic zkazit a můžeme si ho pořádně prohlédnout.“

Voda z kohoutku stékala chvilku sem a tam po filmu. Pak jej Dick ponořil do misky s roztokem siřičitanu sodného a pohyboval jím sem a tam jako před chvilkou ve vývojce.

„Kolik je hodin?“ zeptal se. „Kde jsou vlastně admirálovy hodinky?“

„Mám je já,“ řekl Péťa a zvedl hodinky paní Barrablové do červeného světla lampičky.

„Devět a pět minut,“ řekl Dick. „To už jsou jistě u pana Farlanda. A my máme ještě film usušit a udělat kopii.“

„Co je to za mléčný prášek?“ ptal se Péťa. „Rozpouští se jako sníh. Snad se nám obrázek nakonec nezničí?“

„Pomáhá ho jenom ustalovat,“ uklidňoval ho Dick. „Až prášek zmizí, je to hotovo.“ Zvedl film a přidržel si jej ke světlu. „Už skoro je. Jestli chceš, otevři dveře…“

Péťa tápavě hledal kliku, až ji konečně našel. „Vážně můžu otevřít?“ zeptal se. Bylo by přece strašné, kdyby v poslední chvíli obrázek zkazili.

„Klidně,“ řekl mu Dick.

Péťa otevřel dveře a zamrkal. V bílém denním světle, které proudilo dovnitř, se skoro zdálo, jako by červená lampa ani nesvítila, Dick přistoupil ke dveřím a pozvedl film proti světlu, aby si ho oba mohli prohlédnout.

Péťa jen valil oči. Jakživ ještě negativ neviděl a nebyl z něho ani trochu moudrý. Byla tam velká černá plocha a potom takový bílý flíček, který měl prapodivný tvar a bylo jím vidět skrznaskrz, a ano, tohle jsou přece stromy, všechny ty tmavé tečičky. A tohle listy. A tohle větve…

Ale Dick, kterého obvykle nic nevyvedlo z míry, najednou vykřikl: „Jsou dva! Jsou dva! Vzal jsi je, zrovna když odráželi loď od břehu.“ Vrhl se zpátky do temné komory a začal oplachovat negativ pod vodovodem. „A kdo to je?“ ptal se Péťa.

„To se nedá říct, dokud neuděláme kopii,“ odpověděl mu fotograf. „Musíme spláchnout ustalovač a potom negativ usušit. Ty, poslyš. Nemohl bys zaběhnout dolů a poprosit admirála o kapku lihu? Má ho tam trochu do primusu. Tím se negativ usuší nejrychleji.“

Péťa seběhl dolů, našel paní Barrablovou a vyřídil jí, oč ji Dick prosí.

„A jestlipak se vám ta fotografie povedla?“ zeptala se paní Barrablová.

„Dick říkal, že na ní jsou dva a odrážejí zrovna loď.“

„Skutečně? A víte jistě, že to není Jožka s Billem?“

„Jožka tam ani nebyl,“ vysvětloval jí vážně Péťa. „A Bill zapaloval blesk.“

„A kdo to tedy je?“

„Vlastně jsem na tom obrázku nic pořádně neviděl,“ přiznával Péťa. „Ale Dick říkal, že jsou tam oba.“

„To jsem opravdu ráda,“ řekla paní Barrablová. Poznala však Péřoví na hlase, když ji prosil o líh, že má moc naspěch, a hned jak se ho začala vyptávat na fotografie, sáhla po lihu. Péťa popadl láhev, poděkoval paní Barrablové a pádil zase nahoru. Když přiběhl do komory, držel Dick za jeden růžek negativ a vysoušel pijákem poslední kapičky. Zbytek filmu už ustřihl.

„Vzadu na stole je čistá miska,“ řekl Péťovi. „Nalej tam trochu lihu.“

Za chvilku už se šířil komorou zápach lihu, který připomněl Péťovi Billův vánoční nákyp, a Dick držel ve výšce negativ a foukal na něj, aby se rychleji usušil.

„Ukaž, já se podívám,“ prosil Péťa, a když mu Dick přidržel negativ, aby jím bylo vidět, úplně vydechl překvapením, „Jezuskote!“ zvolal. „Vždyť jsou to černoši!“

„Však oni prokouknou, až je okopírujeme,“ smál se Dick.

„Ale mně připadají jak černoši,“ stál na svém Péťa.

„Jen počkej… Ale poslyš, kolik je vlastně hodin?“

„Čtvrt na deset,“ řekl Péťa, když se podíval na hodinky paní Barrablové.

„To to letí,“ zděsil se Dick. „Ale kopii nemůžeme udělat, dokud negativ neuschne, nebo by se nám přilepil na papír.“ A zase foukal do filmu a mával jím ve vzduchu.

„Už začíná slušně schnout,“ řekl po chvíli.

„Ale vždyť přijdeme strašně pozdě,“ strachoval se Péťa.

„Víš co,“ řekl mu Dick. „Vezmeme to všechno, tak jak to je, a okopírujeme fotku cestou.“

„Ale jak?“ nechápal Péťa.

„Dáme obrázek do rámečku, a až poběžíme, budeme ho držet na slunci. Za pár minut už bude znát, kdo to tam je.“

„Dicku,“ volala z přízemí paní Barrablová. „Nepůjdeš k panu Farlandovi? Už bylo dávno devět.“

„Já vím,“ zoufale jí odpověděl Dick. „Ale konečně máme důkaz. Aspoň ho budeme mít, za chviličku.“

Míjela minuta za minutou. Dick se naklonil, podíval se na povrch filmu a sledoval vlhkou skvrnu, která se strašlivě pomalu zmenšovala, ať se Dick sebevíc snažil sušení uspíšit, dokonce i na chviličku přidržel film, co nejblíž se odvážil, u zahřáté lampy.

Konečně byl negativ suchý. Dick vzal kopírovací rámeček, otevřel černou obálku, vytáhl kousek fotografického papíru, přiložil jej k negativu, přitiskl negativ i papír ke sklu, zavřel rámeček, přesvědčil se, doléhá-li negativ pevně k papíru, a řekl: „Jdeme, Péťo.“

„Podíváme se ještě na ten obrázek,“ žadonil Péťa.

„Ne, na tomhle negativu skorem nic nevidíš, je moc hustý,“ odpověděl mu Dick. „Někdy je obrázek už při kopírování dobře znát. Ale teď ne. Musíme počkat, až k němu pronikne dost světla a okraje papíru zčernají.“

„Jen když nepřijdeme moc pozdě,“ řekl Péťa.

Za chvilku se už vyřítili z domu a rozběhli se spolu ulicí za ostatními detektivy, kteří teď jistě předkládají advokátovi důkazy. Dick držel cestou kopírovací rámeček, tak aby na něj dopadalo co nejvíce slunečního světla.

KAPITOLA XXXII

PRÁVNICKÝ TALENT

„Proboha, co to nesete?“ zeptal se pan Farland, když se do pokoje přihrnuli Jožka a Bill s vysokým zeleným komínem.

„Doličný předmět,“ odpověděl Tom, rozložil mapu a přistrčil ji přes dlouhý stůl k panu Farlandovi.

„Máme jich ještě spoustu,“ řekla Dorotka a významně poklepala na kufřík.

Bill s Jožkou pečlivě oprášili rukama komín a postavili jej na koberec.

Tom se nedočkavě zadíval z okna, ne snad že by viděl na silnici nebo aspoň k brance, kudy měl přijít Dick s Péťou, protože okna vedla docela opačným směrem, k řece, ale spíš aby se trochu uklidnil. Od chvíle, kdy mu Jožka s Billem vyprávěli, co všechno se stalo, byl naprosto přesvědčen, že Dorotka měla pravdu a že teď vědí, kdo jsou zločinci. Ale byl si také docela jasně vědom, že past, kterou zločincům nastražili, zaklapne možná za nimi a že jestli teď Jirka Owdon se svým kamarádem budou tvrdit, že viděli Billa, jak odráží Vorvaně, nijak klubu Lysek neprospěli, naopak jsou ještě ve větší bryndě.

Teď už bude stát jen Billovo slovo proti Jirkovu, a po tom všem, co se stalo, nedoufal už Tom, že Billovi někdo uvěří. Dobře věděl, že i pan Farland od začátku podezírá Lysky, že mají prsty ve všech těch uličnictvích, která se tu dějí. A aparát měl naneštěstí v osudné chvíli zrovna Péťa. Být tam tak Dick, zbývala by jim ještě nějaká naděje. Ale Péťa přece neudělal v životě jediný obrázek. „Neposadíte se?“ zeptal se pan Farland Dorotky. „Raději bych snad postála,“ odpověděla Dorotka. Vyndala něco z kapsy a položila to před pana Farlanda na stůl. Byl to stočený papírek, jeden z receptů doktora Dudgeona.

Pan Farland ho vzal do ruky. „Další doličný předmět?“ zeptal se a rozmotal papírek. „Co to proboha je? Nikdo je přece neobviňuje, že by ukradli peníze.“

Z papírku vypadla poštovní poukázka na dva šilinky, dvoušilink, tři šestipence a dvě pence.

„Snad to bude jako honorář stačit,“ řekla Dorotka.

Pan Farland nebyl nadarmo celý život advokátem. Vážně se Dorotce uklonil a vůbec na něm nebylo znát, co si myslí, když vyrovnával papírek a pokládal jej na stůl, pak uhladil poštovní poukázku a položil ji na papírek a pak na ně navršil dvě pence, dvoušilink, šilink a tři šestipence a postavil je přesně jeden na druhý.

„Nejsem si jist, chápete-li dobře situaci,“ začal konečně. „Má firma pracuje jako právní zástupce Sonningů, majitelů loděnic v Potter Heighamu. Naši klienti utrpěli značnou škodu, protože jim kdosi uvolnil u řady lodí kotvy a pustil jim je po vodě. V jednom skladišti se jim ztratilo větší množství lodního vybavení (abych se vyjádřil jasně, tedy řetězových spon). Obrátili se na policii a na veřejnost, aby jim pomohla zjistit pachatele. Podvakrát bylo menší množství řetězových spon odevzdáno policii, poprvé jedním z vás dvou…“ Pohlédl přímo na Billa a na Jožku. Až do té chvíle spíš vypadal, jako by se díval na obrázek za jejich hlavami. „V druhém případě dostal spony prostředník, doktor Dudgeon, a zanesl je na policii. A teď máme stejnou nepříjemnost přímo ve vesnici. Ne že by došlo ke krádeži, to rozhodně ne. Ale slyšel jsem, že všechny lodě, které kdosi pustil po vodě, kotvily blízko vás. A že jste byli se svou lodí v Ranworthu, když lam odvázal někdo ta plavidla. A že jste byli s lodí v Potter Heighamu, když tam došlo k stejné nepříjemnosti a navíc ukradl někdo ty spony. Ukradl je ošklivé slovo, ale skutečně byly ukradeny.“

Odmlčel se. Byla to opravdu zdrcující řeč, jako by si pan Farland už udělal konečný názor.

Bill chtěl něco poznamenat, ale pan Farland promluvil znovu. „Tak a teď jsem vám řekl, jak na tom jsme. Jsem ochoten vyslechnout všechno, co máte na srdci, ale jestli jste mne přišli požádat, abych vás vytáhl z bryndy, těžko vám mohu pomoci.“

„Ale tak to vůbec nebylo,“ namítla Dorotka. „Oni opravdu nic z toho všeho neprovedli.“

„Slečno Callumová,“ začal pan Farland.

„Ale prosím tě, strýčku Franku,“ zvolal Tom.

„Slečno Callumová,“ začal znovu pan Farland a pokračoval: „Jestliže v tom neměli prsty ti chlapci, musel to udělat někdo jiný. Máte snad tušení kdo?“

Dorotka zaváhala.

„Myslíme si, že už víme, kdo to byl,“ řekla.

„Jestli si to jen myslíte, pak to nestačí,“ namítl pan Farland.

„Víme to jistě,“ řekla Dorotka.

„Zamyslete se jen nad tím prvním případem,“ pokračoval pan Farland, „kdy od přístavního můstku odvázal někdo motorový člun. Tu noc tam kotvila už jen jejich loď.“

„Ale byl tam ještě někdo,“ ozval se Tom.

„Ten večer jsme vytrhli Péťovi zub,“ pokračoval Jožka. „A někdo byl ve tmě venku a hodil nám zpátky oknem cihlu.“

„Viděl ho někdo z vás?“

„Ne,“ přiznal Tom. „Nebylo už vidět. Byla tma.“

„Tvrdíte-li ovšem, že na místě činu byl ještě před odvázáním lodi někdo, koho jste ani neviděli, nemůžete tím vyvrátit skutečnost, že tam po celou noc kotvila loď těchto chlapců a že tam byla i ráno, když druhá loď už plula po vodě.“

„Ale copak to nechápete?“ zvolala Dorotka. „To nám udělal nepřítel.“

„Ale pročpak neodvázal váš nepřítel vaši loď a odvázal cizí? Jistě je od sebe rozeznal.“

„Udělal to, protože nenávidí klub Lysek,“ vysvětlovala Dorotka, „a chtěl, aby se to svedlo na Toma a na kluky.“

„Byl to Jirka Owdon,“ řekl Bill. .Od začátku jsme si mysleli, že to je jeho práce, a teď na to můžeme vzít jed.“

„Ale prosím tě,“ řekl mu pan Farland. „Jirka Owdon přece hlídkoval na přístavním můstku, když jste odvázali ty lodě v Poltem.“

„Žádné lodě jsme neodvázali,“ stál na svém Jožka.

„A máme na to důkazy,“ dodala Dorotka. Položila si kufřík na podlahu, otevřela jej, chvilku se v něm přehrabovala a pak položila na stůl Bobovo prohlášení.

Pan Farland si je přečetl, „Přisahám, že jsem viděl onoho večera, kdy Smrt a sláva projela Potter Heighamem, pod potterským mostem Jiřího Owdona. Bob Curten.“

„To byl na dvou místech najednou?“

„Zajel tam na kole.“

„A jak se dostal do Ranworthu?“

„Zase na kole.“

Dorotka vytáhla z kufříku papír s obkreslenými otisky plášťů. „V měkké půdě u ranworthského mostu jsme našli stopy kola,“ vysvětlovala. „Tady to bylo.“ Položila na stůl nákres a fotografii. „Je to plášť značky Dunlop. A víme, že se tu noc převážel někdo přes řeku. A ověřili jsme si, že Jirka Owdon má pláště značky Dunlop.“

Pan Farland se zadíval na nákres a na fotografii, „Skoro všechna kola mají pláště značky Dunlop,“ řekl. „Jakou značku má třeba Tom?… Ale nechme toho. Slyšel jsem, chlapci, že vás někdo viděl, jak odvazujete od přístavního můstku plachetnici.“

„Tu jsme zachránili,“ vysvětloval Jožka. „Když nás Jirka Owdon viděl, tak jsme ji přivazovali a neodvazovali. To on jen tak říká, že jsme ji odvazovali.“

„A ještě něco,“ řekl pan Farland a zadíval se do poznámek, které měl na stole. „Jiří Owdon se svým kamarádem obětovali mnoho nocí a hlídkovali, aby se již nic takového nestalo. A já se musím ptát: Nemáte na ně snad právě proto zlost?“

„Ani z poloviny, co oni na klub Lysek,“ odpověděl Bill.

„Po tom, jak jste se dostali do křížku kvůli těm ptačím hnízdům?“ zeptal se zamyšleně pan Farland.

„Ano, jak chtěli tenkrát pochytat ty bukače a my přivedli na poslední chvíli povodného,“ řekl Jožka.

Pan Farland se poškrábal na bradě, „Ano,“ řekl. „Vy nemáte rádi Jirku Owdona a Jirka Owdon nemá rád vás. Ale to ještě nic nedokazuje. Jak to tedy bylo s těmi sponami?“

„Vážně jsme je neukradli,“ řekl Jožka. „Poprvé je našel Péťa v kamnech a podruhé Bill na zádi, a ten, kdo nám podstrčil ty druhé na loď, tak si taky otiskl ruku na komín, zrovna tak, jak to předpovídal Dick.“

„Cože?“

Dorotka to raději vysvětlila. „Víte, hned poprvé jsme poznali, že tam někdo byl. Zahlédla jsem ho, jak nám sahá na komín, ale on mě zaslechl. A jak utíkal v té husté mlze, zakopl o našeho ohaře. A Vilík mu vytrhl kus kalhot.“ Položila před pana Farlanda na stůl útržek flanelu. „Druhý den ráno našli kluci v kamnech pár spon a zanesli je panu Tedderovi. A pak napadlo Dicka, že kdyby ten zločinec přišel znovu a my si natírali komín pořád čerstvou barvou, získáme jeho otisky prstů. A také jsme je získali. Tady jsou. A druhé spony byly umazané od zelené barvy.“

„To také nestačí,“ řekl pan Farland. „Ty spony mohl umazat Bill nebo Jožka, když se pořád máčeli v té zelené barvě.“

„Tak řekněte Jirkovi Owdonů, ať přiloží ruku na ten. otisk,“ navrhoval Jožka. „Z nás takhle velkou ruku nikdo nemá.“

„A máme fotografie, které dokazují, že by ze břehu nedosáhl na komín ani Tom,“ dodala Dorotka a zalovila v kufříku.

„Tohle nevede k ničemu, strýčku Franku, protože jim nevěříš, vybuchl Tom. „Kdyby tu byly Levka s Pravkou, ty by ti daly.“

„A Jirka Owdon má na kole zelenou šmouhu,“ podotkla ještě Dorotka.

Kdesi v domě zazněl zvonek. Za chvilku se otevřely dveře a do pokoje vstoupila hospodyně pana Farlanda, paní McGintyová. „Je tu prosím pan Tedder a chce s vámi mluvit,“ hlásila. „Velmi naléhavě.“

Vtom už vstoupil i pan Tedder, ale nešel sám. Byl s ním Jirka Owdon a jeho kamarád.

„Měli jsme zajít rovnou k Tedderovi,“ šeptal Bill. „Vidíte, já vám to povídal.“

„Tiše, Bille,“ sykl na něj Tom.

Jirka Owdon a jeho kamarád uviděli v pokoji Toma, Dorotku, Billa a Jožku a zatvářili se polekaně, ale jen na chvilku. Pak už stáli docela klidně a poslouchali pana Teddera.

Pan Tedder si určitě připadal jako detektiv, který konečně dopadl dlouho hledaného zločince. „Tak je všechno jasné,“ prohlásil. „Teď víme, kdo to udělal. A máme všechny potřebné důkazy. Podle informací, které jsme získali, hlídal včera v noci pan Owdon a pan (nahlédl do svého zápisníku) Strakey u motorového člunu jménem Vorvaň, který kotvil pod přívozem. Ve dvaadvacet hodin třiatřicet minut zaslechli blížící se kroky. Ve dvaadvacet hodin čtyřicet sedm minut…“

Vtom se otevřely dveře a do pokoje vklouzli Péťa s Dickem, oba celí udýchaní.

„Nezlobte se, že jdeme tak pozdě,“ omluvil se Dick, protáhl se za ostatními až k oknu a zůstal stát na sluníčku, s oběma rukama za zády.

Péťa se rozhlédl po kamarádech a postavil se vedle Billa a Jožky. Ti se zas zadívali na něj, ale z jeho prudkého přikývnutí moc moudří nebyli.

„Ve dvaadvacet hodin čtyřicet sedm minut,“ pokračoval pan Tedder, „zaslechli svědkové pan Owdon a pan Strakey, jak někdo pokládá na palubu kotvy. Ve dvaadvacet hodin čtyřicet osm minut vyskočili ze svého úkrytu a přistihli viníka, jak odráží Vorvaně od břehu. Ten jim však uklouzl a svědkové běželi za ním, až se před nimi zamkl na svou loď. Protože nejsou úředními osobami, nemohli si od něho vyžádat jméno a adresu, ale přistihli jej při činu, a mně Bille, je jen moc líto tvého táty, který je slušný člověk a dočkal se teď něčeho takového.“

Pan Farland se zadíval na Billa.

Bill vyhrkl: „Ale vždyť to bylo obráceně. My s Péťou přistihli tyhle dva, jak odrážejí loď.“

„Vždyť on povídal hned u vody, že to bude takhle tvrdit,“ prohlásil Jirka Owdon.

„Jenom maličkost,“ ozval se pan Farland, „Vidíš tady ten komín, Jiří Owdone. Byl bys ochoten přiložit ruku na tento otisk?“

„Ale samozřejmě,“ přisvědčil Jirka. „Padne tam jako ulitá, protože jsem ten otisk sám udělal.“

„Jak k tomu došlo?“ zeptal se ho pan Farland.

„Od začátku jsme byli s Ralfem přesvědčeni, že tihle kluci mají spadeno na cizí lodě, a když byla jednou večer trochu mlha, mysleli jsme si, že se zas k něčemu chystají, a tak jsem zaběhl k jejich lodi a sáhl si na komín, abych se přesvědčil, jestli jsou doma a nebo jestli se máme jít porozhlédnout, kde zase co provádějí.“

„A nebyli doma?“ otázal se pan Farland.

Dorotka téměř zaúpěla. Tohle byl jejich nejlepší důkaz a teď jim zřejmě už nepomůže. Pohlédla na Dicka, ale Dick k ní stál obrácen zády. Držel něco v ruce a zrovna si to prohlížel.

Pan Farland se otočil na Billa. „Vrátíme se ještě k té noční výtržnosti. Říkal jsi mi přece, že jsi viděl tyto dva chlapce, jak odvazují Vorvaně.“

Bill chvilku mlčel. „Těžko bych mohl tvrdit, že jsem je viděl,“ řekl. „Uviděl jsem je, teprve když mě zahnali na Smrt a slávu a museli jsme otevřít kajutu, protože nám lili do komína kbelíky vody.“

„Přiznáváš tedy, že jsi byl v době, kterou uvedli, v blízkosti Vorvaně. Proč jsi utíkal, když jsi tam neprováděl nic zlého?“

„Protože jsem nechtěl, aby chytili Péťu.“

Jirka Owdon se podíval po svém kamarádovi. Pan Farland pohlédl na Jirku.

„Jak to, že jsi neviděl Péťu, jak odráží Vorvaně s Billem?“ zeptal se ho.

„Protože ho neodrážel,“ odpověděl Jirka.

Pan Farland se obrátil k Péťovi, „Byl jsi tam?“ zeptal se ho.

„Byl,“ přisvědčil Péťa.

„Co jsi dělal, když Bill utekl?“

„Zůstal jsem tiše sedět, jak jsem to měl nařízeno,“ odpověděl Péťa.

„Viděl jsi tyhle dva chlapce, jak odrážejí Vorvaně?“

„V té tmě jsem je nepoznal,“ odpověděl Péťa. „Ale někdo ho odrazil. To vím jistě. My…“

Pan Farland se obrátil znovu k Jirkovi. „Byla temná noc, že? Měli jste snad baterky?“

Tentokrát odpověděl Jirkův kamarád Ralf: „Vždyť zapálili tak prudké světlo, že jsme ho museli vidět.“

V tu chvíli se Jirka Owdon přestal usmívat a rozzlobeně se zadíval na kamaráda.

„Prudké světlo?“ podivil se pan Farland, „To rozsvítili prudké světlo, zrovna když odráželi loď?“

„Ne tak docela,“ odpověděl Jirka. „Jestliže tam byl i Péťa, už tomu trochu rozumím. Sami jsme v té chvíli nic nechápali. Najednou se rozzářilo oslnivé světlo a my viděli, jak Bill odráží loď. Asi nás v té chvíli také zahlédl, protože se dal na útěk, a my ho dohonili až na té jejich kocábce.“

„Jaké to bylo světlo?“ otázal se pan Farland.

„Jako blesk při fotografování,“ odpověděl Jirka,

„Zapálil jsi to světlo ty?“ zeptal se pan Farland Péti.

„Ne, já,“ přihlásil se Bill.

„Ale jak jsi ho mohl zapálit, když jsi právě odrážel Vorvaně?“ zeptal se pan Farland.

„Řekl jsem vám přece, že jsem Vorvaně neodrazil.“

„Ale my tě viděli,“ tvrdil Jirka Owdon.

„Proč jste zapálili to světlo?“ zeptal se pan Farland týmž klidným nevzrušeným tónem, jakým mluvil už od začátku.

„Abychom mohli fotografovat,“ odpověděl Bill. „Chtěli jsme vyfotografovat toho, kdo přijde pustit po vodě Vorvaně.“

„Vždyť ani nemají aparát,“ vyhrkl Jirka Owdon.

Pan Farland se k němu prudce otočil.

„Jak to víš?“ uhodil na něj.

Na tuhle otázku neodpověděl ani Jirka Owdon, ani jeho kamarád. U okna se najednou kdosi pohnul, Dick tam něco kutil. „Tak a je to,“ řekl. „Když to zůstane dlouho na světle, nejspíš to zčerná. Ale můžu udělat jinou kopii.“ Rámeček mu upadl na zeni a Dick se protlačil ke stolu a položil před pana Farlanda fotografii. Pak si strhl brýle, začal si je čistit a s brýlemi v jedné ruce tápal po koberci a hledal spadlý rámeček.

„Radši už půjdeme,“ hlesl Jirkův kamarád.

„Kdepak, nikam nechoďte,“ zarazil ho pan Farland, ale nezvedl oči od fotografie. „Zavřel byste laskavě dveře, pane Teddere? To je skutečně velmi zajímavé.“

Tom, Bill, Jožka, Péťa i Dorotka měli oči na stopkách. Strašně rádi by byli viděli, co je na tom kousku lesklého papíru, který teď ležel na sací podložce pana Farlanda. I Jirka a jeho kamarád si div krky nevykroutili, jen aby něco zahlédli.

„Taková pozoruhodná podoba,“ pokračoval pan Farland. „Co o tom soudíte, pane strážmistře?“

Pan Tedder se zadíval na fotografii. „To jsem z toho jelen,“ řekl.

Pan Farland se na chvilku zamyslel.

„Význam důkazu je značně ovlivňován kontextem,“ pravil. Všech šest detektivů ho dobře slyšelo, ale neměli ani ponětí, co ta slova znamenají. Pan Farland pokračoval: „Tato fotografie může sloužit jako důkaz před kterýmkoliv soudem (přitom se přísné podíval na Jirku Owdona a jeho kamaráda), že loď, která včera uplavala po proudu, odvázal Jiří Owdon a…“

„Strakey,“ napověděl mu pan Tedder.

„A Strakey,“ dodal pan Farland. „Ale to ještě není všechno, Dodává zcela nového významu celé řadě dalších důkazů, klére bych jinak přešel jako nepodstatné. Nemýlím-li se, Owdone, jezdíš na kole?“

Jirka přikývl.

„A máš kolo s plášti značky Dunlop.“ Položil na stůl před Jirku Dickův nákres. „Tento doklad osvětluje případ v Ranworthu. Má však souvislost i s krádeží v Potter Heighamu. Jeden z našich svědků je ochoten odpřísáhnout, že Jiří Owdon byl v noci, kdy došlo ke krádeži, v Potter Heighamu. Skutečnost, že Jiří Owdon a ehm, Ralf Strakey sami odvázali včera v noci loď a informovali policii, že viděli, jak ji odvazuje někdo jiný, kdo vlastně ve veřejném zájmu právě zaznamenával pomocí fotografie skutečný průběh události, dosvědčuje spolu s dalšími doklady, které bych jinak pokládal za bezvýznamné, že Owdon a Strakey se úmyslně snažili falšovat důkazy a uvést tak v podezření, a dokonce v nebezpečí trestu nevinné osoby. Máš k tomu co dodat, Owdone?“

„To byl všechno jeho nápad,“ vyhrkl Jirka Owdon.

„Neměl jsem o ničem ani tušení, dokud jste nám to sám neřekl,“ tvrdil Ralf Strakey.

Pan Farland se podíval na Jirku, na Ralfa a potom zas na Jirku.

„Kromě prvních řetězových spon,“ pokračoval, „které jste hodili těmto chlapcům komínem do lodi a přitom jsi tuším utrpěl jistou škodu na kalhotách… (Jirka se vyjeveně podíval na útržek šedého flanelu, který mu ukázal pan Farland)… Kromě prvních spon a druhých, na nichž jsi zanechal trochu zelené barvy, o kterou ses otřel, když jsi sahal na komín, aby ses přesvědčil, že tvé oběti skutečně nejsou doma, jich musí být ještě někde víc než dvanáct tuctů, a ty dosud nebyly nalezeny. Kde jsou?“

„Je jich celá bedna v kůlně na nářadí,“ odpověděl Jirka. „Ale já už tohle nesnesu. Jdu domů.“

„Zdržovat tě nebudu,“ řekl mu pan Farland. „Ale než odejdeš, rád bych tě upozornil, že jakmile se vrátím večer z kanceláře, zajdu za tvým strýcem. Žádám od tebe, abys do té doby napsal přesné doznání všeho zavrženíhodného, ano, naprosto zavrženíhodného, co jsi nastražil, abys uvalil podezření na tyto nevinné chlapce. Jako právní zástupce firmy, kterou jsi poškodil, pak budu muset rozhodnout, mám-li svým klientům poradit, aby tě žalovali či nikoliv. Mé rozhodnutí bude záviset na úplnosti přiznání, které mi připravíš, než navštívím tvého strýce. Měl by je podepsat i tvůj spolupachatel, ne jenom ty sám. A teď si můžeš jít.“

Jirka Owdon a Ralf Strakey beze slova odešli. „Mít ocasy, tak si je cestou přišlápli,“ popsal později jejich odchod Jožka.

Dorotka si zhluboka vydechla, jako by měla pět minut zatajený dech. Tom zrudl až po kořínky vlasů. Dick si zas horlivě čistil brýle. Bill s Jožkou zírali na pana Farlanda, jako by ho viděli prvně v životě. Péťa si uvědomil, že má oči plné slz. Hněvivě zamrkal. „A takhle jsme málem odtáhli my,“ vyhrkl. „A vůbec nic jsme neudělali.“

Strážník Tedder si rozpačitě odkašlal.

„Moc mě mrzí, že mě to kdy napadlo,“ řekl. „Taky jsem z toho mohl mít lepší pojem. A jestli proti vám, kluci, ještě někdo řekne slovíčko, bude mít co dělat se mnou. Na zahrádku si můžete přijít pro červy, kdy chcete, ve dne nebo v noci, jen když mi nepošlapete chryzantémy.“

Pan Farland se už usmíval. „Jistě vám to odpustí, pane Teddere,“ řekl. „Byl to ošklivý a záludný uskok a dalo se jím obelstít víc lidí, nejen vy. Správně by se teď mělo rozhlásit, jak to doopravdy bylo, i když bych to jako právník neměl navrhovat.“

„Povím to na poště,“ sliboval pan Tedder. „A řeknu to i v krámě. Jak budou otvírat, chystám se stejně do vsi. Chlapi budou mít náramnou radost, až tohle uslyší.“

„A já přijdu pozdě do kanceláře,“ uvědomil si pan Farland. „Znám ještě někoho, kdo bude mít radost. Hned večer napíši dcerám. A smím-li, rád bych blahopřál detektivům…“ Ohlédl se a zjistil, že se už pan Tedder vytratil. „Je mi až stydno při pomyšlení, že kdybyste přenechali celou záležitost policii, mohlo to s vámi špatně dopadnout.“

Dveře se znovu otevřely a vstoupila paní McGintyová. „Přišel za vámi nějaký pán.“ Ale než stačila říct tři slova, vpadl do pokoje majitel Vorvaně.

„Prý jsou tihle chlapci obviňováni, že mi odvázali loď,“ spustil. „Přišel jsem vám říct, že jsem jim loď půjčil a že si ji mohou odvázat, kdy se jim zachce, a nikdo jim kvůli tomu nesmí dělat nepříjemnosti.“

„Nikdo jim také nepříjemnosti nedělá,“ ujistil ho pan Farland.

„Už je všechno v pořádku,“ hlásila mu Dorotka, „Dopadlo to báječně. Zločinci padli rovnou do pasti, ale kdyby se byla nevyvedla ta fotografie, ještě jsme to v poslední chvíli prohráli. Přece jen nakonec zvítězil Scotland Yard. Já věděla, že zvítězí.“

Pan Farland zvedl fotografii a podal ji nejnovějšímu příchozímu. Pak si všiml hromádky peněz na stole.

„Šest šilinků a osm pencí coby honorář pro advokáta,“ řekl. „Odhadli jste to naprosto správně.“ Uklonil se. „Jak jsem vám však již řekl, mohu v tomto případě těžko vystupovat jako právní zástupce obžalovaných. Spíš jsem, jak se mi teď zdá, sehrál roli soudce. A jednu věc si u soudu rozhodně nesmíte dovolit — podplácet soudce. Honem peníze radši schovejte, než je uvidím.“

„Lodi se nic nestalo,“ hlásil Jožka majiteli Vorvaně. „Odrazili ji, ale nevšimli si, že je zakotvená. Kotví tam krásně, kousíček od břehu. Pojďte s námi na Smrt a slávu a můžeme k ní zajet.“

„Jestli hned nepůjdu, dostanu výpověď od svých společníků,“ řekl pan Farland.

„Miliónkrát vám děkujeme,“ loučila se s ním Dorotka.

Ostatní mu také sborem poděkovali.

Dorotka sebrala důkazy a uložila je do kufříku.

„Co s nimi teď uděláte?“ zeptal se jí pan Farland.

„Zaneseme si je do Scotland Yardu,“ odpověděla Dorotka.

„Možná že si je od vás ještě vyžádám,“ řekl pan Farland. „Ale spíš myslím, že ne. Zřejmě už je ani potřebovat nebudeme.“

„Prober se, Bille,“ šťouchl do kamaráda Jožka. „Popadni za druhý konec ten komín.“

„Ty, Péťane,“ vzpomněl si ještě Bill. „Tys nás ale vylekal.“

A pak už vyšli společně na sluníčko, které jim teď připadalo obzvlášť milé. Řeku čeřil lehký větřík a mezi stromy prosvítala lesklá hladina.

„Pospěšte si,“ pobízel ostatní Tom. „Půjdeme si všichni za-plachtit.“

CO SE STALO S RYBOU

Za několik měsíců, když už minuly nejhorší zimy, kotvili kluci ze Smrti a slávy u horningského přístavního můstku. Teď už zas byli s celou vsí zadobře. Byla sobota dopoledne. Včera večer, jen jim skončilo vyučování, se všichni sešli na lodi. Z komína stoupal .kouř do mrazivého vzduchu pozdního února, a tu najednou Péťa, který byl zrovna na hlídce, zahlédl na řece Vorvaně a honem zavolal na ostatní, aby vyběhli na palubu.

„Že on má na lodi rakev!“ zděsil se Péťa.

„To přece ne,“ řekl Bill.

Ale opravdu to vypadalo jako rakev, taková tam byla dlouhá úzká bedna, přivázaná lany ke střeše kajuty. Vorvaň zabočil těsně k Smrti a slávě.

„Ahoj, hoši,“ zavolal jeho majitel. „Máte moc co dělat?“

„Ani ne,“ odpověděl Jožka.

„Tak naskočte. Odpoledne vás přivezu zpátky, Jedu s tou vaší rybou do hospody U hýkajícího osla a to byste si neměli dát ujít.“

„Vždyť jsem vám povídal, že veze rakev,“ ozval se Péťa.

Než bys řekl švec, byli na lodi, Vorvaň se otočil a plul dál.

„Včera v noci jsem kotvil u ústi Thurny,“ vyprávěl rybář z Vor-váné. „Ale nechtěl jsem rybu předávat bez vás.“

„Ale co Tom?“ vzpomněl si Jožka.

„Jestli chcete, vezmeme ho,“ nabídl jim rybář. „A tu dívenku s tím brýlatýrn chlapcem taky.“

„Ti už odjeli,“ řekl Bill. „Přijedou zase až o velikonocích. Ale pro Toma se můžeme stavit.“

Štěstí jim však nepřálo. Vorvaň zastavil u Dudgeonovic trávníku a dověděli se, že Tom není doma. „Nevadí,“ utěšoval je rybář. „Vždyť si tam může kdykoliv zajet na kole. Ryba tam zůstane napořád… Mimochodem,“ zeptal se, když znovu vyrazili. „Co se stalo s tím tygrem, kterého přelstilo krvácející mládě?“

Kluci ze Smrti a slávy se po sobě vážně podívali.

„S těmi dvěma? S Jirkou Owdonem a jeho kamarádem?“ řekl Jožka. „Hned druhý den odjeli a už se tu neukázali.“

Není snad nutné popisovat, jak ujížděli dolů po řece Bure a vzhůru po Thurne. Střídali se za toho chladného únorového rána u kormidla Vorvaně a v kajutě, kde se krčili u kamen, aby se zahřáli a aby už je tolik neštípalo v uších a v nose.

Projeli pod mosty v Potter Heighamu a ze břehu na ně přátelsky zamávali dva dělníci ze Sonningovy loděnice. Z mostu, ke kterému vedla silnice, jim mával Bob Curten, teď už zas nadšený člen klubu Lysek, a oni zamávali jemu. Zastavili kousíček nad ústím průlivu nedaleko hospody U hýkajícího osla.

Ze střechy kajuty sundali dlouhou bednu a velká ryba znovu putovala do hostince.

Tam už čekal nevelký hlouček.

„Že už jdete,“ vítal je hostinský a vyšel jim v ústrety. „Prozradil jsem několika chlapům, že se sem chystáte. Vitrínu už máme připravenou.“

Paní hostinská zavolala kluky do kuchyně a nabídla jim každému šálek horkého čaje. Bála se nejspíš, že jsou z té lodi napůl zmrzlí. Šli s ní nahoru a dole se zatím točilo kolem bedny na šest dychtivých rybářů. Za deset minut zaslechli chlapci, jak je volá majitel Vorvaně. Vyběhli z kuchyně do hostinského salónku. Ve dveřích se zastavili jako přimražení.

Pokojík byl doslova nabitý. Přesně proti dveřím se rozkládal široký cihlový krb a na něm stála na prostorné římse skleněná vitrína, největší, jakou kdy chlapci viděli. A ve vitríně byla ta obrovská štika; plavala před bledě modrým pozadím mezi zeleným rákosím, které vypadalo jak živé.

„Panenko skákavá!“ vykřikl Jožka.

„Už sedmašedesát let rybařím,“ řekl jim stařec s bílým plnovousem, „ale takovou rybu jsem jaktěživ nechytil.“

„Pak se divte pohanům, že se klaněli zvířatům,“ zahlaholil vesele hospodský a rozhlédl se po davu obdivovatelů. „Mně je teď dočista jedno, kdo tuhle rybu chytil a kolik jsem za ni dal. Vždyť se sem na ni budou jezdit dívat k Hýkajícímu oslovi lidi z celé Anglie.“

„Pojďte sem,“ vybídl chlapce majitel Vorvaně. „Pojďte a přečtěte si, co stojí na té vitríně,“

Všichni tři chlapci přikročili blíž. Zástup mužů, kteří si prohlíželi rybu, se před nimi rozestupoval. Na přední skleněné stěně vitríny byla zlatým písmem vepsána váha štiky, datum, kdy byla chycena a… Péťa to všechno četl nahlas a najednou se zajíkl… „Štika… třicet a půl funtu… kterou ulovili… ale vždyť to jsme my.“ Zlatými písmeny tam byla napsána jejich jména.

Starý rybář s bílým plnovousem odtrhl oči od štiky a zadíval se na chlapce ze Smrti a slávy.

„Snad nejste ti hoši, co chytili tuhle rybu?“ zeptal se jich.

„My jsme ji vlastně tak docela nechytili…“ začal Jožka.

„Chudáčci chlapci,“ politoval je stařík. „Chudáčci… Takoví mladí a už jim v životě nezbývá žádné potěšení…“

„Víte co, jdem a chytnem ještě jednu,“ navrhl kamarádům Péťa.