James Oliver Curwood

Vlčák Kazan, Barí-syn Kazanův

Kapitola 1

ZÁZRAK

Kazan ležel bez hlesu a bez hnutí, šedivý nos položený mezi předními tlapami, oči přimhouřené. Sama skála by se snad nezdála neživotnější než on – neškubl na něm sebou jedinký sval, nepohnul se jediný chloupek, nezachvělo se víčko. A přece každičká krůpěj divoké krve v jeho skvělém těle bouřlivě kolotala v rozčileném vření, jaké v životě ještě nikdy nezakusil. Každičký nerv a žilka jeho obdivuhodného svalstva byly napjaté jako ocelový drát.

Čtvrtinou krve čistý vlk a ze tří čtvrtin statný severský vlčák, prožil čtyři léta svého dosavadního života v divočině. Už pocítil muka hladovění. Už věděl, co to znamená mrznout. Už naslouchal skučení větrů, kvílejících za dlouhé polární noci nad pustinou. Už slyšel hřímat přívaly a vodopády a choulil se za mohutného rachotu bouře. Hrdlo a boky měl zjizvené z bojů a oči červeně zpuchlé ze sněhových vánic. Říkalo se mu Kazan, vlčák Kazan, protože byl mezi psy obr a právě tak neohrožený jako mužové, kteří ho hnali všemi nebezpečími ledového světa.

Nikdy ještě nepoznal strach – až teprve nyní. Nikdy v sobě dosud nepocítil touhu prchnout – dokonce ani tehdy v ten strašlivý den v lese, kdy se utkal s tím velikým šedivým rysem a zabil ho. Nevěděl, co v něm vlastně tu bázeň vzbuzuje, ale věděl, že je v nějakém jiném světě a že mnoho věcí v něm ho leká a znepokojuje. Byl to jeho první pohled na civilizaci. Toužil, aby se jeho pán vrátil do té divné místnosti, kde ho nechal samotného. Byla to místnost zaplněná ohavnými věcmi. Na stěnách byly velké lidské tváře, ale nehýbaly se ani nemluvily a jen se na něj utkvěle dívaly pohledem, jaký dosud u lidí jaktěživ nespatřil. Pamatoval se, jak se kdysi díval na jednoho svého pána, který ležel velmi tiše a velmi studený ve sněhu, a jak se tehdy posadil vzpřímeně na zadek a kvílivě vyl píseň smrti. Ale tihle na zdích vypadali živí, a přece se zdáli mrtví.

Náhle Kazan našpicoval uši. Zaslechl kroky, potom tlumené hlasy. Jeden z nich byl hlas jeho pána. Ale ten druhý? Ten ho vzrušil, slabounce rozechvěl! Zdálo se mu, že kdysi dávno, tak dávno, že to jistě musilo být ještě v době, kdy byl teprv štěně, slyšel ve snu smích podobný smíchu téhle ženy – smíchu, v němž se v jedné směsici tetelilo závratné štěstí a vznět radostné lásky a líbeznosti. A ta Kazana přiměla, aby zdvihl hlavu, když muž a mladá žena nyní vešli.

Hleděl přímo na ně a červené oči mu svítily. Ihned poznal, že dívka musí být srdci jeho pána drahá, neboť ji jednou paží objímal. V záři světla viděl, že její vlasy jsou velice plavé a že ve tváři má nachovou barvu popínavého baknýšového vína a v jiskrných očích modř baknýšového květu.

Pojednou ho spatřila a s lehkým výkřikem letěla jako šipka k němu.

„Stůj!“ křikl muž. „Je nebezpečný! „Kazane –“

Ale již klečela vedle něho, vzrušením celá rozčepýřená a krásná, a oči jí úchvatně zářily a její ruce se ho užuž dotýkaly. Má se přikrčit a ucouvnout? Má chňapnout? Je to snad jedna z těch tváří na zdi, a jeho nepřítel? Má jí skočit na to bílé hrdlo?

Viděl muže, jak se k nim rozbíhá, bílý jako stěna. Vtom mu ruka mladé ženy spočinula na hlavě a její dotyk mu projel jásavě celým tělem, až mu v něm rozehrál každičký nerv. Oběma rukama si k sobě zdvihla jeho hlavu. Měla tvář velmi blízko u něho a slyšel ji, jak povídá, ba téměř vzlyká:

„A ty jsi Kazan – milý drahý Kazan, můj Kazan, můj hrdinný pes – tys mi ho přivezl zpátky domů, když všichni ostatní tam zahynuli! Můj Kazan, můj hrdina!“

A potom, zázrak nad zázraky, její tvář se prudce přitiskla k němu a on cítil její líbezný teplý dotyk. Celou tu chvíli sebou Kazan ani nepohnul. Sotva vůbec dýchal. Zdálo se to dlouho, než mladá žena od něho odtáhla svou tvář. A když ji zdvihla, měla v modrých očích slzy a muž stál nad nimi, ruce pevně zaťaté, zuby stisknuté.

„Jaktěživ jsem ho neviděl, aby někomu dovolil se ho dotknout – a holou rukou k tomu!“ řekl napjatým hlasem plným podivu. „Ustup pomalu dozadu, Isabelo. Proboha! Podívej se na tohle!“

Kazan tichounce zakňučel, červeně podlité oči upřené na tu dívčí tvář. Toužil znovu pocítit její ruku, toužil po dotyku jejího hebkého líčka. Ztlučou ho klackem, přemítal, kdyby se toho odvážil? Nechce jí přece nijak ublížit, kvůli ní by i zabíjel! Šoural se k ní po břiše, coul za coulem, ani na okamžik nehnul pohledem. Slyšel, co muž říká – „Proboha! Podívej se na tohle!“ – a zachvěl se.

Ale nepadla žádná rána, aby ho odehnala. Studeným čenichem se dotkl jejích vzdušných šatů a mladá žena ho bez hnutí pozorovala a zavlhlé oči jí planuly jako hvězdy.

„Podívej!“ zašeptala. „Podívej!“

Ještě půl coule – ještě coul, dva, a konečně přisunul své velké šedivé tělo rázem k ní. Potom přejížděl čenichem pomalu vzhůru – od kotníků až po klín a nakonec se jím dotkl teplé ručky, která tam spočívala. Ještě stále upíral oči na její tvář. Viděl podivný škubavý tep na jejím nahém bílém hrdle a potom chvění jejích rtů, když v rozzářeném pohledu pozdvihla oči k muži. Ten si k nim oběma klekl také a znovu objal mladou ženu jednou paží a druhou rukou laskal psa po hlavě. Mužův dotyk se Kazanovi nelíbil. Nedůvěřoval mu, jak ho již příroda naučila nedůvěřovat dotyku všech mužských rukou, ale strpěl ho, protože viděl, že to ženu jaksi těší.

„Kazane, kamaráde, ty bys jí neublížil, viď?“ promluvil jeho pán něžně. „Oba ji milujeme, viď, chlapče? Nemůžeme jinak, viď? A ona je naše, Kazane, jenom naše! Patří tobě a mně, a my se o ni budeme starat, co budeme na světě, a kdybychom někdy museli, budeme za ni bojovat až na smrt – viď? Co říkáš, Kazane, kamaráde stará?“

Dlouhou dobu po tom, kdy se od něho zdvihli a nechali ho ležet na koberečku, nespustil Kazan oči z mladé ženy. Pozoroval a poslouchal – a celý ten čas v něm stále víc a víc sílila touha se k nim připlazit a dotknout se dívčiny ruky nebo jejích šatů nebo nohy.

Po chvíli jeho pán něco řekl a mladá žena se lehce zasmála a vyskočila a běžela k nějaké velké, hranaté, blýskavé věci, která stála napříč v koutě a měla vpředu řadu černých a bílých zubů, řadu delší než celé jeho tělo. Uvažoval již, nač ty zuby vlastně jsou.

Dívčí prsty mladé ženy po nich nyní přeběhly a všechno šepotání větru, jaké kdy v životě slyšel, všechna melodie vodopádů a bystřin ani trylkování ptactva na jaře se nemohlo vyrovnat zvukům, jaké vydávaly.

Bylo to poprvé, co slyšel hudbu.

První chviličku ho ty zvuky zarážely a lekaly, ale potom cítil, jak ho strach opouští a místo něho se mu celým tělem rozlévá zvláštní chvění. Chtělo se mu posadit zpříma a výt, jako už tak často vyl za chladných zimních nocí na bezpočetné hvězdy na obloze. Ale něco mu v tom bránilo. Byla to ta žena.

Pomalu se k ní začal přikrádat. Ucítil na sobě mužovy oči a zarazil se. Potom zase nový kousíček – coul za coulem, natažené hrdlo a čelist stále přitisknuté k podlaze! Byl na půl cestě k ní – na půl cestě přes pokoj – když ty lahodné zvuky velice zněžněly a silně se přitlumily.

„Hraj dál!“ zaslechl mužovu pobídku, zašeptanou chvatným hlasem. „Hraj dál! Nepřestávej!“

Mladá žena otočila hlavu, uviděla Kazana, jak se uprostřed krčí na podlaze, a pokračovala ve hře. Muž se na něj dosud díval, ale teď už jeho oči nemohly Kazana zadržet. Pes se plížil blíž, pořád blíž, až se jeho natažený čenich konečně dotkl sukně jejích šatů, načechraně nakupené na podlaze.

A potom – jen ležel a chvěl se, protože začala zpívat. Kdysi slyšel ženu z kmene Krí tiše si prozpěvovat před stanem, slyšel již i divoký nápěv písně lovců karibú – ale jaktěživ ještě neslyšel nic tak úchvatně líbezného jako tóny, které splývaly ze rtů téhle ženy. Při těch úplně zapomněl na pánovu přítomnost. Pomaloučku, plíživě, aby to nepozorovala, zvedl hlavu. Viděl, že se na něj dívá; v jejích překrásných očích bylo něco, co mu dodávalo důvěry, a položil jí hlavu na klín. Podruhé ucítil dotek ženské ruky a s dlouhým úlevným povzdechem zavřel oči.

Hudba zmlkla.

Blízko nad ním zašelestil slabounký klokotavý zvuk, něco jako smích a zároveň vzlyk.

Uslyšel pána zakašlat.

„Já měl toho starého darebáka odjakživa rád – ale, nikdy mě nenapadlo, že udělá tohle,“ pravil.

A jeho hlas zněl Kazanovi nějak divně.

Kapitola 2

DO NITRA SEVERU

Kazanovy nastaly krásné časy. Chyběly mu sice hluboké lesy a hluboký sníh. Chybělo mu i to každodenní namáhavé úsilí, aby udržel druhy ve spřežení ve svých šlépějích, ten štěkot v patách, ten přímý dlouhý a těžký běh přes širé pláně a holé pustiny. Chybělo mu vozkovo „Húš – húš – vijéé!“, protivné práskání jeho dvacetistopového biče spleteného ze sobích střev i to ňafání a supění vzadu, které mu potvrzovalo, že má své druhy správně v řadě za sebou. Ale přišlo něco nového a nahradilo mu všechno, co mu chybělo. Bylo to v místnosti, všude ve vzduchu kolem něho, i když mladá žena nebo jeho pán nebyli nablízku. Kdekoli mladá žena pobyla, všude vnímal přítomnost té divné věci, která smazává jeho stesk. Byl to vždy ten pach ženy, a někdy ho to dokonce přinutilo tiše zakňučet, když mu mladá žena byla skutečně velmi nablízku. Necítil se osamělý za nocí, kdy by byl měl být venku v šíru a výt na hvězdy. Necítil se osamělý, protože jedné noci se toulal a slídil, až našel jisté dveře, a když mladá žena ráno ty dveře otevřela, spatřila ho schouleného a přitisknutého až těsně na ně. Shýbla se k němu, a jak ho laskala, hustá záplava jejích dlouhých vlasů ho celého zavalila lahodným pachem. Napotom mu přede dveře vždycky kladla kobereček, aby měl na čem spát. Přes celé ty dlouhé noci pak věděl, že ona je přímo za těmi dveřmi, a byl spokojený. Den ze dne myslil méně a méně na divočinu a víc a víc na tu ženu.

Pak najednou přišel začátek oné změny. Všude kolem něho zavládl podivný chvat a vzruch a mladá žena mu věnovala méně pozornosti. Zneklidněl. Větřil tu změnu ve vzduchu a začal pozorovat pánův obličej. Potom přišlo to ráno, velmi časné ráno, kdy mu opět navlékli pletený kožený obojek a připjali železný řetěz. Začal chápat, co se děje, teprve až když vyšel za pánem ze dveří a octl se na ulici. Posílají ho pryč!

Náhle se pevně posadil a odmítl se hnout z místa. „Pojď, Kazane,“ domlouval mu muž. „No pojď přece, kamaráde.“ Ucouvl a vycenil bílé tesáky. Očekával švihnutí bičem nebo ránu klackem, ale nepřišlo to ani to. Pán se zasmál a odvedl ho zase zpátky do domu.

Když znovu vyšli, byla žena s nimi a při chůzi mu držela ruku na hlavě. Také jen ona ho přiměla k tomu, aby skočil velkým otvorem do ještě temnějšího vnitřku vagónu, a také ona ho přivábila až do nejtemnějšího kouta, kde ho pak pán přivázal za řetěz. Potom oba zase vystoupili a smáli se jako dvě děti.

Dlouhé hodiny potom ležel Kazan tiše a napjatě a poslouchal podivný rachot kol pod sebou. Několikrát se ta kola zastavila a slyšel venku hlasy. Konečně měl jistotu, že slyší známý hlas, a tu napjal řetěz a zakňučel. Zavřené dveře se odsunuly.

Dovnitř vlezl nějaký muž s lucernou a za ním Kazanův pán. Kazan si jich nevšímal a hleděl jen upřeně do tmy noci. Málem se utrhl, jak prudce seskočil do bílého sněhu, ale když tam nikoho nespatřil, strnul jako socha a zavětřil ve vzduchu.

Nad ním se klenuly hvězdy, na které po celý svůj život vyl, a kolem něho se prostíraly černé a tiché hvozdy a obklopovaly je jako zeď. Marně větřil po onom jednom pachu, který mu chyběl, a Thorpe slyšel hluboký tón zármutku, chvějící se v jeho huňatém hrdle. Uchopil lucernu, vyzdvihl si ji nad hlavu a zároveň v ruce pomalu povoloval řetěz. Na to znamení se ze tmy ozval hlas. Zazněl kdesi za jejich zády a Kazan se otočil tak náhle a prudce, že volně držený řetěz vyklouzl muži z ruky. Viděl zář dalších luceren. A potom se znovu ozval týž hlas: „Ka-za-ne!“ Vyrazil jako blesk. Thorpe se v duchu smál, když vykročil za ním.

„Pirát stará!“ zasmál se tlumeně.

Když Thorpe došel na prostranství za služebním vozem, osvětlené lucernami, spatřil tam Kazana, schouleného u nohou jeho ženy. Jakmile se vynořil z temnoty, vítězně se na něho usmála. „Vyhrálas!“ zasmál se, a to nijak rozmrzele. „Byl bych vsadil poslední dolar, že tohle neudělá pro žádný hlas na světě. Vyhrálas! Kazane, lotře jeden, ztratil jsem tě!“ Jeho tvář náhle zvážněla, když se Isabela shýbla a chystala se chopit řetězu.

„Je tvůj, Isabelo,“ dodal kvapně, „ale musíš ho nechat na starost mně – dokud nebudeme mít jistotu, dokud nebudeme vědět. Dej mi ten řetěz. Nevěřím mu ještě ani‘ teď. Je to vlk. Viděl jsem ho, jak na jediné chňapnutí ukousl jednomu Indiánovi ruku. Viděl jsem ho, jak na jeden skok vyrval jinému psu krční tepnu. Je to desperát – zlý pes – přes všechno, že tak věrně stál při mně a dostal mě domů živého. Pořád mu ještě nemůžu plně důvěřovat. Dej mi ten řetěz –“

Nedomluvil.

Kazan zavrčel jako divá šelma a vymrštil se na nohy. Pysky se mu odchlíply a obnažily dlouhé tesáky, hřbet se mu zježil. Thorpe vykřikl krátce na výstrahu a chvatně sáhl po revolveru u pasu.

Kazan si ho vůbec nevšímal. Ze tmy se vynořila nová postava a zastavila se ve světelném kruhu, vrhaném lucernami.

Byl to McCready, který měl doprovázet Thorpa a jeho mladou ženu zpátky do tábora na červené řece, kde Thorpe vedl stavbu nové transkontinentální dráhy. Byl to urostlý muž statné postavy a hladce oholený. Bradu měl tak hranatou, že byla až brutální.

Isabele se červenobílá pletená kapuce svezla z hlavy a visela jí přes rameno. Mdlý svit luceren se odrážel od jasného temene jejích světlých vlasů. Tváře měla ruměné a její oči byly tak sytě modré jako nejmodřejší baknýšový květ a třpytily se jako démanty.

Položila ruku Kazanovi na hlavu.

Poprvé se zdálo, že pes její dotek nevnímá. Stále vrčel na McCreadyho a rachotivá hrozba v jeho hrdle duněla temněji a temněji.

Thorpova žena zatahala za řetěz.

„Lehni, Kazane – lehni!“ rozkázala.

„No lehni přece,“ zaprosila.

Při zvuku jejího hlasu pes trochu povolil.

„Lehni!“ opakovala a volnou ruku mu znovu položil na hlavu. Schoulil se jí k nohám. Ale pysky měl dosud odchlípené.

Thorpe ho pozoroval. Byla mu divná ta smrtelná nenávist, která šlehala z jeho vlčích očí, a pohlédl na MeCreadyho.

Hřmotný vůdce zatím rozvinul svůj dlouhý psovodský bič. Do tváře se mu vloudil zvláštní výraz. Díval se upřeně na Kazana. Pojednou se naklonil kupředu, oběma rukama podepřen o kolena, a na několik napjatých okamžiků jako by úplně zapomněl, že přemítavé modré oči Isabely Thorpové hledí na něj.

„Hu-húš, Pedro – na něj!“

Ta dvě slůvka – na něj – se učili jedině psi ve službách Severozápadní jízdní policie.

Kazan se nehnul.

McCready se zase vzpřímil a s rychlostí blesku vyslal dlouhou žílu svého biče hadovitě do vzduchu, až práskla nocí jako výstřel z pistole.

„Na něj, Pedro – na něj!“ Chrčení v Kazanově hrdle zesílilo v dravé vrčení, ale na těle se mu nepohnul jedinký sval.

McCready se obrátil k Thorpovi.

„Byl bych od minuty odpřisáhl, že toho psa znám,“ pravil. „Jestli to je Pedro, tak je zlý!“

Thorpe sáhl po řetězu a chopil se ho. Pouze žena spatřila pohled, který se na okamžik zjevil v McCreadyho tváři.

Až jí z něho přejel mráz po těle.

Před několika minutami, když vlak prvně zastavil v Les Pas, podala tomu muži ruku a přitom spatřila týž pohled. Ale třebaže se otřásla, připamatovala si současně mnohé, co jí manžel vyprávěl o zálesácích. Naučila se je mít ráda, obdivovat jejich odvážnou drsnou mužnost a oddané srdce ještě dříve, než si ji přivedl mezi ně.

A ve snaze překonat ten pocit strachu a nechuti, který v ní ten nový psovod jejího manžela vzbudil, najednou se na McCreadyho usmála.

„Nemá vás rád,“ vyčetla mu s vlídným úsměvem. „Nechcete se s ním spřátelit?“

Táhla Kazana k němu, ale Thorpe nepouštěl konec řetězu z ruky. Jak se tak skláněla k psovi, McCready k ní z boku přistoupil.

„Jste kurážná,“ řek!. „Toho bych se já neodvážil. Ukousl by mi ruku.“

Vzal si od Thorpa lucernu a odváděl je k úzké pěšině ve sněhu, která odbočovala od železniční trati. Kus hlouběji v hustém smrkovém lese se skrýval tábor, z něhož Thorpe před čtrnácti dny odejel.

Místo jednoho stanu, který doposud sdílel se svým vůdcem, tam nyní stály stany dva. Před nimi plápolal velký oheň.

Blízko ohně stály dlouhé saně a kolem spatřil Kazan tmavá těla a světélkující oči svých druhů ze spřežení, přivázaných ke stromům právě na obvodu světelného kruhu ozářeného ohněm. Stál strnule a bez hnutí, mezitím co ho Thorpe uvazoval k saním. Znovu byl zase ve svých lesích – a jako vedoucí pes spřežení. Jeho paní se smála a radostně tleskala rukama vzrušením z podivného neznámého a nádherného života, který od nynějška bude sdílet.

Thorpe prudce odhrnul plachtový závěs jejich stanu a žena vešla dovnitř první. Vůbec se neohlédla. Nepromluvila na Kazana jediné slovo. Zakňučel a potom otočil své červené oči na McCreadyho.

Ve stanu Thorpe říkal:

„Mrzí mě, Isabelo, že starý Smrk nechtěl jet s námi zpátky. Odvezl mě sem, ale za nic na světě, z lásky ani za peníze, jsem ho nemohl přimět k tomu, aby se mnou zase šel zpátky tam. Je to Indián z misie a dal bych za to měsíční plat, abys ho viděla, jak to dovede se psy. Tomuhle McCreadymu tak docela nedůvěřuju. Je to prý divný pavouk, říkal mi zdejší přednosta stanice, a lesy zná jako své boty. Ale psi nemají cizí lidi rádi. Kazanovi k srdci nepřiroste, ani za mák ne, za to ručím!“

Kazan zaslechl ženin dívčí hlas a strnul jako socha a nehnutě mu naslouchal. Neslyšel ani neviděl McCreadyho, když ten se k němu zezadu přikradl.

Mužův hlas mu zazněl za zády nečekaně jako výstřel: „Pedro!“

V mžiku se Kazan přikrčil, jako kdyby ho byl šlehl bič.

„Tentokrát jsem tě nachytal – viď, neřáde jeden!“ zašeptal McCready, tvář ve světle ohně podivně bledou.

„Změnil jsi jméno, co? Ale nachytal jsem tě – viď?“

Kapitola 3

MCCREADY SPLÁCÍ DLUH

Douhou dobu po tom, kdy pronesl tato slova, seděl McCready mlčky u ohně. Hledě upřeně na Kazana, a odvrátil-li od něho chvílemi oči, stalo se tak pokaždé jen na krátký okamžik.

Po čase když měl jistotu, že Thorpe a Isabela se již uložili k spánku, zamířil do svého stanu a vrátil se odtamtud s láhví whisky. Příští půl hodiny vytrvale popíjel.

Potom přešel k saním a posadil se na jejich konec z dosahu Kazanova řetězu.

„Nachytal jsem tě, viď?“ opakoval a v lesku jeho očí se začal jevit účinek lihoviny. „Rád bych věděl, kdo ti změnil jméno, Pedro. A jak k tobě ksakru přišel on! Ho, ho, kdybys tak mohl mluvit –“

Zaslechl ze stanu Thorpův hlas a McCready sebou škubl a napřímil se.

Zrudl náhle v tváři a vstal a zastrčil plochou láhev do kapsy kabátu. Obešel oheň, po špičkách se opatrně vplížil do stínu stromu u Thorpova stanu a tam dlouhou chvíli postál a poslouchal.

Byla půlnoc, než zašel do svého stanu.

V teple ohně se Kazanovi pomalu zavřely oči. Dřímal neklidně a mozkem mu vířily zmatené vidiny. Jednu chvíli bojoval, a tu klapal čelistmi. Jindy se zas vzpíná na uvázaném řetěze, ale McCready nebo jeho velitel, byli právě o kousíček dál, než kam dosáhl. Opět cítil něžný dotyk té dívčí ruky a slyšel líbezný hlas mladé ženy, kterak zpívá jemu i jeho pánovi, a tu se jeho tělo chvělo a škubalo vzrušením, jaké ho v ten večer uchvátilo. A hned se zase obraz změnil. Uháněl v čele nádherného spřežení – šesti psů Královské severozápadní jízdní policie – a jeho pán na něho volal Pedro! A znovu se scéna vystřídala. Byli v táboře. Jeho pán, mladý člověk s hladkou tváří, pomáhal ze saní jinému muži, který měl ruce vpředu svázané divnými černými kruhy. Čas zase trochu pokročil – a nyní ležel u velkého ohně. Jeho pán seděl naproti němu, zády obrácený ke stanu, a jak se tak na něj díval, vyšel ze stanu ten muž s černými kruhy – jenže teď už ty kruhy neměl, jeho ruce byly volné a v jedné držel silný klacek. Uslyšel strašlivý úder klacku, jak dopadl na pánovu hlavu – a rána ho probudila z jeho nepokojného spánku.

Vyskočil prudce na nohy, hřbet naježený a se zlostným zavrčením z hloubi hrdla.

Oheň zatím pomalu dohoříval, až téměř pohasl, a tábor se stápěl v šeravé temnotě, která předchází úsvit.

V onom šeru viděl Kazan McCreadyho. Opět stál blízko u stanu Thorpových, a Kazan teď věděl, že to je muž, který měl kdysi ty černé železné kruhy na rukou, a ten že ho také bil bičem i klackem mnoho dlouhých dní potom, co zabil jeho pána.

McCready to hrozivé hrdelní zavrčení zaslechl a rychle se zase vrátil k ohni. Začal si hvízdat a shrnovat poloshořelá dřeva dohromady, a jakmile oheň znovu vzplanul, volal na Thorpa a Isabelu, aby je probudil.

Po několika minutách se ze stanového vchodu vynořil Thorpe a po něm vyšla i jeho žena.

Rozpuštěné vlasy jí splývaly v bohatých zlatých vlnách kolem ramen, a když se posadila na saně, blízko ke Kazanovi, začala si je pročesávat kartáčem. McCready se k ní zezadu přiblížil a přebíral se v nákladu přivázaném na saních.

Skokem hbitějším než rys se pes vymrštil na celou délku řetězu přes saně. McCready jen taktak uskočil včas a náraz, když se řetěz úplně napjal, strhl Kazana zpátky a stranou tak, že bokem vrazil do ženy.

Thorpe se ohlédl právě včas, aby ještě zahlédl konec skoku. Byl přesvědčen, že Kazan skočil po Isabele, a jak byl zděšený, nevyklouzlo mu ze rtů ani slovo, ani výkřik, když ji spěšně vlekl z místa, kde se napolo zvrátila přes saně. Viděl, že není zraněna, a sáhl po revolveru. Ten však měl v pouzdře ve stanu. U nohou mu ležel McCreadyho bič a v tom chvilkovém rozběsnění ho Thorpe popadl a vrhl se na Kazana.

Pes se choulil ve sněhu. Nepokoušel se ani utéci, ani útočit. Pamatoval se, že pouze jednou v životě dostal takové bití, jakým ho nyní častoval Thorpe.

Ale neuklouzlo mu ani zakňučení, ani zavrčení.

A tu se k ním náhle rozběhla jeho paní a zachytila bič, který Thorpe právě zdvihl nad hlavu.

„Už ani ránu!“ vykřikla a něco v jejím hlase muže zadrželo, že již neuhodil.

McCready neslyšel, co v tom okamžiku řekla, ale do Thorpových očí se vloudil podivný výraz a muž beze slova následoval ženu do jejich stanu.

„Kazan neskočil po mně,“ šeptala a celá se přitom chvěla náhlým vzrušením. Tvář jí zbělela jako plátno. „Ten člověk stál za mnou,“ pokračovala s rukou zaťatou do manželovy paže. „Kazan si musel myslet, že ten tvůj vůdce mi chce nějak ublížit. Tomu psovi se McCready nelíbí a ani já mu nedůvěřuju. Mám takový divný pocit, že McCready a Kazan se už někdy setkali. Mě by nekousl. Má spadeno na něho! Něco – něco tady není v pořádku –“

Téměř vzlykala a Thorpe si ji přitiskl pevně do náruče.

„Nepřemýšlel jsem o tom ještě – ale divné to je,“ pravil. „Neříkal McCready něco, jako že toho psa zná? Je to možné. Třeba měl Kazana už jednou dřív a zacházel s ním tak krutě, že na to ten pes nezapomněl. Zítra se to dovím. Ale dokud to nebudu vědět – slíbíš mi, že se nebudeš ke Kazanovi přibližovat?“

Isabela mu to slíbila.

Když opět vyšli ze stanu, zdvihl Kazan svou velkou hlavu. Palčivé šlehy biče mu zavřely jedno oko a z tlamy mu kapala krev. Isabela tiše zavzlykala, ale nešla k němu blíž. Napůl oslepený věděl, že jeho paní ukrátila jeho muka, a slabě zakňučel a zavrtěl huňatým ocasem ve sněhu. Ještě nikdy se necítil tak ubohý jako celé ty dlouhé lopotné hodiny, které toho dne následovaly, když svým druhům razil cestu do nitra Severu. Jedno oko měl zavřené a plné palčivého ohně a tělo měl bolavé od šlehů pletenou žílou.

To však, co způsobilo, že zasmušile věšel hlavu, a co odňalo jeho tělu onu bystrou pohotovou čilost a hbitost vůdčího psa, velitele svých druhů ve smečce, nebyla tělesná bolest. Byl to jeho duch, poprvé v jeho životě zlomený. Zbil ho McCready, kdysi dávno – nyní ho zbil i jeho pán – a po celý ten den mu jejich hlasy zněly v uších rozlíceně a mstivě.

Ale nejvíc ze všech mu ublížila jeho paní. Pečlivě se ho stranila, stále se držela opodál z dosahu jeho postraňků. A když udělali zastávku k odpočinku nebo večer opět rozbili tábor, dívala se na něho divným a přemítavým pohledem a nepromluvila. I ona byla ochotna ho zbít.

Byl o tom přesvědčen, a proto se od ní plouživě odvrátil a schoulil se na břiše ve sněhu. U něho zlomený duch znamenal zlomené srdce, a té noci se skryl v jednom z nejtemnějších stínů kolem táborového ohně a prožíval svůj žal sám.

Nikdo nevěděl, že je to žal – leda snad sama žena. Nepřiblížila se k němu. Nepromluvila na něj. Ale bedlivě ho sledovala – a nejbystřeji ho pozorovala, když se díval na McCreadyho.

Později, když Thorpe a jeho žena se již odebrali do svého stanu, začalo sněžit a to, jak sníh účinkoval na McCreadyho, Kazana mátlo.

Muž zneklidněl a často pil z ploché láhve, z níž si přihýbal už minulý večer. V záři ohně byla jeho tvář stále rudější a rudější a Kazan viděl nápadný lesk jeho zubů, když muž upřeně civěl na stan, v němž spali Thorpovi. Znovu a znovu přistupoval vůdce docela blízko k jejich stanu a poslouchal. Dvakrát zaslechl nějaký pohyb. Naposledy to byl zvuk Thorpova hlubokého oddychování.

McCready se chvatně vrátil k ohni a obrátil obličej přímo vzhůru k obloze. Chumelilo se tak hustě, že když zase sklonil hlavu, mžoural a musil si protřít oči. Potom zašel do šera za osvětleným kruhem a shýbl se nízko nad stopu, kterou před několika hodinami vyryly saně.

Byla padajícím sněhem téměř úplně zaváta.

Ještě hodinu, a nebude po stopě ani památky – nic, co by nazítří mohlo komukoli, kdo by tudy procházel, prozradit, kudy jeli. Do rána přikryje sníh všechno, i oheň, když ho nechá vyhasnout.

Nikdo se jaktěživo nedoví – co se stalo s Thorpovými.

Pojednou vůdce vstal a vrávoravě zašel do tmavého lesa. Když se vracel, přinášel si tlustý klacek! Opřel si ho svisle o strom.

Potom ze saní vzal lucernu a rozsvítil ji.

A s lucernou v ruce přistoupil ke vchodu do stanu Thorpových.

„Hej, Thorpe – Thorpe!“ zavolal.

Nikdo neodpovídal.

Dobře slyšel, jak Thorpe oddychuje. Maličko poodhrnul stanový závěs a zesílil hlas.

„Thorpe!“

Ještě stále se ve stanu nic nehýbalo a muž rozvázal kalouny závěsu a strčil lucernu dovnitř.

„Hej, Thorpe! – Thorpe!“ zavolal znovu.

Tentokrát Thorpe odpověděl.

„Co je – to jste vy, McCready?“

McCready znovu trochu poodhrnul závěs a mluvil tlumeným hlasem.

„Ano, já. Mohl byste na okamžik ven? Hloub v lese se něco děje. Neprobuďte ženu!“

Kousek ustoupil a čekal. Za minutu vyšel Thorpe potichu ze stanu.

McCready ukázal do husté smrčiny.

„Přísahal bych, že někdo slídí kolem tábora,“ řekl. „Určitě jsem před pár minutami tamhle kousek dál viděl nějakého mužského, když jsem si šel pro dřevo. Dnes je nádherná noc na kradení psů! Tumáte – neste tu lucernu! Jestli mě čistě nemámil zrak, jistě najdeme ve sněhu stopu.“

Podal Thorpovi lucernu a sám se chopil svého silného klacku. Kazanovi se užuž dralo z hrdla hluboké zavrčení, ale zdusil je a spolkl. Chtěl vztekle zavrčet na výstrahu a vzepnout se na celou délku řemenu, ale věděl, že kdyby to udělal, vrátili by se a zbili by ho.

Zůstal tedy tiše ležet, jen se třásl a chvěl a slabounce kňučel. Díval se za nimi, až zmizeli – a potom čekal – poslouchal.

Konečně uslyšel křupat sníh.

Nepřekvapilo ho, když viděl, že se McCready vrací sám. Očekával, že přijde zpátky sám – neboť již věděl, co takový klacek znamená!

Avšak McCreadyho tvář byla teď smrtelně bledá. Byl bez klobouku, ale klacek měl v ruce dosud.

Při pohledu na klacek se Kazan vplížil hlouběji do stínu. A teď se ten člověk blížil ke stanu Thorpových. Již stál u odhrnutého závěsu jejich stanu.

Jak se tak Kazan choulil v hlubokém stínu, snažil se vystihnout význam všeho toho podivného, co se právě kolem něho dálo. Proč odešel jeho pán s McCreadym do lesa? Proč se pán nevrátil? Ví ta žena, že její muž –?

Náhle se pes začal třást. Hluboké vrčení se mu dralo z hrdla. Ze stanu se ozval milovaný hlas té zlatovlasé ženy. Usilovně se snažila, aby na sobě nedala znát strach, když spatřila toho smyslů zbaveného muže s klackem v ruce.

„Co tady děláte, McCready? Co to znamená, taková dotěrnost? Kde je můj muž? Ztratil jste snad úplně rozum? Ať už jste ze stanu venku – okamžitě!“

Ale muž neodcházel. V náhlé zuřivosti se Kazan prudce vztyčil, hřbet napjatý a naježený, údy toporné. Skočil divoce směrem ke stanu. Řemen ho zadržel a zdusil mu vzteklé zavrčení v hrdle.

Ona volá jeho pána a spolu s jménem jeho pána volá i jeho!

„Kazane – Kazane!“

Znovu skočil a řemen ho strhl na záda. A podruhé a potřetí skočil na délku řemene do tmy noci a pletený kožený obojek kolem krku se mu zařízl do masa jako nůž. Na okamžik ustal a lapal po dechu.

Potom se zběsilým zavrčením znovu vrhl celou váhu těla proti síle napjatého řetězu.

Něco prasklo – poutko u obojku povolilo.

Několika skoky dostihl Kazan stanu. Se vzteklým zavrčením se vymrštil a již visel McCreadymu na hrdle. Hned první stisk jeho mocných čelistí znamenal smrt, ale to nevěděl. Věděl jen tolik, že tam je jeho paní a že bojuje za ni. Ozval se jediný dusivý, chrčivý výkřik, který skončil strašlivým vzlyknutím – to McCready.

Muž se zvrátil s kolenou na záda a Kazanovy tesáky se zahryzávaly do nepřítelova hrdla ještě hlouběji – cítil teplou krev.

Tu začala na psa volat jeho paní. Tahala ho za huňatý krk. Ale dlouho nechtěl pustit, do čeho se zahryzl – dlouho, velmi dlouho. Když svou kořist konečně pustil, jeho paní pohlédla na bezvládného muže na zemi a zakryla si rukama obličej. Potom vtáhla Kazana do stanu a zhroutila se na pokrývky.

Ležela hrozně klidně a tiše. Obličej i ruce měla studené a Kazan je něžně očichával. Oči měla zavřené. Přitulil se těsně k ní, se svými pohotovými čelistmi obrácen k mrtvému těsně před stanem. Proč je tak klidná, tichá? přemítal zvědavě.

Uběhla dlouhá doba, než sebou pohnula. Potom otevřela oči. Její ruka se ho dotkla.

Vtom zaslechl venku kroky.

Byl to jeho pán, a Kazan, v záchvatu onoho starého strachu – strachu z klacku – rychle přeběhl do vchodu. Ano, tam ve světle ohně je jeho pán – a v ruce drží klacek.

Přicházel pomalu, s každým krokem div nepadl a obličej měl rudý od krve.

Ale má ten klacek! Znovu ho zbije – strašlivě ho zbije za to, že ublížil McCreadymu.

A tak Kazan vyklouzl tiše zpod stanu a odplížil se do hlubokého stínu.

Z šera husté smrčiny se ohlédl a slabé zakňučení plné lásky a smutku, které se mu dralo z hrdla, se v něm tiše rozplynulo. Teď by ho už bili pořád – po tomhle pořád. I ona by ho bila. Uštvali by ho, a až by ho našli, bili by ho.

Od jasné záře ohně otočil svou vlčí hlavu do hloubi lesa. Tam v tom šeru nejsou žádné klacky, žádné palčivé šlehy bičem. Tam ho nikdy nenajdou.

Ještě jednou na okamžik zaváhal.

A potom se stejně tiše jako jeden z oněch divokých tvorů, jejichž krev mu zčásti proudila v žilách, odkradl do černi hluboké noci.

Kapitola 4

NA SVOBODĚ

Ve vrcholcích smrků tiše kvílel vítr, když se Kazan odploužil do černoty a tajemnosti lesa. Dlouhé hodiny ležel v blízkosti tábora a červenýma a opuchlýma očima hleděl upřeně na stan, kde se před kratičkou chvílí stala ta strašlivá věc.

Teď již věděl, co to je smrt. Dovedl ji rozpoznat na větší dálku než člověk. Dovedl ji vycítit ze vzduchu. A věděl, že všude kolem něho je smrt a on že je toho příčinou.

Ležel na břiše v hlubokém sněhu a třásl se a ty tři čtvrtiny v něm, které byly pes, skučely v žalostně zkormouceném bolu, zatímco Čtvrtina, která byla vlk, se dosud hrozivě projevovala ve vyceněných tesácích a pomstylačném blýskotu očí.

Třikrát vyšel muž – jeho pán – ze stanu ven a hlasitě volal: „Kazane – Kazane – Kazane!“

Třikrát s ním vyšla i žena.

Ve světle ohně viděl Kazan její vlasy, splývající jí kolem ramen, jako je viděl předtím, když skočil a zabil toho druhého muže. V jejích modrých očích byla táž divá hrůza a její tvář byla bílá jako sníh. A podruhé a potřetí i ona volala: „Kazane – Kazane – Kazane!“ – a celá ta část jeho bytosti, která byla pes a ne vlk, se při zvuku jejího hlasu radostně chvěla a užuž se bezmála plazil k nim, aby vytrpěl své bití.

Ale strach z klacku byl přece jen silnější a Kazan hodinu za hodinou odolával, až ve stanu opět všechno utichlo a on již neviděl jejich stíny a oheň skomíral.

Opatrně se vyplížil z hustého šera a po břiše se plazil k naloženým saním a k hromádce zbylých ohořelých dřev. Za těmi saněmi, ukryto v temném stínu stromů, leželo tělo toho člověka, kterého zabil, přikryté houní. Thorpe, jeho pán, je tam odvlekl.

Lehl si s nosem obráceným k teplým oharkům a s očima zamířenýma mezi předními tlapami přímo na uzavřený plachtový závěs stanu. Chtěl se udržet vzhůru, bdít, být hotov při prvním pohybu ve stanu se odplížit do lesa.

Ale z šedivého popela na ohništi se linulo teplo a oči se mu zavíraly. Dvakrát – třikrát – se násilím přinutil k bdělosti, ale naposledy se mu oči pootevřely jenom napůl a znovu se těžce zavřely.

A ve spánku pak tiše kňučel a nádherné svaly jeho nohou a ramen sebou škubaly a hnědavý hřbet se mu čas od času náhle zavlnil jakoby mrazením. Kdyby ho byl viděl Thorpe, který byl ve stanu, byl by věděl, že se psu ve spánku něco zdá. A Thorpova žena, jejíž zlatá hlava se tiskla k manželově hrudi a která se co chvíli otřásla a zachvěla stejně, jako se chvěl Kazan venku, by byla věděla, o čem se mu zdá.

Ve spánku se znovu trhal na řetězu a vzpínal se na celou jeho délku. Čelisti mu sklaply jako ocelové kastaněty a ten zvuk ho probudil, a rázem vyskočil na nohy, hřbet naježený jako kartáč a rvavé tesáky vyceněné jako tasené nože ze slonoviny.

Probudil se právě včas. Ve stanu se něco hýbalo. Jeho pán je vzhůru a jestli neuteče –

Střelhbitě zaběhl do husté smrčiny a tam vyčkával, přitisknutý naplocho k zemi a schovaný za stromem tak, že mu bylo vidět jenom hlavu. Věděl, že by ho pán nešetřil. Třikrát ho již Thorpe zbil za to, že chňapl po McCreadym. Naposledy by ho byl odstřelil, kdyby ho nebyla zachránila ta mladá žena. A teď prokousl McCreadymu hrdlo. Připravil ho o život a jeho pán by ho nešetřil. Ani ta žena by ho nedokázala zachránit.

Kazan litoval, že se jeho pán, mrákotný a zkrvavený, vrátil té noci do stanu. Jinak by ji byl měl pro sebe navždycky. Byla by ho milovala. Miluje ho. A byl by všude chodil s ní a vždycky za ni bojoval i za ni zemřel, kdyby taková chvíle nadešla.

Ale Thorpe se zase z lesa vrátil a Kazan se rychle vytratil – protože Thorpe pro něho znamenal jen to, co pro něho teď znamenali všichni muži: klacek, bič a ty divné věci, co plivají oheň a smrt. A teď –

Thorpe vyšel ze stanu. Bylo blízko do rozbřesku a muž držel v ruce pušku. Chviličku po něm vyšla i žena a její ruka se zachytila mužova ramene. Zadívali se směrem k té věci, přikryté houní.

Potom něco řekla Thorpovi a ten se najednou vypjal a zaklonil hlavu.

„Hú-ú – Kazane – Kazane – Kazane!“ volal.

Záchvěv mrazení projel celým Kazanovým tělem. Muž se ho pokouší přilákat, aby se vrátil. V ruce má tu věc, co zabíjí.

„Kazane – Kazane – Ka-za-néé!“ křikl znovu.

Kazan se obezřele odplížil od stromu dozadu. Věděl, že pro tu studenou smrtonosnou věc, kterou Thorpe drží v ruce, vzdálenost nic neznamená. Ještě jednou se přitom ohlédl a slabounce zakňučel a na okamžik jeho zrudlé oči naplnila mocná touha, když naposledy hleděl na svou paní.

Teď už věděl, že ji opouští navždy, a v srdci měl bolest, jakou předtím ještě nikdy nepocítil, bolest jinou, než jaká je od klacku nebo od biče, ze zimy nebo z hladu, ale silnější než ty všechny, a ta bolest ho plnila touhou zvrátit hlavu dozadu a požalovat svůj stesk šedivé prázdnotě oblohy.

V táboře v dálce se mladé ženě třásl hlas.

„Je pryč.“

Mužův silný hlas maličko zadrhával.

„Ano, je pryč. On věděl – a já ne. Dal bych – rok života za to – abych ho nebyl včera přes den i navečer bil. Už se nevrátí.“

Ruka Isabely Thorpové se mu zaťala pevněji do ramene.

„Vrátí se!“ zvolala. „Neopustí mě. Miloval mě, i když byl divoký a hrozný. A ví, že já miluju jeho. Vrátí se –“

„Poslouchej!“

Z hloubi lesa se ozvalo táhlé kvílivé zavytí, plné tesklivého smutku.

To bylo Kazanovo rozloučení s mladou ženou.

Po tom zavolání seděl Kazan dlouhou dobu na zadku, nasával novou svobodu ve vzduchu a bedlivě pozoroval hluboké pytle černé tmy v lese kolem sebe, jak se před úsvitem rozplývají.

Hned od prvního dne, kdy ho koupili kočovní obchodníci a kdesi daleko na řece Mackenzie ho zapřáhli do saňových postraňků, tu a tam často toužebně myslíval na tuto svobodu, jak ho pravá vlčí krev, kterou měl v těle, ponoukala, aby po ní sáhl. Ale nikdy k tomu ještě neměl dost odvahy.

Teď ho vzněcovala. Nebyly tu žádné klacky, žádné biče, žádné ty lidské bestie, kterým se nejdříve naučil nedůvěřovat a potom je nenávidět.

Bylo to jeho neštěstí, ta čtvrtina vlčí krve. A ty klacky, místo aby ho pokrotily, jen ještě podněcovaly ono divošství, jež podědil. Lidé byli jeho nejhoršími nepřáteli. Co chvíli ho bili a kolikrát ho zbili, divže ho neumlátili. Říkali o něm, že je „zlý“, a zdaleka mu uhýbali a nenechali si ujít jedinou příležitost šlehnout ho bičem přes hřbet. Celé tělo měl poseté jizvami od ran, které mu dali.

V životě nepocítil laskavost ani lásku, až teprve onoho prvního večera, kdy mu ta žena položila teplou ručku na hlavu a přítulně sklonila svou tvář tak blízko k jeho, zatímco Thorpe – její manžel – zděšením vykřikl. Užuž málem zabořil do jejího bílého masa své dlouhé tesáky, ale její něžný dotyk a líbezný hlas v okamžiku rozvlnil celou jeho bytost podivným chvěním, které bylo jeho prvním poznáním lásky. A teď to je muž, kdo ho odhání od ní, kdo ho odhání od ruky, která nikdy nedržela klacek ani bič – a jak klusal hlouběji do lesů, vztekle vrčel.

Když se rozednilo, došel na kraj slatiny. Už delší chvíli byl plný jakéhosi divného neklidu, který ani denní světlo docela nerozptýlilo. Konečně byl svobodný, zbavil se lidí. Ve vzduchu nemohl zvětřit nic, co by mu připomínalo jejich nenáviděnou přítomnost. Ale také nemohl vycítit ani přítomnost jiných psů, saní, ohně, společnosti a potravy, a pokud sahala jeho paměť do minulosti, to všechno odjakživa patřilo k jeho životu.

Zde vládlo hluboké ticho. Slatina se prostírala v kotlině mezi dvěma horskými hřebeny a smrky a sosny rostly nízko a hustě – tak hustě, že pod nimi téměř nebylo sněhu a den se podobal soumraku. Dvě věci začal postrádat víc než všechno ostatní – potravu a společnost. Jak vlčí, tak i psí složka jeho bytosti si žádaly první z nich, a ta část, která v něm byla pes, toužila po druhé.

S oběma těmi žádostmi vlčí krev, která v něm mocně kolotala, bouřlivě souhlasila. Říkala mu, že někde v tom tichém světě mezi oběma hřebeny je společnost, a on že nepotřebuje udělat nic jiného, aby ji našel, než si zpříma sednout a voláním si postěžovat na svou osamělost.

Několikrát se mu něco zachvělo až v nitru hluboké hrudi, stouplo do hrdla a tam skončilo zaskučením. Bylo to vlčí skulení, dosud ne zcela probuzené k životu.

Potravu našel snadněji než hlas. K polednímu zaskočil pod padlým kmenem velkého bílého králíka a zadávil ho. Teplé maso a krev byly lepší než zmrzlá ryba nebo lůj s otrubami a ta hostina mu dodala sebedůvěry. To odpoledne honil mnoho králíků a zabil dva další. Až do té chvíle ještě nikdy nepoznal rozkoš po libosti pronásledovat a zabíjet, i když nesní všechno, co zabije.

Ale s králíkem nebyl žádný boj. Ti umírali tuze snadno. Byli velice chutní a křehcí na jídlo, když měl hlad, ale počáteční příjemné vzrušení z jejich zabíjení po nějaké době pominulo. Zachtělo se mu něčeho většího.

Neploužil se již déle, jako kdyby se bál nebo jako kdyby chtěl zůstat skrytý. Nesl hlavu vzhůru. Hřbet měl zježený. Střapatý ocas se mu mrskal volně jako ocas vlčí. Každičká žilka v jeho těle se chvěla zelektrizována energií života a pohybu.

Mířil na severozápad. Bylo to volání dávných dnů – těch dnů tam daleko na Mackenzie. A Mackenzie byla tisíc mil daleko.

Toho dne přišel na mnoho stop ve sněhu a větřil pach, zanechaný kopyty losů a sobů a chlupatými šlapkami rysích tlap. Sledoval lišku a stopa ho zavedla na holinu uzavřenou vysokými smrky, kde sníh byl udupaný a zarudlý od krve. Válela se tam soví hlava, peří, křídla a vnitřnosti a Kazan poznal, že kromě něho se v okolí potulují ještě jiní lovci.

K večeru přišel na šlápoty ve sněhu, které se velice podobaly jeho vlastní stopě. Byly úplně čerstvé a táhl se z nich vlahý pach, který mu z hrdla vynutil zakňučení a znovu ho naplnil touhou pevně a zpříma se posadit a vydat ze sebe vlčí skulení. A čím víc v lese houstly stíny noci, tím víc v něm ta touha sílila. Proputoval celý den, ale unavený nebyl. Teď, když nikde nablízku nebylo člověka, dýchala noc čímsi, co ho podivně rozjařovalo.

Vlčí krev v jeho těle nyní kolotala stále rychleji a rychleji. Tu noc bylo jasno. Obloha byla plná hvězd. Vyšel měsíc. A tu se Kazan konečně v sněhu pevně posadil, zdvihl hlavu přímo k vrcholkům smrků a táhlým teskným skulením, které se třepotavě neslo tichou nocí na míle daleko, z něho promluvil vlk.

Po tom zavytí zůstal dlouhou dobu sedět a poslouchal. Našel hlas – hlas s jakýmsi podivným zabarvením – a to mu dodalo ještě víc sebedůvěry. Očekával odpověď na svoje volání, ale žádná nepřicházela. Putoval pořád proti 28 větru, a když zavyl, z hustého zakrslého porostu před ním vyrazil obrovský los a jeho parohy chřestily o stromy jako drkotání rákosky o plaňkový plot, jak se od toho skulení úprkem vzdaloval.

Ještě dvakrát zavyl Kazan, než se vydal dál, a dělalo mu radost zkoušet tu novou tóninu. Potom došel k úpatí skalnatého hřebenu a vyběhl ze slatiny a zamířil do svahu na jeho temeno. Tam byl hvězdám a měsíci blíž a přes druhý svah hřebenu shlížel na obrovskou rozlehlou pláň, kde se v měsíčním světle třpytilo zamrzlé jezero, a na bílou řeku odvádějící z něho vodu do lesů, které nebyly ani tak husté, ani tak černé jako porost slatiny.

A vtom se mu v těle napjal kdejaký sval a krev se mu prudce rozkolotala. Odkudsi zdálky na pláni se ozvalo skulení. Bylo to jeho skulení – vlčí skulení. Sklaply mu čelisti. Zasvítily jeho bílé tesáky a hluboko v hrdle mu vřelo vrčení. Chtěl odpovědět, ale jakýsi podivný pud ho od toho zrazoval. Ten pud, pud divočiny, ho již začínal ovládat. Ze vzduchu, z šepotu smrkových vrcholků, ba ze samého měsíce a hvězd dýchal duch, který mu říkal, že co slyšel, bylo vlčí skulení, ale že to nebylo vlčí volání.

To druhé se ozvalo asi za hodinu, jasně a zřetelně – totéž tesklivé kvílení jako předtím, ale zakončené staccatem ostrých štěknutí, jež mu rázem rozbouřilo krev do ohnivého varu, jaký dosud ještě nikdy nepoznal. Týž pud mu prozradil, že to je pravé volání – lovčí výzva. Nabádalo ho, aby se rychle dostavil. Za kratičkou chvíli se k němu doneslo znovu a tentokrát se ozvala i odpověď odkudsi zblízka dole na úpatí hřebene, a další až z takové dálky, že ji Kazan jen taktak pochytil.

Lovčí smečka se shromažďovala k noční štvanici – ale Kazan seděl tiše a jen se celý třásl.

Nebál se, ale ještě nebyl připraven jít. Ten hřeben jako by mu štěpil svět na dva díly. Tam dole byl nový a zvláštní a bez lidí. Ale z druhé strany jako by ho něco táhlo zpátky, a pojednou otočil hlavu a zahleděl se upřeně do prostory zalité měsíčním světlem, která ležela za ním, a zaskučel. Teď to bylo skučení psí.

Tam vzadu byla ta žena. Přímo slyšel její hlas. Přímo cítil dotyk její měkké ruky. Přímo viděl smích v její tváři i v očích, ten smích, který ho hřával a oblažoval. Volala na něj přes lesy a v jeho nitru mezi sebou zápasily touha poslechnout jejího volání a touha seběhnout dolů na pláň – neboť zároveň s mladou ženou viděl i mnoho mužů, jak na něho čekají s klacky, a slyšel práskání bičů a cítil palčivost jejich šlehů.

Dlouhou dobu zůstával na temeni hřebene, který rozděloval jeho svět. A nakonec se pak otočil a seběhl dolů na pláň.

Po celou tu noc se držel poblíž lovčí smečky, ale nikdy se jí docela nepřiblížil. To bylo jeho štěstí. Ještě stále na sobě měl pach postroje a pach člověka. Smečka by ho byla roztrhala na kusy. První a hlavní instinkt divočiny je pud sebezáchovy. Snad právě ten – jakési našeptávání z dávných dob jeho dravých předků – Kazana přiměl, aby se občas vyválel ve sněhu na místech, kde byl od smečky nejhustěji udupaný.

Té noci zabila smečka na břehu jezera soba a hodovala až do úsvitu. Kazan se držel vytrvale proti větru. Pach krve a teplého masa ho lechtal v nozdrách a jeho ostrý sluch zachytil i praskání kostí. Ale pud byl silnější než pokušení.

Teprve až za bílého dne, když se smečka již rozptýlila široko daleko po pláni, zamířil nepokrytě na místo skolené kořisti. Nenašel nic než kruh krví zbarveného sněhu, posetý kostmi, vnitřnostmi a rozervanými kusy houževnaté kůže. Ale to stačilo a pes se v tom válel a bořil čenich do zbytků mršiny a celý ten den zůstal poblíž, aby důkladně nasákl jejím pachem.

Té noci, když opět vyšel měsíc a hvězdy, se rázně posadil, již nikoli váhavě a se strachem, a ohlásil se svým novým druhům z veliké pláně.

Smečka zase tu noc lovila, nebo to snad byla jiná smečka, která vyrazila na míle k jihu, a u velkého zamrzlého jezera doháněla sobí laň.

Noc byla jasná téměř jako den a z pokraje lesa Kazan nejdříve spatřil sobici, jak asi na třetině míle daleko vybíhá na jezero. Smečka o síle deseti dvanácti kusů se již rozdělila do zlověstného tvaru podkovy a oba vlci v čele běželi málem v stejné čáře s kořistí a pozvolna ji svírali.

S ostrým štěknutím vyrazil Kazan ven do měsíčního světla. Byl prchající lani přímo v cestě a řítil se proti ní s rychlostí blesku. Asi na dvě stě kroků ho laň spatřila a uhnula doprava a přední vlk na té straně ji uvítal rozevřenými čelistmi. Kazan ji dostihl zároveň s druhým předákem a skočil lani na měkké hrdlo. V jednom rozběsněném klubku je zezadu obklopila smečka a laň padla.

Kazan, s tesáky hluboko zaťatými do její krční žíly, se octl napůl pod jejím trupem. Ležela na něm těžce, ale nepustil se. Byla to jeho první velká kořist. Krev v něm bouřila jako oheň. Mezi zaťatými zuby vztekle vrčel.

Nevydrápal se zpod jejích plecí a předních nohou, dřív než v těle nad ním ustal poslední záchvěv. Ulovil toho dne již králíka a neměl hlad. Posadil se tedy opodál ve sněhu a čekal, zatímco hltavá smečka rvala mrtvou laň. Po chvíli přistoupil blíž, strčil mezi dva vlky čenich, a ta dotěrnost mu vynesla rafnutí.

Když Kazan ucouvl, stále ještě na vážkách, má-li se vůbec se svými bratry spolčovat, vyskočil ze smečky obludný šedivý kolos a vrhl se mu přímo po hrdle. Jen taktak stačil proti tomu útoku nastavit plec a nakrátko se vlk i pes váleli jeden přes druhého ve sněhu. Byli však zase na nohou, dříve než vzruch z nenadálé rvačky odlákal smečku od hostiny. Pomalu kolem sebe navzájem kroužili, bílé tesáky obnažené, žlutavý hřbet naježený jako kartáč. Kolem zápasících se stáhl osudný okruh vlků.

Pro Kazana to nebylo nic nového. Tucetkrát už seděl v podobném kruhu a čekal na konečný okamžik. A nejednou již uprostřed takového kruhu bojoval o život. To byl styl, jak bojovali saňoví psi. Nezakročil-li člověk klackem nebo bičem, vždycky takový zápas končil smrtí. Pouze jeden z bojujících mohl vyváznout živ. Někdy hynuli oba.

A zde žádný člověk nebyl – jedině ten osudný kruh čekajících démonů s bílými tesáky, připravených skočit na prvního z bojujících, sraženého na bok nebo na záda, a roztrhat ho na kusy. Kazan zde byl cizí, ale nebál se těch, kteří ho obkličovali. Základní a hlavní zákon smečky je přinutí zachovat se spravedlivě.

Neměl oči pro nikoho jiného než pro velkého šedivého vůdce, který ho vyzval. Rameno u ramene vytrvale kolem sebe kroužili. Kde se před chviličkou ozývalo klapání čelistí a trhání masa, tam teď vládlo ticho. Měkkotlapí a měkkohrdlí bastardští psi z jihu by bývali ňafali a vrčeli, ale Kazan i vlk byli zticha, uši natažené dopředu místo dozadu, střapatý ocas volně svěšený.

Pojednou vlk s rychlostí blesku vyrazil a čelisti mu o sebe cvakly s tvrdostí úderu ocele na ocel. O vlásek se chybil. V témž okamžiku se na něj Kazan vrhl ze strany a jeho zuby se vlkovi prořízly slabinou jako nože.

Znovu kolem sebe kroužili, oči stále rudější a pysky tak vyhrnuté, až se téměř zdálo, že žádné vůbec nemají. A tu najednou Kazan vyrazil s oním vražedným chňapnutím po hrdle – a chybil se. Opět to bylo jen o vlásek a vlk útok splatil, jako předtím udělal Kazan – natrhl Kazanovi bok, až mu krev prýštila po noze a barvila sníh.

Palčivá bolest v boku Kazanovi prozradila, že jeho protivník je v bojových utkáních zkušený. Přikrčil se nízko, hlavu nataženou rovně před sebe a hrdlo téměř přitisknuté do sněhu. To byl trik, kterému se Kazan naučil už jako štěně – chránit si hrdlo a čekat.

Dvakrát ho vlk obkroužil a Kazan se pomalu točil dokola, oči jako čárky. Podruhé po něm vlk skočil a Kazan rozevřel své strašlivé čelisti, jistý si oním smrtelným zahryznutím kousíček nad předními nohami. Zuby cvakly naprázdno. S mrštností kočky se mu vlk hladce přenesl přes hřbet.

Trik selhal a jediným skokem, s burácivým psím vrčením v hrdle, dostihl Kazan vlka. Srazili se hruď proti hrudi. Jejich tesáky se střetly a Kazan se celou vahou těla vrhl vlkovi na plece, vyhnul se jeho čelistem a znovu se mu pokusil zakousnout do hrdla. Opět se chybil – jen o vláseček – a než se mohl vzpamatovat, vlkovy zuby se mu zabořily do šíje.

Poprvé v životě pocítil Kazan hrůzu a bolest vražedného zahryznutí a s mocným vypětím sil hodil hlavou maličko kupředu a naslepo chňapl. Jeho mohutné čelisti se sevřely na vlkově přední noze blízko u těla. Ozvalo se praskání kostí a trhání masa a kruh čekajících vlků zpozorněl a oživl. Bylo jisté, že jeden nebo druhý z obou protivníků se seznámí se zemí, dříve než vzájemné sevření povolí, a čekali pouze na ten osudný pád jako na znamení, aby skokem uspíšili jeho smrt.

Před tímto strašlivým osudem přemoženého zachránila Kazana pouze hustota jeho srsti a tloušťka kůže na šíji, jakož i tuhost jeho svalů. Vlkovy zuby se sice zaryly velmi hluboko, ale přesto ne dost hluboko, aby zasáhly hledané smrtelné místo, a Kazan náhle vložil každičkou krůpěj sil ve svých údech do nového pokusu a doslova se zpod svého protivníka vyrval. Sevření zubů na jeho šíji povolilo, a když se dalším skokem znovu vzepjal, vytrhl se vlkovi úplně a byl volný.

Hbitě jako žíla biče sebou nyní mrskl proti zchromlému vůdci smečky a silným náporem a vahou svých plecí mu naletěl přímo do žeber. Kazan již kolikrát poznal, že vražednější než zahryznutí do hrdla někdy bývá nenadálý silný úder, když se umístí v pravý okamžik. Tentokrát vražedný byl. Velký šedivý vlk ztratil půdu pod nohama, na okamžik se převalil na hřbet a smečka se na něj vrhla, dychtivá vyrvat poslední kapičku života z vůdce, kterého zákon síly připravil o převahu.

Kazan, těžce oddychující a krvácející, se od té Šedivé, vrčící hromady s krvavými tlapami oddělil a poodešel. Byl zesláblý. V hlavě cítil zvláštní mdlo. Chtělo se mu lehnout do sněhu. Leč onen starý a neomylný pud ho varoval, aby svou slabost neprozrazoval.

Ze smečky k němu zamířila i štíhlá, pružná šedivá vlčice a lehla si před ním do sněhu a potom se rychle zdvihla a očichávala mu rány.

Byla mladá a silná a krásná, ale Kazan se na ni nedíval. Hleděl na místo, kde se odehrál boj, na to málo, co ze starého vůdce zbývalo. Smečka se zatím zase vrátila k hodům. Opět slyšel praskání kostí a trhání masa, a něco mu říkalo, že od té chvíle bude celá divočina slyšet a poznávat jeho hlas, a že kdykoli se zpříma posadí a vyšle své volání k měsíci a ke hvězdám, tihle rychlonozí lovci z velké pláně na ně odpovědí.

Dvakrát obešel kolem sobice a smečky a potom odklusal na pokraj černého smrkového lesa.

Když dorazil do stínu, ohlédl se na planinu.

Šedka, šedivá vlčice, šla za ním. Byla jen o několik kroků pozadu. A nyní došla až k němu, trochu ostýchavě, a také ona se ohlédla na tu temnou skvrnu života tam v dálce na jezeře. A jak tu tak stála blízko vedle něho, Kazan zavětřil ve vzduchu něco, co nebylo ani pach krve, ani vůně balzámové jedle nebo smrku. Bylo to něco, co jako by k němu přicházelo z těch třpytivých hvězd a jasného měsíce, ba přímo z toho podivného krásného ticha samotné noci. A přítomnost toho něčeho jako by souvisela se Šedkou.

Podíval se na ni a viděl, že má pozorné a tázavé oči. Šedka byla mladá – tak mladá, že snad ještě nedávno byla štěně. Tělo měla pevné, štíhlé a krásně urostlé. Hladká a hebká srst pod hrdlem a na hřbetě se jí v měsíčním světle leskla. Zakňučela na červený utkvělý svit v Kazanových očích, a nebylo to zakňourání štěněte.

Kazan popošel k ní a s hlavou na jejím hřbetě zůstal stát čelem k smečce. Na hrudi cítil, jak se Šedka chvěje. Znovu pohlédl k měsíci a ke hvězdám a tajemství Šedky a noci mu bušilo v krvi.

Nevalnou část života strávil na stanicích. Většinu času prožil na cestě – v postroji –, dech říje ho dosud zneklidňoval pouze zdaleka. Ale teď vanul velice zblízka.

Šedka zdvihla hlavu. Měkkým čenichem se dotkla jeho rány na krku a v jemnosti toho doteku, v tlumeném tónu v jejím hrdle Kazan opět cítil a slyšel to divuplné něco, co se dostavovalo s pohlazením ruky oné ženy a se zvukem jejího hlasu.

Otočil se a zakňučel, hřbet naježený a hlavu vysoko zdviženou ve vyzývavém vzdoru proti divočině, které hleděl v tvář.

Šedka mu klusala těsně po boku, když se vnořili do šeré tmy lesa.

Kapitola 5

BOJ VE SNĚHU

Té noci našli přístřeší pod hustou balzámovou jedlí, a když se uložili na měkkém koberci z jehličí, dosud prostém všeho sněhu, Šedka se přitulila teplým tělem co nejblíž ke Kazanovi a olizovala mu rány.

S rozbřeskem dne se snesla i sametová chumelenice, tak bílá a hustá, že ani v otevřeném kraji neviděli na deset kroků dopředu. Bylo docela teplo a takové ticho, že se celý svět zdál plný jenom třepotu a šelestu sněhových vloček.

Po celý ten den putovali Kazan a Šedka bok po boku. Zas a znovu se Kazan ohlížel po hřebenu, přes který přišel, a Šedka nemohla porozumět zvláštnímu tónu, který se mu chvěl v hrdle.

Odpoledne se vrátili ke zbytkům sobí laně, které zůstaly ležet na jezeře. Na pokraji lesa Šedka zaváhala. Neznala sice ještě význam otrávených vnadidel a padacích a sklopných pastí, ale v žilách jí koloval instinkt bezpočetných pokolení a říkal jí, že je nebezpečné přibližovat se podruhé k věci, která ve smrti zchladla a ztuhla.

Kazan vídal své pány točit se kolem mršin, které zanechali vlci. Viděl je dovedně, ukrývat pasti a balit malé kapsle se strychninem do tuku vnitřností, a jednou strčil přední nohu do pasti a zakusil její neúprosné sevření, i jak palčivě zraňuje.

Ale Šedčin strach neměl.

Pobízel ji, aby ho provázela k té bílé kostrbaté hromadě na ledě, a ona s ním nakonec šla a neklidně posedávala na zadních nohou, zatímco on vyhrabával kosti a kusy masa, které sníh uchránil před zmrznutím. Avšak k jídlu se pořád neměla a nakonec přišel Kazan k ní a posadil se vedle ní na zadek a spolu se dívali na kusy, které vyhrabal zpod sněhu. Větřil ve vzduchu. Nikde sice necítil nebezpečí, ale Šedka mu říkala, že by někde mohlo být.

Ve dnech a nocích, které následovaly, mu říkala ještě mnoho ledačeho jiného. V třetí noci Kazan sám shromáždil lovčí smečku a vedl štvanici. V tom měsíci, dříve než stříbrný kotouč zmizel z oblohy, vedl smečku třikrát a pokaždé měli úlovek.

Ale jak sněhu pod nohama měkce přibývalo, připadala mu společnost Šedky stále družnější a družnější a potom lovili pouze spolu a živili se velkými bílými králíky. Co byl živ, miloval Kazan na celém světě jen dvě bytosti: tu ženu se zářivými vlasy a s rukama, které ho laskaly, a – Šedku.

Neopustil velkou pláň a často vodíval svou družku na temeno zadního hřebene a snažil se jí vypovědět, co tam za ním zanechal. S příchodem temných nocí ho volání té ženy začalo vábit tak silně, že překypoval touhou se k ní vrátit a vzít Šedku s sebou. Velice brzy potom se něco stalo.

Jednoho dne přecházeli otevřenou pláň, když vtom se Kazanovi při pohledu na svah hřebenu až zastavilo srdce v těle. Spatřil, že do jejich světa schází nějaký muž se saněmi a psím spřežením. Vítr je před ním nevaroval a náhle Kazan uviděl, že muž drží v rukou něco lesklého. Věděl, co to je. Je to ta věc, co plive oheň a hrom a zabíjí.

Dal po svém výstrahu Šedce a už se hnali bok po boku jako vítr. A potom se ozval ten zvuk – a jak Kazan přidal do běhu, jeho nenávist k lidem vybuchla zuřivým zavrčením. Nad hlavou zaslechli jakési divné zabzučení. Zvuk zezadu se ozval znovu a tentokrát Šedka jekla bolestí a několikrát se převalila v klubku ve sněhu. V okamžení však byla zase na nohou a Kazan skočil za ní a tak utíkali za sebou, dokud nedoběhli pod ochranu stromů.

Šedka si lehla a začala si olizovat zranění na pleci. Kazan se otočil čelem k hřebeni.

Muž se pustil po jejich stopě. Zastavil se na místě, kde Šedka upadla, a prohlížel sníh.

Potom se vydal za nimi.

Kazan pobídl Šedku, aby vstala, a zamířil do husté slatiny blízko u jezera. Celý ten den se drželi proti větru, a když si Šedka lehla, Kazan se odplížil zpátky po vlastní stopě a hlídal a větřil.

Kolik dní potom Šedka zchromle kulhala, a když jednou přišli na zbytky opuštěného tábořiště, vycenil Kazan zuby v zlostném zavrčení na nenáviděný lidský pach, který tam dosud zbýval.

V jeho nitru klíčila touha po pomstě – po pomstě za bolestná zranění svoje i Šedčina. Pod vrstvou čerstvého sněhu se snažil vyčenichat mužovu stopu a Šedka kolem něho úzkostlivě obíhala a pokoušela se ho odlákat hlouběji do lesa. Konečně šel rozmrzele za ní. Oči měl rudě podlité sveřepostí.

Po třech dnech vyšel nový měsíc. A páté noci narazil Kazan na stopu. Byla čerstvá – tak čerstvá, že když na ni naběhl, zarazil se tak náhle, jako by ho byla zasáhla kulka, a jen stál a každý sval v těle se mu chvěl a každý chloupek naježil.

Byla to stopa toho muže. Byly tu známky po saních, po psích tlapách a otisky sněžnic jeho nepřítele.

Tu prudce zvrátil hlavu ke hvězdám a z jeho hrdla se po celé širé pláni klokotavě nesla lovčí výzva – divoké a sveřepé skulení svolávající smečku. Ještě nikdy do svého hlasu nevložil tolik sveřeposti, kolik v něm bylo té noci. Znovu a znovu opakoval své volání, a potom se ozvala odpověď a pak další a další a ještě další, až si i sama Šedka sedla na zadní nohy a přidala se svým hlasem k hlasu Kazanovu.

A daleko na pláni bílý muž se ztrhanou tváří zastavil své vyčerpané psy, a zatímco poslouchal, ze saní se slabě ozval hlas:

„Vlci, otře. To jdou – na nás?“

Muž mlčel. Nebyl již mladý. V dlouhých bílých vousech se mu leskl měsíc a přidával jeho vyzáblé hubené postavě groteskně na výšce. Z medvědí kůže, složené na saních do podušky, se pozdvihla dívčí tvář. V jejích tmavých očích se krásně třpytil svit hvězd. Byla bledá. Vlasy, spletené do silného lesklého copu, jí spadaly přes rameno a tiskla něco pevně k ňadrům.

„Jsou asi na stopě něčeho – pravděpodobně jelena,“ pravil muž s pohledem na závěr pušky. „Nedělej si starosti, moje milá. Zastavíme u první houštinky, co potkáme, a podíváme se, jestli nenajdeme dost suchého dřeva na oheň. – Vi-jéé, braši, húš – húš!“ A zapráskal bičem nad hřbety svého spřežení.

Z ranečku na ženiných prsou se ozvalo slabounké kvílivé zanaříkání. A v dáli na pláni na ně odpověděl rozptýlený hlas vlčí smečky.

Konečně byl Kazan na cestě za pomstou. Zpočátku běžel pomalu, Šedku těsně po boku, a každých tři sta čtyři sta kroků se zastavil a znovu vyslal svou výzvu.

Jedna uhánějící šedá postava se k nim skokem připojila zezadu. Za ní druhá. Dvě přiběhly ze strany a Kazanovo osamělé vytí vystřídal divoký hlas smečky. Počet se zvětšoval a se vzrůstajícím počtem se běh zrychloval. Čtyři – šest – sedm – deset – čtrnáct jich bylo, když dospěli na otevřenější a víc větrům vystavenou končinu pláně.

Byla to silná smečka, samí staří a neohrožení lovci. Šedka byla nejmladší a držela se hlavou těsně u Kazanových plecí. Nemohla vidět jeho krví podlité oči ani ukapávající sliny, a i kdyby je byla viděla, nebyla by chápala. Ale vyciťovala je a duch té podivné a záhadné sveřeposti, která dávala Kazanovi zapomenout na všechno kromě na zraňování a zabíjení, ji vzrušoval.

Smečka nedělala vůbec hluk. Bylo slyšet jen hvízdání dechu a měkký dopad mnoha tlap. Běžela rychle a sevřeně. A Kazan vždycky o skok napřed, s Šedčiným čenichem blízko u plece.

Ještě nikdy se mu tak nechtělo zabíjet, jakou touhu po zabíjení v sobě cítil teď. Poprvé v životě neměl strach z člověka ani strach z klacku, z biče nebo z té věci, která šlehá oheň a smrt. Ještě zrychlil běh, aby je dříve dohonil J a dříve se s nimi pustil v boj. Všechna šílená zuřivost, krocená a tlumená po čtyři léta otroctví a týrání z rukou lidí, vzplanula v jeho žilách tenkými rudými plamínky ohně, a když konečně v dálce na pláni před sebou spatřil pohyblivou skvrnu, z hrdla se mu vydral výkřik, kterému Šedka nerozuměla.

Tři sta kroků za pohyblivou skvrnou se rýsovala tenká; čára lesa a Kazan se svými druhy ji rychle doháněli. Na poloviční cestě k stromům ji téměř již dostihli, když vtom se náhle zastavila a proměnila se v černý a nehybný stín na sněhu.

Z jejího středu vyšlehl onen plamenný jazyk blesku, kterého se Kazan dříve vždycky děsil, a už slyšel nad hlavou sykavý bzukot smrtonosné včely.

Teď toho však nedbal. Ostře štěkl a vlci přidali, až se čtyři z nich octli v jedné řadě s ním.

Druhý záblesk – a smrtící včela provrtala od hrudi až po ocas ohromného šedého rváče běžícího vedle Šedky. Třetí – čtvrté – a páté plivnutí toho ohně z černoty stínu, a Kazan sám náhle ucítil, jak mu po pleci prudce projela nějaká rudožhavá věc, když mu mužův poslední náboj sedřel srst a škrábl ho do masa.

Tři vlci ze smečky padli ranami z pušky a polovina ostatních se rozbíhala doprava a doleva. Ale Kazan se hnal přímo dopředu. A Šedka ho věrně následovala.

Saňoví psi byli vypřaženi z postrojů, a dříve než Kazan stačil doběhnout k muži, kterého viděl držet v ruce pušku jako kyj, narazil na klubko bojujících psů. Rval se jako ďábel a v zuřivém skřípotu Šedčiných tesáků byla síla a rozlícenost za dva druhy. Dva vlci prorazili k saním a Kazan slyšel strašlivý dopad pušky, lámající hřbet. Pro něj to byl klacek. Chtěl se na něj dostat. Chtěl se dostat na muže, který klacek držel, a vytrhl se z klubka bojujících psů a skočil k saním.

Poprvé spatřil, že na saních leží něco člověčího, a v mžiku se na to vrhl. Zaryl zuby hluboko. Zabořily se do něčeho měkkého a chlupatého a Kazan rozevřel čelisti k novému výpadu. A tu zaslechl ten hlas! Byl to její hlas! Každičký sval v těle mu strnul. Náhle celý ztuhl jako tělo proměněné v neživý kámen.

Její hlas! Medvědí kožešina se prudce odhrnula a ve světle měsíce a hvězd teď jasně viděl, co se pod ní dosud skrývalo. Instinkt u něho pracoval rychleji, než by se lidský mozek byl zmohl na pochopení. Nebyla to ona. Ale hlas byl týž a ta bílá dívčí tvář tak blízká jeho krví podlitým očím v sobě měla totéž tajemství, které se naučil milovat. A nyní také spatřil to, co si tiskla k prsům, a to nyní ze sebe vydalo podivný, plačtivý, vzrušující hlásek.

A Kazan poznal, že tu na těch saních našel nikoli nepřátelství a smrt, nýbrž to, od čeho byl vyhnán v tom druhém světě za hřebenem.

Střelhbitě se otočil. Chňapl po Šedčině boku a ta s překvapeným štěknutím uskočila. Všechno se stalo v jednom mžiku, ale muž byl málem v koncích.

Kazan proskočil pod jeho napřaženou puškou a pustil se do čela toho, co ze smečky zbylo. Jeho tesáky se zasekávaly jako nože. Jestliže bojoval jako ďas proti psům, bojoval teď jako deset ďasů a muž, krvácející a sotva se držící na nohou, vrávoral dozadu k saním a žasl nad tím, co se děje – neboť Šedku nyní prostupoval instinkt družnosti, a když viděla, jak Kazan rve a zahání smečku, přidala se na jeho stranu v zápase, který nedovedla pochopit.

Když bylo po boji, Kazan a Šedka zbyli na pláni sami. Smečka se odploužila do noci a týž měsíc a hvězdy, které v Kazanovi probudily vědomí jeho rodových práv, mu teď říkaly, že tihle jeho divocí bratři z plání nebudou již nadále odpovídat na jeho volání, až zase zavyje k obloze.

Byl zraněný. A zraněná byla i Šedka, ač ne tak zle jako Kazan. Byl porvaný a krvácel. Jednu nohu měl strašlivě pokousanou. Po chvíli spatřil na kraji lesa oheň. Silně na něj doléhalo jeho staré nutkání. Chtělo se mu připlazit k ohni a ucítit na hlavě ruku té mladé ženy, jako v tom světě za hřebenem kdysi cítíval onu druhou ruku.

Byl by již šel – a byl by i vybídl Šedku, aby šla s ním – ale byl tam ten muž.

Zakňučel a Šedka mu přitiskla svůj teplý čenich ke krku. Něco jim oběma říkalo, že jsou vyvrženci, že pláň i měsíc a hvězdy jsou teď proti nim, a oba se odploužili do ochrany a temnoty lesa.

Kazan nemohl jít daleko. Když se uložil, dosud k němu doléhal pach tábora. Šedka se přitulila těsně ke Kazanovi. Měkkým jazykem něžně tišila bolest jeho krvácejících ran.

A Kazan zdvihl hlavu a tiše skučel ke hvězdám.

Kapitola 6

JANA

Na pokraji sosnového a smrkového lesa rozdělával starý Pierre Radisson oheň. Krvácel z mnoha ran, kde se mu vlčí tesáky dostaly až na maso, a v prsou cítil onu starou a strašlivou bolest, jejíž význam neznal nikdo jiný než on sám. Tahal z lesa dřevo za dřevem, vršil je na oheň, až plameny vyšlehovaly k prskavému jehličí na větvích nad jeho hlavou, a blízko vedle hromadil ještě zásobu k pozdějšímu použití v noci.

Ze saní ho pozorovala Jana, dosud oči vyjevené a ustrašené, dosud roztřesená. Svoje maličké si tiskla k ňadrům. Dlouhé těžké vlasy jí halily ramena a paže temným třpytným závojem, který se v záři ohně leskl a čeřil, kdykoli sebou pohnula. Její mladá tvář se té noci téměř vůbec nepodobala tváři ženy, ačkoli byla matkou. Vypadala jako dítě.

Když starý Pierre hodil na hromadu poslední náruč dřeva, zůstal stát, zasmál se a ztěžka oddychoval.

„Měli jsme namále, ma chérie,“ sípal pod bílým plnovousem.

„Tam na té pláni jsme měli k smrti tak blízko, že blíž k ní už nikdy mít nebudeme, doufám. Ale teď už je nám dobře a teplo, co? Teď se už nebojíš, viď?“

Posadil se vedle dcery a jemně odhrnoval měkkou kožešinu zahalující raneček, který držela v náručí.

Spatřil jednu z růžových tvářiček maličké Jany. Oči Jany matky zářily jako hvězdy.

„Zachránila nás tahle maličká,“ zašeptala. „Vlci rvali psy na kusy a právě jsem viděla, jak skáčou na tebe, když vtom jeden z nich přiskočil k saním. Nejdřív jsem myslela, že to je jeden ze psů. Ale byl to vlk. Vrhl se na nás a ta medvědí kůže nás zachránila. Zakousl se mi už málem do krku, když maličká najednou zavrněla, a to se zarazil, ty jeho červené oči jen na loket od nás, a byla bych hned zas přísahala, že to je pes. V mžiku se otočil a už bojoval proti vlkům. Viděla jsem ho skočit po jednom, co ti už málem visel na krku.“

„Byl to pes,“ pravil starý Pierre, ruce natažené k teplu ohně. „Často se zatoulají ze stanice a přidružují se k vlkům. I mně to už psi udělali. Pes zůstane psem celý život, má milá. Ani kopance, ani týrání, ba ani vlci ho nedokážou změnit – nadlouho. Patřil k té smečce. Přišel s nimi – zabíjet. Ale když našel nás –“

„Bojoval za nás,“ vydechla mladá žena. Podala otci raneček a vstala, v záři ohně přímá a velká a štíhlá. „Bojoval za nás – a má strašlivé rány,“ řekla. „Viděla jsem, jak se těžce vleče pryč. Jestli je tam někde, otče – a umírá –“

Pierre Radisson vstal. Zakašlal křečovitým kašlem a snažil se ten zvuk zdusit pod vousem. Rudou skvrnu, která mu s kašlem vystoupila mezi rty, Jana nezahlédla. Nic z těch příznaků neviděla ani celých těch šest dní, co již cestovali na sever od hranic civilizace.

Právě kvůli tomu kašli a skvrně, která jej provázela, Pierre po cestě tak nadobyčej spěchal.

„Už jsem na to myslel,“ řekl. „Je těžce zřízený a myslím, že nedošel daleko. Tumáš – vem si Janinku a sedni si hodně blízko k ohni, než se vrátím.“

Měsíc i hvězdy jasně zářily na obloze, když vykročil na pláň. Nedaleko od okraje lesnatého pruhu se na chvilku zastavil na místě, kde je před hodinou přepadli vlci. Ani jediný z jeho čtyř psů to nepřežil. Sníh byl rudý od jejich krve a jejich mrtvoly ležely ztuhlé tam, kde je smečka srazila k zemi.

Při pohledu na ně se Pierre otřásl hrůzou. Kdyby se vlci nebyli v prvním divokém útoku vrhli na psy, co by se bylo stalo s ním, s Janou a s tím robětem?

A v novém záchvatu toho dutého kašle, který mu na rty přiváděl krvavé skvrny, se odvrátil.

Několik kroků ke straně našel ve sněhu stopu toho zvláštního psa, který přiběhl spolu s vlky a obrátil se proti nim právě v okamžiku, kdy se všechno zdálo ztraceno. Nebyla to Čistá stopa běžícího zvířete. Byla to spíš brázda ve sněhu a Pierre Radisson jí sledoval s očekáváním, že na jejím konci najde psa mrtvého.

Dlouhou dobu po boji ležel Kazan, čilý a bdělý, na chráněném místě na pokraji lesa, kam se dovlekl. Ani vlastně necítil velkou bolest. Ale ztratil sílu udržet se na nohou. V slabinách jako by byl ochromený. Šedka se choulila blízko k němu a větřila. Pach tábora se nesl až k nim a Kazan rozeznával obě bytosti, které tam byly – muže a ženu.

Věděl, že ta žena je tam, kde mezi smrky a sosnami vidí probleskovat záři ohně. Chtělo se mu jít k ní. Chtělo se mu doplazit se blízko k ohni a vzít Šedku s sebou a slyšet ženin hlas a cítit dotek její ruky. Ale byl tam ten muž, a pro něho muž odjakživa znamenal klacek, bič, bolest, smrt.

Šedka se přichoulila těsně k jeho boku a tichounce skučela na pobídku Kazanovi, aby s ní utekl hlouběji do lesa. Nakonec pochopila, že se Kazan nemůže hnout, a znepokojeně vybíhala na otevřenou pláň a zase se vracela, až její stopy byly tak husté, že vyšlapaly pěšinu. Pud družnosti ji silně ovládal.

A ona také první uviděla Pierra Radissona, jak přichází po jejich stopě, a rozběhla se kvapně zpátky ke Kazanovi a dala mu výstrahu.

Potom Kazan pochytil ten pach a ve světle hvězd viděl přicházet matnou siluetu. Pokusil se odplazit kus dozadu, ale mohl sebou pohnout vždycky sotva o píď. Muž se k nim rychle blížil. Kazan zahlédl lesk pušky v jeho ruce. Slyšel mužův drásavý dutý kašel a dopad jeho nohou ve sněhu. Šedka se choulila těsně vedle něho, chvěla se a cenila zuby. Když se k nim Pierre přiblížil asi na dvacet kroků, Šedka se odkradla dozadu do hlubších stínů smrčiny.

Kazan měl hrozivě vyceněné tesáky, když se Pierre zastavil a díval se na něj dolů. S vypětím se postavil na nohy, ale padl zase zpátky do sněhu. Muž si opřel pušku o stromek a nebojácně se ke Kazanovi shýbl. Se zuřivým zavrčením mu Kazan chňapl po natažených rukou. K jeho překvapení se muž nechopil ani hole, ani klacku. Znovu k němu natáhl ruku – opatrně – a promluvil hlasem, který byl pro Kazana úplně nový. Pes opět chňapl a zavrčel.

Muž neustával, celou dobu na něj vytrvale mluvil a jednou se jeho ruka v tlusté palečnici dotkla Kazanovy hlavy a ucukla, dříve než ji psovy čelisti stačily sevřít. Znovu a znovu k němu muž natahoval ruku a třikrát pocítil Kazan její dotyk na hlavě, a v tom doteku nebyla ani hrozba, ani ublížení.

Konečně se muž odvrátil a odcházel po stopě zpátky.

Když zašel z dohledu i doslechu, Kazan zakňučel a zježený hřebínek po celé délce jeho hřbetu si zase lehl. Toužebně hleděl k planoucímu ohni. Ten muž mu neublížil, a ony tři čtvrtiny, které byly pes, chtěly jít za ním.

Šedka se vrátila a stanula vedle něho, přední nohy toporně napjaté. V životě ještě nebyla tak blízko člověku, leda když smečka před chvílí tam venku na pláni přepadla saně.

Nemohla to pochopit. Každičký instinkt, který byl v jejím vlčím těle, ji varoval, že člověk je ze všeho na světě nejnebezpečnější, že se ho musí bát víc než nejsilnějších zvířat, bouří, povodní, zimy a hladu. A přesto ten člověk jejímu druhovi neublížil. Očichávala Kazanovi hřbet a hlavu, kde se jí dotkla ta ruka v rukavici. Potom zase odběhla zpátky do tmy, protože za krajem lesa opět spatřila hýbat se život.

Muž se vracel a s ním přicházela i ta žena. Měla jemný a něžný hlas a obklopovalo ji ženské ovzduší a líbeznost. Muž zůstal stát připraven, ale nijak hrozivě.

„Buď opatrná, Jano,“ varoval.

Padla na kolena do sněhu, právě mimo Kazanův dosah.

„Pojď, kamaráde – pojď!“ řekla něžně a natáhla k němu ruku.

V Kazanovi sebou škubaly všechny svaly. Popolezl k ní o palec – o dva. V očích a ve tváři se jí teď zračilo staré známé světlo, ona láska a něha, kterou poznal už jednou předtím, když do jeho života vkročila jiná žena se zářícími vlasy a očima.

„Pojď!“ zašeptala, když ho viděla popolézt, a trochu se nahnula, natáhla ruku maličko dál a konečně se dotkla jeho hlavy.

Pierre si klekl vedle ní. Podával něco a Kazan ucítil maso. Byla to však ta dívčí ruka, co ho roztřáslo a vzrušilo, a když pomalu couvala a pobízela ho, aby šel za ní, bolestivě se dovlekl sněhem pár stop dopředu. Teprve pak si mladá žena všimla jeho zmrzačené nohy.

Rázem zapomněla na všechnu opatrnost a už klečela těsně vedle něho.

„Nemůže chodit,“ zvolala a hlas se jí pojednou roztřásl. „Podívej se, tatínku! Tuhle má strašlivou ránu. Musíme ho nést.“

„Myslel jsem si to,“ odpověděl Radisson. „Proto jsem taky s sebou vzal pokrývku. Proboha, poslouchej!“

Z temnoty lesa se ozvalo tlumené teskné zavytí.

Kazan zdvihl hlavu a třaslavé zaskučení v odpověď se mu zatetelilo v hrdle. To ho volala Šedka.

Byl to zázrak, že Pierre Radisson mohl Kazana zabalit do houně a donést ho až do tábora bez jediného škrábnutí nebo kousnutí. A ten zázrak dokázal jen proto, že Janina ruka spočívala na Kazanově huňaté šíji, když držela jeden konec houně. Položili ho na zem blízko ohně a po chvíli to byl zase ten muž, kdo přinesl teplou vodu a omyl mu z rozdrásané nohy krev a potom mu na ni dal něco hebkého a teplého a tišivého a nakonec ji ovázal kusem plátna.

Všechno to bylo Kazanovi divné a nové. Po hlavě ho hladila nejen ruka ženina, ale stejně i Pierrova. A zase ten muž mu přinesl ovesnou kaši s lojem a pobízel ho k jídlu, zatímco Jana seděla s bradou zabořenou do dlaní, dívala se na psa a mluvila na něj.

A potom, když už mu bylo docela pěkně a ani se už déle nebál, zaslechl z toho kožešinového ranečku na saních divné zakňourání – a jen je zaslechl, vyletěla mu hlava škubavě vzhůru.

Jana ten pohyb zahlédla a slyšela i to tiché soucítivé zakňučení v jeho hrdle. Chvatně se obrátila k ranečku, mluvila k němu a mazlila se s ním, když ho brala do náruče, a pak odhrnula medvědí kůži, aby do něj Kazan viděl.

Nikdy předtím ještě nespatřil děťátko a Jana mu je držela přímo na očích, aby se na ně mohl důkladně podívat, a viděl, jaký je to nádherný tvoreček. Jeho růžový obličejíček se díval upřeně na Kazana. Natahovalo dopředu ruce, zaťaté do malinkých pěstiček, vyráželo na něj prapodivné slabounké zvuky a pak najednou začalo kopat a křičet radostí a smát se. Při těch zvucích se všechny Kazanovy svaly uvolnily a začal se šourat k dívčiným nohám.

„Vidíš, Janinka se mu líbí!“ zvolala. „Musíme ho nějak pojmenovat, tatínku. Jaké jméno mu dáme?“

„S tím počkej do rána,“ odpověděl otec. „Je už pozdě, Jano. Běž do stanu a hleď spát. Nemáme teď psy a cesta nám půjde pomalu. Proto musíme vyrazit časně.“

S rukou již na stanovém závěsu se Jana ještě otočila.

„Přišel s vlky,“ pravila. „Co kdybychom mu říkali Vlk?“ Na jedné ruce držela malou Janinku. Druhou ukázala na Kazana. „Vlku! Vlku!“ zavolala něžně.

Kazan z ní nespouštěl oči. Věděl, to že mluví na něj, a přitáhl se o stopu blíže k ní.

„Už na to slyší!“ zvolala. „Dobrou noc, tatínku!“

Ještě dlouho po tom, co dcera zašla do stanu, seděl starý Pierre Radisson na hraně saní, čelem k ohni a s Kazanem u nohou. Ticho zas náhle prořízlo Šedčino teskné zavytí odkudsi z hloubi lesa. Kazan zdvihl hlavu a zakňučel.

„To volá po tobě, kamaráde,“ prohodil Pierre s pochopením.

Rozkašlal se a zaťal ruku do prsou v místě, kde jako by ho bolest přímo rvala.

„Namrzlá plíce,“ řekl, mluvě přímo na Kazana. „To jsem chytil hned na začátku zimy, tam ve Fond du Lacu. Doufám, že se s těmi dětmi dostanem domů – včas.“

V samotě a prázdnotě té obrovské severní pustiny si člověk snadno zvykne mluvit sám se sebou. Ale Kazan měl hlavu čilou a oči bdělé, a tak Pierre mluvil k němu.

„Musíme je dostat domů, a jsme tady na to jenom ty a já,“ řekl a kroutil si přitom vous mezi prsty. Náhle zaťal pěsti.

Znovu jím zacloumal ten křečovitý, mučivý kašel.

„Domů!“ popadal dech a držel se za prsa. „Je to osmdesát mil přímo na sever – k Churchillu – a já jen prosím boha, abychom tam dorazili – s těmi dětmi – než mi vypovědí plíce.“

Vstal a s každým krokem maličko zavrávoral. Kazan měl na krku obojek a Pierre ho přivázal řetězem k saním. Potom přitáhl několik menších kmínků na oheň a tiše vklouzl do stanu, kde Jana a děťátko už spaly.

Tu noc slyšel Kazan několikrát vzdálený hlas Šedky, volající po něm, ale něco mu říkalo, že teď na něj nesmí odpovědět. Krátce před úsvitem přišla Šedka téměř až k samému táboru, a tu jí Kazan prvně odpověděl.

Jeho zavytí probudilo muže.

Vyšel ze stanu, na několik krátkých okamžiků se pátravě zahleděl do oblohy nad sebou, rozdmýchal oheň a začal připravovat snídani. Popleskal Kazana po hlavě a dal mu kus masa.

O chviličku později vyšla Jana. Byla sama, děťátko nechala ve stanu spát dál. Pospíšila si k Pierrovi a políbila ho a potom si klekla vedle Kazana a mluvila na něj skorem tak, jak ji včera slyšel mluvit na děťátko. Když vyskočila a šla pomáhat otci, Kazan se pustil za ní, a jakmile si Jana všimla, že pes stojí pevně na nohou, vykřikla radostí.

Byla to divná cesta, na kterou se ten den vydali do hlubin Severu. Pierre Radisson ulehčil saním o všechno kromě stan, pokrývky, jídlo a kožešinový pytel pro malou Janinku. Potom se sám zapřáhl do postraňků a táhl saně po sněhu.

Ustavičně kašlal.

„Ten kašel mám už půlku zimy,“ zalhal Pierre a dával bedlivý pozor, aby Jana nespatřila ani stopu krve na jeho rtech nebo vousu. „Aspoň týden nevytáhnu paty ze srubu, až se dostanem domů.“

I Kazan – s onou podivnou zvířecí schopností chápat, kterou člověk nedovede vysvětlit a nazývá ji instinktem – věděl, že co muž říká, není pravda. Věděl to možná hlavně proto, že již slyšel i jiné muže podobně kašlat a že celá pokolení jeho psích předků zapřahaných do saní slýchala lidi kašlat tak, jak teď kašlal Radisson – a zapamatoval si, co potom následovalo.

Nejednou již vycítil smrt ve srubech a indiánských stanech, kam vůbec ani nevkročil – a nejednou již větřil tajemství smrti, která se ještě nedostavila, ale byla blízko, stejně jako na dálku vytušil i nepatrnou předzvěst bouře nebo ohně.

A jak tak běžel na konci řetězu za saněmi, připadalo mu, že právě teď mu je ta podivná věc velice blízko. Budila v něm nepokoj a několikrát, když se saně zastavily, očichával ten drobeček člověka zahrabaný v medvědí kůži. Kdykoli to udělal, Jana k němu rychle přiskočila a dvakrát mu tu zjizvenou šedavou hlavu pohladila, až se mu každičká kapka krve v těle prudce rozbouřila radostí, ač jeho tělo ji nedávalo najevo.

Hlavní poznatek, k němuž toho dne došel, byl ten, že malé stvořeníčko na saních je nevýslovně drahé srdci té mladé ženy, která ho hladí po hlavě a mluví s ním, a že je také hrozně bezmocné. Poznal také, že Jana má nesmírnou radost a že její hlas je něžnější a ještě hlouběji ho vzrušuje, když on věnuje té drobné, teplé, živé věcičce v medvědí kožešině pozornost.

Dlouho po tom, kdy rozbili tábor, seděl Pierre Radisson u ohně. Ten večer nekouřil. Zíral upřeně do plamenů. Když se konečně zdvihl, aby se s dcerou a s děťátkem uchýlili do stanu, shýbl se ke Kazanovi a prohlížel mu ránu.

„Zítra se budeš muset opřít do postraňků, kamaráde,“ pravil. „Zítra večer musíme dojet k řece. Jestli nedojedem –“

Nedořekl. Dusil v sobě zase jeden takový záchvat křečovitého kašle, když se stanový závěs za ním shrnul. Kazan ležel napjatý a ve střehu, s očima plnýma podivné úzkosti.

Nelíbilo se mu, že vidí Radissona zacházet do stanu, protože ono tísnivé tajemství viselo ve vzduchu kolem něho tíživěji než kdy jindy a připadalo mu, že jaksi souvisí s Pierrem.

Třikrát za tu noc slyšel věrnou Šedku, jak ho volá hluboko z lesa, a pokaždé se jí ozval. Před rozbřeskem se přiblížila téměř až k samému táboru. Jednou zachytil její pach, když se při obcházení kolem tábora octla proti větru, a tu se na konci řetězu škubal a kňučel v naději, že Šedka přijde až k němu a lehne si vedle něho. Ale jen se Radisson ve stanu pohnul, už byla Šedka pryč.

Toho rána byl muž v tváři ještě vyhublejší a oči měl červenější. Jeho kašel již nebyl tak hlasitý ani ho tak netrhal. Podobal se spíš sípání, jako kdyby mu bylo v prsou něco prasklo, a než žena vyšla ze stanu, často se chytal rukou za hrdlo. Janin obličej zbělel, když ho spatřila. Úzkost v jejích očích vystřídal strach.

Pierre Radisson se zasmál, když se mu vrhla kolem krku, a zakašlal, aby dokázal, že je pravda, co říká.

„No vidíš, Janičko, ten kašel není tak zlý,“ řekl. „Už povoluje. Nemohla jsi přece zapomenout, má milá, ne? Vždycky je po něm člověk slabý a má červené oči.“

Den, který nadešel, byl studený, bezútěšný a ponurý a po všechny jeho hodiny se Kazan s mužem hmoždili vpředu a vlekli saně a Jana šla v jejich brázdě vzadu za nimi. Kazana už jeho rána nebolela. Táhl vytrvale se vší silou a muž ho ani jednou nešlehl, ale rukou v palečnici ho popleskával po hlavě a po hřbetě^ Den byl čím dál tím temnější a ve vrcholcích stromů kvílivě hučela předzvěst bouře.

Ani tma a příchod prudké vánice Pierra Radissona nedohnaly k tomu, aby rozbil tábor. Musíme dorazit k řece, opakoval si v duchu znovu a znovu. Musíme dorazit k řece – musíme dorazit k řece – A ustavičně pobízel Kazana k většímu vypětí, zatímco jeho vlastní síla na konci postroje ochabovala.

Začalo sněžit, když Pierre v poledne zastavil, aby rozdělal oheň. Sněhové vločky padaly rovně dolů v bílé záplavě tak husté, že na padesát kroků nebylo vidět kmen stromu. Pierre se jenom smál, když se Jana zachvěla a s děťátkem v náručí se k němu přitulila. Zdržel se jenom hodinu a potom znovu zapřáhl Kazana do postraňků a sám si připjal řemeny postroje kolem pasu. Tím tichým šerem, které bylo skorem nocí, nesl Pierre v ruce svůj kompas a konečně pozdě odpoledne došli k průlomu mezi lesy a před nimi ležela rovina, přes kterou Radisson ukázal radostně rozechvělou rukou.

„Tamhle je řeka, Jano,“ řekl slabým a chraplavým hlasem. „Tady se teď můžem utábořit a počkat, až se ta vánice přežene.“

Pod hustou skupinou smrků postavil stan a potom se pustil do shánění dříví. Jana mu pomáhala. Jakmile měli uvařenou kávu a navečeřeli se masa a opékaných sucharů, odešla Jana do stanu a klesla vysílena na měkké lůžko z vysoce nastlaných jedlových větví a sebe i děťátko pečlivě zabalila do kožešin a houní. Dnes neměla pro Kazana ani slůvka.

A Pierre byl rád, že je příliš unavená, než aby si sedla k ohni a povídala. A přece –

Kazanovy bdělé oči spatřily, jak Pierre sebou pojednou škubl. Vstal z hrany saní a přistoupil ke stanu. Odhrnul závěs a strčil hlavu a ramena dovnitř.

„Už spíš, Jano?“ zeptal se.

„Skorem, tatínku. Přijdeš už, prosím tě – brzy?“

„Až si zakouřím,“ odpověděl. „Nechybí ti nic?“

„Ne. Jsem hrozně unavená – a – ospalá –“

Pierre se něžně zasmál. Ve tmě si hmatal po hrdle.

„Jsme skoro doma, Jano. Tamhle to je naše řeka – Malá Bobří. Kdybych ti dnes utekl a nechal tě samotnou, mohla bys podle ní dojít rovnou až k našemu srubu. Je to jen čtyřicet mil. Slyšíš mě?“

„Ano – vím –“

„Čtyřicet mil – pořád po řece dolů. Nemohla bys zabloudit, Jano. Jenom bys musela dávat pozor na průduchy v ledu.“

„Nepůjdeš si ještě lehnout, tatínku? Jsi unavený – a málem nemocný.“

„Ano – až si zakouřím,“ opakoval. „Budeš tak hodná a budeš mě zítra na ty průduchy upozorňovat? Mohl bych zapomenout. Vždycky je snadno poznáš, protože sníh a škraloup na nich jsou vždycky bělejší než na ostatním ledě, a jako houba. Budeš si pamatovat – průduchy –“

„Ano – budu –“

Pierre spustil stanový závěs a vrátil se zase k ohni.

Při chůzi se potácel.

„Dobrou noc, kamaráde,“ řekl. „Snad abych už raděj šel za dětmi. Ještě dva dny – čtyřicet mil – dva dny –“

Kazan ho pozoroval, jak vchází do stanu. Celou vahou se vzepjal na konci řetězu, až mu obojek stáhl bolestivě hrdlo a bral mu dech. Nohy a hřbet se mu škubaly. Ve stanu, kam zašel Radisson, je Jana a to maličké. Věděl, že jim Pierre neublíží, ale věděl také, že s Pierrem Radissonem se velmi blízko u nich vznáší něco strašlivého a hrozivě neodvratného. Chtěl toho muže mít venku – u ohně – kde může ležet tiše, a hlídat ho.

Ve stanu bylo ticho. Šedčino volání se ozvalo blíž než kdy předtím. Každou noc ho volala dřív a přicházela blíž k táboru. Dnes ji chtěl mít velmi blízko, ale neodpověděl jí ani zaskučením. Neodvažoval se porušit to podivné ticho ve stanu.

Dlouho ležel tiše, unavený a zchromlý z té celodenní cesty, ale spánek se mu vyhýbal. Oheň pomalu vyhoříval – vítr ve vrcholcích vysokých stromů usínal – a husté šedivé mraky válející se pod ocelovou oblohou uplývaly jako těžká jednolitá opona. Hvězdy se začaly bíle a kovově třpytit a z dalekého severu sem doléhal slabounce vrzavý sten, jako když ocelove plazy saní kloužou po zmrzlém sněhu – tajemný monotónní hlas severní záře. Potom se vytrvale a rychle ochlazovalo.

Té noci se Šedka neřídila podle směru větru. Jako plíživý stín sledovala stopu zanechanou Pierrem Radissonem, a když ji Kazan dlouho po půlnoci opět uslyšel, ležel s hlavou vztyčenou a tělo měl strnulé až na podivné škubání ve svalech.

V Šedčině hlase byl nový tón – lkavý tón, v němž bylo víc než touha po druhovi. Bylo to zvěstování. A při zvuku toho hlasu Kazan ze sebe setřásl dosavadní mlčení i strach a s hlavou zdviženou přímo vzhůru k obloze zavyl, jako divocí severští psi vyjí před stany svých indiánských pánů, kteří právě zemřeli.

Kapitola 7

LEDOVOU VICHŘICÍ

Už se rozednívalo, když se robátko přitulilo blízko k Janiným teplým ňadrům a probudilo ji svým hladovým nářkem. Otevřela oči, odhrnula si husté vlasy z obličeje a spatřila šerý obrys otcovy postavy, ležící na druhé straně stanu.

Ležel velmi klidně a Jana měla radost, že dosud spí.

Věděla, že minulý den měl velmi blízko k úplnému vyčerpání, a proto ještě půl hodiny zůstala v klidu ležet a tichounce se mazlila s malou Janinkou. Potom opatrně vstala, zachumlala děťátko do teplých pokrývek a kožešin, oblékla si svůj silnější kožich a vyšla ven.

Tou dobou už byl jasný den a Jana si s úlevou oddychla, když viděla, že bouře se rozešla. Byl třeskutý mráz. Připadalo jí, že za celý život ještě nezakusila, aby bylo tak zima. Oheň byl úplně vyhaslý. Kazan byl schoulený do klubka, čenich zastrčený pod břichem.

Když Jana vyšla, zdvihl hlavu a celý se třásl zimou. Nohama v silných mokasínech rozhrnula popel a ohořelé větve na místě, kde včera byl oheň. Nezbývala ani jiskřička.

Na zpáteční cestě do stanu se na okamžik zastavila u Kazana a popleskala ho po chundelaté hlavě.

„Ubohý Vlku!“ řekla. „Proč jen jsem ti nedala aspoň jednu tu medvědí kůži!“

Odhrnula stanový závěs a vešla. Poprvé spatřila otcovu tvář ve světle – a venku Kazan uslyšel strašlivé zakvílení, které se jí vydralo ze rtů.

Stačilo se podívat na tvář Pierra Radissona jen jednou – a každý musil pochopit.

Po tom výkřiku šíleného žalu se Jana vrhla na otcova prsa a štkala tak tiše, že ani Kazanovy tenké uši nepochytily sebemenší zvuk. A tak tam ležela propadlá svému bolu, dokud naříkavý pláč malé Janinky nevzburcoval veškerou životní sílu ženství i mateřství v jejím dívčím těle.

Tu se prudce vztyčila a vyběhla ze stanu ven. Kazan se trhal a vzpínal na konci řetězu, jak chtěl k ní, ale ona ho teď neviděla. Hrůza z pustiny je horší než hrůza ze smrti, a nyní v mžiku Janu zavalila. Ne proto, že by měla strach o sebe. To kvůli děťátku. Plačtivý nářek ze stanu ji bodal do srdce jako rány nožem.

A vtom si z ničeho nic náhle připomněla, co minulý večer říkal starý Pierre – jeho slova o řece, o průduších, o domově čtyřicet mil vzdáleném. „Nemohla bys zabloudit, Jano.“ Tušil, co se může stát.

Zabalila děťátko hluboko do kožešin a vrátila se k ohništi. Její jedinou myšlenkou teď bylo, že musejí mít oheň. Udělala hraničku z březové kůry, pokryla ji ohořelými kousky dřeva a odešla do stanu pro sirky. Pierre Radisson je nosil ve vodotěsné krabičce v kapse svého medvědího kožichu. Plakala, když si opět vedle něho klekla a vytahovala krabičku. Jakmile oheň vzplanul, přidala další kousky dříví a potom několik větších kusů, které Pierre natahal do tábora.

Oheň jí dodal odvahy. Čtyřicet mil – a řeka vede k jejich domovu! Musí to dokázat – s děťátkem – a s Vlkem.

Nejdřív se k němu obrátila, zavolala na něho jménem a položila mu ruku na hlavu. Potom mu dala kus masa, který nechala rozmrznout nad ohněm, a rozpustila trochu sněhu na čaj. Hlad neměla, ale připomněla si, jak ji otec nutíval jíst čtyřikrát i pětkrát denně, a proto se přemohla a nasnídala se – suchar, řízek masa a tolik horkého čaje, kolik dokázala vypít.

Potom uhodila strašlivá hodina, které se tak děsila. Zabalila otcovo mrtvé tělo pevně do pokrývek a převázala je pletenými řemínky. Pak nakupila všechny kožešiny a pokrývky na saně, na konec bližší k ohni, a hluboko do nich zachumlala malou Janinku. Strhnout stan byl těžký úkol. Provazy byly tuhé a zmrzlé, a když práci skončila, jedna ruka jí krvácela. Naložila stan na saně a potom si napůl zakryla tvář, otočila se a zahleděla se dozadu.

Pierre Radisson ležel na svém loži z větví balzámových jedlí a nad ním nebylo nic než šedivá obloha a vrcholky smrků. Kazan stál s nohama toporně vzepřenýma o zem a větřil. Hřbet se mu naježil, když Jana pomalu popošla kousek zpátky a poklekla vedle té nehybné věci zavinuté do pokrývek.

Když se k němu vrátila, měla tvář bílou a napjatou a v jejích očích byl teď podivný a strašlivý výraz, když se upřeně zahleděla přes pustinu.

Zapřáhla ho do postraňků a sama si kolem útlého pasu sepjala postrojový řemen, kterého předtím používal Pierre. Tak vyrazili směrem k řece a plahočili se v čerstvě napadlém a navátém sněhu po kolena hlubokém. V polovině cesty Jana v závěji klopýtla a upadla a její rozpletené vlasy se jako třpytivý závoj rozlétly po sněhu. Kazan mocně zatáhl a už byl u ní a jeho studený čenich jí zavadil o tvář, právě když se drápala na nohy. Na okamžik stiskla jeho huňatou hlavu do obou dlaní.

„Vlku!“ zabědovala. „Ach, Vlku!“

A šla dál a těžce a sípavě už oddychovala, i po té krátké námaze. Na ledové ploše řeky nebyl sníh tak hluboký. Ale zdvihal se vítr. Vál od severovýchodu, přímo jí do obličeje, a jak s Kazanem táhla saně, skláněla hluboko hlavu. Po půl míli cesty po řece se zastavila a beznaděj, kterou nemohla už déle potlačit, se jí vydrala ze rtů plačtivým zalykavým výkřikem.

Čtyřicet mil!

Tiskla si rukama prsa, a stojíc zády proti větru, lapala po dechu jako člověk úplně udolaný. Děťátko bylo zticha. Jana zašla dozadu k saním a nahlédla pod kožešiny, a co tam spatřila, pobídlo ji zase dál skorem s vášnivou prudkostí. Na příští čtvrt míli cesty dvakrát klopýtla v závějích a upadla na kolena.

Potom přišel kus ledu větrem vymeteného a Kazan táhl saně sám. Jana kráčela vedle něho. V prsou cítila bolest. Do tváře jako by ji bodaly tisíce jehel, a tu si pojednou vzpomněla na teploměr. Na chvíli ho položila navrch na stan. Když se na něj po několika minutách podívala, ukazoval pětatřicet stupňů pod nulou.

Čtyřicet mil! A otec jí řekl, že to může dokázat – a že nemůže zabloudit!

Ale nevěděla, že i její otec by se byl úzkostlivě rozpakoval jít ten den proti severu, když teplota klesla na pětatřicet pod nulou a skučivý vítr přinášel první předzvěst ledové vichřice.

Les nechali již daleko za sebou. Před nimi nebylo nic než nelítostná pustina a les až daleko za ni, a ještě skrytý ponurou šedí dne. Kdyby kolem bývaly nějaké stromy, Janino srdce by se nebylo tak stahovalo hrůzou. Ale nikde nebylo nic – nic než to šedé příšerné šero, při němž se klenba oblohy dotýkala země v obzoru jen míli dalekém.

Chůze ve sněhu ji začínala zmáhat. Neustále číhala po těch zrádných, slabě zamrzlých pastech v ledu, o kterých mluvil její otec. Ale teď shledávala, že všechen led a sníh jí připadají napořád stejné a že v očních důlcích cítí stále silnější bolest. To ten třeskutý mráz.

Řeka se rozšířila v malé jezero a tam se proti ní vítr opíral tak silně, že její tah v řemenu povolil a Kazan vlekl saně sám. Několik palců sněhu jí teď ztěžovalo chůzi stejně jako předtím celá stopa. Pomaloučku zůstávala pozadu. Kazan, vkládaje každičkou unci své velkolepé síly do postraňků, se propracoval až na stejnou čáru s ní. Než dospěli zase na sevřené řečiště, byla Jana již vzadu za saněmi a šla stopou vyšlapanou Kazanem. Nebylo v jejích silách, aby mu pomohla. Čím dál tím víc cítila olověnou tíhu nohou.

Zbývala jenom jediná naděje – a to byl les. Nedojdou-li k němu brzy, nejdéle za půl hodiny, nebude schopna dalšího kroku. Znovu a znovu lkala modlitby za děťátko a plahočila se dál. Zapadala do závějí. Kazan a saně se jí změnily v pouhou temnou skvrnu.

A tu znenadání viděla, že ji opouštějí. Nebyli dál než nějakých dvacet stop napřed – ale jí se ta skvrna zdála nesmírně vzdálená.

Každičký ždibek života a síly v jejím těle se teď upjal k cíli dostihnout saně – a Janinku.

Připadalo jí to jako učiněná věčnost, než je vůbec začala dohánět. Se saněmi již pouze na šest stop před sebou se plahočila hodinu, jak se jí zdálo, než mohla natáhnout ruku a dosáhnout na ně. Se zasténáním se vrhla kupředu a skácela se na ně. Už neslyšela skučení vichru. Už necítila únavu ani beznaděj. S obličejem zabořeným do kožešin, pod kterými ležela malá Janinka, jí rázem vytanula radostná vidina tepla a domova. A pak se ta vidina rozplynula a vystřídala ji hluboká noc.

Kazan se ve stopě zastavil. Potom se vrátil k ní a posadil se vedle na zadní nohy a čekal, až se žena pohne a promluví. Ale ležela úplně tiše a bez hnutí. Strčil čenich do jejích rozpuštěných vlasů. Z hrdla se mu vydralo zaskučení – a náhle zdvihl hlavu, otočil ji proti větru a nabíral. S větrem se k němu něco neslo.

Opět strkal čenichem do Jany, ale nepohnula se. Potom se vrátil dopředu a napjal postraňky, připraven se do nich^ opřít, a znovu se po ní ohlédl. Ještě stále se nehýbala ani nemluvila a místo Kazanova kňučení se ozvalo jeho ostré rozčilené zaštěkání.

To něco divného ve větru se k němu na okamžik doneslo silněji. Opřel se do postroje. Sanice zatím přimrzly ke sněhu a vyžadovalo každičkou unci jeho sil, aby je odtrhl. V příštích pěti minutách se dvakrát zastavil a větřil ve vzduchu.

Když ve sněhové závěji zarazil potřetí, vrátil se znovu k Janě a kňučel, aby ji probudil. Potom zase napjal postraňky, cloumavě se vzepřel a píď po pídi vlekl saně závějí. Za závějí se táhl pruh hladkého ledu a tam si Kazan odpočinul. Jednu chvíli vichr trochu polevil a tu k němu ten pach dolehl silněji než předtím.

Na konci hladkého ledu se v břehu ukázala úzká úžlabina, kde se do řeky vléval široký potok. Být Jana při vědomí, byla by ho vedla dál po řece. Ale Kazan zabočil do úžlabiny a nějakých deset minut se bez oddechu plahočil sněhem a kňučel častěji a častěji, až konečně jeho kňučení přešlo v radostný štěkot.

Přímo před ním, blízko u potoka, stál malý srub. Z komína vystupoval kouř. Právě pach toho kouře k němu zanášel vítr. Tvrdý hladký svah vedl až ke dveřím a s vypětím posledních sil, které mu zbývaly, dovlekl Kazan své břemeno na svah. Potom se posadil vzadu vedle Jany, zvedl svou huňatou hlavu k tmavé obloze a zavyl.

Téměř vzápětí se dveře otevřely. Vyšel muž. Kazanovy zrudlé, sněhem oslepené oči ho ostražitě sledovaly, jak běží k saním. Slyšel jeho překvapený výkřik, když se sklonil k Janě. V okamžiku, kdy vichr trochu polevil, se z hromady kožešin na saních ozval naříkavý, poloudušený hlásek malé Janinky.

Kazanova hruď se vzdula hlubokým vzdechem úlevy. Byl vyčerpaný. Byl se silami v koncích. Tlapy měl rozdrásané a krvácely mu. Ale hlásek malé Janinky ho naplňoval zvláštním blahem, a zatímco muž odnášel Janu i děťátko do života a tepla srubu, lehl si v postraňcích do sněhu.

Po krátké chvíli se muž objevil znovu. Nebyl starý jako Pierre Radisson. Došel až ke Kazanovi a zadíval se na něj.

„Můj ty bože,“ řekl. „A to jsi dokázal – sám?“

Nebojácně se shýbl, vypřáhl ho z postroje a odváděl ho ke dveřím srubu. Kazan zaváhal jen jednou – téměř až na samém prahu. Hbitě a ostražitě otočil hlavu. Zazdálo se mu, že mezi skučením a kvílením vichřice na okamžik zaslechl Šedčin hlas.

Poté se dveře srubu za ním zavřely.

Ležel vzadu v tmavém koutě srubu, mezitím co muž chystal na roztopených kamnech něco teplého pro Janu. Trvalo dlouho, než se Jana zdvihla z pryčny, na kterou ji muž uložil. Potom ji Kazan slyšel vzlykat a pak ji muž přemluvil, aby se najedla, a nějaký čas hovořili.

Nakonec neznámý zavěsil před pryčnu velkou houni a posadil se blízko ke kamnům.

Kazan tiše proklouzl kolem stěny a vplížil se pod pryčnu. Dlouhou chvíli ještě slyšel ženin vzlykavý dech. Potom všechno ztichlo.

Druhý den ráno, jakmile muž otevřel dveře, vyklouzl Kazan ven a úprkem se hnal do lesa. Asi na půl míle daleko našel Šedčinu stopu a zavolal na ni. Od zamrzlé řeky se ozvala její odpověď a Kazan se pustil za ní.

Marně se ho Šedka pokoušela zlákat zpátky do jejich starých lovišť – pryč od srubu a pachu člověka. Později toho rána zapřáhl muž své psy a z mlází na pokraji lesa ho Kazan viděl, jak balí Janu i děťátko do kožešin na saních, jako to dělával starý Pierre. Celý ten den šel po stopě spřežení a Šedka se kradla v povzdálí za ním.

Cestovali až do tmy. A i potom, při měsíci a pod hvězdami, které vystřídaly sněhovou vichřici, muž stále poháněl své spřežení. Bylo už pozdě v noci, když dojeli k jiné srubové chatě a muž zabušil na dveře. Světlo, otevření dveří, radostné vítání mužského hlasu, Janin vzlykavý výkřik – to všechno viděl a slyšel Kazan ze stínu, kde se skrýval, a potom se vytratil zase zpátky k Šedce.

Ve dnech a týdnech, které následovaly po Janině návratu domů, kouzlo chaty a ženské ruky poutalo Kazana. Stejně jako dříve snášel Pierra, tak nyní snášel mladého muže, který žil s Janou a s děťátkem. Věděl, že ten muž je Janinu srdci velmi drahý a že děťátko je jemu stejně drahé jako té ženě.

Teprve až třetí den se Janě podařilo mazlením ho přivábit do chaty – a to byl právě den, kdy se muž vrátil s mrtvým a zmrzlým tělem starého Pierra. A také Janin manžel první objevil jméno na obojku, který měl kolem krku, a začali mu tedy říkat Kazan.

Půl míle daleko, na temeni obrovské kamenné kupy, jíž Indiáni říkali Sluneční skála, si Kazan a Šedka založili domov a odtamtud sbíhali na své lovy na pláni.

A častokrát k nim nahoru dolehl dívčí hlas, volající: „Kazane! Kazane! Kazane!“

Po celou tu dlouhou zimu Kazan takto kolísal mezi kouzlem Jany a chaty – a mezi Šedkou.

Potom přišlo jaro – a s ním i Velká změna.

Kapitola 8

VELKÁ ZMĚNA

Skály, hřebeny i údolí se začínaly zbarvovat teplejším odstínem. Pupeny na topolech byly na rozpuknutí. Vůně balzámových jedlí a smrků každým dnem víc sytila vzduch a celou divočinou, po pláních i lesích, zvučel zurčivý šum jarních vod, hledajících si cestu do Hudsonova zálivu. V onom velkém zálivu duněl rachot a třesk obrovských ker, hrnoucích se při časném praskání ledových polí hřímavě na jih Ledovým průlivem, tou branou do Arktidy. A proto ještě i dubnový vítr přinášel občas břitký závan zimy.

Kazan se před tím větrem dobře zabezpečil. Ani vánek nezčeřil vzduch ve slunném zákoutí, které si vlčák pro sebe vybral. Bylo mu příjemněji než kdykoli za celé té šestiměsíční strašlivé zimy – a ve spánku snil.

Šedka, jeho divoká družka, ležela vedle něho, břicho přitisknuté k zemi, přední pracky natažené, oči a nozdry tak napjaté a ostražité, jak je mohl zbystřit jenom pach člověka – neboť ve vlahém jarním vzduchu se vedle vůně balzámových jedlí a smrčí tetelil i pach člověka.

Úzkostlivě a chvílemi i upřeně se dívala na Kazana, jak spí. Její šedivý hřbet se napjal, když viděla, že hnědavá srst na Kazanových zádech se ježí pod dojmem nějaké vidiny ve snu. Slabě zaskučela, když se zavrčením odhrnul horní pysk a obnažil dlouhé bílé tesáky. Ale většinu času ležel Kazan klidně až na chvilkové poškubávání nohou, plecí a čenichu, které vždycky prozrazuje, že se psu něco zdá.

A jak tak snil, ve dveřích chaty dole na pláni se ukázala tmavooká žena dívčího vzhledu se silným hnědým copem přes rameno, přiložila dlaně k ústům a volala:

„Kazane! Kazane! Kazane!“

Hlas doletí slabounce až na vrchol Sluneční skály a Šedka přitáhla uši k hlavě. Kazan sebou zavrtěl a v příštím okamžiku se probudil a už byl na nohou. Skočil na přečnívající plochý balvan, větřil ve vzduchu a díval se daleko přes pláň, která se táhla pod nimi.

Přes pláň se k nim znovu donesl ten ženský hlas a Kazan odběhl až na kraj balvanu a kňučel. Šedka se k němu tiše přitočila a položila si čenich na jeho plec.

Ponenáhlu poznala, co ten hlas znamená. Dnem i nocí se ho bála víc, než se bála pachu člověka.

Od chvíle, kdy pro Kazana odpadla od smečky a vzdala se bývalého života, se ten hlas stal Šedčiným úhlavním nepřítelem, a nenáviděla jej. Bral jí Kazana. A kamkoli šel hlas, tam za ním šel Kazan.

Noc co noc ji olupoval o druha a ponechával ji jejím osamělým toulkám pod hvězdami a měsícem, při nichž věrně setrvávala ve své samotě a jedinkrát neodpověděla svou rodnou řečí na lovčí výzvy divokých bratří a sester v lesích a na široké pláni. Obyčejně na ten hlas zlostně zavrčela a někdy i Kazana lehce kousla, aby ukázala svou nelibost. Ale dnes, když se ten hlas ozval potřetí, zalezla pozadu do temné slujky mezi dvěma balvany a Kazan viděl jenom ohnivý svit jejích planoucích očí.

Kazan se znepokojeně rozběhl ke stezce, kterou jejich tlapky vyšlapaly až na vrchol Sluneční skály, a zůstal nerozhodně stát. Celý dnešek i včerejšek byl neklidný a rozčilený. Nevěděl, co ho to vzrušuje, ale ať to bylo cokoli, viselo to zjevně pouze v ovzduší, protože to nemohl ani zahlédnout, ani zaslechnout, ani zvětřit. Ale mohl to vycítit.

Vrátil se ke slujce a začichal na Šedku. Obyčejně mu odpovídala lichotivým zakňučením. Ale dnes v odpověď vyhrnula pysky, až viděl její bílé tesáky.

Počtvrté k nim slabounce dolehl ten hlas a Šedka divoce chňapla po něčem neviděném ve tmě mezi oběma balvany. Kazan znovu odběhl ke stezce, stále ještě na vážkách.

Potom zamířil po ní dolů.

Byla to úzká a točitá stezka, vyšlapaná pouze tlapami a drápy zvířat, protože Sluneční skála byla obrovská homole, která se tyčila téměř kolmo vzhůru sto stop nad vrcholky okolních smrků a balzámových jedlí a svým holým temenem zachycovala slunce od jeho prvních ranních paprsků až po poslední záři večer. Do bezpečí tohoto zátiší na temeni skály zavedla Kazana prvně Šedka.

Jakmile došel na úpatí, už déle neváhal, nýbrž střelhbitě vyrazil směrem ke srubu. Vlivem pudu divočiny, který v něm dosud vězel, se vždycky ke srubu přibližoval opatrně a nikdy se napřed neohlásil. Jana se maličko polekala, když zdvihla hlavu od děťátka a v otevřených dveřích spatřila Kazanovu huňatou hlavu a plece. Děťátko se radostí vzpínalo a kopalo a natahovalo obě ručky po Kazanovi a mazlivě na něj broukalo. I Jana k němu natáhla ruku.

„Kazane!“ zavolala něžně. „No pojď dál, Kazane!“

Dravý rudý svit v Kazanových očích pomaličku jihl. Položil jednu přední tlapu na práh, a jak tam tak stál, pobízela ho žena znovu dál dovnitř. Náhle se zdálo, že pod ním lehce podklesly nohy, a stáhl ocas a vplížil se dovnitř s oním psím výrazem, jako kdyby se byl dopustil zlého činu.

Bytosti, které miloval, byly v tom srubu, ale srub sám nenáviděl. Nenáviděl všechny sruby, protože ze všech čišel klacek a bič a vězení. Jako všichni saňoví psi měl za lože raději volný sníh a za přístřeší haluze smrčiny.

Jana mu položila ruku na hlavu a při tom doteku mu celé tělo rozechvěla ona podivná slast, jež mu byla odměnou za to, že opouštěl Šedku a divočinu. Pomalinku zdvihal hlavu, až jí jeho černý čenich spočinul na klíně, a když zavřel oči, ten podivný tvoreček, který ho tolik mátl svou záhadností – děťátko – ho kopal drobnýma nožkama a tahal ho za hnědavou srst. To dětské muchlání miloval dokonce víc než dotek Janiny ruky.

Bez hnutí, kamenný jako sfinga, neprojevuje se ani jediným svalem celičkého těla, Kazan jen stál, sotva dýchal. Nejednou již tento nedostatek jakéhokoli projevu přiměl Janina manžela, aby ji varoval. Ale vlčí krev, která mu kolovala v žilách, jeho divoká nepřístupnost, dokonce i jeho soužití se Šedkou její lásku ke Kazanovi jen posilovalo. Chápala ho a věřila mu.

Na sklonku zimy, v posledních dnech sněhu, Kazan ukázal, co v něm je. Jeden sousední lovec kožešin k nim zajel se svým spřežením a malá Janinka se přibatolila k jednomu jeho velkému saňovému psu. Ozvalo se zuřivé sklapnutí čelistí, Jana zděšeně vykřikla a muži se s hrozbami vrhli ke smečce.

Ale Kazan je všechny předešel. Rychlostí střely se jako šedá šmouha mihl kolem a už visel velkému psu na hrdle. Když ho odtrhli, byl pes mrtvý. Jana na to teď myslila, když robě kopalo Kazana do hlavy a čuchalo mu srst.

„Hodný, milý Kazan,“ řekla něžně a sklonila tvář nízko k němu. „Jsme rádi, žes přišel, Kazane, protože dnes v noci budeme samy – Janinka a já. Tatínek odjel na stanici, a ty se o nás musíš postarat, dokud on je pryč.“

Pošimrala ho na nose konečkem svého dlouhého lesklého copu. To vždycky rozradostnilo maličkou, protože Kazan přes všechen svůj stoický klid musel zafrkat a někdy i kýchl a zastříhal ušima. A i jemu se to líbilo. Miloval líbeznou vůni Janiných vlasů.

„A bojoval bys za nás, kdybys musel, viď?“ pokračovala. Potom klidně vstala a dodala: „Musím zavřít dveře. Nechci, abys nám dnes zase utekl, Kazane. Musíš zůstat u nás.“

Kazan odešel do svého kouta a lehl si. Právě tak, jako na temeni Sluneční skály, bylo to divné něco, co ho ten den tak zneklidňovalo, tak i tu ve srubu ho zneklidňovalo něco záhadného. Větřil ve vzduchu a snažil se vyzkoumat jeho tajemství. Ať to bylo co bylo, zdálo se, že to působí i na jeho paní, dělá ji to jinou. Ta zatím vyhledávala po srubu všechny možné věci a drobnosti a svazovala je do balíků.

Pozdě večer, než si šla lehnout, přišla Jana k němu a na chviličku si k němu mazlivě schovala ruku.

„Odcházíme odsud,“ zašeptala a v jejím hlase se chvělo cosi divného, cosi téměř jako vzlyk. „Jedeme domů, Kazane. Odcházíme odsud tam, kde žije jeho rodina – kde mají kostely, a města, a hudbu, a všechny krásné věci na světě. A vezmeme s sebou tebe, Kazane!“

Kazan jí nerozuměl. Ale blažilo ho, že žena je tak blízko u něho a že na něj mluví. V takových chvílích zapomínal na Šedku. Pes, který v něm byl, převládl nad jeho čtvrtinou divoké krve, a tu náplni jeho světa byla jedině ta žena a dítě.

Ale když se uložila k spánku a ve srubu se rozhostilo úplné ticho, opět se ho zmocnil dřívější neklid. Vstal a tiše a opatrně přecházel po chatě, očichával stěny, dveře i věci, které jeho paní svázala do balíků. Z hrdla mu uklouzlo zdušené zakňučení. Jana je v polospánku zaslechla a zašeptala: „Buď zticha, Kazane. Jdi spát – jdi spát –“

Dlouho potom stál Kazan strnule uprostřed světnice, poslouchal a třásl se. A z velké dálky slabounce slyšel kvílivý hlas Šedky. Ale tentokrát to nebyl hlas stesku. Rozechvíval ho, vzrušoval. Běžel ke dveřím a kňučel, ale Jana tvrdě spala a neslyšela ho. Ještě jednou zaslechl to volání, pouze jednou. Potom noc ztichla. A Kazan se schoulil u dveří.

Tam ho Jana spatřila, dosud bdělého a dosud s ušima ve střehu, když se časně ráno probudila. Šla mu otevřít dveře a v tom okamžení byl pryč. Zdálo se, že se nohama málem ani nedotýká země, jak uháněl směrem ke Sluneční skále. Přes pláň viděl, že její korunu již zalévá zlatá záře.

Přiběhl k úzké točité stezce a chvatně vyběhl po jejích zákrutech nahoru.

Šedka nebyla na temeni, aby ho přivítala. Ale cítil ji a ve vzduchu byl i silný pach toho něčeho jiného. Svaly se mu napjaly, nohy strnuly. Hluboko v hrudi mu začalo rachotit tlumené vrčení. Už věděl, co je to divné neznámé, co ho ustavičně pronásledovalo a zneklidňovalo. Je to život. Něco, co žije a dýchá, vniklo do domova, který si spolu se Šedkou vyhledali.

Vycenil dlouhé tesáky a zlostné, vzdorné zavrčení mu odhrnulo pysk. Nohy jako struny, připraven ke skoku, krk a hlavu nataženou kupředu, blížil se k mezeře mezi dvěma balvany, kam minulý večer zalezla Šedka.

Byla tam dosud.

A s ní tam bylo ještě něco jiného.

Napětí v Kazanově těle ve chviličce povolilo. Hřebínek na zježeném hřbetě opadával, až se úplně srovnal. Uši se mu nachýlily kupředu, strčil hlavu a plece mezi oba balvany a jemně zakňučel.

I Šedka zakňučela.

Kazan pomalu vycouval a otočil se čelem k vycházejícímu slunci. Potom si lehl tak, že svým tělem zahradil vchod do komůrky mezi balvany.

Šedka byla matkou.

Kapitola 9

TRAGÉDIE NA SLUNEČNÍ SKÁLE

Ten den střežil Kazan temeno Sluneční skály. Osud a strach z pánů a jejich hrubost mu až doposud zbraňovaly v otcovství, a byl z něho zmatený. Něco mu nyní říkalo, že patří na Sluneční skálu, a ne do srubu. Volání, které k němu doléhalo z dálky přes pláň, na něj již nepůsobilo tak silně.

Se soumrakem vylezla Šedka ze svého kouta, s kňouravým kňučením se přitočila k němu a něžně ho rafala do huňatého krku.

Odpověděl na to tak, jak mu kázal odvěký instinkt jeho otců – něžně olízal Šedce tvář.

Potom Šedka rozevřela čelisti a zasmála se krátkým třaslavým oddychováním, jako kdyby byla uhnaná.

Byla šťastná, a když ze slujky mezi balvany zaslechli slabounké fňukavé vrnění, zavrtěl Kazan ocasem a Šedka se chvatně vrátila k mláďatům.

Ten novorozenecký nářek a jeho účinek na Šedku byly první Kazanovou lekcí v jeho výchově k otcovství. Opět pud mu řekl, že Šedka s ním teď nemůže chodit dolů na lov – že musí zůstat na temeni Sluneční skály. A tak když měsíc vyšel, seběhl dolů sám a před rozedněním se vrátil s velkým bílým králíkem v tlamě. K tomu skutku ho ponoukla divočina v něm a Šedka žrala hltavě. Hned věděl, že nadále musí chodit každou noc lovit pro Šedku – a pro ty kňouravé tvorečky schované mezi oběma balvany.

Příští den ani přespříští nešel do srubu, ačkoli slyšel, jak ho volá hlas nejen ženy, ale i muže. Až pátého dne sešel dolů a Jana i děťátko měly takovou radost, že žena ho objala a robátko ho kopalo a smálo se a Vřískalo na něj, kdežto muž stál ostražitě poblíž a pozoroval tyto jejich projevy náklonnosti pohledem, z něhož probleskoval nesouhlas.

„Já se ho bojím,“ řekl Janě snad už posté. „Kvůli těm očím, svítí mu jako vlkovi. Je ze zrádného plemene. Někdy mě mrzí, že jsme ho vůbec vodili k nám domů.“

„Kdybychom ho nebyli přivedli – co by se bylo stalo – s naší maličkou?“ připomněla mu Jana hlasem, který se trochu zajíkal.

„Na to jsem málem zapomněl,“ odpověděl jí manžel. „Kazane, ty lotře jeden, myslím, že tě vlastně mám taky rád.“

Položil mazlivě ruku Kazanovi na hlavu.

„Jsem zvědavý, jak se mu bude líbit tam u nás?“ pokračoval otázkou. „Je odjakživa zvyklý na lesy. Bude mu to tam připadat strašně cizí.“

„A já – jsem taky – odjakživa zvyklá na lesy,“ zašeptala Jana. „Proto asi Kazana tolik miluji – kromě tebe a maličké. Kazane – drahý milý Kazane!“

Tentokrát Kazan cítil i větřil tu tajemnou změnu ve srubu silněji. Jana a její muž ustavičně hovořili o svých plánech, pokud byli spolu – a když byl muž pryč, hovořila Jana na maličkou a na něj. A kdykoli přiběhl do srubu v týdnu, který následoval, pokaždé byl neklidnější a neklidnější, až si nakonec muž té změny v jeho chování povšiml.

„Myslím, že to ví,“ řekl jednou večer Janě. „Myslím, že ví, Že se chystáme odejet.“

Po chvíli dodal:

„Dnes řeka zase stoupala. Bude trvat ještě týden, než se budeme moci vydat na cestu, snad i déle.“

Téže noci měsíc zaléval temeno Sluneční skály zlatavým jasem a do té záře vyšla Šedka a za ní se batolila její tři štěňata.

Měkké kuličky, které se kolem něho motaly a válely a tulily se k jeho hnědavému kožichu, v mnohém Kazanovi připomínaly děťátko. Chvílemi vydávaly týž podivný slabounký kvikot a potácely se na svých čtyřech nožičkácb právě tak bezmocně, jako se malá Janinka klátila na svých dvou. Nemazlil se s nimi, jako se s nimi mazlila Šedka, ale jejich dotyk i to dětské kňourání ho naplňovaly takovou rozkoší, že podobnou ještě v životě nezakusil.

Měsíc visel přímo nad nimi a noc byla jasná téměř jako den, když se opět ubíral dolů, aby něco ulovil pro Šedku. Na úpatí skály před ním náhle odněkud vyrazil velký bílý králík a Kazan se za ním pustil. Pronásledoval ho asi půl míle, až v něm vlčí instinkt přemohl psa, a potom se marné honičky vzdal. Vysokou by snad byl uhnal, ale malou zvěř musí vlk lovit tak, jako ji loví liška, a začal se tedy plížit houštinami pomalu a tiše jako stín.

Byl na míli od Sluneční skály, když mu dva rychlé skoky stačily, aby v zubech držel Šedčinu večeři. Pomalu klusal zpátky a chvílemi pouštěl velkého sedmilibrového sněžného králíka z tlamy, aby si odpočinul.

Když došel na úzkou stezku, která vedla na vrchol Sluneční skály, ihned se zarazil. Na stezce bylo cítit čerstvou stopu cizích tlap. Králík mu vypadl z tlamy. Každičká žilka v jeho těle náhle oživla jako zelektrizovaná. Pach, který ucítil, nebyl pach ani králičí, ani kuní, ani dikobrazí. Před ním vystoupil po stezce tesák a dráp.

A tu z temene skály k jeho sluchu dolehly slabounké zvuky, na které se s příšerným zaskučením rozběhl nahoru. Když se přihnal na vrchol, spatřil v bílém světle měsíce výjev, při kterém na jediný krátký okamžik strnul.

Těsně na samém kraji svislého srázu, odkud se mohla zřítit padesát stop hluboko na kameny, bojovala Šedka na život a na smrt s obrovským šedivým rysem. Byla na zemi – a vespod – a pronikavý, strašlivý výkřik bolesti, který náhle zazněl, vyšel od ní.

Kazan se letem hnal přes skálu. Jeho útok byl rychlý, tichý útok vlka, posílený větší odvahou, zuřivostí a strategií severského psa. Jiný severský pes by byl při takovém prvním útoku zhynul. Ale rys nebyl ani pes, ani vlk. Byl to „Moulí, Bleskurychlý“, jak ho pojmenovali Sarsíové – nejhbitější tvor divočiny.

Kazanovy tesáky, na palec dlouhé, se mu užuž bořily hluboko do krční žíly. Ale vtom se rys ve zlomku vteřiny převrátil jako obrovská měkká koule a Kazanovy zuby se zahryzly do masa na jeho šíji místo do krční žíly. A Kazan teď nebojoval s tesáky vlka ze své smečky ani s druhým severským psem. Bojoval s drápy – s drápy, které páraly jako dvacet nožů ostrých jak břitva a které nemohlo zadržet ani zakousnutí do chřtánu.

Jednou zápasil s rysem chyceným v pasti a nezapomněl na lekci, kterou si z toho boje odnesl. Rval se, aby rysa stáhl k sobě dolů, a ne aby ho přitlačil na záda, jak by se byl snažil při boji s jiným psem nebo vlkem. Věděl, že ta zuřivá kočka, když leží na zádech, je nejvýše nebezpečná. Jediným trhnutím své silné zadní nohy by mu mohla rozpárat břicho.

Za sebou slyšel plakat a naříkat Šedku a věděl, že je strašlivě poraněná. Bylo v něm zběsilosti a síly za dva psy a prokousl kočce maso a kůži na hrdle, až mu zuby o sebe cvakly. Ale obrovský rys o chloupek unikl smrti. Aby se mu dostal až na krční žílu, bylo třeba, aby chňapl znovu – a náhle Kazan ten smrtelný výpad učinil. To pro rysa znamenalo okamžik volnosti a právě v tom okamžiku se převrátil na záda a Kazan se mu zahryzl do hrdla – shora.

Rysí drápy se mu zařízly do masa a rozdíraly mu bok – trochu vysoko, než aby to bylo smrtelné. Ještě jedno trhnutí a byly by mu zajely až do vnitřností. V zápase se však dostali až těsně ke kraji skalní stěny a náhle, bez jediného zavrčení nebo skřeku, se převážili dolů. O padesát nebo šedesát stop níže tvořila skála široký stupeň, a třebaže se při pádu ve vzduchu převalovali, Kazanovy zuby se zatínaly jen hlouběji.

Dopadli se strašlivou prudkostí, Kazan navrch. Náraz ho odhodil na pět stop od nepřítele. Bleskem byl na nohou, hlava se mu motala, ale zlostně vrčel, hotov k obraně. Rys ležel bezvládně a bez hnutí tam, kam dopadl. Kazan k němu popošel, stále ve střehu, a opatrně počichával. Něco mu říkalo, že je po boji. Obrátil se a pomalu se dovlekl po skalním stupni ke stezce a vrátil se k Šedce.

Šedka už nebyla ve svitu měsíce. U samé rozsedliny mezi oběma skalisky ležela bezvládná a mrtvá tělíčka tří štěňátek. Rys je roztrhal na kusy. S žalostným zaskučením přistoupil Kazan k oběma balvanům a strčil mezi ně hlavu. Tam ležela Šedka a stýskala si svým strašlivým vzlykavým nářkem. Vlezl k ní a začal jí olizovat krvácející plece a hlavu. Po celý zbytek noci skulila bolestí. Když se rozbřesklo, dovlekla se ven k neživým tělíčkům na skále.

A tu teprve Kazan spatřil rysovo strašlivé dílo. Šedka byla slepá – nikoli na den nebo na noc, ale slepá navždycky. Temnota, kterou nemůže rozptýlit žádné slunce, ji obestřela svým závojem. A možná onen živočišný pud, který často bývá podivuhodnější než lidský rozum, i tentokrát Kazanovi řekl, co se stalo. Věděl už totiž, že je bezmocná – bezmocnější než ti tvorečkové, kteří ještě před několika málo hodinami skotačili ve svitu měsíce. Celý ten den zůstal blízko u ní.

Marně volala Jana ten den Kazana. Kdykoli její hlas zalétl na Sluneční skálu, Šedka si ještě víc přitulila hlavu ke Kazanovi a Kazan sklopil uši dozadu a olizoval jí rány. Na sklonku odpoledne opustil Kazan Šedku jen na tak dlouho, co by seběhl na úpatí stezky a přinesl nahoru toho sněžného králíka. Šedka pouze očichala srst i maso, ale k žrádlu se neměla.

Ještě o něco později ji Kazan přiměl, aby ho provázela ke stezce. Nechtěl již déle zůstat na vrcholu Sluneční skály, ani již nechtěl, aby tam zůstala Šedka. Krok za krokem ji odváděl po točité stezce dolů, pryč od jejích mrtvých štěňat. Dala si říci, aby se hnula z místa, jen když byl docela blízko u ní – tak blízko, že se mohla čenichem dotknout jeho zjizveného boku.

Konečně došli na ono místo stezky, kde musili s hrany skaliska seskočit na dálku nějakých tří nebo čtyř stop, a tam Kazan viděl, jaký úplně bezmocný tvor se stal ze Šedky. Snad dvacetkrát se s kňučením přikrčila, než se toho skoku odvážila, a pak skočila s nohama toporně napjatýma a svalila se Kazanovi pod nohy. Po té příhodě ji už Kazan nemusil tak důtklivě pobízet kupředu, protože ten pád jí vštípil nevývratné poznání, že je v bezpečí jedině tehdy, dotýká-li se čenichem boku svého druha. Když dorazili na planinu, poslušně ho následovala a klusala mu po boku, dotýkajíc se ramenem jeho kyčle.

Kazan mířil do houštiny v řečišti bystřiny, vzdálené asi půl míle, a na té krátké cestě Šedka snad desetkrát klopýtla a upadla. A kdykoli upadla, pokaždé se Kazanovo poznání, jakou brzdou je slepota, trochu rozšířilo.

Jednou vyrazil a rozběhl se za králíkem, ale neudělal ještě ani dvacet skoků, když se zarazil a ohlédl zpátky. Šedka se nepohnula ani o píď. Stála bez hnutí a větřila – čekala na něho! Plnou minutu Kazan stál a také čekal. Potom se k ní vrátil. Napotom se už vždycky vracel na místo, kde Šedku nechal, protože věděl, že ji tam jistě najde.

Celý ten den zůstali v houštině. Odpoledne zaběhl do srubu. Jana i její manžel byli doma a oba si hned všimli Kazanova rozervaného boku a podrásané hlavy a plecí.

„Měl v té rvačce namále,“ řekl muž, když ho prohlédl. „Byl to buď rys, nebo medvěd. To by jiný vlk nedokázal.“

Půl hodiny se jím Jana obírala, celou dobu na něj mluvila a laskala ho svýma hebkýma rukama. Omyla mu rány teplou vodou a pak mu je namazala hojivou mastí a Kazana opět pojala ona stará poklidná touha zůstat navždycky u ní a nikdy se už nevrátit do lesa.

Hodinu ho nechala ležet na lemu své sukně s čenichem opřeným o její nohu, mezitím co šila něco na děťátko. Potom vstala, aby uchystala večeři, a Kazan se zdvihl – trochu lopotně – a šel ke dveřím.

Šedka a šero noci volaly a na to volání odpověděl poklesnutím plecí a svěšením hlavy. Dřívější vzrušení z něho bylo totam. Číhal na vhodnou příležitost a pak vyklouzl ze dveří.

Měsíc již vyšel, když se opět přidružil k Šedce. Přivítala jeho návrat slabým radostným zakňučením a mazlivě se k němu třela svou slepou tváří.

Přes svou bezmocnost vypadala šťastnější než Kazan při vší své síle.

Od té chvíle se ve dnech, které následovaly, odehrával poslední velký boj mezi věrností k slepé a oddané Šedce a mezi věrností k mladé ženě. Kdyby Jana byla věděla, co to nyní leží v houštině, kdyby byla jen jednou viděla to ubohé stvoření, pro které Kazan teď znamenal všechen život – slunce, hvězdy, měsíc a potravu – byla by Šedce pomohla. Ale takto se pokoušela vábit Kazana do srubu stále víc a víc a pomaličku vítězila.

Konečně nadešel ten velký den, osm dní po boji na Sluneční skále.

Dva dny předtím zavedl Kazan Šedku na lesnatou špičku v ohbí řeky a tam ji nechal také minulý večer, když šel do chaty.

Tentokrát mu k obojku připjali silný pletený řemen a uvázali ho ke skobě v roubené stěně. Jana a její muž vstali nazítří ráno ještě před rozedněním. Slunce právě vycházelo, když všichni vyšli ven. Muž nesl děťátko a Jana vedla Kazana. Jana se otočila a zamkla dveře u srubu a Kazan slyšel, jak jí v hrdle klokotá vzlykot, když spolu scházeli za mužem dolů k řece. Velká kánoe byla už naložená, připravená k odjezdu.

První nastoupila Jana s děťátkem. Potom, ještě stále s řemenem v ruce, si přitáhla Kazana úplně k sobě, až se o ni opíral celou vahou.

Když odrazili, zasvitlo slunce teple Kazanovi na hřbet, a Kazan zavřel oči a položil si hlavu Janě na klín. Její ruka mu měkce spočinula na pleci. Znovu slyšel ten zvuk, který muž nemohl slyšet, to zajíkavé vzlyknutí v jejím hrdle, když kánoe zvolna plula po proudu k lesnaté špičce vybíhající do řeky.

Jana zamávala rukou dozadu na srub, který právě mizel za stromy.

„Sbohem!“ zvolala smutně. „Sbohem –“

A pak si zabořila obličej hluboko na ňadra, až blízko ke Kazanovi a k děťátku, a zaplakala.

Muž přestal pádlovat. „Snad nelituješ – Jano?“ zeptal se.

Klouzali volně po proudu právě kolem lesnaté špičky a ke Kazanovým nozdrám se donesl pach Šedky a vyburcoval ho. Z hrdla se mu vydralo tiché zakňučení.

„Snad nelituješ – že odjíždíme?“

Jana zavrtěla hlavou.

„Ne,“ odpověděla. „Jenomže jsem žila odjakživa tady – v lesích – a ty jsou – můj domov!“

Lesnatá špička se svým bílým písčitým cípem byla již za nimi. Kazan stál strnule, oči upřené na výběžek. Muž na něho zavolal a Jana zdvihla hlavu. I ona uviděla tu špičku, a náhle jí pletený řemen vyklouzl z prstů a zvláštní světlo jí zazářilo v tmavých očích, když spatřila, co stojí na samém konečku toho bílého pruhu písku.

Byla to Šedka.

Její slepé oči se obracely za Kazanem. Konečně Šedka, věrná Šedka, pochopila. Pach jí řekl, co její oči nemohly uvidět. Kazan a pach člověka jsou spolu. A odcházejí – odcházejí – odcházejí –

„Podívej se!“ zašeptala Jana.

Muž se ohlédl.

Šedka stála předními tlapkami ve vodě. A tu, jak proud volně unášel kánoi dál a dál, usedla na zadní nohy, zdvihla hlavu ke slunci, které nemohla vidět, a vyslala své poslední táhlé kvílivé volání po Kazanovi.

Kánoe se zakymácela. Vzduchem proletěla hnědavá šmouha – a Kazan byl pryč.

Muž sáhl dopředu pro pušku. Janina ruka ho zadržela. Byla v tváři jako plátno.

„Nech ho jít, ať se k ní vrátí! Nech ho jít – nech ho jít!“ volala. „To je jeho místo – u ní.“

A když Kazan doplaval ke břehu, otřepal si z huňatého kožichu vodu a naposledy se zadíval za ženou. Kánoe pomalu uplouvala za první zákrut. Ještě chvilička a zmizela.

Šedka zvítězila.

Kapitola 10

POŽÁR

Od noci strašlivého zápasu s velkým šedým rysem na temeni Sluneční skály vystupovaly Kazanovi staré časy, kdy býval saňovým psem a vůdcem spřežení, stále méně a méně živě v paměti. Docela na ně zapomenout nemohl nikdy a pořád mu jisté vzpomínky vyvstávaly jasněji než ostatní, jako například táborové ohně šlehající černotu noci. Ale jako člověk datuje události od svého narození, sňatku, osvobození z pout nebo od nějakého stěžejního kroku na své životní dráze, tak i Kazanovi připadalo, že všechno se začíná dvěma tragédiemi, jež následovaly tak rychle za sebou po narození Šedčiných štěňat.

První z nich byl boj na Sluneční skále, když ten velký šedivý rys navždy oslepil jeho krásnou vlčí družku a roztrhal její štěňata. On za to zase usmrtil rysa. Ale Šedka přesto zůstávala slepá. Pomsta jí nedokázala vrátit zrak. Nemohla s ním již déle lovit, jako spolu lovívali s divokými vlčími smečkami na širých pláních a v tmavých lesích. A proto při pomyšlení na tu noc vždycky zlostně zavrčel a pysky se mu odhrnuly a odhalily jeho palcové tesáky.

Druhou tragickou událostí bylo zmizení Jany a jejího děťátka a manžela z jeho života. Něco neomylnějšího než rozum Kazanovi říkalo, že ti se už nevrátí. Nejjasnější ze všech obrazů, které mu utkvěly pevně v mysli, byl obraz onoho slunného rána, kdy ta žena a děťátko, jež miloval, a muž, kterého kvůli nim snášel, odpluli v kánoi, a často chodíval na místo, kde vyskočil z kánoe a vrátil se ke své družce, a hleděl toužebně a tesklivě po proudu.

A tak jako by se Kazanův život skládal nyní ze tří hlavních věcí: z nenávisti ke všemu, co na sobě nese pach nebo stopu po rysovi, ze stesku po Janě a po děťátku, a ze Šedky. Je přirozené, že jeho nejmocnější vášní byla nenávist k rysovi, poněvadž tomu osudnému boji na Sluneční skále přičítal nejen Šedčinu slepotu a smrt svých štěňat, ale i ztrátu oné ženy a dítěte. Od té hodiny se z něho stal nejnesmiřitelnější nepřítel celého rysího plemene. Kdykoli narazil na stopu té velké šedé kočky, změnil se ve vrčícího běsa, a jak den ze dne stále víc a víc srůstal s divočinou, jeho nenávist ustavičně sílila.

Poznával, že Šedka mu je teď nezbytnější, než byla kdy předtím ode dne, kdy kvůli němu opustila vlčí smečku. Byl ze tří čtvrtin pes a ta jeho psí krev se dožadovala společnosti. A teď tu byla jedině Šedka, kdo mu ji mohl poskytnout. Byli sami. Civilizace začínala čtyři sta mil na jih od nich. Nejbližší stanice Společnosti Hudsonského zálivu ležela šedesát mil na západ. V dobách, kdy tu byla ta žena s děťátkem, trávila Šedka častokrát své noci venku v lese sama a čekala a volala po Kazanovi. A teď byl zase Kazan osamělý a neklidný, když ji neměl vedle sebe.

Při své slepotě nemohla Šedka již déle lovit se svým druhem. Ale ponenáhlu se mezi nimi vyvinul nový zvláštní způsob dorozumívání a právě vinou její slepoty se naučili mnohému, co předtím neuměli.

Počátkem léta mohla Šedka všude provázet Kazana, pokud neutíkal tuze rychle. Běžela po jeho boku, dotýkajíc se ho plecí nebo čenichem, a Kazan se naučil nehnat se skokem, nýbrž klusat. Velmi brzy poznal, že pro Šedčiny tlapky musí volit nejschůdnější stezky. Když přišli k místu, které musili zdolat skokem, strčil do Šedky čenichem a zakňučel, a Šedka se zastavila, nastražila uši a – poslouchala. Potom Kazan skočil a Šedka porozuměla, jakou vzdálenost má překonat. Vždycky skočila o kus dál, což byla chyba prospěšná.

Po jiné stránce, a to způsobem, který jim měl v budoucnu mnohokrát dobře posloužit, se ponenáhlu stala platnější pomocnicí Kazanovou, než byla dříve. Čich a sluch u ní plně zaujaly místo zraku. Každým dnem se u ní tyto smysly vyvíjely víc a víc a zároveň se u obou také vyvíjela ona němá řeč, kterou mohla Kazanovi sdělovat, co čichem nebo sluchem objevila. Kazan si osvojil podivný zvyk vždycky se na Šedku zahledět, kdykoli se zastavili, aby naslouchali nebo větřili.

Po boji na Sluneční skále zavedl Kazan svou slepou družku do husté skupinky smrků a balzámových jedlí dole u řeky a tam zůstali až do začátku léta. Celé týdny chodil Kazan den co den ke srubu, kde dříve bývala Jana a děťátko – a muž. Dlouho tam chodil pln naděje a vždycky pátral ve dne jako v noci, nespatří-li tam nějakou známku života. Ale dveře nebyly nikdy otevřené. Prkna a zápory na zabedněných oknech zůstávaly stále netknuté. Z hliněného komína nikdy nevystupoval pramínek kouře. Cestička začala zarůstat trávou a šlahouny plevele. A onen pach, pokud tam Kazan mohl nějaký vůbec ještě vycítit – pach člověka, té ženy a děťátka – ustavičně slábl a slábl.

Jednoho dne našel pod jedním ze zatarasených oken droboučký dětský mokasínek. Byl starý a unošený a od sněhu a deště zčernalý, ale Kazan si k němu lehl a dlouho tak zůstal ležet, zatímco malá Janinka – tisíce mil daleko – si hrála s podivnými hračkami civilizace. Potom se vrátil k Šedce pod husté smrky a balzámové jedle.

Srub byl jediné místo, kam s ním Šedka nikdy nešla.

V každou jinou dobu dlela mu po boku. Když si nyní již na slepotu zvykla, doprovázela ho dokonce i na jeho lovech, dokud nenarazil na zvěř a nepustil se za ní. Tu pak na něho čekávala. Kazan obyčejně lovil velké sněžné králíky. Ale jednoho dne uštval a zadávil koloucha. Kořist byla příliš těžká, aby ji dovlekl k Šedce, a vrátil se tedy na místo, kde na něho čekala, a dovedl ji k hodům. Jak léta přibývalo, stávali se po mnoha stránkách stále nerozlučnějšími a nerozlučnějšími, až konečně všechny jejich stopy, křižující celou divočinu, byly vždycky dvojité a nikdy jednoduché a běžely vždycky spolu a nikdy zvlášť.

Pak přišel ten velký požár.

Šedka zvětřila jeho pach, když byl ještě dva dny na západ. Ten večer zacházelo slunce v sinavém mraku. Měsíc, doplouvající na západ, krvavě zrudl. Když tak zapadal za divočinou, říkali mu Indiáni Krvácející měsíc a ovzduší pro ně bylo plno zlých znamení.

Celý příští den byla Šedka neklidná a k polednímu zachytil Kazan v povětří předzvěst, kterou ona vycítila o mnoho hodin dříve než on. Pach ustavičně sílil a vpolou odpoledne zastírala slunce kouřová clona.

Útěk vší divoké zvěře z trojúhelníka lesů mezi soutokem řek Pipestone a Cree by byl začal již tehdy, nebýt toho, že se vítr otočil. To byl osudný obrat. Požár se hnal od jihozápadu. Potom vítr přeskočil přímo na východ a odnášel dým s sebou – a v té krátké úlevné přestávce všechna zvěř v trojúhelníku mezi oběma řekami čekala. To poskytlo požáru čas, aby se rozvinul do šíře a zachvátil celou základnu trojúhelníka, a tím i odřízl poslední cestu k útěku z lesa.

Pak se vítr otočil znovu a požár se hnal k severu. Ze špičky trojúhelníka se tím stala smrtelná past. Po celou noc se jižní obloha stápěla v sinavé záři a ráno již žár a kouř a popel přímo dusily.

Šílený strachy, hledal Kazan marně nějakou možnost útěku. Ani na jediný okamžik neopustil Šedku. Bylo by pro něho bývalo hračkou přeplavat kteroukoli z obou řek, protože byl ze tří čtvrtin pes. Ale Šedka couvala a bázlivě se zdráhala, jen pocítila trochu vody na tlapkách. Jako všichni z jejího plemene, raději hleděla vstříc ohni a smrti než vodě. Kazan ji pobízel. Aspoň desetkrát skočil do vody a odplaval na řeku. Ale Šedka se nepustila dál, než kde se stačila brodit.

Slyšeli již vzdálené hučivé burácení požáru. Před ním prchala všechna zvěř. Losi, sobi a jeleni se vrhali do hluboké vody obou řek a plavali do bezpečí na protějším břehu. Na bílý písčitý výběžek se těžce vyvalila velká černá medvědice s dvěma medvíďaty, a i ta medvíďata se pustila do vody a snadno přeplavala. Kazan je pozoroval a kňučel na Šedku.

A pak se na bílý písčitý jazyk hrnula ostatní zvířata, která se bála vody stejně, jako se jí bála Šedka: velký tučný dikobraz, mrštná malá kuna, rosomák, který čenichal v povětří a kňoural jako dítě.

Zvířat, která neuměla nebo nechtěla plavat, bylo na počet třikrát víc než těch druhých. Stovky malých hranostajů se hemžily po celém břehu jako myši a jejich pištivé hlásky ustavičně kvikaly; lišky pobíhaly hbitě po březích a hledaly nějaký strom nebo vyvrácený kmen, který by jim posloužil jako most přes vodu; rys zlostně vrčel čelem k ohni. A Šedčino rodné plemeno – vlci – se neodvažovali šlápnout hlouběji než ona.

Zmáčený, že z něho jen crčela voda, udýchaný a napůl udušený horkem a kouřem, přiběhl Kazan po bok k Šedce. Nablízku jim zbývalo pouze jediné útočiště, a to byla ta písečná výspa. Vybíhala asi na padesát stop do řeky.

Chvatně k ní vedl svou slepou družku. Když hustým mlázím docházeli k řečišti, něco je oba zastavilo. K nozdrám se jim donesl pach nepřítele vražednějšího než oheň. Tu písečnou výspu si již zabral rys a krčil se na jejím nejzazším konci. Tři dikobrazové se dovlekli na samý kraj vody a leželi jako klubka a zježené ostny jim chřestily napětím. Rosomák prskavě syčel na rysa. A rys, s ušima sklopenýma dozadu, pozoroval Kazana a Šedku, kterak zahajují vpád na písečnou výspu.

Věrná Šedka kypěla bojechtivostí a s vyceněnými tesáky poskočila po Kazanově boku kupředu na jednu čáru s ním. Kazan ji hněvivým chňapnutím zahnal zpátky a Šedka zůstala stát a jen se třásla a kňučela, zatímco on postupoval.

Lehkonohý, nastražené uši natažené kupředu, beze známky hrozby nebo zloby, Kazan postupoval. Byl to vražedný postup severského psa zkušeného v boji, zběhlého v umění usmrcovat. Člověk z civilizace by byl řekl, že se pes k rysovi blíží s přátelskými úmysly. Ale rys rozuměl. Byl to starý nesmiřitelný svár mnoha pokolení – nyní ještě zostřený Kazanovou nesmazatelnou vzpomínkou na onu noc na temeni Sluneční skály.

Pud říkal rosomákovi, k čemu se schyluje; přikrčil se naplocho k zemi. Dikobrazi, kteří hubovali jako malé dětičky na přítomnost nepřátel a houstnoucí mračna dýmu, naježili ostny ještě víc.

Rys ležel na břiše jako kočka a zadní nohy se mu škubaly, jak se chystal ke skoku. Kazanovy tlapy jako by se ani země nedotýkaly, tak lehce kolem něho kroužil. Rys se pomalu otáčel s tím, jak ho Kazan obíhal, a vtom se náhle vymrštil a jako kulaté vrčící klubko přeletěl oněch osm stop prostoru, které je dělily.

Kazan neuskočil stranou. Ani v nejmenším se nesnažil uhnout útoku, nýbrž čelil mu přímo s plnou šíří svých mocných plecí, jako se saňový pes utkává se saňovým psem. Byl o deset liber těžší než rys a velká mrštná kočka se svými dvaceti nožovými drápy se na okamžik svalila na bok. Kazan jako blesk toho okamžiku využil a chňapl kočce po šíji.

V témž okamžiku s divým zavrčením přiskočila slepá Šedka, vedrala se Kazanovi pod břicho a zaryla tesáky rysovi do jedné zadní nohy. Kost zapraštěla. Rys před tou dvojnásobnou převahou odskočil dozadu a strhl Kazana i Šedku s sebou. Dopadl hřbetem na jednoho z dikobrazů a stovka ostnů mu zajela do těla. Další skok, a byl volný – a prchal přímo proti dýmu.

Kazan ho nepronásledoval. Šedka se postavila vedle něho a lízala mu krk, kde mu hnědavou srst rudě barvila čerstvá krev. Rosomák ležel jako mrtvý a vzteklýma černýma očkama je pozoroval. Dikobrazi nepřestávali breptat, jako kdyby žadonili o milost.

A tu se nízko nad písčitou výspou převalil hustý, černý, dusivý příkrov dýmu a spolu s ním vanul vzduch, který sálal jako výheň.

Na nejzazším konci písčiny se Kazan a Šedka stočili do klubíčka a strčili si hlavu pod slabinu. Oheň zuřil již velmi blízko. Řev požáru se podobal hukotu obrovského vodopádu, chvílemi přehlušeného ještě hlasitějším praskotem padajících stromů. Vzduch byl plný popela a žhavých jisker a dvakrát vytáhl Kazan hlavu a chňapl po hořícím oharku, který na něho dopadl a pálil ho jako žhavé železo.

Blízko podél kraje vody rostlo husté zelené křoví, a když oheň dospěl až k němu, hořelo pomaleji a žár poněkud polevil. Ale přesto trvalo dlouhou dobu, než Kazan a Šedka mohli vytáhnout hlavu a dýchat trochu volněji. Tu poznali, že písčitá výspa, vybíhající do řeky, je zachránila. Celý svět v tom trojúhelníku mezi oběma řekami zčernal a země pálila pod nohama.

Dým se pomalu rozptýlil. Vítr se znovu otočil a přinášel nyní od severozápadu chladný a svěží vzduch. První ze všech se zpátky do lesa, jehož už nebylo, opatrně odplížil rosomák, ale když z písčité výspy odcházeli Šedka s Kazanem, dikobrazi byli ještě stále svinuti do klubíčka.

Pustili se proti proudu řeky, a než se snesla noc, měli od žhavého popela a hořících oharků rozbolavělé nohy.

Měsíc byl tu noc divný a zlověstný, jako krvavá skvrna stříknutá na oblohu, a po dlouhé mlčenlivé hodiny se neozvalo ani zahoukání sovy, aby ohlásilo, že dosud existuje život tam, kde ještě včera byl ráj divoké zvěře. Kazan věděl, že není co lovit, a proto po celou noc putovali dál.

S rozedněním dorazili k úzkému močálu táhnoucímu se podél břehu řeky. Tam si bobři vystavěli hráz a Kazan se Šedkou mohli přejít do zeleného kraje na druhé straně. Ještě další den a další noc putovali k západu, až došli do kraje hustě zarostlých močálů a lesů v Povodí.

A zatímco Kazan a Šedka přicházeli od východu, od západu ze stanice Společnosti Hudsonova zálivu přicházel štíhlý snědý francouzský míšenec jménem Henri Loti, nejvyhlášenější lovec rysů v celém výsadním území Hudsonské společnosti.

Pátral po „znameních“ a v Povodí jich nacházel hojnost. Byl to ráj zvěře a oplýval tisíci sněžných králíků. Proto tam byl hojný i rys a Henry si vystavěl svou loveckou boudu a potom se vydal zpátky na stanici, aby vyčkal, až napadne první sníh, a pak se tam vrátil se svým spřežením, zásobami a pastmi.

A od jihu se v touž dobu po kánoi i po stezkách pomalu nahoru prodíral mladý vědec zoolog, který sbíral materiál ke knize Rozumové myšlení divokých zvířat. Jmenoval se Pavel Weyman a měl domluveno, že část zimy stráví s míšencem Henrim Lotim. Přinášel si s sebou spoustu papíru, kameru a fotografii dívky. Jedinou jeho zbraní byl kapesní nůž.

Kazan se Šedkou si zatím našli domov, který hledali, v husté slatině asi pět nebo šest mil od srubu, který si vystavěl Henri Loti.

Kapitola 11

VŽDYCKY SPOLU

Byl leden, když vůdce ze stanicepřivedl Pavla Weymana do srubu Henriho Lotiho v Povodí. Weymanovi bylo asi dva tři roky přes třicet a tak kypěl energií a životem, že si ho Henri od minuty oblíbil. Nebýt tomu tak, mohlo prvních pár dni ve srubu být velmi nepříjemných, protože Henri měl špatnou náladu. Vyprávěl o tom Weymanovi hned první večer, když spolu seděli u železného bubínku, do červena rozpáleného, a pokuřovali si z dýmky.

„Je to zatra divná věc,“ pravil Henri. „Přišel jsem o sedm rysů v pastích – roztrhaní na cucky, jako kdyby nebyli nic víc než králíci rozsápaní liškou. Žádné zvíře – dokonce ani medvěd – ještě nikdy předtím nenapadlo rysa v pasti. To je ponejprv, co to v životě vidím. A jsou roztrhaní tak důkladně, že na stanici za ně nedají ani půl dolaru. Sedm kusů! – To je přes dvě stě dolarů, oč jsem už přišel! Dělají mi to dva vlci. Dva – to vím podle stop – vždycky dva – a nikdy jen jeden. Sledují pásmo, kde mám nakladené pasti, a žerou mi králíky, co chytím. Nevšimnou si bobra, ani norka, ani hranostaje, ani kuny – ale rysa? Sacré a klatě! Na toho se vrhnou a stáhnou z něho kůži, jako člověk sčísne listí z větve. Zkoušel jsem už strychnin v jelením loji, a nalíčil jsem pasti a jámy, ale ne a ne je chytit! Vyženou mě odsud, jestli je nelapím, protože jsem si přinesl jenom pět dobrých rysů a sedm mi jich zničili oni.“

Henriho bezradnost Weymana podpíchla.

Patřil k onomu rostoucímu počtu přemýšlivých lidí, kteří jsou přesvědčeni, že plemenný lidský egoismus činí člověka slepým k mnoha podivuhodným faktům v živé přírodě. Hodil již rukavici – a to s logikou, která mu získala sluch celého národa – všem těm, kdo věřili, že člověk je jediný živý tvor, jenž dovede rozumně uvažovat, a že zdravý úsudek a chytrost, projeví-li se u kteréhokoli jiného žijícího stvoření, jsou pouhý instinkt. Fakta, skrývající se za Henriho stýskavým vyprávěním, mu připadala významná, a hovořili o těch dvou divných vlcích až do půlnoci.

„Je to jeden velký vlk a jeden menší,“ pokračoval Henri. „A do rvačky s rysem se vždycky pustí ten velký. To vidím podle sněhu. Mezitím co ten bojuje, menší vlk vyšlape ve sněhu mnoho stop právě z dosahu rysa a potom když rys podléhá nebo už dodělal, přiskočí a pomáhá ho rvát na kusy. To všechno vím podle sněhu. Jenom jednou jsem viděl, kde se ten menší vrhl do zápasu společně s tím druhým, a tehdy bylo kolem plno krve a nebyla to krev rysí. Stopoval jsem ty ďasy podle těch krůpějí celou míli.“

Ve dvou následujících týdnech našel Weyman mnoho, co mohl přidat k materiálu, který sbíral ke své knize. Neuplynul ani den, aby někde v pásmu Henriho nalíčených pastí nespatřili stopy těch dvou vlků, a Weyman si všiml – jak mu Henri už vyprávěl – že jejich stopy vedou vždycky dvojitě vedle sebe, spolu, a nikdy jednoduše nebo zvlášť.

Třetího dne přišli k pasti, v níž uvázl rys, a při pohledu ‚na to, co z něho zbylo, Henri klel jak francouzsky, tak anglicky, až byl v obličeji celý modrý. Rys byl tak rozervaný, že kožešina byla prakticky bezcenná.

Weyman viděl, kde menší vlk seděl na zadku a čekal, mezitím co jeho druh dávil rysa. Neřekl Henrimu všechno, co si myslil. Ale další dny, které následovaly, ho čím dál tím víc přesvědčovaly, že nalezl vskutku dramatický exemplární doklad pro svou teorii.

Za onou záhadnou tragédií, která se odehrávala na pásmu nalíčených pastí, se tajil rozum.

Proč ti dva vlci netrhají bobra, hranostaje ani kunu? Proč jejich nesmiřitelná zášť stíhá jedině rysa?

Weyman pocítil vzrušení. Miloval divoká zvířata a z toho důvodu nikdy nenosil pušku. A když viděl, jak Henri na oba ty záškodníky líčí otrávenou návnadu, otřásl se, a když den po dni viděl, že otrávená vnadidla zůstávají netknutá, radoval se z toho. Něco v jeho vlastní bytosti sympatizovalo s hrdinným lupičem, který řádí na pásmu pastí a nikdy se nevyhne boji s rysem. Každý večer si ve srubu zapisoval své myšlenky i objevy toho dne učiněné.

Jednoho večera se zčistajasna obrátil k Henrimu.

„To vám to nikdy nepřijde líto, Henri, zabíjet tolik divokých zvířat?“ zeptal se.

Henri na to otevřel oči a zavrtěl hlavou.

„Já jich už zabil tisíce a tisíce,“ odpověděl. „A tisíce jich ještě zabiju.“

„A v téhle severní končině Ameriky je dalších dvacet tisíc právě takových, jako jste vy – a všichni zabíjíte. Zabíjíte už celá staletí, a přece nemůžete život divočiny vyvraždit. Dalo by se říci, že to je válka mezi člověkem a zvířetem. A kdybyste se mohl za pět set let ode dneška sem vrátit, Henri, ještě pořád byste tady našel divoký život. Skorem celý ostatek světa se mění, ale nemůžete změnit tyhle málem neproniknutelné tisíce čtverečních mil hor a slatin a lesů.

Sem se železnice nedostanou a já pro svou osobu za to děkuju pánubohu. Vezměte si například všechny ty obrovské prérie na západ odsud. A vidíte, staré buvolí stezky jsou tam ještě pořád jasné jak na talíři – a přece tam všude vyrůstají města i vesnice. Slyšel jste někdy o North Battlefordu?“

„Je to někde u Montrealu nebo u Quebeku?“ ptal se Henri.

Weyman se usmál a vytáhl fotografii. Byl to obrázek dívky.

„Ne. Leží daleko na západ, v Saskatchewanu. Před sedmi lety jsem tam jezdíval každý rok střílet stepního kura, kojota a losa. Tenkrát ještě žádný North Battleford nebyl – jenom nádherná prérie, stovky a stovky čtverečních mil prérie. Na řece Saskatchewanu, kde teď leží North Battleford, stávala jediná lovecká bouda, a tam jsem bydlíval. V tom srubu zůstávala holčička, bylo ji dvanáct let. Chodívali jsme spolu na lov – já tehdy totiž taky zabíjel zvířata. A ta holčička se někdy rozplakala, když jsem něco zabil, a já se jí smál.

Pak přišla jedna železnice, a pak druhá, a spojily se blízko srubu, a z ničeho nic vyrostla ze země vesnice. Před sedmi lety, Henri, tam býval jenom ten srub. Před dvěma roky tam žilo osmnáct set lidí. Letos, když jsem projížděl, bylo jich tam už pět tisíc, a ode dneška za dva roky jich tam bude deset tisíc.

Na místě, kde stával ten srub, jsou dnes tři banky s kapitálem čtyřiceti miliónů dolarů a na dvacet mil od města můžete vidět zář jeho elektrických světel. V městě je kolej a fakulta za sto tisíc dolarů, vyšší střední škola, oblastní chorobinec, hasičská stanice, dva kluby, obchodní komora a do dvou let bude mít katedrálu. Jen si to představte – to všechno, kde před pár lety vyli kojoti!

Lidé se tam hrnou tak rychle, že město nestačí vést záznamy o jejich počtu. Ode dneška za pět let bude na místě, kde stával ten starý srub, město s dvaceti tisíci obyvateli. A ta holčička ze srubu, Henri – dnes je to už mladá slečna a její rodiče jsou – no, bohatí. Ale na tom mi nesejde. Hlavní je, že si mě na jaře vezme. Kvůli ní jsem přestal zabíjet zvířata, když jí bylo teprve šestnáct. Poslední zvíře, které jsem zabil, byla stepní vlčice a měla štěňata. Elena si jednoho vlčka nechala. Má ho dodnes – ochočeného. Právě proto mám ze všech divokých zvířat nejraději vlky. A doufám, že tihle dva se od vašeho pásma odtoulají živi a zdrávi.“

Henri na něho vyvaloval oči. Weyman mu podal obrázek. Byla to dívka s líbeznou tváří a s hlubokýma čistýma očima, a jak si ji tak Henri prohlížel, v koutcích mu zaškubalo.

„Moje Iowaka mi umřela před třemi lety,“ řekl. „Ta taky milovala divoká zvířata. Ale ti vlci – sacrebleu! Vyženou mě odsud, jestli je neoddělám!“

Jednoho dne dostal Henri ohromný nápad.

Weyman byl s ním, když přišli na čerstvé rysí stopy. Bylo to u velké vývrati nějakých deset patnáct stop vysoké, jejíž silné větve na jednom místě vytvořily jakousi jeskyni, ze tří stran uzavřenou téměř neprostupnými stěnami. Sníh byl udupaný šlápotami a kolem se povalovaly cáry králičí kůže.

Henry zajásal.

„Tak je tedy máme – určitě máme!“ zvolal.

Postavil stříšku pro návnadu, nalíčil past a rozhlédl se bystře kolem. Potom Weymanovi vysvětlil svůj plán. Chytí-li se rys a ti dva vlci ho sem přijdou rozsápat, boj se odehraje v uzavřeném prostoru pod vyvrácenými stromy a oba záškodníci budou musit projít tím jediným otvorem. A tak Henry nastražil pět menších pastí a dovedně je ukryl pod listím, mechem a sněhem; všechny byly dost daleko od stříšky s návnadou, aby je chycený rys při svém zmítání nemohl sklapnout.

„Až se budou rvát, skočí vlk semhle a skočí tamhle – a zaručeně se chytí,“ řekl Henri. „Šlápne vedle jedné, vedle druhé, vedle třetí – ale do některé se určitě chytí.“

Téhož rána napadlo trochu sněhu a ten celou Henriho práci ještě zdokonalil, neboť zahladil všechny šlépěje a pohltil zrádný lidský pach.

Tu noc přešli Kazan a Šedka ve vzdálenosti necelých sto stop od vývratě a Šedčin ostrý čich vycítil ve vzduchu něco divného a znepokojivého. Upozornila Kazana tím, že se mu přitiskla ramenem k rameni, a potom v pravém úhlu odbočili a drželi se po větru od pásma pastí.

Po dva dny a tři studené hvězdnaté noci se u vývrati neudalo nic. Henri věděl proč asi a vysvětlil to Weymanovi. Rys je lovec jako on, a má taky svou loveckou trať, kterou projde asi jednou za týden.

Pátou noc se rys vracel, došel k vývrati, dal se zlákat až přímo k návnadě a ostré zuby ocelové pasti mu nemilosrdně sevřely pravou zadní nohu. Kazan a Šedka klusali lesem asi o čtvrt míle stranou, když zaslechli řinčení ocelového řetězu, jak se rys snažil vyškubnout. O deset minut později stáli ve vchodu do jeskyně pod vývratem.

Byla bílá jasná noc tak ozářená nesčetnými třpytivými hvězdami, že by při jejich světle byl mohl lovit i sám Henri. Rys se zatím vyčerpal a ležel schoulený na břiše, když se Kazan a Šedka objevili. Boj zahájil Kazan, kdežto Šedka jako obyčejně čekala vzadu.

Hned v první nebo druhé z těchto bitek v pásmu pastí by Kazana pravděpodobně nebylo minulo rozpárání břicha nebo prokousnutí krční žíly, kdyby ta zuřivá kočka bývala volná. V otevřeném boji pro něho byl rys protivníkem nad jeho síly, třebaže největší z nich měli o deset liber menší váhu než on. Na Sluneční skále ho zachránila náhoda. Na písčité výspě mu zase k vítězství nad rysem dopomohla Šedka spolu s dikobrazem. A na Henriho lovecké trati mu zase spojencem byla past. I když měl nepřítele takto spoutaného, odvažoval se Kazan velmi mnoho. A ještě víc než kdy předtím se odvažoval, když napadl rysa pod vyvráceným stromem.

Kočka byla starý zkušený bojovník, šest nebo sedm let stará. Drápy měla na pět čtvrtí palce dlouhé a zahnuté jako turecká šavle. Obě přední nohy a levou zadní měla volné, a když se k ní Kazan blížil, stahovala se zpátky, takže se jí řetěz pastí skládal volně pod tělem. Na tom místě nemohl Kazan použít své staré taktiky, totiž obcházet kolem lapeného nepřítele tak dlouho, dokud se rys do řetězu nezamotal nebo si ho tak zkrátil a zkroutil, až už vůbec nemohl skočit. Musel rysa tentokráte napadnout čelo proti čelu, a také se na něj náhle vrhl.

Srazili se plec na plec.

Kazanovy špičáky chňaply po rysově hrdle, a chybily se. Než mohl chňapnout znovu, hrábl rys bleskurychle svou volnou zadní nohou, a i Šedka slyšela páravý zvuk, když jeho drápy roztrhly maso.

Kazan, odhozený zpátky, vztekle zavrčel, plec rozsápnutou až na kost. A právě v tom okamžiku ho jedna z ukrytých pastí Henriho zachránila před druhým útokem – a před smrtí. Ocelové zuby se mu zakously do jedné přední nohy, a když se vymrštil proti rysovi, řetěz od pasti ho strhl.

Slepá Šedka již jednou nebo dvakrát předtím přiskočila na pomoc, když cítila, že Kazan je ve velkém nebezpečí. Nyní zapomněla na okamžik na opatrnost, když uslyšela Kazanovo bolestivé zavrčení, a vrhla se do dutiny pod vývratí. Na prostoře před stříškou s návnadou nalíčil Henri pět pastí a Šedčiny nohy šláply na dvě z nich. Svalila se na bok, chňapala a vrčela.

A Kazan, jak se zmítal, spustil zbývající dvě pasti. Jedna sklapla naprázdno. Pátá a poslední mu sevřela jednu zadní nohu.

To se stalo krátce po půlnoci. Od té chvíle až do rána rozrývalo zemi i sníh pod vývratí zmítání vlka, psa i rysa, jak se snažili znovu nabýt ztracené svobody. A když nastalo ráno, všichni tři byli vyčerpaní, leželi na boku, tlamy jim krvácely, lapali po dechu a čekali na příchod člověka a smrti.

Henri s Weymanem vyrazili časně. Když odbočili od hlavního pásma k vývrati, Henri ukázal na stopy Kazana a Šedky a jeho snědá tvář se rozzářila radostí a vzrušením. Jakmile došli k dutině pod obrovským padlým stromem, oba na okamžik strnuli neschopni řeči, užaslí tím, co spatřili.

Ani Henri ještě v životě nic takového neviděl – dva vlky a jednoho rysa, všechny tři chycené v pastích a navzájem téměř na dosah svých špičáků. Ale překvapení nemohlo nadlouho Henriho ochromit tak, aby nejednal podle svého loveckého instinktu. Vlci mu leželi v cestě první a už zdvihal pušku, aby Kazanovi prohnal týlem kulku s ocelovým pláštěm, když vtom ho Weyman dychtivě chytil za paži.

Weyman poulil oči. Svíral Henriho paži, až mu zatínal prsty do masa. Zahlédl totiž cvočky pobitý obojek kolem Kazanova krku.

„Počkejte!“ zvolal. „To není vlk. Je to pes!“

Henri sklonil pušku a vytřeštil oči na obojek. Weyman přelétl pohledem na Šedku. Ležela s hlavou otočenou k nim, vrčela a cenila bílé tesáky na nepřátele, které nemohla vidět. Slepé oči měla zavřené. Kde měly být oči, tam měla jenom srst a Weymanovi se ze rtů vydral výkřik:

„Podívejte!“ žádal důrazně Henriho. „Pro všechno na světě, co to –“

„Jeden je pes – divoký pes přeběhlý k vlkům,“ konstatoval Henri. „A ten druhý je – vlčice.“

„A slepá!“ vydechl Weyman.

„Oui, monsieur, slepá,“ přisvědčil Henri, ve svém úžase zabíhaje zčásti do francouzštiny. Znovu zdvihl pušku. Weyman ji pevně zadržel.

„Nezabíjejte je, Henri,“ řekl. „Dejte mi je – živé. Spočítejte si cenu rysů, které vám roztrhali, a připočtěte si k tomu prémii za vlka, a já vám ho zaplatím. Živí mají pro mne velkou cenu. Můj bože, pes – a slepá vlčice – v páru!“

Dosud držel Henriho pušku a Henri se na něho díval vyjeveně, jako by ještě pořád dobře nechápal.

Weyman hovořil dál a oči mu samým rozčilením jen planuly.

„Pes a – slepá vlčice – v páru!“ opakoval. „To je úžasné, Henri. Tam u nás řeknou, že jsem zašel za meze rozumu, až ta moje kniha vyjde. Ale budu mít důkaz. Udělám si tady dvacet snímků, než zabijete toho rysa. Toho psa a vlčici si nechám živé. A vám zaplatím, Henri, za každého z nich sto dolarů. Dáte mi je?“

Henri přikývl. Držel pušku připravenou k ráně, mezitím co Weyman vytahoval z torby fotografický aparát a pustil se do práce. Klapání závěrky se u vlčice a rysa setkalo se zlostným vrčením a ceněním tesáků. Ale Kazan ležel schoulený – nikoli ze strachu, nýbrž proto, že doposud uznával nadvládu člověka. A když byl Weyman se svým fotografováním hotov, popošel ke Kazanovi až téměř na dosah, a mluvil na něho dokonce ještě laskavěji než muž, který kdysi bydlil tam daleko v tom opuštěném srubu.

Henri zastřelil rysa, a když to Kazan pochopil, vzpínal se a trhal se na řetězech obou pastí a vrčel na svíjející se tělo svého lesního nepřítele. S použitím tyče a smyčky z pleteného řemenu vytáhli Kazana zpod vývratě a odvedli ho do Henriho srubu. Potom se oba muži vrátili se silným pytlem a větším množstvím pletených řemenů a slepou Šedku, dosud přikovanou pastmi, spoutali a zajali.

Celý zbytek toho dne se Weyman a Henri činili, aby z mladých stromků postavili pevnou klec, a když ji dodělali, strčili do ní oba zajatce.

Než Weyman strčil psa do klece k vlčici, bedlivě si prohlédl odřený a okousaný obojek na jeho krku.

Na mosazném štítku našel vyryté jediné slovo „Kazan“ a se zvláštním rozechvěním si je poznamenal do deníku.

Po té události zůstával Weyman často doma ve srubu, když Henri šel na obchůzku po nakladených pastích. Když uplynuly dva dny, odvážil se prostrčit ruku mezi plaňkami klece a sáhnout si na Kazana a příští den přijal Kazan z jeho ruky kus syrového losího masa. Ale jakmile se přiblížil, Šedka se vždycky schovala pod hromadu jedlových větví v koutě jejich vězení. Pud celých pokolení a snad i staletí ji naučil, že člověk je její úhlavní nepřítel. A tenhle člověk jí přesto neubližoval a Kazan se ho nebál. Zpočátku byla vylekaná, potom zmatená, a nakonec její rozpaky vystřídala stále silnější zvědavost.

Kapitola n Po uplynutí třetího dne vystrkovala zpod jedlových větví chvílemi svou osleplou tvář a větřila, když Weyman byl u klece a snažil se navázat přátelství s Kazanem. Ale žrát nechtěla. Weyman si toho všiml a každý den ji lákal nejvybranějšími kousky jeleního nebo losího loje. Přešlo pět dní – šest – sedm, a nepozřela ani sousto. Weyman jí mohl žebra spočítat.

„Ta zajde,“ řekl mu Henri sedmého dne večer. „Spíš umře hlady, než aby v té kleci žrala. Ta chce les, divokou kořist, čerstvou krev. Je dva tři roky stará – moc stará, než aby se dala ochočit.“

V obvyklou hodinu si šel Henri lehnout, ale Weyman byl znepokojený a seděl dlouho do noci. Napsal dlouhý dopis té dívce s líbezným obličejem v North Battlefordu a potom zhasil světlo a při rudé záři ohně si v duchu maloval její obraz. Opět ji viděl jako tehdy ponejprv, když tábořil v malé sroubené boudě, kde dnes stojí páté největší město Saskatchewanu – ty modré oči, silný lesklý cop a svěží ruměnec prérie na líčkách. Nenáviděla ho tenkrát – ano, doopravdy ho nenáviděla, protože vášnivě rád zabíjel.

Tiše se zasmál, když si na to vzpomněl. Změnila ho – podivuhodně ho změnila.

Vstal, otevřel potichu dveře a vyšel ven. Instinktivně obrátil oči k západu. Obloha byla jeden plápol hvězd. V jejich světle rozeznával klec. Zastavil se, pozoroval a poslouchal. Dolehl k němu zvuk. To Šedka hryzala plaňkové mříže svého vězení. Po chviličce se ještě ozvalo tlumené plačtivé kňučení, a tu Weyman věděl, že to Kazan lká po svobodě.

Zahlédl sekeru opřenou zvenčí o stěnu srubu. Chopil se jí a na rtech mu pohrál němý úsměv. Zamířil ke kleci.

Deset dvanáct ran, a dvě silné plaňky byly venku. Potom Weyman kousek ustoupil.

První našla otvor Šedka a vyklouzla ven do hvězdného světla jako stín‘. Ale neutekla. Venku na volném prostranství čekala na Kazana, a potom tam oba chviličku stáli a dívali se na srub. Pak se rozběhli na svobodu, Šedka plecí u Kazanova boku.

Weyman si zhluboka oddechl.

„Spolu – vždycky spolu,“ zašeptal, „dokud jednoho z nich neskosí smrt.“

Kapitola 12

ČERVENÁ SMRT

Kazan a Šedka putovali na sever do kraje kolem Fond du Laku a právě do té oblasti dospěli, když Jacques, kurýr Společnosti Hudsonova zálivu, dorazil od jihu na stanici a přinesl první věrohodnou zprávu o strašlivé epidemii – černých neštovic.

Celé týdny se již ze všech stran trousily pověsti. A pověsti rostly v pověsti poplašné. Od východu, od jihu a od západu jich přibývalo, až na všech stranách Pavlové Reverové pusté divočiny bleskem roznášeli poselství, že La Mort Rouge – Červená smrt – se jim žene v patách.

A od pokraje civilizace až k Zálivu se jako mrazivý vichr šířil chlad hrozného strachu. Před devatenácti lety tam z jihu došla táž zvěst a za ní se přihnal Červený děs. Hrůza před ním doposud hluboko tkvěla ve všem zálesáckém obyvatelstvu, neboť tisíce neoznačených hrobů, jimž se všichni vyhýbali jako morové nákaze a jež byly roztroušeny od dolních vod Jamesovy zátoky až po jezerní kraj v povodí Athabasky, podávaly svědectví o tom, jakou daň si epidemie vyžádala.

Na své pouti přicházeli Kazan a Šedka občas na nízké hromádky, které kryly nebožtíky. Instinktem – něčím, co nekonečně převyšovalo vnímavé schopnosti člověka – prostě cítili přítomnost smrti kolem sebe, snad ji čichali ve vzduchu. Šedčina divoká krev i její slepota jí skýtaly nezměrnou výhodu před Kazanem, pokud šlo o odhalování oněch záhad vzduchu a země, jež oči nebyly způsobilé vidět. Každý den, který následoval po té strašlivé měsíční noci na Sluneční skále, kdy ji rys oslepil, jen ještě utvrdil neomylnou spolehlivost jejích dvou hlavních smyslů – sluchu a čichu.

A právě ona první objevila přítomnost epidemie, stejně jako předtím zvětřila velký lesní požár celé hodiny dříve, než jej ve vzduchu pochytil Kazan.

Jednou ji Kazan odlákal zpátky k pásmu lovcových pastí. Stezka, kterou našli, byla stará. Mnoho dnů už po ní nikdo nepřešel. V jedné pasti našli králíka, ale ten už byl dlouhý čas mrtvý. V jiné byla zdechlina lišky, na kousíčky rozcupovaná sovami. Většina pastí byla sklapnutá. Jiné byly zaváté sněhem. Kazan, se svými třemi čtvrtinami psí krve v žilách, běžel po stezce od pasti k pasti, žádostiv něčeho živého – masa k žrádlu.

Ale Šedka ve své slepotě větřila smrt. Tetelilo se to v korunách stromů nad její hlavou. Nacházela to pod každou stříškou s políčenou návnadou, ke které přišli – smrt – lidskou smrt. Bylo to stále silnější a silnější a Šedka kňučela a rafala Kazanovi lehce po boku. A Kazan klusal dál. Šedka běžela za ním až na kraj světliny, na které stál Lotiho srub, a tam přisedla zpříma na zadek, zdvihla slepou tvář k šedivé obloze a dlouze a tesklivě zavyla.

V tom okamžiku se začala Kazanovi po celém hřbetě ježit srst do hřebínku. Kdysi dávno tak vyl před stanem svého pána, který právě zemřel, a přisedl tedy na zadek i nyní a vyl píseň smrti spolu se Šedkou.

I on to teď již ucítil.

Ve srubu byla smrt a nad srubem se tyčil okleštěný slabý kmen a na špici té žerdě se třepotal pruh červeného bavlněného hadru – výstražná morová vlajka, varující před epidemií od Athabasky až k Zálivu.

Tento muž, podobně jako stovky jiných hrdinů Severu, vyvěsil dříve výstrahu, než ulehl na smrtelné lože.

A téže noci, za chladného svitu měsíce, Kazan a Šedka zamířili na sever do kraje kolem Fond du Laku.

Tam je již předešel posel ze stanice na Sobím jezeře, jenž předával nahoru výstrahu, která došla z Nelson Housu a z kraje dole na jihovýchodě.

„Na Nelsonu jsou Černé neštovice,“ oznámil posel Williamsovi ve Fond du Laku, „a postihly kmen Krí na Wollastonu. Ví sám bůh, jak to řádí mezi Indiány kolem Zálivu, ale jak jsme slyšeli, Čipevaje mezi Albany a Churchillem to šmahem kosí.“ Odjel týž den se svými uštvanými psy, jimž docházel dech. „Jedu to ohlásit Ještě do Revillonu lidem na západě,“ řekl na vysvětlenou.

O tři dny později došla z Churchillu zpráva, že všichni zaměstnanci společnosti i poddaní Jeho Veličenstva na západ od Zálivu se mají připravit na příchod Červeného děsu.

Williamsovi zbledl vyzáblý obličej, že byl bílý jako papír, který držel v ruce, když četl ta slova churchillského faktora.

„To znamená kopat hroby,“ pravil. „To je jediná příprava, jakou můžeme udělat.“

Přečetl zprávu nahlas mužům ve Fond du Laku a mezi všechny, kdo byli po ruce, rozdělil úkol rozšířit tu výstrahu po celém území stanice. Nastalo spěšné zapřahání psů a na každých odjíždějících saních byla štůčka červené bavlněné látky – štůčka, jež byla zlověstným znamením smrti, příšerným znakem morové nákazy a hrůzy. A muži, kteří se vypravovali, aby červenou látku rozvezli mezi obyvatele lesů, se zimničně roztřásli, kdykoli se jí dotkli.

Kazan a Šedka narazili na stopu jedněch takových saní na Šedé Bobří řece a sledovali ji asi půl míle. Nazítří narazili kus dál na západ na druhou a čtvrtého dne ještě na třetí. Poslední stopa byla docela čerstvá a Šedka od ní uskočila jako uštknutá a s vrčením vycenila tesáky. S větrem se k nim donesl štiplavý zápach dýmu.

Když se Šedka vysokým skokem přenesla přes všechny známky ve sněhu, odbočili v pravém úhlu od stopy a vyšplhali se na vrchol hřebene.

Dole na pláni proti větru hořel srub. V smrkovém lese mizelo psí spřežení a muž. Kazan hluboko v hrdle rachotivě zaskučel. Šedka stála nehybně jako skála. Ve srubu hořel člověk skosený morovou nákazou neštovic. Takový byl zákon Severu. A tajemství pohřební hranice znovu dolehlo na Kazana i Šedku. Tentokrát však nezavyli, ale splížili se rychle dolů na další pláň a nezastavili se ten den, dokud nepronikli hluboko do suché a chráněné slatiny deset mil na sever.

Potom prožívali dny a týdny, které vyznačily zimu roku devatenáct set deset jako jednu z nejstrašlivějších v celé historii kanadského Severu – onen jediný měsíc, v němž život jak divokých zvířat, tak i člověka visel na vlásku a kdy zima, hlad a mor vepsaly do života obyvatel lesů kapitolu, které nebude zapomenuto ještě po kolik příštích pokolení.

Pod jedním vývratem v slatině našli Kazan a Šedka přístřeší. Bylo to malé útulné doupě, dokonale chráněné před sněhem i větrem. Šedka je ihned zabrala. Rozplácla se pohodlně na břicho a prudce oddychovala, aby Kazanovi ukázala svou spokojenost a radost.

Příroda opět držela Kazana blízko po jejím boku. Vyvstala mu vidina, neskutečná a jako ve snu, vidina oné divuplné noci pod hvězdami – dávné, pradávné, jak mu připadalo – kdy bojoval s vůdcem vlčí smečky a kdy se k němu mladá Šedka po jeho vítězství přitočila a stala se jeho družkou.

Ale tentokrát nebylo v měsíci říje žádného štvaní srn nebo sobů, ani se nepřidávali k nějaké divoké smečce. Pro Šedčinu slepotu se živili hlavně králíky a lesními koroptvemi. Ty mohl Kazan lovit sám. Šedčiny nevidomé oči byly teď už nadobro zarostlé srstí. Přestala už truchlit, mnout si oči prackami, ani už nekňučela po slunci, po zlatovém měsíci a po hvězdách. Ponenáhlu začala zapomínat, že to všechno vůbec kdy viděla.

Uměla už také běhat po Kazanově boku rychleji, čich a sluch jí podivuhodně zbystřely. Soba dovedla zvětřit na dálku dvou mil a přítomnost člověka dokázala vycítit na vzdálenost ještě větší. Za jedné tiché noci uslyšela na půl míle daleko šplouchnutí pstruha. A jak se u ní ty dva smysly – čich a sluch – stále víc a víc zbystřovaly, u Kazana tytéž dva smysly maličko otupovaly.

Začínal se spoléhat na Šedku. Naznačovala mu úkryt koroptve až na padesát metrů od směru jejich cesty. Při společných lovech byla nyní vůdcem ona až do okamžiku, kdy zvěř našli. A stejně jako se jí Kazan naučil důvěřovat při lovu, tak začal instinktivně dbát i jejích výstrah.

Jestliže Šedka rozumově usuzovala, pak jistě v tom smyslu, že bez Kazana by zahynula. Tu a tam se usilovně snažila chytit koroptev nebo králíka, ale nikdy se jí to nepodařilo. Kazan pro ni znamenal život. A jistě se chtěla – jestliže rozumově uvažovala – udělat svému druhovi nepostradatelnou.

Slepota ji učinila odlišnou, než jakou by bývala jinak.

Opět jí příroda slibovala mateřství. Ale na rozdíl od toho, jak by si byla počínala v šíru a vidomá, nestranila se stále víc a víc Kazana, když čas pomalu uplýval. Bylo již jejím zvykem, na jaře a v létě jako v zimě, schoulit se co nejblíž ke Kazanovi a ležet s tou svou krásnou hlavou položenou na jeho šíji nebo hřbetu. Zavrčel-li na ni Kazan, nechňapla po něm oplátkou, nýbrž přikrčila se, jako by byla dostala ránu. Svým teplým jazykem vylizovala zmrazky, které Kazanovi ulpěly na dlouhých chlupech mezi prsty. Když si jednou do tlapy zarazil třísku, celé dny mu ošetřovala nohu.

Slepota způsobila, že se Kazan stal pro její život naprosto nezbytným – a ona zase, po jiné stránce, se stávala čím dále tím nezbytnější Kazanovi.

Byli ve svém domově na slatině šťastni. V okolí byla hojnost drobné zvěře a pod vývratem bylo teplo. Zřídkakdy vycházeli na lov za obvod slatiny. Daleko mimo ni na vzdálenějších pláních a pustých hřebenech občas slýchali hlasy vlčí smečky sbírající se k honbě za kořistí, ale to volání je již nevzrušovalo a nebudilo v nich touhu připojit se k štvanici.

Jednoho dne se pustili dál k západu než obvykle. Vyšli ze slatiny, překročili pláň, přes kterou se minulý rok přehnal požár, vystoupili na hřeben a seběhli na další rovinu. Dole se Šedka zarazila a začala větřit. V takových chvílích ji Kazan vždycky pozoroval a čekal dychtivě a neklidně, byl-li pach tuze slabý, aby ho mohl sám pochytit.

Ale tentokrát ho pochytil ostře a hned věděl, proč Šedka přitiskla uši k hlavě a proč jí zadní nohy ochably. Při pachu zvěře by byla strnula a zostražitěla.

Ale nebyl to pach zvěře.

Byl to lidský pach a Šedka ucouvla plíživě za Kazana a zakňučela. Několik minut tak stáli bez hnutí a bez hlesu a potom Kazan vykročil první a klusali spolu dál.

Klusali ani ne celých tři sta metrů, až přišli k husté skupině zakrslých smrků a téměř vběhli do indiánského stanu, zapadaného sněhem. Byl opuštěný. Život a oheň tam nebyly už dlouhou dobu. Ale právě ze stanu je ovanul ten lidský pach. S nohama topornýma a hřbetem vzrušeně napjatým se Kazan přiblížil ke vchodu do stanu.

Nahlédl dovnitř.

Uprostřed stanu na zuhelnatělých oharcích z vyhaslého ohně ležela roztrhaná pokrývka – a v té pokrývce bylo zabaleno tělíčko indiánského děcka. Kazan dobře viděl ty nožičky v malinkých mokasínech. Ale smrt tam pobývala již tak dlouho, že její přítomnost už skorem ani necítil. Ucouvl od vchodu a spatřil Šedku, jak opatrně očichává kolem dokola dlouhou hromadu podivného tvaru, zavátou sněhem.

Obešla ji už třikrát, ale nikdy se k ní nepřiblížila víc, než jak daleko by mohl člověk dosáhnout hlavní pušky. Na konci své třetí obchůzky si sedla na zadek a Kazan přistoupil až blízko k hromadě a čichal. Pod tím sněhovým kopečkem, stejně jako ve stanu, byla smrt.

Odplížili se, uši přilepené naplocho k hlavě a ocas svěšený, až se vláčel ve sněhu, a klusali pryč a nezastavili se, dokud nedorazili do svého domova na slatině. I tam ještě Šedka větřila hrůzu morové epidemie a svaly se jí škubaly a třásly, i když už ležela přitulená ke Kazanovu boku.

Té noci měl velký bílý měsíc kolem dokola nachovou obrubu. To znamenalo mráz – tuhý mráz. Epidemie vždycky přicházela v čas nejsilnějšího mrazu – čím níž klesl teploměr, tím strašlivější natropila spoušť. Tu noc teplota ustavičně klesala a rostoucí mráz pronikal i do nejzazšího kouta pod vývratem a přitulil Kazana a Šedku ještě blíž k sobě.

S rozbřeskem, který se ukázal asi kolem osmé hodiny, se Kazan a jeho slepá družka vydali ven na denní světlo. Bylo čtyřicet stupňů pod nulou. Kolem nich praštěly stromy s takovým rachotem, jako by někdo střílel z pistole. V nejhustší smrčině se choulily koroptve jako kulaté chumáče peří. Sněžní králíci se zahrabali hluboko pod sníh nebo až do nejvzdálenějších skulin pod největšími vývraty.

Kazan a Šedka našli jen málo čerstvých stop, a když hodinu marně lovili, vrátili se do svého doupěte. Kazan před dvěma nebo třemi dny po psím zvyku zahrabal půlku králíka a teď si ji zpod sněhu vyhrabali a nakrmili se zmrzlým masem.

Celý ten den se ochlazovalo – stále přituhovalo. Následující noc byla bezmračná, ozářená bělostným měsícem a jiskřivými hvězdami. Teplota klesla o dalších pět stupňů a nikde se nic nehýbalo. Za takových nocí pasti nikdy nesklapávaly, protože i zvířata s hustou kožešinou – norek, hranostaj a rys – ležela schoulená v děrách a doupatech, které si vyhledala. Ani rostoucí hlad nebyl dost nutkavý, aby Kazana a Šedku dokázal vyhnat zpod jejich vývratu.

Ani nazítří třeskutý mráz sebemíň nepovolil a k polednímu se Kazan vydal na lov uhnat něco na zub a Šedku nechal v pelechu pod vývratem. Pro ty tři čtvrtiny psí krve v žilách potřeboval Kazan potravu nutněji než jeho družka.

Příroda vybavila vlčí plémě větší odolností proti hladovění a za normální teploty by Šedka byla vydržela bez potravy čtrnáct dní. Při padesáti stupních pod nulou mohla žít týden, snad i deset dní. Uplynulo teprve třicet hodin od chvíle, kdy pozřeli poslední zbytek zmrzlého králíka, a Šedka docela spokojeně zůstala v jejich útulném závětří.

Ale Kazan měl hlad. Vydal se na lov proti větru a mířil k vyhořelé pláni. Očichával každý vývrat, ke kterému přišel, a bedlivě pátral v houštinách. Napadla slabá vrstva sněhu ostrého jak jehličky a v té našel – od jejich vývratu až po spálenou pláň – jenom jedinou stopu a to byla stopa hranostaje. Pod jedním vývratem zvětřil čerstvý pach králíka, ale tam byl králík před ním právě tak bezpečný jako koroptve ve stromech a po hodině marného hrabání a hryzáni se vzdal pokusu se na něj dostat. Strávil na lovu tři hodiny, než se zase vrátil k Šedce. Byl vyčerpaný. Šedka, vedena divokým pudem, si svou sílu a energii šetřila, kdežto Kazan svou rezervu sil spaloval, a měl nyní ještě větší hlad než předtím.

Té noci se na oblohu opět vyhoupl jasný a zářivý měsíc a Kazan se znovu vydal na lov. Vybízel Šedku, aby šla s ním, venku před vývratem ji volal kňučením – dvakrát se pro ni dokonce vrátil – ale Šedka složila uši nazad a odmítala se hnout. Teplota zatím klesla na padesát nebo pětapadesát stupňů pod nulou a zároveň s ní začal od severu vát stále rostoucí vítr a měnil noc v prostředí, v jakém by se lidský život nebyl mohl udržet ani hodinu. S půlnocí se Kazan zase vrátil pod vývrat.

Vichr sílil. Začal nad slatinou kvílet své teskné melodie a potom propukal v zuřivé nápory ječivé meluzíny, přerušované chvílemi ticha. To byly první výstrahy došlé z ohromných pustin, které se prostíraly mezi posledními pásmy lesů a polárním kruhem.

S ránem se vichřice od severu rozběsnila v bouři v plné své zuřivosti a Šedka s Kazanem se choulili těsně k sobě a třásli se a poslouchali její řev nad vývratem. Jednou Kazan vystrčil hlavu a plece z úkrytu pod padlými stromy, ale bouře ho zahnala zpátky.

Všechno, co v sobě mělo život, si vyhledalo přístřeší podle svých zvyků a instinktu. Kožešinová zvěř, jako norek a hranostaj, byla nejbezpečnější, protože patřila k druhu, který v teplejší době lovil do zásoby a potravu si zahrabával do země. Vlci a lišky si vyhledali vývraty a skalní úkryty. Pernatá zvěř s výjimkou sov, které byly z desetiny tělo a z devíti desetin peří, se zavrtala pod závěje nebo si našla útulek v hustém smrčí.

Největší zhoubu znamenala bouře pro živočichy kopytnaté a parohaté. Jelen, sob ani los si nemohli zalézt pod vývrat nebo se vplazit mezi balvany. Nejlepší, co mohli udělat, bylo lehnout si do závětří za sněhovou závějí a nechat se vysoko zapadat ochrannou vrstvou sněhu. Ale ani tak nemohli ve svém útulku zůstat dlouho, protože musili žrát. Osmnáct hodin ze čtyřiadvaceti se musil los pást, aby se přes zimu udržel naživu. Jeho velký žaludek vyžadoval množství potravy a zabralo mu většinu času, než s vršků křovin oškubal ty tři čtyři věrtele výhonků, které potřeboval denně. Sob vyžadoval téměř stejně tolik – jelen z těch tří nejméně.

A bouře zuřila celý ten den, a ještě druhý, a ještě třetí – celé tři dny a tři noci – a třetího dne a noci s sebou přinesla sníh bodavý jako jehličky, kterého na rovině napadlo na dvě stopy vysoko a v závějích na osm až deset. Byl to známý indiánský „těžký sníh“, jak jej domorodci nazývali – sníh, který ležel na zemi jako olovo a svou vahou dusil koroptve a králíky po tisících.

Čtvrtého dne od propuknutí bouře se Kazan a Šedka vyhrabali zpod vývratu. Vítr již ustal – ani již nepadal sníh. Celý svět ležel pod jednolitým bílým kobercem a mrzlo, až praštělo.

Zhoubná epidemie vykonala svou zkázu mezi lidmi. A nyní nastaly dny hladomoru a smrti pro divokou zvěř.

Kapitola 13

CESTA HLADU

Kazan a Šedka byli sto čtyřicet hodin bez potravy. Pro Šedku to znamenalo palčivou nepříjemnost, rostoucí slabost. Pro Kazana to bylo mření hlady. Šest dní a šest nocí půstu se jim vykreslilo na žebrech a promáčklo jim do slabin hluboké jámy. Kazan | měl červené oči, a když se díval ven do bílého dne, zúžily | se mu na pouhé škvíry. Tentokrát ho Šedka následovala, když vyšel ven na tvrdý sníh.

Dychtivě a plni naděje se pustili v třeskutém mrazu do slídění. Zahnuli za roh kolem vývratu, kde vždycky bývali králíci. Nyní tam však nebyly ani stopy, ani pach. Klusali dál podkovovitým obloukem celou slatinou a jediný pach, který nabrali, byl pach sněžné sovy, usazené vysoko ve smrku. Doběhli až k požářišti, obrátili se nazpátek a slídili zase po protější straně slatiny.

Na té straně byl táhlý hřeben. Vylezli na něj a z jeho temene se rozhlíželi po světě ochuzeném o veškerý život. Bez ustání nabírala Šedka vzduch, ale pořád nedávala Kazanovi vytoužené znamení. Kazan stál na temeni hřebene a těžce popadal dech. Jeho houževnatá odolnost byla tatam. Při návratu přes slatinu zavadil o překážku, kterou se pokusil zdolat skokem, a převalil se přes ni.

Ještě hladovější a slabší se vrátili pod vývrat. Noc, která se snesla, byla jasná a třpytila se hvězdami. Opět slídili po slatině. Nikde se nic nehýbalo – kromě jediného dalšího tvora a to byla liška.

Instinkt jim říkal, že je marné se za ní pouštět.

A právě v té chvíli se Kazanovi znovu vybavila stará vzpomínka – chata. Chata pro něho vždycky znamenala dvě věci – teplo a potravu. A daleko za hřebenem byl ten srub, kde spolu se Šedkou tenkrát vyli na pach smrti. Nevzpomněl na člověka – ani na ono tajemství, na které tenkrát vyl. Vzpomínal jenom na srub – srub až dosud vždycky znamenal potravu. Zamířil rovnou cestou k hřebenu a Šedka ho provázela.

Přešli přes hřeben i vypálený úhor za ním a vběhli na kraj druhé slatiny. Kazan nyní slídil bez zájmu. Hlavu měl hluboce svěšenou. Huňatý ocas se mu vláčel sněhem. Měl v hlavě jen ten srub – jedině ten srub. Byla to jeho poslední naděje.

Ale Šedka byla ještě stále čilá a nabírala vítr a zdvihala hlavu, kdykoli se Kazan zastavil a čichal svým prostydlým čenichem ve sněhu.

Konečně se dočkali – pach! Kazan klusal po jedné zastávce dál, ale zarazil se, když poznal, že Šedka neběží za ním. Ohlédl se, a jakmile spatřil svou družku, všechna síla, která v jeho vyhladovělém těle dosud zbývala, se projevila v náhlém strnulém napětí. Stála, přední tlapy pevně vzepřené o zem směrem k východu; štíhlou šedou hlavu natahovala daleko kupředu po pachu a chvěla se na celém těle.

Vtom znenadání zaslechli zvuk – a s hlasitým zaskučením vyrazil Kazan směrem, odkud se ozval, a Šedka po jeho boku. Pach doléhal k Šedčiným nozdrám stále silněji a brzy ho ucítil i Kazan. Nebyl to pach králíka ani koroptve. Byla to vysoká.

Přibližovali se opatrně, drželi se ustavičně přímo proti větru. Slatina byla stále zarostlejší, smrčina stále hustší a tu – ve vzdálenosti asi sto metrů před nimi – se ozvalo praštění a dorážení zaklesnutých parohů. V několika vteřinách přelezli přes sněhovou závěj a Kazan se zarazil a přitiskl se na břicho k zemi. Šedka se přikrčila těsně vedle něho, slepé oči namířené na to, co cítila, ale co nemohla vidět.

Padesát metrů před nimi si v husté smrčině našla útulek skupina několika losů. Dočista vyžrali prostoru v rozloze jednoho jitra. Stromy byly dohola orvané tak vysoko, kam až jen zvířata dosáhla, a sníh byl jejich kopyty do tvrda udupaný. Na jitrové holině bylo šest zvířat, dvě z nich jeleni – a tito jeleni spolu právě bojovali, zatímco tři laně a jedno mládě se tlačily dohromady do hloučku a pozorovaly zuřivý souboj.

Právě před bouří zavedl mladý ztepilý los, ze tří čtvrtin dorostlý a s malými pevnými parohy čtyřletého kusu, tři losice a mládě na toto chráněné místo ve smrčině. Až do minulého večera byl pánem stáda. V noci vtrhl do jeho domény starší los.

Vetřelec byl čtyřikrát starší než mladý los. A také o polovinu těžší. Jeho ohromné lopatovité parohy – sukovité a nepravidelné, ale mohutné – svědčily o velkém stáří. Jako bojovník zocelený ve stovkách bitek neváhal pustit se v zápas s úmyslem oloupit mladšího losa o domov a rodinu.

Od rozednění se střetli již třikrát a tvrdě udupaný sníh byl rudý od krve. Její pach se zanášel k nozdrám Kazana i Šedky. Kazan hladově čenichal. Šedce kloktaly v hrdle podivné zvuky a olizovala si pysky.

Na chviličku se oba duelanti na několik kroků rozestoupili a stáli se sklopenou hlavou proti sobě. Starý jelen dosud vítězství nedobyl. Mladší jelen představoval mládí a houževnatost; tyto vlastnosti se u staršího jelena střetávaly se zkušenostmi, větší vahou, zralejší silou – a s hlavou a parohy, mocnými jako středověký obléhací beran.

Ale v mohutném trupu staršího jelena se skrývalo ještě něco jiného – stáří. Obrovské boky se mu vzdouvaly prudkým oddychováním. Nozdry měl rozšířené jako trychtýře.

Vtom jako kdyby nějaký neviditelný duch arény byl dal znamení, zvířata se náhle znovu srazila. Třesknutí jejich parohů bylo možno slyšet na půl míle daleko a pod náporem dvanácti set liber masa a kostí mladší los odletěl, až dosedl na kýty.

Tu se plně projevilo jeho mládí. V mžiku byl na nohou, a už zkřížil parohy s protivníkem. Dvacetkrát tak již učinil a každý jeho útok se zdál podložený větší silou než předešlý. A teď, jako kdyby si uvědomoval, že nadcházejí poslední okamžiky posledního boje, zkroutil starému jelenu šíji a bojoval jako ještě nikdy v životě.

Kazan i Šedka uslyšeli ostré prasknutí, jež následovalo – jako kdyby někdo šlápl na suchou větev a ta se zlomila. Byl únor a kopytníci již začínali shazovat parohy – obzvlášť starší losi, jejichž lopatovité výrůstky odpadávají nejdříve.

Tato okolnost přiklonila vítězství v krví zbrocené aréně několik metrů od Šedky a Kazana na stranu mladšího losa. S tím ostrým prasknutím se ze svého lůžka na lebce starého jelena vylomil jeden z obrovských parohů a v příštím okamžiku se mu za přední nohou do trupu zaryly čtyři palce parohu ostrého jako dýka.

Rázem ho opustila veškerá naděje i odvaha a začal kolébavě krok za krokem ustupovat, jak ho mladší jelen bodal do krku a plecí, až z něho drobnými praménky crčela krev.

Na kraji holiny se skokem osvobodil a s praskotem se vřítil do lesa.

Mladší los ho nepronásledoval. Pohodil hlavou a s boky prudce se vzdouvajícími a s nozdrami rozšířenými chviličku stál a díval se směrem, kterým se dal jeho poražený nepřítel. Potom se obrátil a klusal zpátky k laním a mláděti, dosud čekajícím bez hnutí.

Kazan a Šedka se chvěli. Šedka se odploužila od kraje holiny a Kazan za ní. O laně a mladého jelena se už déle nezajímali. Viděli, jak z holiny vyhnal kořist – kořist poraženou v boji a krvácející. V Šedce se náhle opět probudily všechny instinkty divoké smečky – a v Kazanovi šílená touha okusit krev, kterou cítí.

Rychle zamířili ke krví páchnoucí stopě starého losa, a když jí dostihli, shledali, že je červeně skropená. Kazan až slintal, jak mu ten čerstvý pach rozproudil krev, že mu v zesláblém těle žhnula jako pramínky ohně. Hladověním mu zrudly oči a teď mu v nich planulo světlo, jaké se v nich jakživo neobjevilo ani ve dnech, kdy lovíval s vlčí smečkou.

Vyrazil chvatně kupředu, málem jako by na Šedku vůbec zapomněl. Ale jeho družka už nepotřebovala jeho bok, aby ji vedl. S čenichem až docela blízko u stopy běžela – běžela tak, jako kdysi běhávala na dlouhých a vzrušujících štvanicích, dříve než ji stihla slepota.

Asi půl míle od husté smrčiny narazili na starého losa. Našel útulek za háječkem balzámových jedlí a tam stál ve sněhu nad kaluží krve rostoucí v tratoliště. Ještě stále ztěžka oddychoval. Mohutná hlava, s tím jedním parohem nyní groteskní, mu padala. Z rozšířených nozder mu v chuchvalcích kanula krev.

Přestože byl starý los zesláblý hladem, vyčerpáním a ztrátou krve, vlčí smečka by byla vyčkávala, dříve než by ho napadla. Kde by vlci byli váhali, tam Kazan se zuřivým zavrčením skočil. Na okamžik se jeho tesáky zabořily do silné kůže losova hrdla. Potom odletěl, odražen na dvacet stop daleko.

Hlad, který mu hlodal v útrobách, ho zbavil vší opatrnosti a Kazan se znovu vymrštil k útoku – přímo proti losově hrudi – kdežto Šedka se k němu nepozorovaně plížila zezadu a hledala ve své slepotě zranitelné místo, jež příroda nenaučila Kazana si najít.

Tentokrát zachytil los Kazana naplno širokým lopatovitým listem svého parohu a znovu ho odhodil, napůl omráčeného. V témž okamžiku se Šedčiny dlouhé bílé zuby, ostré jako nože, zaryly losovi do zadní nohy a protkly kolenní šlachu silnou jako lano.

Půl minuty udržela zuby zaťaté, zatímco los sebou divoce házel a snažil se ji dostat pod sebe a rozdupat.

Kazan chápal vůbec bystře a ještě bystřeji si bral poučení od Šedky, a proto se vrhl proti losovi znovu a chňapl po vypouklém provazci šlach právě nad kolenem. Chybil se, a jak se převalil kupředu na plece, odhodil Šedku. Ale ta již svého zamýšleného cíle dosáhla.

Starý los, poražený v otevřeném boji se sokem svého vlastního rodu a nyní napadený nepřítelem ještě nebezpečnějším, se dal na ústup. A jak šel, při každém kroku pod ním podklesával jeden bok. Šlachu na levé noze měl napůl překousnutou.

Ačkoliv Šedka neviděla, zdálo se, že si uvědomuje, co se stalo. Opět byla vlkem ze smečky – se vší bývalou vlčí strategií. Kazan, dvakrát odražený parohem starého losa, byl již chytřejší, než aby ho znovu otevřeně napadl. Šedka odklusala za losem, ale Kazan se chviličku zdržel pozadu, jen co by hladově schlamstl několik soust krví prosáklého sněhu.

Potom se rozběhl zase za Šedkou a klusal těsně po jejím boku, asi padesát metrů za losem. Ve stopě bylo teď víc krve – celá souvislá rudá stružka. Po čtvrt hodině se los opět zastavil a otočil se, svou mohutnou hlavu skloněnou. Oči měl rudé. Krk i plece jevily jistou skleslost a nehlásaly již déle nezdolného bojovného ducha, který v něm planul bezmála dvacet let. Nebyl již vládcem divočiny kolem sebe; nebylo již vzdorné vyzývavosti v držení jeho skvělé hlavy ani jiskry dychtivého žáru v jeho krví zalitých očích.

Jak dýchal, vydával sípavé zvuky, které mluvily řečí stále zřetelnější a zřetelnější. Lovec by byl věděl, co to znamená. Hrot parohu mladšího jelena, ostrý jako dýka, zajel hluboko a plíce vypovídaly starému losovi službu. Nejednou již slyšela Šedka ten zvuk, když v mládí začala lovit se smečkou, a věděla své. Pomaličku počala kolem raněného monarchy prérie kroužit ve vzdálenosti asi dvaceti metrů.

Kazan se jí držel po boku.

Jednou – dvakrát – dvacetkrát obešli v tom pomalém kruhu a s každou otáčkou, kterou dokončili, se otočil i starý los a dýchal stále tíž a tíž a hlava mu klesala pořád níž. Přišlo poledne a po něm se dostavil tužší mráz druhé poloviny dne. Ze dvaceti kol se stalo sto – dvě stě – a víc. Sníh pod Šedčinýma a Kazanovýma nohama na kruhové dráze, kterou opisovali, pomalu ztvrdl. Pod široce rozkročenými kopyty starého losa nebyl sníh již bílý, nýbrž rudý.

Tato nikým neviděná tragédie divočiny se předtím odehrála již tisíckrát a tisíckrát. Byla to epocha onoho života, v němž bytí samo znamená přežívání nejschopnějších, v němž žít znamená zabíjet a umřít znamená život udržovat.

Konečně při tom vytrvalém a neúprosném obcházení nadešel okamžik, kdy se starý los již za Šedkou a Kazanem neotočil – a pak podruhé, potřetí a počtvrté, a Šedka zřejmě pochopila. Spolu s Kazanem ustoupila za tvrdě ušlapanou stezičku a pod zakrslým smrčkem se přitiskli na břicho – čekali. Ještě dlouhou chvíli stál los bez hnutí a jen kýta s prokousnutou kolenní šlachou mu pomalu klesala níž a níž. A vtom se s hlubokým, krví zahlceným zalapáním po dechu zhroutil.

Dlouhou dobu se Kazan a Šedka nepohnuli, a když se konečně opět vrátili na vyšlapanou stezičku, losova mohutná hlava spočívala již na sněhu. Znovu začali obcházet v kruhu a nyní se kruhy zmenšovaly, po každé otáčce o píď, o dvě, až je od jejich kořisti dělilo jen deset metrů – potom devět – potom osm.

Los se pokusil zdvihnout, ale nepodařilo se mu to. Šedka ten pokus slyšela. Slyšela, jak se svalil zpátky, a náhle zezadu střelhbitě a tiše přiskočila. Její ostré tesáky se zabořily losovi do nozder a Kazan, veden základním instinktem severského psa, vyrazil a chňapl mu po hrdle.

Tentokrát ho los neodhodil.

Šedčino strašlivé zahryznutí poskytlo Kazanovi čas prokousat se půlpalcovou kůží a zarývat tesáky hlouběji a hlouběji, až konečně zasáhly krční žílu. Proud teplé krve mu vytryskl do tváře. Ale nepovolil. Jako se kdysi držel krční žíly své první laně za oné měsíční noci tak dávno uplynulé, tak se nyní držel i starého losa a nepovolil.

Teprve Šedka mu odemkla čelisti.

Ucouvla, větřila, poslouchala. Potom pomaloučku zdvihla hlavu a zmrzlou a hladomřivou divočinou se rozlehl její vítězný hlas – zvaní k hodům.

Pro ně dny hladomoru minuly.

Kapitola 14

PRÁVO TESÁKU

Po boji si Kazan, námahou vyčerpaný lehl do krví zbroceného sněhu, kdežto věrná Šedka, dosud plná odolné houževnatosti svého divokého vlčího plemene, zuřivě rvala silnou kůži na losově krku, aby obnažila červené maso. Když se jí to podařilo, nepustila se do jídla, nýbrž přiběhla ke Kazanovi, strkala do něho jemně čenichem a tiše kňučela.

Potom se skrčili bok po boku u losovy šíje rvali z ní kusy teplého čerstvého masa a hodovali.

Poslední bledé světlo severního dne se kvapně rozplývalo v noc, když se od hostiny odtrhli nažraní tak, že jim všechny propadliny v bocích zmizely. Slabý větřík utichl. Mraky, které přes den visely na obloze, odpluly k východu a měsíc se třpytil a svítil jako rybí oko. Asi hodinu se noc ještě jasnila. K třpytu měsíce a hvězd se teď ještě přidaly bledé plameny severní záře, které se tetelily a kmitaly nad točnou.

Její sykavý, praskavý, jednotvárný tón, podobný šustivému vrzání ocelových sanic na tvrdě zmrzlém sněhu, slabounce dolehl ke Kazanovu a Šedčinu sluchu.

Nevzdálili se od mrtvého losa ještě ani sto metrů, když se při prvním zvuku té podivné záhadné melodie na severním nebi zastavili a pozorně a podezíravě jí naslouchali. Potom sklonili uši nazad a pomalu klusali zpátky ke kořisti, kterou ulovili.

Instinkt jim říkal, že je jejich jedině právem tesáku. Bojovali, aby ji ulovili. A v zákoníku divočiny stálo, že budou musit bojovat, aby si ji udrželi. V době k lovu příznivé by byli běželi dál a toulali se pod měsícem a pod hvězdami. Ale dlouhé dny a noci hladovění je teď naučily něčemu jinému.

Té jasné a bezvětrné noci, která přišla po dnech smrtelné epidemie a hladomoru, vylezly statisíce hladových tvorů ze svých úkrytů slídit po potravě. Na osmnáct set mil na východ a na západ a na tisíc mil na sever a na jih slídili pod měsícem a pod hvězdami štíhlí tvorové s vpadlým břichem. Něco Kazanovi a Šedce říkalo, že tento hon za potravou je již v proudu, a proto ani na okamžik nepolevili v bdělosti.

Nakonec si lehli na pokraji husté smrčiny a čekali. Šedka se svou slepou tváří se něžně mazlila s Kazanem a strkala do něho čenichem. Znepokojené kňučení v jejím hrdle ho napomenulo a varovalo. Potom nabírala vítr a poslouchala – nabírala vítr a poslouchala.

Pojednou jim každičký sval v těle strnul. Něco živého se kmitlo blízko kolem nich, něco, co neviděli ani neslyšeli a stěží vůbec ucítili. Blížilo se to znovu, tajemné jako stín, a vtom se ze vzduchu tichounce jako obrovská sněhová vločka snesla velká bílá sova.

Kazan viděl, jak se ten hladový křídlatý tvor usazuje na losově pleci. Jako blesk vyrazil ze svého úkrytu. Šedka na délku těla za ním. S hněvivým zavrčením se vrhl na bílého lupiče a čelisti mu sklaply naprázdno. Skočil tak prudce, že se přenesl až za losa.

Otočil se, ale sova byla tatam.

Tou dobou se mu již vrátila téměř všechna jeho bývalá síla. Rychlým krokem oběhl kolem losa, srst na hřebeni hřbetu zježenou jako kartáč, hrozivé oči široce dokořán. Zavrčel na nehybný vzduch. Čelisti mu scvakly a posadil se na zadek čelem ke krví zbrocené stopě, kterou po sobě zanechal los, dříve než zhynul. Opět ho upozornil onen instinkt stejně neomylný jako rozum, že nebezpečí přijde z té strany.

Jako rudá stužka vinula se stopa zpátky divočinou. Té noci se všude hemžili malí střelhbití hranostajové, kteří při svém kličkování ve světle vypadali jako bílé myši. Ti také první objevili stopu a se vší zuřivostí své krvelačné přirozenosti ji sledovali hbitými dráždivými skoky.

Na čtvrt míle proti větru zvětřila její pach liška a přiběhla blíž. Zpod hlubokého vývratu vylezla velká kuna s očička má jako korálky a s vyhublým břichem a zarazila se s tlapkami na karmínové stužce.

Tentokrát to byla kuna, co znovu vytáhlo Kazana z jeho úkrytu pod nízkým smrčím. Ve svitu měsíce se odehrál ostrý rychlý boj – zlostné zavrčení a škrábnutí, takřka, kočičí bolestný skřek, a v útěku zapomněla kuna na všechen hlad.

Kazan se vrátil k Šedce s podrásaným a krvácejícím čenichem. Šedka mu nos soucitně olízala, zatímco Kazan strnule stál a poslouchal.

Liška, upozorněna hlukem bitky, chvatně prchala po větru od místa srážky. Nebyla bojovník, nýbrž vrah, který zabíjí zákeřně zezadu, a za chvíli také skočila na sovu a pro tu půllibru masa schovanou v kupě peří ji roztrhala na kousíčky.

Nic však nemohlo odehnat tu drobnou loupeživou čeládku divočiny – hranostaje. Ti by byli proklouzli pod nohama i člověku, aby se dostali na teplé maso a krev čerstvě zabitého losa. Kazan je zběsile honil. Byli na něho tuze rychlí, v tom měsíčním světle spíš jako šalebné záblesky než živí tvorové. Podhrabávali se pod mrtvolu starého losa a čile žrali, zatímco Kazan běsnil a nabíral si do tlamy jen samý sníh. Šedka seděla pokojně na zadku. Malí hranostajové ji nijak nerozčilovali, když si to Kazan po chvíli uvědomil, udýchaný a vyčerpaný se svalil vedle ní.

Dlouhou dobu potom neporušil klid noci téměř ani hles. Jednou se ve velké dálce ozval hlas vlka a občas, jako by to mrtvé ticho odměřovala, z hnízda ve vrcholcích smrků sněžná sova zahoukala svůj příšerný protest, mrazící krev v těle.

Měsíc stál přímo nad starým losem, když Šedka zvětřila první skutečné nebezpečí. Okamžitě dala Kazanovi patřičnou výstrahu a otočila se čelem ke krvavé stopě; pružné tělo se jí třáslo, v třpytu hvězd se zaleskly tesáky, v hrdle jí zakloktalo nevraživé zaskučení.

Takovou výstrahu dávala Kazanovi jedině před jejich úhlavním nepřítelem, rysem – oním strašlivým rváčem, který ji kdysi dávno oslepil v té bitvě na Sluneční skále. Kazan se skokem postavil před ni připraven k boji, ještě dříve než zvětřil pach toho šedivého, krásného, smrtonosného tvora, ploužícího se po červené stopě k nim.

Vtom přišlo vyrušení. Z dálky jedné míle se osamoceně rozlehlo jediné zavytí, divoké a táhlé.

Tu byl konečně hlas pravého pána divočiny – vlka. Byl to hlas hladu. Byl to hlas, který člověku zrychloval běh krve v žilách, který v mžiku stavěl losa i jelena na nohy, roztřesené na všech údech – hlas, který se jako píseň nesl slatinou a lesem i přes zasněžené hřebeny, až se jeho nejslabší ozvuky rozvlnily do hvězdné noci na míle daleko a široko.

Rozhostilo se ticho a v tom děsivém zmrtvění noci stáli Kazan a Šedka bok po boku čelem k onomu hlasu, a odezvou na ten hlas se v jejich nitru odehrávala podivná a tajuplná proměna – neboť co slyšeli, nebyla výstraha ani hrozba, nýbrž Volání bratrstva.

Kdesi tam v dálce, za tím rysem i liškou a kunou, byli tvorové jejich plemene, smečka divokých vlků, pro niž právo na všechno maso a krev bylo společné – v níž se projevovala ona divoká pospolitost pustiny, bratrstvo vlků. A Šedka přisedla vztyčeně na zadek a vyslala odpověď onomu hlasu – táhlý vítězný tón, který jejím hladovým bratřím říkal, že na konci stezky čekají hody.

A rys se mezi tím dvojím zavoláním odplížil do širé a měsícem zalité rozlohy lesů.

Kapitola 15

SOUBOJ S HVĚZDAMI

Kazan a Šedka seděli vzpřímeně a čekali. Uplynulo pět minut – deset – patnáct – a Šedka zneklidněla. Na její volání vůbec nepřišla odpověď.

Znovu zavyla a Kazan vedle ní se celý třásl a poslouchal – a opět následovalo pouze to mrtvé noční ticho.

Takhle se smečka nechová. Šedka věděla, že se smečka nevzdálila tak daleko, aby k ní její hlas nedolehl, a mlčení smečky ji mátlo. A tu oběma náhle svitlo jako bleskem, že smečka nebo onen jediný vlk, jehož hlas předtím slyšeli, jim jsou velmi blízko. Pach byl svěží.

Za několik okamžiků Kazan spatřil, jak se ve světle měsíce pohybuje nějaký stín. Za ním se objevil další a ještě další, až se jich v půlkruhu kolem nich, asi šedesát metrů daleko, ploužilo pět.

Potom se přikrčily, zalehly do sněhu a nehýbaly se.

Po Kazanově boku se ozvalo zlostné zavrčení a strhlo Kazanův pohled k Šedce. Jeho slepá družka uskočila přitom dozadu. Bílé tesáky jí ve světle hvězd hrozivě blýskaly. Uši měla přitisknuté k hlavě. Kazan byl zmatený. Proč mu signalizuje nebezpečí, když tam kus dál na sněhu je vlk, a ne rys? A proč ti vlci nejdou blíž a nehodují! Pomalu vykročil směrem k nim, a Šedka ho svým osobitým kňučením zavolala.

Nevšímal si jejího volání a lehkým krokem šel dál, hlavu vysoko vztyčenou, hřbet naježený.

Pojednou začal Kazan v pachu cizinců rozeznávat něco, co mu bylo nějak zvláště povědomé. To ho k nim táhlo ještě rychleji, a když se konečně zastavil na dvacet metrů od místa, kde se skupinka tiskla do sněhu, jeho huňatý ocas se lehce zahoupal. Jedno ze zvířat vyskočilo a běželo k němu. Ostatní následovala a v příštím okamžiku byl už Kazan v jejich středu, očichával je a nechal se očichávat a vrtěl ocasem.

Byli to psi, a nikoli vlci.

V některém osamělém srubu v divočině jim pán umřel, a odtoulali se tedy do lesů. Dosud na sobě nesli známky saňových postrojů. Kolem krku jim visely obojky z losí kůže. Srst na bocích měli odřenou a jeden z nich dosud za sebou vláčel tři stopy pleteného postraňkového řemene. V záři měsíce a hvězd jim oči svítily rudě a hladově. Byli hubení, vychrtlí a vyhladovělí a Kazan se náhle otočil a klusal v jejich čele, až je dovedl k mrtvému losovi. Potom ustoupil do stínu, pyšně se posadil na zadek vedle Šedky a naslouchal cvakání čelistí a trhání masa, jak vyhladovělá smečka hodovala.

Šedka se přitočila blíž ke Kazanovi. Šťouchala ho čenichem do krku a Kazan ji ve spěšné psí lichotce mazlivě olízl jazykem na ujištění, že všechno je v pořádku. Když se psi nažrali a podle svého psovského zvyku ji přišli očichat a seznámit se blíž s Kazanem, přitiskla se na břicho do sněhu. Kazan se nad ní tyčil jako stráž.

Jeden obrovský pes s červenýma očima – ten, který za sebou dosud vláčel kus pleteného postraňku – očichával Šedčin hebký krk o zlomek vteřiny déle, a Kazan zuřivě zavrčel na výstrahu. Pes se stáhl zpátky a nad Šedčinou slepou tváří se na okamžik zaleskly dvoje tesáky. Byla to bojová výzva plemene.

Velký severský pes byl vůdce spřežení, a zavrčet na něho kterýkoli pes z jeho smečky, jako na něho zavrčel Kazan, už by mu byl skočil po hrdle. Ale v Kazanovi, sveřepém a napůl divokém, jak tak stál nad Šedkou, nepoznával žádný rys nevolnického poddanství saňových psů. Tady stál vůdce proti vůdci – a u Kazana v tom bylo víc než to, protože byl Šedčiným druhem. Ještě okamžik, a byl by ji přeskočil a pustil se do boje víc o ni než o vůdcovské právo.

Ale velký severský pes se s vrčením posupně odvrátil, pysk dosud vyhrnutý, a vylil si zlost vzteklým chňapnutím po slabině jednoho ze svých saňových druhů.

Šedka vyrozuměla, co se událo, ačkoli nemohla vidět. Přikrčila se blíž ke Kazanovi. Věděla, že měsíc a hvězdy byly svědky oné scény, která vždycky znamená smrt – totiž výzvy k souboji o samčí právo. Kňučela a něžně očichávala Kazanovi plec a krk a pokoušela se ho svou svádivou plachostí odvést od tvrdě ušlapaného kruhu, v němž ležel mrtvý los. Avšak Kazanovou odpovědí bylo jen hrozné rachocení dušené bouře v samé hloubi hrdla.

Lehl si vedle k ní, letmo jí olízl slepou tvář a otočil hlavu k cizím psům.

Měsíc klesal níž a níž, až konečně zašel za lesy na západě. Hvězdy bledly. Jedna po druhé mizely z oblohy a po jisté době se přihlásil mrazivý šedivý úsvit Severu. A právě za toho úsvitu se veliký severský vůdce saňové smečky zdvihl z díry, kterou si předtím vyhrabal ve sněhu, a vrátil se k losovi.

Ostražitý Kazan byl v mžiku na nohou a stanul také blízko u mrtvého losa. Oba se zlověstně obcházeli, hlavu skloněnou, hřbet naježený. Velký severský pes plíživě odtáhl a Kazan se skrčil u krku padlého losa a začal z něho orvávat zmrzlé maso. Hlad neměl. Ale tím počínáním ukazoval své právo na to maso a popíral, že na ně má právo ten velký cizí pes.

Na několik vteřin zapomněl na Šedku. Velký pes se nenápadně odploužil jako stín a najednou stál zase nad Šedkou a očichával ji na šíji a po těle. Pak zakňučel. V jeho zakňučení byla vášeň, vábení, žádostivost divočiny. A tak rychle, že oko stěží stačilo její pohyb vůbec postřehnout, se věrná Šedka ohnala a zabořila své blýskavé tesáky velkému cizímu psu do ramene.

Šerem úsvitu se mihla šedá šmouha – nic hmatatelnějšího než šmouha šedi, němá a strašlivá. Byl to Kazan. Vyrazil bez zavrčení, bez štěknutí, a v okamžiku byli s velkým severským psem v sobě v strašlivém smrtelném souboji.

Ostatní čtyři psi rychle přiběhli a vyčkávavě se zastavili na deset dvanáct kroků od zápasících. Šedka ležela schoulená na břiše. Obrovský severský pes a vlčák se čtvrtinou vlčí krve nebojovali ani jako saňoví psi, ani jako vlci. Na několik okamžiků je vztek a zášť ovládly natolik, že se rvali jako bastardi.

Byli do sebe vzájemně zakousnuti. Hned byl vespod jeden a hned zas druhý a tak rychle střídali různé pozice, že čtyři čekající saňoví psi byli zmatení a stáli bez hnutí. Za jiných okolností by se byli vrhli na prvního ze zápasníků, kterého by jeho sok byl převalil na hřbet, a roztrhali by ho na kusy. Takový byl obyčej vlků a vlčáků. Takhle však jen stáli nerozhodně a bázlivě opodál.

Velký saňový pes dosud v žádném boji nezakusil porážku. Po svých velkých dánských předcích, dogách, zdědil obrovský trup a čelisti, které dokázaly průměrnému psu rozdrtit hlavu. Ale v Kazanovi se utkával nejenom s psem a vlkem, ale se všemi nejlepšími vlastnostmi obou. A mimoto měl Kazan výhodu, že si několik hodin odpočinul a naplnil žaludek.

A co víc, bojoval o Šedku.

Jeho tesáky se hluboko zabořily do plece velkého psa a psovy dlouhé špičáky se prořízly kůží i masem na Kazanově krku, až se setkaly. O palec hlouběji, a byly by mu prokously krční žílu. Kazan to věděl, když svému nepříteli drtil ramenní kost, a nebylo jediného okamžiku – dokonce ani při nejurputnějším zápolení – aby se druhého a úspěšnějšího útoku těch mohutných čelistí bedlivě nestřežil.

Konečně ten útok přišel – ale rychleji než čistý vlk se Kazan psovi vymkl a uskočil dozadu. Z hrudi mu kanula krev, ale bolest svého zranění necítil. Začali kolem sebe pomalu kroužit, a tu přihlížející saňoví psi postoupili o krok o dva blíže a huby jim rozčilením cintaly a červené oči jim svítily, jak čekali na osudný okamžik. Viseli očima na velkém psu, který se ponenáhlu stal osou Kazanových větších kruhů a kulhal, jak se otáčel.

Měl zlomené rameno. Pozoroval Kazana s ušima schlíplýma.

Kazan měl uši vzpřímené a jeho nohy našlapovaly na sníh lehce. Všechna bojovnická obratnost, i všechna obezřetnost se mu zase vrátila. Nedávný chvilkový slepý vztek byl tentam a Kazan teď bojoval, jako bojovával se svým úhlavním nepřítelem, dlouhodrápým rysem.

Pětkrát obešel v kruhu psa a pak se vymrštil jako střela a vrhl se na něj. Dopadl mu na plec celou svou vahou, zesílenou ještě prudkostí třímetrového skoku. Tentokrát se nepokusil zahryznout se svému protivníkovi do chřtánu, nýbrž sekl velkého psa po čelisti.

Byl to nejvražednější útok na světě, když ten nelítostný tribunál smrti stál opodál a čekal na první pád přemoženého.

Obrovský pes ztratil tím nárazem půdu pod nohama. Na jeden osudný okamžik se svalil na bok a v tom okamžiku se na něj také jeho čtyři saňoví druzi vrhli. Všechna jejich nenávist nastřádaná za týdny a měsíce, v nichž je ten vůdce s dlouhými tesáky zastrašoval a týral v postraňcích, se na něj teď soustředila a bývalí druhové ho doslova roznesli v zubech.

Kazan pyšně přiklusal po bok k Šedce a ta si mu s radostným zakňučením položila hlavu na krk.

Dvakrát pro ni už svedl boj na život a na smrt.

Dvakrát zvítězil.

A při Šedčině slepotě se její duše – měla-li jakou – jásavě povznášela k chladné šedé obloze a její hruď, přitisknutá ke Kazanově pleci, se dmula, když naslouchala skřípotu a chroustání zubů v mase a kostech nepřítele, kterého přemohl její pán a vládce.

Kapitola 16

VOLÁNÍ

Následovaly dby hodování na zmrzlém mase starého losa. Marně se Šedka pokoušela odlákat Kazana pryč do lesů a slatin. Teplota den ze dne stoupala. Už bylo co lovit. A Šedka toužila být sama – s Kazanem.

Ale u Kazana – jako u většiny mužských tvorů – vůdcovství a moc vyvolávaly nové pocity. A byl nyní vůdcem psí smečky, jako kdysi býval vůdcem mezi vlky. Nejen že teď po jeho boku klusala Šedka, ale táhli se za ním i ti saňoví psi. Znovu zažíval onu vítězoslávu a zvláštní vzrušení, které mu již téměř sešlo z paměti, a pouze Šedka, v té věčné noci své slepoty, se strašlivým neblahým tušením vyciťovala nebezpečí, do něhož by ho mohlo jeho nově nabyté vladařství zavést.

Po tři dny a po tři noci zůstali v blízkosti mrtvého losa, hotovi ho bránit proti komukoli jinému, a přesto každým dnem a každou nocí jejich bdělost při střežení ochabovala. Pak přišla čtvrtá noc, kdy zadávili mladou laň.

Kazan tu štvanici vedl a vzrušen vědomím, že za sebou má smečku, poprvé nechal svou slepou družku pozadu.

Když svou kořist dohnali, byl první, kdo skočil po jejím měkkém hrdle. A ostatní se neodvážili žrát dříve, dokud z laně nezačal rvát maso on.

Byl pánem.

Mohl je pouhým zavrčením odehnat. Zablýskal-li svými tesáky, schoulili se bázlivě na břicho do sněhu.

Kazanovu krev rozpalovala divá dravá radost – a vzrušení a nadšení, jež pramenily z vědomí nově nabyté moci, zaujímaly každým dnem maličko víc místo Šedky.

Ta k nim dorazila půl hodiny po stržení a v jejích štíhlých nohách už nebylo tolik pružné čilosti, ani ve sklonu jejích uší a v držení hlavy tolik šťastné spokojenosti. Z laně toho mnoho nesnědla. Slepou tvář ustavičně obracela, směrem ke Kazanovi.

Ať se hnul kamkoli, stále ho sledovala svýma nevidomýma očima, jako kdyby od něho každým okamžikem očekávala to staré znamení, které jí dříve dával – onen hluboký hrdelní tón, jímž ji tak; často volával, dokud spolu byli v divočině sami.

S Kazanem, jakožto s vůdcem smečky, se děla zvláštní změna. Kdyby jeho druzi bývali vlci, nebylo by bylo pro Šedku těžké ho od nich odlákat. Ale Kazan byl mezi svými, mezi vlastním plemenem. Byl pes. A oni byli také psi.

Ohně, které již vyhasly a přestaly ho hřát, najednou v jeho nitru vzplanuly nanovo.

V jeho soužití se Šedkou ho dosud skličovala jedna věc, která ovšem nikdy nemohla skličovat ji, a to byla osamělost. Příroda ho stvořila v té podobě, která si žádá společnost – ne tvora jednoho, ale mnohých. Zplodila ho proto, aby si všímal a poslouchal rozkazů lidského hlasu. K lidem ponenáhlu pojal nenávist, ale ke psům – svému plemenu – prostě nedílně patřil. Se Šedkou byl až dosud šťastný – šťastnější, než kdy vůbec byl ve společnosti lidí i svých pokrevných bratří.

Ale již dlouho byl odloučen od života, jakým kdysi žil, a volání krve ho přimělo, že na nějaký čas zapomněl.

A jedině Šedka s oním zázračným instinktivním nadsmyslem, který jí příroda dávala za ztracený zrak, předvídala konec, k němuž ho to zavádí.

Každým dnem teplota vytrvale stoupala, až když slunce hřálo nejtepleji, sníh začal slabounce roztávat.

To bylo čtrnáct dní po souboji u mrtvého losa.

Ponenáhlu se smečka stáčela stále k východu, až se nakonec octla padesát mil na východ a dvacet mil na jih od starého domova pod vývratem. Víc než kdy jindy začala nyní Šedka toužit po jejich starém doupěti pod padlými kmeny. Poznovu s prvními přísliby jara dýchajícími ze – slunečních paprsků a ze vzduchu přicházel totiž rovněž – podruhé v jejím životě – příslib brzkého mateřství.

Ale všechny její snahy odvést Kazana zpátky byly marné a přes její odpor se v čele své smečky zatoulal každý den o kousek dál na východ a na jih.

Pud nabádal čtyři saňové psy, aby se ubírali tím směrem. Nesrostli ještě s divočinou natolik, aby si odvykli nezbytné společnosti člověka, a v tom směru žil člověk. V tom směru, a nyní již nikoli daleko od nich, byla stanice Společnosti Hudsonova zálivu, jejíž pravomoci podléhali oni i jejich zemřelý pán.

To Kazan nevěděl, ale jednoho dne se událo něco, co znovu vzkřísilo vidiny a touhy, které jen ještě víc rozšířily propast mezi ním a Šedkou.

Doběhli na vrchol jednoho hřebene, když vtom je něco zarazilo. Byl to mužský hlas, který vřískavě volal ono dávné slovo, jež kdysi tak často rozněcovalo krev v žilách i Kazanovi: „M’húš! nťhúš! nťhuš!“ A s hřebene shlíželi dolů na otevřenou rovinu pláně, kde před saněmi klusalo spřežení šesti psů a vzadu vedle nich utíkal muž a při každém druhém kroku je pobízel oním voláním nťhúš! m’húš! m’húš!

Roztřesení a nerozhodní stáli čtyři severští psi a vlčák na hřebeni a za nimi se krčila Šedka. Nepohnuli se, dokud muž a psi se saněmi nezmizeli, a potom seběhli dolů ke stopě a kňučivě a vzrušeně ji očichávali. Jednu dvě míle ji sledovali a Kazan a jeho druzi klusali nebojácně přímo v brázdě, kdežto Šedka zůstávala pozadu a běžela na dvacet metrů vpravo od nich, jak jí čerstvý lidský pach horečně proháněl krev mozkem. Jedině láska ke Kazanovi – a víra, kterou v něho dosud měla – ji udržela tak blízko.

Na kraji slatiny se Kazan zastavil a odbočil od stopy. Vedle nové touhy, jež v něm stále sílila, v něm dosud tkvěla ona stará nedůvěra, kterou nic nedokázalo docela vymýtit – nedůvěra, kterou zdědil se svou čtvrtinou vlčí krve. Šedka radostně zakňučela, když Kazan zahnul do lesa, a přiběhla k němu tak blízko, že se ramenem otírala o rameno jeho, jak tak spolu klusali bok po boku.

Potom rychle přišla doba rozbředlého sněhu, obleva. A rozbředlý sníh znamenal jaro – a vyprázdnění divočiny od všeho lidského života. Kazan a jeho druzi začali brzy větřit přítomnost i pohyb tohoto života. Byli nyní ani ne třicet mil od stanice. V okruhu sta mil na všechny strany kolem nich se tam sjížděli trapeři se svým úlovkem kožešin z konce zimy. Z východu i ze západu, z jihu i ze severu všechny stopy vedly ke stanici. Smečka se octla v jejich síti. Po celý týden neuplynul jediný den, aby nepřešli čerstvou stopu, ba někdy dvě i tři.

Šedku pronásledoval ustavičný strach. Ve své slepotě věděla, že kolem dokola je obklopuje hrozba lidí. Událost, k níž se schylovalo, stále víc a víc přestávala v Kazanovi budit strach a nabádat ho k ostražitosti.

Třikrát v tom týdnu uslyšel lidské výkřiky – a jednou slyšel smích bílého muže a štěkot psů, když jim jejich pán házel denní dávku ryb. Ve vzduchu zachytil štiplavý pach táborových ohňů a jedné noci zaslechl z velké dálky úryvek divoké písně a po něm ňafání a štěkot psí smečky.

Kouzlo člověka ho pomalu a jistě přitahovalo blíž a blíž ke stanici – dnes míli, zítra dvě míle, ale stále blíž. A Šedka, která bojovala až do konce svůj boj, v němž podléhala, vycítila v tom nebezpečím nabitém ovzduší blízkost oné chvíle, kdy Kazan konečného zavolání uposlechne a ona zůstane sama.

Byly to dny velkého ruchu a shonu na stanici kožešinové společnosti, dny účtování, výdělku a radosti – dny, kdy divočina sem chrlila své poklady kožešin, které společnost zakrátko rozešle do Londýna a do Paříže a dalších evropských hlavních měst. A toho roku tu byl o sjíždějící se obyvatele zájem víc než obvyklý. Zhoubná epidemie natropila strašlivé spousty, a dokud se lovci kožešin nesjeli na stanici a nepřihlásili se k jarní prezentaci, nebylo možno přesně zjistit, kdo zimu přežil a kdo zemřel.

První začali přijíždět Čipevajové a míšenci z jihu se svými smečkami bastardských psisek, sehnanými poblíž hranic civilizace. Krátce po nich přibyli lovci ze západních pustin a přiváželi s sebou hory sobích kůží a bílých liščích kožešin a celé voje dlouhonohých mackenzijských huňáčů s velkými tlapami, kteří táhli jako koně a kňourali jako vyplácená štěňata, když se na ně vrhli severští nebo eskymáčtí psi.

Z končin ležících blízko u Hudsonova zálivu přijížděly smečky zuřivých labradorských psů, nikdy nikým nepřemožených, leda smrtí. Přibíhalo jedno spřežení malých žlutých a šedivých eskymáckých psů za druhým, spřežení za spřežením s tesáky stejně hbitými jako ruce a mokasiny jejich černých a rychlonohých pánů, a utkávalo se s mnohem většími a tmavšími malamuty od Athabasky.

Ze všech stran se sjížděli nepřátelé všech těchto smeček zuřivých severských psů a rvali se, chňapali a vrčeli ve své hluboce zakořeněné krvelačnosti a vraždychtivosti, zděděné po vlčích předcích.

V boji tesáků nebylo oddechu, nebylo přestávky. Začal hned s prvními přibylými zvířaty. Trval od úsvitu přes celý den a večer kolem táborových ohňů pokračoval. Půtkám mezi psy a mezi muži a psy nebyl nikdy konec. Sníh byl potřísněný stružkami a kalužemi krve a její pach vzněcoval plemena blíže spřízněná s vlky k ještě větší zuřivosti.

Každý den i noc se bojovalo půl tuctu zápasů až do smrtelného konce. Smrtí postižení byli hlavně bastardi z jihu – míšenci taračů, dog a ovčáků – a osudně pomalí huňáči mackenzijští. Kolem stanice stoupal dým stovky táborových ohňů a kolem těchto ohňů se kupily ženy a děti lovců.

Když sníh sešel natolik, že již nebyl pro saně sjízdný, faktor Williams zjistil, že se mnoho lovců nedostavilo, a později jejich účty ve svých obchodních knihách škrtl, protože věděl, že se stali obětí epidemie.

Konečně se přiblížil večer velkého karnevalu. Na tuto poloroční slavnost se ženy, děti i muži těšili již týdny a měsíce. V desítkách lesních srubů, v černě zakouřených indiánských stanech, ba i v ledových chatrčích malých Eskymáků posilovala vyhlídka na tuto noc bouřlivých radovánek chuť do života a dodávala mu říz. Bylo to velké posvícení – zábava, kterou společnost dvakrát do roka pořádala pro své lidi.

Toho roku si dal faktor, aby přehlušil vzpomínky na epidemii a smrt, na přípravách k slavnosti neobyčejně záležet. Jeho lovci zabili čtyři tučné soby. Na vyčištěné mýtině uprostřed světliny stály velké hranice suchých polen a ve středu všeho se tyčilo osm třímetrových stromových pahýlů nahoře rozvidlených. A od jedné vidlice na druhou ležel statný smrček zbavený kůry a na každém tom smrčku byl jako na rožni napíchnut jeden ulovený sob připravený k pečení vcelku nad žárem ohně rozdělaného pod ním.

Za soumraku dal Williams podpálit ohně, a když plameny vyšlehly vysoko do tmavé noci, sám osobně zanotoval první z oněch drsných, neumělých zpěvů severských krajů – píseň lovců sobů:

Hoj, karibú-ú-ú, karibú-ú-ú,

peč se nad plamenem

až pod samým nebem,

hoj, velký, bílý karibú-ú-ú!

„A teď,“ vykřikl, „všichni najednou!“

A rozníceni jeho elánem, obyvatelé lesů se probrali ze svého kolikaměsíčního zamlčení a píseň se divě rozběsnila řevem, který se nesl až k obloze.

Dvě míle na jihozápad dolehl tento první hromový výbuch lidského hlasu k uším Kazana a Šedky i čtyř saňových psů bez pána. A spolu s hlasy lidí pak uslyšeli i rozčilené vytí psů. Saňoví psi se dívali ve směru přicházejících zvuků a neklidně poťapkávali a kňučeli. Kazan stál několik okamžiků jako vytesaný z kamene. Potom otočil hlavu a jeho první pohled platil Šedce. Ta se zatím odploužila na pět kroků dozadu a ležela přikrčená pod hustými větvemi jedlového mlází. Tělem, nohama i krkem byla přitisknuta do sněhu.

Ani nehlesla, ale pysky měla vyhrnuté a zuby jí bíle svítily.

Kazan přiklusal dozadu k ní, očichával jí slepou tvář a kňučel.

Ale Šedka se stále nehýbala.

Vrátil se znovu ke psům a rozevřel čelisti a s cvaknutím je zase sklapl. Ještě zřetelněji k nim dolehl divý ohlas karnevalu a čtyři saňoví psi se Kazanovým vůdcovským postavením nedali již déle zadržet – svěsili hlavu a jako stíny se odplížili směrem ke stanici.

Kazan váhal a vybízel Šedku.

Na Šedčině těle se však nepohnul ani sval. Byla by ho následovala vstříc ohni, ale nikoli vstříc člověku. Jejím uším neušel ani hlásek. Slyšela rychlý dopad Kazanových tlap, jak od ní odchází.

V příštím okamžiku věděla, že je pryč.

Tehdy – a teprve tehdy – zdvihla hlavu a z měkkého hrdla jí uklouzlo teskné zaskučení.

To bylo její poslední zavolání na Kazana. Ale silněji než volání tepalo Kazanovou vznícenou krví volání člověka a psa. Saňoví psi byli již daleko, daleko před ním a Kazan chviličku zběsile pádil, aby je dohonil. Potom ponenáhlu běh zpomaloval, až pouze klusal, a po dalších sto metrech se zastavil.

Ani ne na míli daleko viděl světlinu, kde plameny velkých ohňů rudě barvily oblohu.

Zadíval se dozadu, neběží-li Šedka za ním, a potom klusal dál, až narazil na zřetelnou a tvrdě uježděnou stezku. Byla udusaná šlépějemi lidí i psů a před několika dny po ní odvlekli dva z čerstvě ulovených sobů.

Konečně doběhl k prokleštěnému pásu lesa, který vroubil světlinu, a v očích mu zaplápolala zář plamenů. Změť zvuků, která k němu teď doléhala, mu žhnula v mozku jako oheň. Slyšel zpěv a smích mužů, vřískavý křik žen a dětí, štěkot a vrčení a potyčky sta psů.

Chtělo se mu rozběhnout a přidat se k nim, znovu se stát účastníkem toho světa, kam kdysi patříval. Metr za metrem se plížil prořídlým lesem, až dorazil na kraj světliny. Tam se zastavil ve stínu smrku a díval se na život, jakým kdysi sám žil, toužebně rozechvělý, a přece zase v tom konečném rozhodném okamžiku na vážkách.

Sto kroků před ním se hemžil rozdivočelý kruh lidí, psů a ohňů. Do nozder se mu plným proudem drala šťavnatá vůně pečených sobů, a jak se tak krčil k zemi, dosud s onou vlčí opatrností, jíž ho naučila Šedka, muži s dlouhými bidly strhli obrovské pečeně stranou, až hlučně žuchly do rozbředlého sněhu kolem ohňů. Jediným mocným náporem se horda divoce rozjařených hodovníků vrhla s tasenými noži kupředu a za nimi se hnala jedna vrčící hromada psů.

Rázem zapomněl Kazan na Šedku, zapomněl na všechno, co ho naučil člověk i život v divočině, vyrazil a jako šedivý šíp letěl přes světlinu.

Psi se hrnuli zpátky, když k nim doběhl, protože půl tuctu faktorových zřízenců je švihalo přes hlavu dlouhými pletenými biči ze sobích střev. Prudkým palčivým šlehem se žíla biče zasekla jednomu eskymáckému psu do plece, a jak po žíle chňapl, jeho tesáky zasáhly Kazanovo stehno. S rychlostí blesku mu Kazan rafnutí oplatil a v příštím okamžiku se čelisti obou psů srazily.

A v dalším okamžiku byli oba na zemi a Kazan visel eskymáckému psu na hrdle.

S křikem se k nim vrhli muži. Znovu a znovu protínaly jejich biče vzduch jako nože. Jejich rány dopadaly na Kazana, který byl navrchu, a jak cítil ty palčivé bolestné šlehy nelítostných bičů, náhle ho zalil prudký příval vzpomínek na dávné doby – na doby klacku a biče. Zavrčel. Zvolna popouštěl sevřené hrdlo eskymáckého psa.

A vtom se z té tlačenice psů a mužů vynořil jiný muž – s klackem!

Ten dopadl Kazanovi na hřbet a síla úderu ho porazila, až se svalil na bok do sněhu. A už se klacek zdvihal nanovo. Za klackem byla tvář – surová, ohněm zrudlá tvář. Byla to podobná tvář jako ta, která kdysi Kazana vyhnala do pustiny, a když klacek znovu dopadal, Kazan se uhnul plné tíze úderu a tesáky mu zasvítily jako nože ze slonoviny.

Klacek se zdvihl potřetí, a tentokrát zachytil Kazan ránu ve vzduchu a jeho zuby rozdrásly muži ruku od lokte až po zápěstí.

„Proboha!“ zaječel muž bolestí, a jak se Kazan řítil k lesu, zahlédl záblesk. To se zatřpytila hlaveň pušky. Následoval výstřel. Něco jako řeřavý uhlík přeběhlo Kazanovi po stehně a hluboko v lese se zastavil, aby si olízal palčivou rýhu, kde kulka projela právě dost hluboko, aby mu z masa sedřela proužek kůže a srsti.

Šedka dosud čekala na témž místě v v jedlovém mlází, když se k ní Kazan vrátil.

Radostně mu vyskočila vstříc. Podruhé jí poslal člověk jejího Kazana zpátky!

Očichal jí něžně krk a tvář a postál chviličku s hlavou podepřenou o její hřbet a poslouchal přitom vzdálený hluk.

Potom přitiskl uši k hlavě a zamířil přímo na severozápad.

A teď s ním Šedka běžela bok po boku – jako ta Šedka, jíž bývala předtím, než se ukázala psí smečka.

Neboť to divuplné něco, co leželo mimo hranice rozumu, jí říkalo, že je opět přítelem a družkou a že tu noc je cesta vede k jejich starému domovu pod vývratem.

Kapitola 17

KAZANŮV SYN

Bylo tomu již tak, že si Kazan měl ze všeho na světě pamatovat především tři věci.

Nikdy nemohl úplně zapomenout na svůj bývalý život v postraňcích, třebaže se mu, jak se zimy a léta pomalu střídaly, v paměti vybavoval stále mlhavěji a nezřetelněji. Jako sen se mu jevila vzpomínka na čas, který strávil v civilizaci dole na jihu. Jako sny byly vidiny, které mu občas vyvstávaly před očima, tvář první ženy a tváře J pánů, kteří – pro něho – žili před dávnými věky. A nikdy také nemohl úplně zapomenout na velký požár ani na své J boje s člověkem i zvěří a na dlouhé štvanice ve svitu měsíce.

Ale dvě věci mu tkvěly v paměti ustavičně, jako kdyby je byl viděl teprve včera, a rýsovaly se jasně a nezapomenutelně nad všemi ostatními jako ony dvě hvězdy na severu, které nikdy neztrácely svou třpytivou zář. Jednou z nich byla žena. A druhou byl onen strašlivý noční boj na temeni Sluneční skály, kdy rys navždycky oslepil jeho divokou družku Šedku.

Jisté události zůstávají nesmazatelně vtisknuty do mysli lidí – a právě tak, a to způsobem ani ne tuze odlišným, ulpívají i v mysli zvířat. K změření hlubokosti smutku nebo výše blaha není zapotřebí ani rozumu, ani myšlení. A Kazan při svém nemyslícím vnímání věděl, že spokojenosti a klidu, plného|žaludku a laskání a vlídných slov místo ran se mu dostávalo zásluhou ženy a že družné přátelství v divočině – věrnost, oddanost a obětavost – je neoddělitelné od Šedky.

Třetí nezapomenutelná věc se měla zanedlouho přihodit v domově, který si ve dnech strašlivé zimy a hladomoru pro sebe vyhledali pod vývratem na slatině.

Ze slatiny odešli víc než před měsícem, dokud ještě byla hluboko zavátá sněhem. V den, kdy se na ni vrátili, slunce vlaze hřálo v prvních nádherných dnech jarního tepla. Na všech stranách se ozývalo zurčení malých i velkých bystřin tajícího Sněhu a praskání pukajícího ledu – ty zmíravé výkřiky rozmrzávajících skal a země a stromů – a po mnoho nocí již chladný bledý svit severní záře noc co noc ustupoval v pohasínající kráse dál a dál k pólu. Tak mimořádně brzy se začaly nalévat i pupence topolů a vzduch byl prosycen líbeznou vůní balzámových jedlí, smrků a sosen.

Kde před šesti týdny vládl hlad a smrt a ticho, tam nyní Kazan a Šedka stáli na kraji slatiny a vdechovali zemité pachy jara a poslouchali zvuky života.

Nad hlavou se jim třepetal párek nedávno spářených strak a nadával jim. Na slunci seděla velká sojka a čechrala si peří. Kus hlouběji uslyšeli prasknutí větve, zlomené pod vahou těžkého kopyta. S hřebene za sebou zachytili čpavý pach staré medvědice, která horlivě sdírala křehké topolové pupence pro svá šestinedělní mláďata narozená v době, kdy se sama ještě hluboko hroužila v zimní spánek.

Ze slunečního tepla a líbezného vzduchu dýchalo na Šedku tajemství družného soužití a mateřství.

Slabounce kňučela a otírala se slepou tváří o Kazana. Již kolik dní se mu to snažila svým způsobem povědět.

Víc než kdy jindy se chtěla schoulit v tom suchém doupěti pod vývratem. Vůbec netoužila po lovu. Praskot suché větve pod děleným kopytem ani čerstvý pach medvědice a jejích mláďat v ní neprobudily žádný ze zakořeněných instinktů.

Chtěla se jenom schoulit pod tím starým vývratem – a čekat. A všemožně se snažila Kazanovi svou touhu vysvětlit.

Když teď sníh sešel, shledali, že mezi nimi a kopečkem, na kterém leží vývrat, teče říčka. Šedka nastražila uši, když uslyšela hukot té prudké vody. Ode dne požáru, kdy se s Kazanem zachránili na písčité výspě v řece, vrozená vlčí hrůza z vody jako by z ní spadla. Následovala Kazana nebojácně, ba dychtivě, když hledal místo, kde by mohli tu prudkou vodu přebrodit.

Kazan již ten velký vývrat na druhé straně viděl, Šedka ho již cítila a se slepou tváří obrácenou k němu radostně zakňučela. Sto metrů proti proudu padla přes říčku velká sosna a Kazan se po ní pustil na druhou stranu.

Šedka na okamžik zaváhala, ale potom se vydala za ním. Bok po boku pak spolu klusali k vývratu. S hlavou a plecemi v tmavém vchodu do svého starého doupěte dlouho a bedlivě větřili a zkoumali vzduch.

Potom vešli. Kazan slyšel Šedku, jak sebou hodila na suchou zem útulné sluje. Zprudka oddychovala – nikoli únavou, ale protože překypovala pocitem spokojenosti a štěstí. Ve tmě se čelisti rozevřely i Kazanovi. I on byl rád, že jsou zase zpátky v starém domově. Popošel k Šedce a ta začala oddychovat ještě rychleji a olizovala mu tvář.

To mohlo znamenat pouze jediné.

A Kazan pochopil.

Na chviličku si lehl vedle ní, poslouchal a pozoroval vchod do doupěte. Potom začal očichávat kmeny vytvářející stěny jejich domova. Blížil se již ke vchodu, když vtom k němu náhle dolehl nový svěží pach.

Kazan strnul a hřbet se mu naježil. Za pachem dovnitř proniklo kňouravé dětské broukání. Do vchodu vcupital dikobraz a batolil se svým směšným krokem dál a ustavičně přitom drmolil svou dětskou broukavou řečí, která mu vynesla, že jeho život byl pro lidské ruce nedotknutelný.

Kazan slýchal ten zvuk již dříve a stejně jako všechna ostatní zvířata se naučil nedbat přítomnosti neškodného tvora, který je vydává.

Ale právě v té chvíli si ani nedal čas na uvážení, že co před sebou vidí, je dikobraz, a že to dobrácké stvořeníčko se při prvním jeho zavrčení odbatolí, co mu nožičky stačí, a bude si přitom pořád stejně dětsky pro sebe brebentit. První jeho myšlenkou bylo, že to je něco živého, co mu vpadá do domova, kam se právě se Šedkou vrátil.

O den, nebo snad i jen o hodinu později by ho byl zahnal pouhým zavrčením.

Ale teď se na něj vrhl.

Po skoku se ozvalo zmatené drmolení, prostřídané kvičením jako hlásek podsvinčete, a potom stále hlasitější a ječivější štěkavé skučení.

Šedka přiskočila ke vchodu.

Dikobraz ležel tři čtyři metry od ní stočený do tisíciostné koule a Šedka slyšela Kazana, jak v mukách nejpříšernější bolesti, jaká může stihnout divoké lesní zvíře, zběsile lítá kolem. Tvář a čenich měl jak ocelový kartáč. Chviličku se válel a zmítal v mokrém písku a hlíně a prackami zoufale sekal do pichláků, které se mu zabodávaly do masa. Potom vyrazil jako všichni psi, kteří kdy přišli do bližšího styku s dobromyslným dikobrazem, a řítil se jako divý kolem vývratu znovu a znovu dokola a při každém skoku skučel.

Šedka přijala tu věc chladnokrevně.

Je docela možné, že se v životě zvířat občas vyskytnou humorné chvilky. Je-li tomu tak, Šedka právě jednu takovou prožívala. Cítila pach dikobraza a věděla, že Kazan v sobě má plno ostnů. Protože se nedalo nic dělat a nebylo s kým bojovat, přisedla pevně na zadek a čekala a pokaždé zastříhala ušima, když Kazan při svém ztřeštěném obíhání kolem vývratu pádil kolem ní.

Po čtvrtém nebo pátém kole dikobraz maličko spustil ostny, navázal přerušenou nit svého drmolení a odbatolil se k blízkému topolu, vyšplhal se na něj a začal z větve ohlodávat křehkou kůru.

Konečně se Kazan zastavil před Šedkou.

První nesnesitelná bodavá muka nesčetných jehliček čerstvě zaražených do masa se zatím ztupila ve stálou palčivou bolest.

Šedka popošla k němu a opatrně ho ohledávala. Uchopila do zubů za koneček dva nebo tři ostny a vytáhla mu je. Kazan se teď choval jako čistý pes. Vyštěkl a zakňučel, když mu Šedka vytrhla druhý chomáček ostnů. Potom si lehl zplna na břicho, natáhl přední nohy, zavřel oči a bez jakéhokoli jiného zvuku, než že občas vyštěkl, Šedku klidně nechal, aby v operaci pokračovala.

Naštěstí ušel tomu, aby se mu nějaké ostny zapíchly dovnitř do tlamy nebo do jazyka. Ale nos a čelisti měl červené od krve. Celou hodinu se Šedka oddaně věnovala své práci a s koncem té doby se jí podařilo většinu ostnů vytahat. Několik jich ještě zbývalo – ty tuze krátké a tuze hluboko zabodnuté, než aby je mohla zuby vytáhnout.

Potom Kazan seběhl k říčce a ponořil rozpálený čenich do studené vody.

To mu trochu ulevilo, ale jenom nakrátko.

Ostny, které dosud zbývaly, se mu zavrtávaly pořád hlouběji a hlouběji do masa jako živí červi. Nos a pysky mu začaly otékat. Z tlamy mu se slinami kapala krev a oči rudly. Dvě hodiny po tom, co se Šedka uchýlila do doupěte pod vývratem, mu jeden osten pronikl skrz naskrz pyskem a začal ho píchat do jazyka. V zoufalství žvýkal Kazan zuřivě kus dřeva. Tím se osten zlomil a pomačkal a ztratil schopnost dál ho bolestivě bodat. Příroda napověděla Kazanovi to jediné, co mohl udělat, aby si pomohl.

Většinu toho dne strávil ohlodáváním dřeva a chroustáním celých hrstí písku a hlíny mezi zuby. Tím se jehlové ostré špičky ostnů, jakmile pronikly pyskem, otupovaly a ulamovaly. Se soumrakem zalezl pod vývrat a Šedka mu svým měkkým chladivým jazykem něžně olizovala čenich. Po celou noc odbíhal Kazan co chvíli k říčce a hledal v její ledově studené vodě úlevu.

Druhý den měl to, čemu zálesáci říkají „dikobrazí příušnice“. Obličej mu tak otekl, že být Šedka lidský tvor, a ne slepá, byla by se smála. Tlamu měl opuchlou jako polštářky. Oči byly pouhé štěrbiny. Když vyšel ven na denní světlo, mžoural, protože viděl skorem stejně málo jako jeho nevidomá družka. Ale bolest ho téměř úplně přešla. Následující noci už začal pomýšlet na lov a příští den ráno, ještě než se rozbřesklo, přinesl do doupěte králíka.

O několik hodin později by byl Šedce přinesl lesní koroptev, ale právě když se chystal na svou pernatou kořist skočit, tiché drmolení dikobraza několik kroků vzdáleného ho náhle zastavilo. Jen máloco dokázalo Kazana přimět, aby svěsil ocas. Ale nesmyslné a nesouvislé breptání toho ostnatého zvířátka ho popohnalo, že se zataženým ocasem střelhbitě zmizel. Jako si člověk oškliví plazivého hada a vyhýbá se mu, tak se Kazan napotom už vždycky vyhýbal tomu malému lesnímu tvoru, o němž v celých zvířecích dějinách není známo, že by kdy byl ztratil dobrou náladu nebo vyvolal svár.

Po Kazanově dobrodružství s dikobrazem následovaly dva slunné týdny lovu, v nichž se dny stále dloužily a teploty přibývalo. Poslední zbytky sněhu kvapem mizely. Ze země začaly vyrážet jarní klíčky zeleně. Baknýšové víno se každým dnem lesklo ruději, pupence topolů začaly pukat a na nejslunnějších místech mezi balvany skalnatých hřebenů začaly drobné bílé sněženky podávat konečný důkaz, že přišlo jaro.

V prvním z těchto dvou týdnů lovila Šedka často s Kazanem. Nechodili daleko. Slatina se hýbala drobnou zvěří a každý den nebo noc ulovili čerstvou kořist.

Po prvním týdnu vycházela Šedka na lov už méně. Potom přišla ta tichá a vonná noc, zářivě prosvícená jarním úplňkem, kdy odmítla opustit vývrat. Kazan ji nenutil. Instinktem pochopil a té noci nezašel na lovu od vývratu daleko. Když se vrátil, přinesl králíka.

Pak nadešla noc, kdy na něj Šedka z nejtmavšího kouta vývratu zdušeným hlasem varovně zavrčela, aby nevcházel.

S králíkem v zubech se zastavil ve vchodu. Nevykládal si její zavrčení nijak ve zlém, ale okamžik postál a hleděl do temného šera, kam se Šedka schovala.

Potom pustil králíka na zem a lehl si ve vchodu napříč.

Po chvíli neklidně vstal a vyšel ven. Ale od vývratu se nevzdálil. Byl již den, když znovu vstoupil. Větřil, jako již kdysi dávno větřil mezi balvany na temeni Sluneční skály. To, co bylo ve vzduchu, mu již déle nebylo tajemstvím.

Popošel blíž a Šedka nezavrčela. Mazlivě zakňučela, když se jí dotkl.

A pak jeho čenich našel ještě něco jiného. Bylo to měkké a teplé a podivně a slabounce to pofňukávalo. Jeho hrdlo odpovědělo soucitným zakňučením a ve tmě ucítil letmé hebké polaskání Šedčina jazyka.

Kazan se vrátil ven na slunce a rozložil se před vchodem do vývratu.

Čelisti se mu rozevřely, protože překypoval podivnou spokojeností.

Kapitola 18

VÝCHOVA BARÍHO

Šedka a Kazan, jež vražda na Sluneční skále již jednou oloupila o rodičovské radosti, byli docela jiní, než by bývali, kdyby do jejich života nebyl zasáhl ten veliký šedivý rys. Pamatovali se, jako by se to bylo stalo teprve včera, na tu měsíčnou noc, kdy rys uvrhl Šedku do slepoty a zahubil její mláďata a kdy Kazan ve strašlivém zápase na život a na smrt vzal na jejich nepříteli pomstu za sebe i za svou družku.

Šedka, s tím hebounkým klubíčkem života tak těsně přituleným ke svému boku, viděla nyní svýma slepýma očima tragický obraz tehdejší noci živěji než kdy předtím a při každičkém zvuku se chvěla, hotova jenjen se vrhnout proti neviděnému nepříteli a rozsápat každé maso, které není masem Kazanovým.

A Kazan bez ustání bděl a hlídal a sebemenší šramot ho vymršťoval na nohy.

Nedůvěřoval každičkému pohybu stínu. Stačilo zapraskání větvičky, aby vyhrnul horní pysk. Když k němu lehounký vánek donesl neobvyklý pach, hrozivě se mu zablyštěly tesáky. I v něm vzpomínka na Sluneční skálu, na smrt jejich prvních mláďat a na oslepení Šedky zrodila nový instinkt.

Ani na okamžik nepolevil v ostražitosti. S touž jistotou, jako člověk očekává, že ráno vyjde slunce, očekával Kazan, že dříve nebo později se k nim z lesa připlíží jejich úhlavní nepřítel. V jiné takové chvíli, podobné té dnešní, s sebou rys kdysi přinesl smrt. A rys s sebou přinesl i slepotu. A proto dnem i nocí Kazan hlídal a čekal na rysa, až opět přijde.

A běda každému jinému tvoru z masa a krve, který by se odvážil přiblížit k vývratu v těch prvních dnech Šedčina mateřství!

Ale nad slatinou rozestřel svá křídla sluneční pohody a hojnosti klid a mír. Nevyskytl se žádný vetřelec, ledaže by se tak dali nazvat švitořiví lesní vrabci, hlučné straky, velkooké sojky, lesní myši a hranostajové. Po uplynutí prvních dvou dnů chodil Kazan dovnitř pod vývrat častěji, a třebaže kolikrát pátravě čenichal kolem Šedky, nemohl najít víc než jen to jedno štěňátko. O kousek dál k západu by Athabaskové byli to štěně pojmenovali Bari ze dvou důvodů – protože nemělo bratříčky ani sestřičky a protože bylo míšencem psa a vlka. Hned od začátku to byl hezounký a čilý chlapíček, neboť matčina síla i pozornost se netříštila na víc stran. Vyvíjel se s pravou rychlostí vlčete, a nikoli pomalu jako psí štěně.

Tři dny mu stačilo se choulit k matce, krmit se, když měl hlad, co nejvíc spát a nechat se téměř ustavičně mýt a uhlazovat Šedčiným láskyplným jazykem. Počínaje čtvrtým dnem byl již každou hodinu neposednější a všetečnější. Našel matčinu slepou tvář, s ukrutnou námahou se přebatolil přes její tlapy a jednou úplně zabloudil a fňukal o pomoc, když se od ní odkutálel nějaké dvě tři pídě daleko.

Zanedlouho po tom začal v Kazanovi poznávat jakýsi doplněk matky, a nebylo mu snad víc než týden, když se docela spokojeně skulil Kazanovi mezi přední tlapy a usnul. Kazan z toho byl zmatený.

A pak si Šedka s hlubokým povzdechem položila hlavu na jednu přední nohu svého druha a čenichem se dotýkala svého zaběhlého mláděte, a zdála se nesmírně spokojená. Půl hodiny se Kazan ani nepohnul.

Když bylo Barímu deset dní, objevil, že je to ohromně zábavné třepat kusem králičí kůže a prát se s ní. O maličko později udělal svůj druhý úžasný objev – světlo a slunce. Slunce dostoupilo bodu, kdy štěrbinou v klenbě vývratu uprostřed odpoledne dovnitř pronikal jasný paprsek. Zprvu Bari na ten zlatý proužek jen vyjeveně civěl. Pak přišla chvíle, kdy si s ním chtěl hrát, jako si hrál s králičí kůží.

Potom se každý den začal pouštět trošinku blíž k otvoru, kterým Kazan vycházel zpod vývratu do toho velkého světa venku. Konečně nadešel čas, kdy se doškrábal až do vchodu a tam se schoulil a mžoural očkama celý vystrašený tím, co viděl. A tu se ho Šedka už déle nesnažila zadržovat, nýbrž sama vyběhla na slunce a zkoušela ho k sobě přivábit.

Trvalo tři dny, než jeho slabé oči dost zesílily, aby mu dovolily jít za ní, a potom se už Bari velmi rychle naučil milovat slunce, teplý vzduch a celou líbeznost života a bát se temnoty těsného a uzavřeného doupěte, kde se narodil.

Ale velmi brzy měl poznat, že ten svět není tak bez výjimky krásný, jak se zpočátku zdál.

Jednoho dne, když temná obloha věštila příchod bouře, Šedka se ho snažila přilákat zpátky pod vývrat. Byla to její první varovná výstraha Barímu, a on neporozuměl. V čem neměla úspěch Šedka, v tom mu pomohla udělit lekci sama příroda. Barího překvapila náhlá průtrž mračen. Strnulého hrůzou ho potopa připlácla na zem, a dříve než ho Šedka vzala do zubů a odnesla do přístřeší, byl Bari naskrz promoklý a napůl utopený.

Po tomto prvním strašlivém zážitku se seznamoval s jednou podivnou životní zkušeností po druhé, a jeden po druhém se v něm rozvíjely i jeho instinkty.

Nejvýznamnějším z dní, které následovaly, byl pro něho ten, kdy se svým zvědavým čumáčkem dotkl syrového masa čerstvě zadáveného a ještě krvácejícího králíka. Tu poprvé okusil krev. Byla sladká. Naplnila ho zvláštním vzrušením a napotom již věděl, co to znamená, když Kazan přinesl domů něco v zubech.

Brzy se začal prát se suchými větvemi místo s měkkou kůží a zuby mu tvrdly a brousily se, že byly ostré jako jehličky.

Velké tajemství života se mu konečně odhalilo, když Kazan přinesl domů v zubech velkého králíka, který byl ještě živý, ale tak těžce pohmožděný, že nemohl utéci, když ho Kazan pustil na zem.

Bari se již naučil a věděl, co králíci a koroptve znamenají – tu sladkou teplou krev, kterou miluje dokonce ještě víc, než kdy předtím miloval matčino mléko. Ale dostávali se k němu až dosud mrtví. Ještě nikdy nespatřil některého toho netvora živého.

A tu králík s prokousnutým vazem, kterého Kazan pustil na zem, svým škubáním nohama a zmítáním vyděsil Barího tak, že uskočil dozadu. Několik okamžiků udiveně a zvědavě pozoroval smrtelné křeče Kazanovy kořisti.

Kazan i Šedka, jako by chápali, že tohle má být první lekcí Barího v jeho výchově ve vraždícího a masožravého tvora, stáli blízko nad králíkem a nijak se nepokusili jeho smrtelný zápas zkrátit. Snad desetkrát přičichla Šedka ke králíkovi a obrátila potom svou slepou tvář k Barímu. Když tak učinila třikrát nebo čtyřikrát, natáhl se Kazan o několik stop opodál na břicho a pozorně sledoval další vývoj.

Kdykoli Šedka schýlila hlavu a přičichla ke králíkovi, Barího ouška střihla ostražitě vzhůru.

A když viděl, že se nic neděje a matka zůstává bez úhony, popolezl kousek blíž. Brzy se mohl natáhnout, nohy napjaté a celý ve střehu, a dosáhnout čumáčkem na tu chlupatou hromadu, která ještě nebyla mrtvá.

Posledním křečovitým stahem skrčil velký králík zadní běhy pod tělo a vykopl jimi škubavě dozadu tak prudce, že se Bari překulil a hrůzou vykvikl. Ale postavil se zase na nohy a potom se ho prvně v životě zmocnil hněv a touha po odvetě. To kopnutí dovršilo jeho základní výchovu.

Vracel se už méně opatrně, ale s nohama ještě napjatějšíma, a vzápětí zaryl své drobné zoubky králíkovi do krku. Cítil, jak v tom měkkém těle tepe život. Svaly dodělávajícího králíka sebou pod ním křečovitě škubaly, ale Bari nepopustil, dokud v jeho první oběti nepohasl poslední záchvěv života.

Šedka měla velkou radost. Laskala Barího jazykem, a dokonce i Kazan se uráčil na svého syna pochvalně zafunět, když se vrátil ke králíkovi. A ještě nikdy teplá sladká krev nechutnala Barímu tak jako toho dne.

Barí se rychle vyvíjel ze zvířátka sajícího krev ve zvíře žeroucí maso. Jedno za druhým se mu odhalovala tajemství života – vítězný chechtot šedé sovy ve svatební noci, praskot padajícího stromu, burácení hromu, šum tekoucí vody, skřek kuny, blekot losice i vzdálené volání jeho plemene. Ale hlavním ze všech tajemství, která již přecházela v instinktivní vnímání, bylo tajemství pachu.

Jednoho dne se zatoulal na padesát metrů od vývratu a o čumáček mu zavadil svěží pach králíka. Okamžitě věděl, bez jakéhokoli rozumování nebo další výchovné procedury, že musí jít po tom pachu, aby se dostal k lahodnému masu a krvi, které má tolik rád. Vrtěl se pomaličku po stopě, až došel k silnému kmenu, přes který se králík dlouhým skokem přenesl, a od toho kmenu se vrátil.

Od té příhody se potom každý den vypravoval za dobrodružstvím na vlastní pěst. Zprvu byl jako badatel bloudící bez kompasu širým a neznámým světem. Každý den se setkával s něčím novým, vždycky podivuhodným, často děsivým. Ale jeho zděšení bylo den ze dne menší a menší a současně s tím vzrůstala jeho sebedůvěra. Jak poznával, že nic z toho, čeho se bojí, mu neubližuje, stával se při svých výzkumech ustavičně smělejším.

A spolu s jeho názory na okolní věci se měnil i jeho vzhled. Jeho kulaté baculaté tělíčko dostávalo jiné tvary. Nabyl ohebné pružnosti a rychlosti. Žlutavý kožíšek mu ztmavěl a po hřbetě se mu táhl bělavě šedivý pruh podobný pruhu Kazanovu. Měl matčinu náprsenku a její krásnou půvabnou hlavu.

Jinak to byl pravý syn Kazanův.

Jeho údy napovídaly budoucí sílu a mohutnost. Byl široký v plecích. Oči měl daleko od sebe, v dolních koutcích i maličko začervenalé. Zálesáci vědí, co mohou očekávat od severských štěňat, u kterých se brzy ukáže ta slabá červeň. Je to výstraha, že je zrodila divočina a že jejich matka nebo otec patří k dravým lovčím smečkám.

U Barího bylo to rudé zbarvení tak výrazné, že mohlo znamenat pouze jediné. A to, že ačkoli je téměř z polovice pes, divočina si ho přisvojila navždy.

Ale plně se svého dědictví ujal Bari teprve v den, kdy svedl svou první opravdovou bitvu s živým tvorem. Zatoulal se od vývratu dál než obyčejně – plných sto metrů.

Tam se objevil nový div.

Byla to říčka. Už předtím ji slýchal a díval se na ni dolů z dálky – ze vzdálenosti nejméně padesáti metrů. Ale tentokrát se odvážil dojít až přímo k ní a tam na břehu stál dlouhou chvíli u vody, která mu bublala a zurčela u nohou, a hleděl přes ni do nového světa, otvírajícího se jeho očím.

Potom se opatrně vydal podél vody. Neušel ještě ani deset kroků, když se blízko u něho ozvalo zuřivé třepetání a vzápětí se mu přímo v cestě ocitla jedna ze sveřepých velkookých sojek severních krajů. Nemohla lítat. Jedno křídlo vlekla za sebou, pravděpodobně zlomené v půtce s některým z menších dravých zvířat. Ale pro Barího to byl na okamžik svrchovaně děsivý a vyzývavý živý tvor.

A vtom se mu šedavý hřebínek na hřbetě zježil a Bari vykročil kupředu. Raněná sojka zůstala bez hnutí až do chvíle, kdy Bari došel na tři stopy k ní. Krátkými rychlými skůčky začala ustupovat. Barího nerozhodnost se rázem rozplynula. S jediným rozčileným štěknutím se vrhl na drzého ptáka. Několik okamžiků trval rozčilující závod a nakonec se Barího ostré zoubky zaryly do sojčina peří. Hbitě jako blesk ho začal ptačí zobák klovat.

Sojka byla královnou menšího ptactva. V době hnízdění zabíjela lesní vrabce, konipasy s krotkým pohledem a brhlíky. Znovu a znovu klovala do Barího svým mocným zobákem, ale Kazanův syn již dosáhl bojovnické zralosti a bolest od jejích úderů ho jen pobádala, aby zatínal zoubky tím hlouběji. Konečně ucítil v zubech maso a z hrdla se mu vydralo štěněcí zavrčení. Naštěstí se mu podařilo zahryznout se pod křídlem a po prvních deseti dvanácti úderech začal sojčin odpor slábnout.

Po pěti minutách rozevřel Bari čelisti, couvl o krok a pozoroval pomačkaného a nehybného tvora před sebou. Sojka byla mrtvá. Vyhrál svou první bitvu. A s vítězstvím se dostavilo i divuplné probuzení onoho instinktu ze všech nejzávažnějšího, který mu říkal, že v zázračném mechanismu života divočiny není již déle pouhým příživníkem – nýbrž že od této chvíle je jeho nedílným kolečkem. Neboť zabil.

O půl hodiny později za ním po jeho stopě přišla Šedka. Sojka byla roztrhaná na kusy. Kolem dokola se válelo peří a Bari měl čumáček celý krvavý. Ležel vítězoslavně vedle své oběti. Šedka hbitě pochopila a radostně ho polaskala. Když se vraceli k vývratu, nesl si Bari v zubech, co ze sojky ještě zbývalo.

Od chvíle, kdy zabil svou první kořist, se lov stal Barího hlavní vášní. Když nevyspával na slunci nebo v noci pod vývratem, sháněl se po životě, který by mohl ukrátit. Vyvraždil celou rodinku lesních myší. Zpočátku se nejsnáze dostával na kůži konipasům a zakousl tři. Potom natrefil hranostaje a ten lítý malý bílý lesní lupič mu dal ochutnat první nezdar.

Nezdar na několik dní zchladil jeho horlivost, ale na druhé straně mu zase vštípil důležité poučení, že kromě něho existují ještě jiná masožravá zvířata s ostrými špičáky a že příroda zařídila běh věcí tak, že tesák nesmí napadat tesák – pro obživu.

Mnohé mu bylo vrozeno. Pudově se vyhýbal dikobrazu, aniž zakusil muka od pobodání jeho ostny. Jednoho dne, čtrnáct dní po svém boji s hranostajem, se srazil tváří v tvář s kunou. Oba slídili po potravě, a protože mezi nimi nebylo potravy, o kterou by mohli bojovat, šli si každý svou cestou.

Stále dál a dál od vývratu se Bari odvažoval na svých výpravách, a to vždycky podle říčky. Někdy se nevracel celé hodiny. Zprvu bývala Šedka neklidná, když byl pryč, ale zřídkakdy chodila s ním, a po nějakém čase ji neklid přešel. Příroda pracovala rychle.

Potom se neklid začal jevit u Kazana. Přišly měsíčné noci a toulavé choutky mu bouřily v žilách stále neodbytněji a neodbytněji. Rovněž Šedka překypovala podivnou touhou volně bloumat širým velkým světem.

Pak přišlo odpoledne, kdy se Bari vydal na svůj nejdelší lov. Asi půl míle od vývratu zadávil svého prvního králíka. Zůstal u něho až do soumraku. Vyšel měsíc, velký a zlatavý, a zalil lesy i pláně a hřebeny světlem téměř stejně jasným jako světlo dne. Byla nádherná noc.

A Bari objevil měsíc a opustil svou kořist.

A směr, kterým se vydal, vedl pryč od vývratu.

Celou tu noc Šedka hlídala a čekala. A když konečně měsíc na jihozápadě zacházel, přisedla pevně na zadek, zdvihla slepou tvář k obloze a vyslala k ní své první skulení ode dne, kdy se Bari narodil.

Příroda uplatnila své právo.

Daleko, daleko Bari slyšel. Ale neodpověděl. Patřil mu nový svět. Rozloučil se s vývratem – a s domovem.

Kapitola 19

VETŘELCI

Byly nádherné dny na rozmezí jara a léta, v nichž severní noci hýří jasem měsíce a hvězd, když se Kazan a Šedka vydali vzhůru údolím mezi dvěma hřebeny na dlouhý lov. To byl první projev oněch toulavých choutek, které vždycky přicházejí na kožešinová a měkkotlapá zvířata divočiny ihned potom, kdy jejich mláďata, narozená časně zjara, opustila matku a vypravila se do velkého širého světa žít na vlastní pěst.

Od svého zimního domova pod vývratem na slatině mířili na západ. Lovili hlavně v noci a nechávali za sebou stopu znamenanou zčásti ožranými mrtvolami králíků a koroptví. Byla doba zabíjení, a nikoli hladu. Deset mil na západ od slatiny zadávili koloucha. I od toho odešli po jediném nažrání. Začínali už být teplým masem a krví přesycení. Srst jim hebkla a tloustli a den ze dne se déle vyhřívali na slunci. Měli málo soupeřů. Rysové byli v hustších lesích na jihu. Vlci nebyli. Kun, kolčav a norků byla podél říčky sice hojnost, ale to nebyla zvěř, která by svou kořist štvala, ani neměla dlouhé tesáky.

Jednoho dne narazili na starou vydru. Byl to obr mezi vydrami a s blížícím se létem dostával její kožich bělavě šedou barvu. Kazan, ztloustlý a zlenivělý, ji pozoroval lhostejně. Slepá Šedka větřila ve vzduchu její pach nasáklý rybinou. Pro ně znamenala vydra právě tak málo jako kus plovoucího dřeva – byl to tvor žijící mimo jejich živel stejně jako ryby – a proto se ubírali dál svou cestou.

Netušili, že se ten nebezpečný tvor s mrštnýma nohama černýma jako uhel v blízkém čase stane jejich spojencem v jednom z těch podivných a záštiplných sporů divočiny, které jsou pro život zvěře stejně zhoubné jako nejnesmiřitelnější zášť lidská pro život lidí.

Druhého dne po setkání s vydrou uběhli Šedka s Kazanem tři míle dál k západu, stále podle říčky, a tam narazili na překážku, která jim bránila v další cestě a přiměla je, aby odbočili přes severní hřeben.

Překážkou byla obrovská bobří hráz. Hráz byla téměř dvě stě metrů dlouhá a zaplavovala slatinu a les nad sebou na míli daleko. Ani Šedka, ani Kazan se o bobry nijak hluboce nezajímali. Ti žili také mimo jejich živel stejně jako ryby a vydra a rychlokřídlé ptactvo.

Zabočili tedy na sever bez nejmenšího tušení, že příroda již zosnovala, aby se všichni čtyři – pes, vlk, vydra a bobr – brzy utkali v jednom z těch nelítostných zápasů divočiny, které regulují život zvířeny, omezujíce jej na přežívání nejschopnějších – oněch zápasů, jejichž tragické historie zůstávají tajemstvím hlídaným hvězdami, měsícem a větry, které nic nepovědí.

Do údolí mezi těmi dvěma hřebeny již po mnoho let nevkročila lidská noha, aby hubila bobra. Kdyby byl nějaký sarsíjský lovec kožešin postupoval po proudu té bezejmenné říčky a chytil patriarchu a náčelníka osady, byl by ihned usoudil, že je velmi starý, a jeho indiánský jazyk by mu byl dal jméno.

Byl by ho pojmenoval Zlomený zub, protože jeden ze čtyř dlouhých hlodáků, kterými porážel stromy a stavěl hráze, měl ulomený.

Před šesti lety zavedl Zlomený zub několik stejně starých bobrů po proudu říčky a tam si vystavěli svou první malou hráz a první hrad. V dubnu příštího roku měla družka Zlomeného zuba čtyři malé bobříčky a každá z ostatních matek v osadě přispěla ke zvýšení populace dvěma, třemi nebo čtyřmi mláďaty. Koncem čtvrtého roku by se byla tato první generace dětí, kdyby se byla držela obvyklého řádu přírody, spárovala a opustila osadu, aby si vystavěla vlastní hráz a vlastní hrady. Spárovala se, ale nevystěhovala se.

Příští rok se druhá generace dětí, nyní čtyřletých, také spárovala, ale nevystěhovala, takže počátkem léta tohoto šestého roku se osada velice podobala velkému městu, které bylo dlouho obleženo nepřítelem. Čítala patnáct hradů a přes sto bobrů kromě čtvrté generace mláďat, která se narodila během března a dubna. Hráz stále prodlužovali, až dosáhla délky téměř plných dvou set metrů. Zdviženou vodou tak zaplavili velké území porostlé břízami a topoly a rozlohu slatiny s houštím útlých vrb a olší.

Ale i tak se začalo potravy nedostávat a hrady byly přeplněné. To proto, že bobři jsou ve své lásce k domovu téměř lidští. Hrad Zlomeného zuba byl uvnitř téměř tři metry dlouhý a přes dva metry široký, a v tom čase v něm bydlilo celkem sedmadvacet dětí a vnuků. Z toho důvodu se Zlomený zub chystal porušit obvyklý řád svého plemene.

Když Kazan a Šedka lhostejně větřili silné pachy bobřího města, Zlomený zub právě shromažďoval svou rodinu a dva ze svých synů s jejich rodinami k vystěhování.

Až dosud byl Zlomený zub uznávaným náčelníkem osady. Žádný druhý bobr nedorostl jeho velikosti a síly. Jeho zavalité tělo měřilo na délku plné tři stopy. Vážil přinejmenším šedesát liber. Ocas měl čtrnáct palců dlouhý a pět široký a za tiché noci jím dokázal udeřit o hladinu vody, že ránu bylo slyšet na čtvrt míle daleko. Zadní nohy, opatřené plovací blanou, měl dvakrát větší než jeho družka, a snadno byl nejrychlejším plavcem v celé osadě.

Po tom odpoledni, kdy Šedka a Kazan uhnuli na sever, přišla jasná klidná noc a právě té noci vylezl Zlomený zub na hřeben hráze, oklepal se a pohlédl zpátky dolů, má-li svou armádu za sebou. Hvězdami postříbřená hladina velkého rybníka se čeřila a blýskala pohybem četných těl. Několik starších bobrů se vydrápalo za Zlomeným zubem nahoru a starý patriarcha vklouzl do úzké říčky na druhé straně hráze.

A pak ho za svitu hvězd všechna ta hedvábně lesklá těla vystěhovalců následovala. Po jednom a po dvou a po třech přelézali hráz a s nimi se drápalo na tucet mláďat, narozených teprve před třemi měsíci. Lehce a hbitě začali svou pouť po proudu a mláďata zuřivě plavala, aby udržela tempo s rodiči. Celkem jich bylo čtyřicet.

Zlomený zub plaval hezký kus vpředu a za ním jeho starší pracovníci a bojovníci. Vzadu za nimi pluly matky a děti.

Celou tu noc v pouti pokračovali. Vydra, jejich nejvražednější nepřítel – ještě vražednější než člověk – se skryla v husté skupině vrb, když plavali kolem. Příroda, která někdy vidí dál než zrak člověka, z ní učinila nepřítele těchto zvířat, jež té noci míjela její úkryt. Jako tvor živící se rybami byla vydra stvořena k úloze jak zachovatele, tak i ničitele zvířat, kterými se živila.

Snad jí příroda řekla, že tuze mnoho bobřích hrází překáží volnému tahu ryb při tření, a že kde je mnoho bobrů, tam je vždycky málo ryb. Možná že uvažovala, proč je rybolov tak ubohý a proč má hlad. A protože samojediná nebyla s to zdolat celé kmeny svých nepřátel, snažila se ničit jejich hráze. Jak to potom zase ničilo bobry, uvidíme v nesmiřitelném zápase, o němž příroda již předem ustanovila, že se ho spolu s vydrou zúčastní i Kazan a Šedka.

V průběhu této noci Zlomený zub aspoň desetkrát zastavil, aby prozkoumal zásoby potravy podél břehů. Ale na oněch několika místech, kde sice našel hojnost kůry, kterou se živili, by zase bývalo obtížné vybudovat hráz. Jeho podivuhodný stavitelský instinkt převládl i nad pudovým vyhledáváním potravy. A kdykoli znovu nastoupil cestu dál, žádný bobr nepochyboval o správnosti jeho rozhodnutí tím, že by zůstal na místě.

S počátkem úsvitu propluli spáleništěm a dorazili na pokraj Kazanovy a Šedčiny slatinné državy. Právem objevitele patřila ta slatina psovi a vlčici. Na každém kousku půdy tu zanechali známky svého vlastnického titulu.

Ale Zlomený zub byl vodní tvor a čich jeho plemene nebyl ostrý. Plaval v čele dál, a když se octli mezi stromy, zvolnil tempo.

Právě pod vývratem, v němž našli domov Kazan a Šedka, zastavil u břehu, vydrápal se na něj, a balancuje na svých zadních ploutvovitých nohách a širokém čtyřliberním ocase, se napřímil.

Tady konečně našel ideální podmínky. Přes úzkou říčku se dala snadno vybudovat hráz a zvednout voda tak, aby zaplavila velkou rozlohu bohatě porostlou topoly, břízami, vrbami a olšemi. Místo bylo rovněž chráněno mohutnou hradbou stromů hustého lesa, takže zimy budou teplé.

Zlomený zub dal svým druhům hbitě na srozuměnou, že toto má být jejich nový domov. Po obou stranách říčky se vyhrnuli do nejbližšího stromoví. Mláďata začala ihned hladově okusovat jemnou kůru z vrb a olší. Starší bobři, každý z nich pro tu chvíli zároveň inženýr i dělník, vzrušeně zkoumali terén a jen tu a tam si k snídani uhryzli sousto kůry.

Ještě téhož dne začaly práce se stavbou domova.

Sám Zlomený zub vybral velkou břízu, která se nakláněla nad říčku, a svými třemi dlouhými zuby se pustil do přehlodávání kmene deset palců tlustého. Ačkoli starý patriarcha o jeden zub přišel, tři zbývající nijak věkem neutrpěly. Jejich zevní povlak tvořil nejtvrdší smalt, vnitřní strana byla z měkké bílé zuboviny. Vyrovnaly se nejostřejším ocelovým dlátům, neboť smalt se vůbec neobrušoval a měkčí zubovina se s opotřebováním rok co rok sama obnovovala.

Zlomený zub, usazený na zadních nohou a předními packami opřený o strom, a mohutným ocasem udržuje spolehlivě rovnováhu, začal kolem dokola kmene vyhlodávat úzký žlábek. Pracoval neúnavně několik hodin, a když konečně ustal, aby si odpočinul, ujal se té práce jiný dělník. Mezitím se s porážením stromů horlivě činilo tucet dalších bobrů. Dlouho předtím, než strom Zlomeného zuba byl dost přehlodaný, aby padl přes říčku, s praskotem se do vody skácel menší topol. Vyhlodaný kruh na velké bříze měl tvar přesýpacích hodin. Po dvaceti hodinách padla bříza kolmo přes říčku.

Ačkoli bobr vykonává většinu prací nejraději v noci, pracuje právě tak i ve dne, a Zlomený zub dopřával v následujících dnech svému kmeni jen málo odpočinku. Malí inženýři se houževnatě věnovali své práci s inteligencí téměř lidskou. Poráželi nyní menší stromy a ty přehlodávali na kusy čtyři až pět stop dlouhé. Jeden kus po druhém potom strkali hlavou a předními packami, až je dovalili do říčky, a tam je pomocí chrastí a slabších větví proplétali a pevně spojili s břízou.

Když dokončili stavbu kostry, začali se svým podivuhodným betonováním. V tom byli bobři mistry nad lidi. Jedině dynamit byl dost silný, aby později mohl rozbořit dílo, které nyní stavěli. Pod miskovitou bradou přinášeli bobři z břehů maltu z hlinitého jílu a drobných proutků, každý na jeden náklad půl libry až libru, a začali jí vyplňovat kostru hráze.

Jejich úkol se zdál ohromný, ale přesto dokázali stavitelé Zlomeného zuba za den a noc té kaše z bláta a proutků nanosit celou tunu.

Ve třech dnech se voda začala nadržovat, až konečně vystoupila nad kořeny nějakých deseti dvaceti stromů a zatopila menší rozlohu porostlou houštím. To práci usnadnilo. Od té chvíle mohli stavební materiál uhlodávat ve vodě a snadno ho plavit na místo. Mezitím co jedna část bobří osady využívala výhod vody, druhá kácela stromy v prodloužené čáře velké břízy a zakládala tak kostru hráze sto stop dlouhé.

Byli A byli s touto prací téměř hotovi, když se jednoho rána na slatinu vrátili Kazan a Šedka.

Kapitola 20

VĚČNÝ ZÁPAS DIVOČINY

Lehounký větřík, vanoucí od jihovýchodu, zanesl pach vetřelců k Šedčiným nozdrám, když byli ještě půl míle daleko.

Upozornila po svém Kazana a také on nyní vycítil ve vzduchu ten cizí pach. Jak se blížili, pach stále sílil. Když došli na dvě stě metrů od vývratu, uslyšeli nenadále praskot padajícího stromu, a zastavili se.

Plnou minutu napjatě stáli a poslouchali.

Potom ticho prořízl pisklavý výkřik a po něm šplouchnutí. Šedka složila nastražené uši k hlavě a chápavě otočila svou slepou tvář ke Kazanovi. Pomalu klusali dál. Cesta je vedla k vývratu odzadu.

Teprve až když došli na vrchol kopečku, na němž ležel vývrat, mohl Kazan přehlédnout celou úžasnou změnu, která se za jejich nepřítomnosti udála.

Užaslí zůstali stát a Kazan se jen díval. Pod nimi již netekla úzká říčka. Kde bývala, tam se nyní rozléval rybník a dosahoval téměř až k úpatí vršku. Byl plných sto stop široký a nadržená voda zaplavila stromy a keře směrem ke spáleništi na vzdálenost pětkrát nebo šestkrát větší.

Přišli tiše, a dělníci Zlomeného zuba, nadaní jen malým čichem, neměli o jejich přítomnosti ani tušení.

Necelých padesát stop od nich sám Zlomený zub hlodal na spodku stromu. Asi na stejnou vzdálenost vpravo od něho si hrálo pět nebo šest bobříčků a stavělo si miniaturní hrázičku z bláta a drobounkých větviček. Na protější straně rybníka se zvedal příkrý břeh asi šest stop vysoký a tam se několik starších dětiček – dvouletých, ale dosud ne dělníků – náramně bavilo tím, že vylézaly nahoru na břeh a jezdily po něm potom jako po skluzavce. Šplouchnutí, které Kazan a Šedka zaslechli, měly na svědomí právě ony. Na deseti jiných místech pilně pracovali starší bobři.

Před několika týdny se Kazan díval na podobný výjev, když před starým domovem Zlomeného zuba zahnul na sever. Tenkrát ho nezajímal. Ale teď jím náhle projel pocit jiný a vzrušující. Bobři přestali být pouhými nejedlými vodními živočichy s pachem, který se mu nelíbí.

Byli to vetřelci – a nepřátelé.

Mlčky obnažil tesáky. Hřbet se mu zježil jako štětiny v kartáči a svaly na předních nohou a na plecích mu vyvstaly jako řemínky.

Z hrdla mu neunikl ani hles, když vyrazil a řítil se na Zlomeného zuba dolů.

Starý bobr si neuvědomil nebezpečí, dokud Kazan nedoběhl na dvacet stop k němu. Od přírody pomalý v pohybu na souši, na okamžik stál jako zkoprnělý. Potom se spustil od stromu na zem, když vtom po něm Kazan skočil. Váleli se jeden přes druhého ke kraji břehu, unášeni setrvačností psova prudkého skoku.

V příštím okamžiku však bobrovo silné těžké tělo Kazanovi podklouzlo jako namazané olejem a Zlomený zub s dvěma dírami v masitém ocase prokousnutými skrznaskrz unikl do bezpečí svého živlu.

Kazan, zklamaný ve svém úsilí zasadit Zlomenému zubovi smrtelnou ránu, se vrhl jako blesk napravo. Malí bobříci se dosud ani nepohnuli. Udivení a vystrašení nad tím, co viděli, panáčkovali jako omráčení. Probudili se k činu, teprve až když viděli, jak se k nim Kazan řítí. Tři z nich dostihli vody. Čtvrtý a pátý – bobřátka ne starší než tříměsíční – nestačili utéci.

Jediným sklapnutím čelistí zlomil Kazan jednomu vaz. Druhého přitiskl za krk k zemi a potom jím třepal, jako jamník třepe potkanem.

Když za ním dolů přiklusala Šedka, byli oba bobříci už mrtví. Očichávala jejich měkká tělíčka a kňučela. Snad jí ta malá stvořeníčka připomněla uprchlého Barího, její vlastní dítě, protože v jejím kňučení, když tělíčka očichávala, se ozýval tesklivý tón. Bylo to mateřské kňučení.

Ale měla-li Šedka nějaké své představy, Kazan pro ně neměl vůbec pochopení. Zabil dva z těch drzých tvorů, kteří se odvážili vtrhnout do jejich domova. Zachoval se k malým bobříkům stejně nelítostně jako velký šedivý rys, který na temeni Sluneční skály povraždil Šedčiny první děti. Když teď zabořil zuby do masa svých nepřátel, krev mu vzkypěla šílenou touhou zabíjet.

Pobíhal zběsile po kraji rybníka a vztekle vrčel na rozvlněnou vodu, pod níž mu zmizel Zlomený zub. Všichni bobři utekli do rybníka a jeho hladina se vzdouvala pohybem mnoha těl pod vodou. Kazan doběhl k nedostavěnému konci hráze. Ta byla něco nového. Instinktivně vytušil, že je to dílo Zlomeného zuba a jeho kmene, a chviličku zuřivě dorážel na změť propletených prutů a větví a snažil se je rvát.

Náhle se blízko u hráze, asi padesát stop od břehu, prudce vzdula voda a vynořila se velká šedivá hlava Zlomeného zuba. Po napjatou půlminutu se Zlomený zub a Kazan na tu dálku měřili pohledem. Potom Zlomený zub vytáhl své mokré lesklé tělo z vody až na hřeben hráze a tváří ke Kazanovi se naplocho přikrčil.

Starý patriarcha byl sám. Z ostatních bobrů se neukázal ani jediný.

Hladina rybníka se zatím úplně uklidnila. Marně se Kazan snažil objevit nějakou oporu pro nohy, která by mu dopomohla, aby se tomu pozornému vetřelci dostal na kůži. Ale mezi pevnou zdí hráze a mezi břehem zbýval ještě kus holé propletené kostry, jíž se značně prudce valila voda. Třikrát se Kazan ze všech sil snažil přejít po té změti dřev na druhou stranu a třikrát jeho námaha skončila náhlým pádem do říčky.

Celou tu dobu se Zlomený zub ani nepohnul. Když se Kazan konečně všech pokusů o útok vzdal, starý stavitel se svezl přes okraj hráze a zmizel pod vodou. Poznal, že stejně jako rys, ani Kazan nedovede bojovat ve vodě, a ihned tu novinu rozhlásil mezi členy své osady.

Šedka a Kazan se vrátili k vývratu a lehli si na slunci a vyhřívali se. O půl hodiny později se na protějším břehu rybníka vynořil Zlomený zub. Po něm se objevili další bobři. Za vodou pokračovali opět ve své práci, jako kdyby se nebylo nic stalo. Dřevorubci se vrátili ke svému kácení stromů. Půl tuctu bobrů pracovalo ve vodě a nosilo náklady mazlavé malty a větviček. Střed rybníka pro ně byl nepřekročitelnou hranicí. Přes ni nepřeplul ani jediný.

V následující hodině jeden z bobrů snad desetkrát připlaval až na tu hranici a tam sečkal a díval se na lesklá tělíčka mláďat, která Kazan zabil. Možná že to byla jejich matka a snad nějaký jemnější instinkt, Kazanovi neznámý, to prozradil Šedce – neboť Šedka seběhla dvakrát dolů a očichávala obě mrtvolky a po obakrát, ačkoli neviděla, se tam rozběhla právě v okamžiku, kdy matka bobřice doplula k hranici uprostřed rybníka.

První nenávistná zběsilost již Kazanovi z krve vyprchala a nyní bobry bedlivě pozoroval. Poznal, že to nejsou bojovníci. Bylo jich mnoho na něho jednoho, a přece před ním utíkali jako hejno králíků. Zlomený zub se po něm ani neohnal – a Kazanovi pozvolna svítalo, že tyhle dotěrné vetřelce, kteří se pohybují ve vodě i na zemi, bude musit lovit stejně, jako se plíží za králíky a koroptvemi. Brzy odpoledne vklouzl tiše do houští a za ním i Šedka.

Často se začal plížit za králíkem tak, že zamířil od něho pryč, a teď zkusil ten vlčí úskok i na bobrech.

Za vývratem se obrátil a s větrem v zádech se pustil klusem proti proudu říčky. Na Čtvrt míle daleko byla říčka hlubší než kdy předtím. Jedno z jejich starých míst, kde se brodívali přes, bylo úplně zatopené a Kazan se nakonec vrhl do vody a přeplaval. Šedku nechal, aby na něho čekala na té straně říčky, kde byl vývrat.

Sám nyní rychle zamířil zpátky k hrázi, ale držel se přitom dvě stě metrů stranou od vody. Dvacet metrů pod hrází bujela až u samé říčky křovinatá houština vrb a olší a Kazan jí využil. Připlížil se k hrázi na délku jednoho dvou skoků, aniž ho někdo zpozoroval, a přikrčil se těsně k zemi připraven vymrštit se kupředu, jakmile se naskytne příležitost.

Většina bobrů teď pracovala ve vodě. Těch pět nebo šest, kteří byli ještě na břehu, se pohybovalo až u samé vody a kus proti proudu. Po několikaminutovém čekání chtěl Kazan už málem vsadit všechno na jeden pokus a vrhnou se prudce na své nepřátele, když vtom nějaký pohyb na hrázi upoutal jeho pozornost.

Asi v polovině pracovali dva tři bobři na zpevnění prostřední části dřevěné kostry hlinitým tmelem. S rychlostí blesku vyrazil Kazan ze své skrýše do úkrytu za hrází. Pod ní byla voda velice mělká, protože hlavní část proudu si nacházela průchod blízko u protějšího břehu. Nikde mu nedosahovala ani po břicho, jak se brodil doprostřed.

Byl pod hrází před bobry dokonale skryt a vítr vanul pro něho příznivě. Způsobil-li vůbec jaký hluk, šum proudící vody ho přehlušil. Brzy uslyšel bobří dělníky nad sebou. Větve poražené velké břízy mu poskytly oporu pro nohy a po nich se drápal nahoru.

Za okamžik se nad vrcholem hráze objevila jeho hlava a plece. Ani ne na délku ruky od něho vpravoval Zlomený zub vší silou do hráze metrový kus topolového kmenu, silný jako mužská paže. Byl tak zabraný do práce, že Kazana ani neslyšel, ani neviděl. Jiný bobr dal výstrahu tím, že sebou pleskl do rybníka.

Zlomený zub zdvihl hlavu a jeho oči se setkaly s Kazanovými vyceněnými tesáky.

Neměl ani čas se otočit. Odrazil se dozadu a padal po hřbetu, ale bylo již o zlomek vteřiny pozdě.

Kazan už na něm visel.

Jeho dlouhé tesáky se zaťaly Zlomenému zubovi hluboko do krku. Ale starý bobr se odrazil dost daleko, aby Kazan ztratil oporu pod nohama. V témž okamžiku se bobrovy dlátovité hlodáky pevně zaklesly do volné kůže na Kazanově hrdle.

V tomto vzájemném sevření, kdy se Kazanovy dlouhé tesáky bořily téměř až k bobrově krční žíle, spolu padali do hluboké vody rybníka.

Zlomený zub vážil šedesát liber. Tím okamžikem, jak se dotkl vody, byl ve svém živlu – a když už se jednou zahryzl Kazanovi do krku, houževnatě mu na něm visel a nořil se do hloubky jako kus železa. Stáhl Kazana úplně pod vodu.

Kazanovi se hrnula voda do tlamy, do uší, do očí i do nosu. Byl oslepený a jeho smysly nevnímaly nic než zmatený hukot. Ale místo aby se bránil a snažil se vyprostit, tajil dech a zarýval zuby ještě hlouběji. Dopadli na měkké dno a kratičko sebou mlátili v bahně. Potom Kazan bobra pustil.

Bojoval nyní o svůj vlastní život – nikoli již o bezživotí Zlomeného zuba. Vší silou svých mocných údů se snažil bobrovi vyškubnout – aby mohl vyplout na hladinu, na čerstvý vzduch, k životu. Sklapl pevně čelisti, protože věděl, že vdechnout znamená zahynout. Na zemi by se byl z moci Zlomeného zuba vysvobodil bez potíží. Ale pod vodou byl stisk bobrových hlodáků vražednější, než by na břehu bývaly trháky rysovy.

Náhle se v blízkosti rozvířila voda, jak druhý bobr zblízka obeplouval oba zápasníky. Kdyby se byl přidal ke Zlomenému zubovi, byl by se Kazan rychle přestal škubat nadobro.

Ale příroda nepředvídala den, kdy Zlomený zub bude bojovat s tesákem. Starý patriarcha neměl již žádný zvláštní důvod, aby Kazana držel déle pod vodou. Nebyl pomstylačný. Nežíznil po krvi ani po cizí smrti. Když shledal, že je volný a že ten podivný nepřítel, který na něho dvakrát skočil, mu nemůže ublížit, rozevřel zuby.

Pro Kazana to byl poslední možný okamžik. Jen mátožně se hrabal, když vyplul na hladinu vody. Ze tří čtvrtin utopený, jen taktak dokázal přehodit přední tlapy přes tenkou větev, která vyčnívala z hráze. To mu poskytlo čas, aby si naplnil plíce vzduchem a vykašlal vodu, která málem ukončila jeho život.

Dobrých deset minut se křečovitě držel větve, než se odvážil pokusu přeplavat tu krátkou vzdálenost k pevné půdě. Když dorazil ke břehu, malátně se vydrápal nahoru. V těle mu nezbývala špetička síly. Třásl se na všech údech. Spodní čelist mu chabě visela.

Byl zdeptaný – úplně zdeptaný. A porazil ho tvor, který nemá tesáky. Cítil, jaké je to pro něj pokoření.

Skrznaskrz promáčený se odplížil a zamířil k vývratu. Tam si lehl na slunci a čekal na Šedku.

Následovaly dny, kdy Kazanova touha vyhubit bobří nepřátele vzkypěla v stravující vášeň jeho života.

Den ze dne hráz rostla a byla hrozivější. Bobři pracovali na utěsňování hráze pod vodou rychle a bezpečně. Voda v rybníku každých čtyřiadvacet hodin stoupala a hladina se ustavičně rozlévala do šíře.

Voda začala zatékat i do prolákliny, která obkružovala kopeček s vývratem, a bylo jasné, že budou-li bobři ve své práci pokračovat, Kazanův a Šedčin domov nebude v několika týdnech nic víc než pouhý ostrůvek uprostřed široké rozlohy zatopené slatiny.

Kazan teď lovil jedině pro potravu, a nikoli pro zábavu. Bez ustání číhal na příležitost, aby mohl skočit na některého neopatrného obyvatele osady Zlomeného zuba.

Třetího dne po zápase pod vodou usmrtil velkého bobra, který se odvážil tuze blízko k vrbové houštině. Pátého dne se dva z mladých bobrů zatoulali do zatopené prolákliny za vývratem a Kazan je v mělké vodě chytil a roztrhal. Po těchto zdařilých přepadech začali bobři pracovat většinou v noci. To bylo pro Kazana výhodou, protože byl nočním lovcem. Po dvě následující noci zabil pokaždé jednoho bobra. Počítáme-li i mláďata, usmrtil celkem sedm bobrů, než se ukázala vydra.

Ještě nikdy se Zlomený zub neoctl mezi dvěma nesmiřitelnějšími a zuřivějšími nepřáteli, než byli ti dva, kteří ho napadali nyní. Na souši byl pánem Kazan pro svou hbitost, bystřejší čich a úskočnost v boji. A ve vodě byla nepřítelem ještě nebezpečnějším vydra.

Byla hbitější než ryby, které lovila pro svou obživu. Zuby měla jako ocelové jehly. Byla tak hladká a kluzká, že i kdyby ji byl bobr dokázal chytit, nebyl by ji mohl svými dlátovitými hlodáky udržet.

Vydra, stejně jako bobr, nelačnila po krvi. A přece v celé oblasti Severu byla největším zhoubcem jeho plemene – dokonce větším zhoubcem než člověk.

Objevovala se a zase mizela jako mor a největší zkázu s sebou přinášela a rozsévala právě za nejtužších zimních mrazů.

V té době nenapadala bobry v jejich útulných příbytcích. Dělala to, co člověk mohl dokázat jedině dynamitem – prorážela jim hráz. Pak voda rychle opadávala, povrchový led se probořil a bobří příbytky zůstaly vynořeny nad vodou.

Potom mezi bobry řádila smrt – hladem a zimou. Když ochranná voda kolem jejich příbytků zmizela, vypuštěný rybník se změnil v chaotickou změť ledových ker a teplota klesla na čtyřicet nebo pětačtyřicet stupňů pod nulou, hynuli bobři v několika málo hodinách – neboť bobr ani přes svůj hustý kožich nesnese takovou zimu jako člověk. Po celou dlouhou zimu je pro něj voda obklopující jeho domov stejně nezbytná jako teplo ohně dítěti.

Ale teď bylo léto a Zlomený zub a jeho osada neměli z vydry právě velký strach. Bude je to sice stát trochu práce napravit škodu, kterou jim natropí, ale potravy je hojnost a je teplo.

Po dva dny se vydra proháněla a šmejdila kolem hráze i v hluboké vodě rybníka. Kazan ji pokládal za bobra a marně se ji snažil vyčíhat. Vydra pohlížela na Kazana s podezřením a zdaleka se mu vyhýbala. Ani jeden z nich nevěděl, že druhý je jeho spojenec. Bobři mezitím pokračovali ve své práci s velkou opatrností.

Voda v rybníce vystoupila již tak vysoko, že se stavitelé pustili do budování tří hradů.

Třetího dne se ničivý pud vydry začal uplatňovat. Pustila se do prozkoumávání hráze, úplně dole až u samého základu. Netrvalo dlouho, než našla choulostivá místa, kde by mohla s prací začít, a ostrými zuby a malou protáhlou hlavou se dala do vrtání. Zarývala a prohryzávala se nad kmeny i pod nimi, vždycky jen stmelující maltou, a tak se palec za palcem provrtávala skrze hráz.

Kulatá díra, kterou hloubila, měla téměř dvacet centimetrů v průměru. Za šest hodin ji prorazila půldruhametrovým základem hráze skrznaskrz.

Z hráze vyrazil mocný proud vody, jako kdyby ho z rybníka chrlila nějaká silná pumpa. Kazan a Šedka se právě skrývali ve vrbové houštině na jižní straně rybníka, když se to stalo. Slyšeli hukot proudu, řítícího se otvorem, a Kazan spatřil vydru, jak se šplhá na hřeben hráze a oklepává se jako obrovská vodní myš.

V třiceti minutách voda v rybníce znatelně opadla a síla proudu, hrnoucího se dírou, ustavičně výtok zvětšovala. V další půlhodině základy tří hradů, které bobři založili asi v deseti palcích vody, stály v bahně. Zlomený zub se poplašil teprve tehdy, když objevil, že voda ustupuje od příbytků.

Zmocnil se ho šílený nepokoj a velmi brzy kdekterý bobr v osadě rejdil rozčileně po rybníce. Plavali od jednoho břehu ke druhému a ani v nejmenším již nedbali přísné hranice uprostřed rybníka. Zlomený zub a starší dělníci pospíchali k hrázi, kdežto vydra zamířila k říčce nad rybníkem a se vzteklým skřekem se mezi nimi bleskurychle ponořovala a zase vynořovala. Voda ustavičně kvapem opadávala, a čím víc klesala, tím víc stoupalo rozčilení bobrů.

Na Kazana a Šedku úplně zapomněli.

Několik mladších osadníků se vyšplhalo na břeh rybníka na té straně, kde byl vývrat, a Kazan se s tichým zakňučením užuž chtěl odplížit vrbovou houštinou zpátky, když vtom se stále hlubším bahnem před houštinou blízko k jeho úkrytu dokolébal jeden ze starších bobrů. Dvěma skoky se na něj Kazan vrhl, Šedka o skok za ním. Ostatní bobři ten krátký zuřivý boj v bahně viděli a přeplavali rychle na protější stranu rybníka.

Než Zlomený zub a jeho dělníci průlom ve zdi hráze objevili, ustoupila voda na polovinu své dřívější šíře. Bez prodlení zahájili opravné práce. K opravě bylo zapotřebí větví a prutů značně velkých, a aby tento stavební materiál získali, musili bobři vláčet své těžké tělo na vzdálenost deseti až patnácti metrů měkkým bahnem, které po sobě zanechala opadávající voda.

Nebezpečí tesáku je již neodstrašovalo. Pud jim říkal, že bojují o své bytí a nebytí – že neucpou-li průrvu a nezadrží vodu v rybníku, budou velmi brzy úplně vystaveni svým nepřátelům.

Pro Kazana a Šedku to byl den vraždění. Zabili dva další bobry v bahně blízko vrbové houštiny. Potom pod hrází přešli říčku a odřízli tři bobry v proláklině za vývratem. Ti tři neměli vůbec možnost úniku. Byli roztrháni na kusy. Kousek výš na říčce chytil Kazan jednoho mladého bobra a zakousl ho.

Pozdě odpoledne vraždění skončilo. Zlomený zub a jeho stateční stavitelé trhlinu konečně opravili a voda v rybníku začala opět stoupat.

Půl míle proti proudu říčky ležela na padlém kmeni velká vydra a vyhřívala se v poslední záři zapadajícího slunce Zítra půjde zas a provede své zkázonosné dílo znovu. To byl její systém. Pro ni to byla hra.

Ale onen podivný a neviditelný neomezený vládce lesů, jejž ti, kdo mluví jazykem divočiny, nazývají Oí-ki, „Velký duch“, konečně shlédl na Zlomeného zuba a jeho smrtí stíhaný kmen milosrdným okem. V téže poslední záři zapadajícího slunce se totiž Kazan a Šedka opatrně plížili proti proudu říčky – a narazili na vydru, vyhřívající se v polospánku na kmeni.

Práce toho dne, plný žaludek a záplava hřejivého slunce, na němž vydra ležela, se společným působením přičinily to, že byla ospalá. Byla stejně nehybná jako kmen, n na kterém se rozvalila. Byla velká a šedá a stará. Celých deset let, co žila, prokazovala, že zchytralostí předčí člověka.

Marně na ni lidé líčili pasti. Lstiví lovci kožešin na ni v malých říčkách stražili úzké splavy vystavěné z balvanů a dřev, ale stará vydra vždycky jejich úskok prohlédla a vyhnula se ocelovým čelistem, které na ni na dolním konci každého splavu čekaly. Stopa, kterou zanechávala v měkkém bahně, prozrazovala její velikost. Jen málo lovců ji vůbec jen zahlédlo. Nebýt její zchytralostí, byla by se její měkká kožešina už dávno objevila v Londýně, Paříži nebo Berlíně. Byla hodná princezny, vévody nebo císaře. Po celých deset let, co žila, unikala tužbám boháčů.

Ale teď bylo léto. Teď by ji nebyl zabil žádný lovec, protože její kožešina byla bezcenná. To jí říkala příroda i pud. V této roční době se člověka nebála – protože prostě nebylo člověka, aby se ho mohla bát.

A tak ležela na kmeni a spala, nevnímajíc nic kromě příjemného spánku a slunečního tepla.

Kazan, dosud zaujatý pátráním po známkách kožešinatých nepřátel, kteří vtrhli do jeho državy, a lehce našlapuje, klouzal podél říčky jako stín. Šedka běžela těsně po jeho boku. Nedělali sebemenší hluk a vítr jim byl příznivý – přinášel pachy k nim. Přinesl jim i pach vydry. Pro Kazana i pro Šedku to byl pach vodního zvířete, protivný a čpící rybinou, a považovali jej za pach bobří. Postupovali ještě obezřeleji.

A pak spatřil Kazan velkou vydru rozvalenou ve spánku na kmeni a upozornil Šedku.

Ta se zarazila a stála s hlavou zvednutou do výše, mezitím co se Kazan tiše kradl kupředu.

Vydra sebou nepokojně pohnula. Začínalo se smrákat. Zlatá záplava slunce už dohasla. Někde dál v tmavnoucím lese pozdravilo noc první temné zahoukání sovy. Vydra zhluboka nadechla. Její vousatý čenich sebou zaškubal. Probouzela se – zavrtěla sebou – když vtom na ni Kazan skočil.

Tváří v tvář, v poctivém boji, by stará vydra byla mohla ukázat, co dovede. Ale takhle k tomu neměla vůbec příležitost. Poprvé v jejím životě se jí nejstrašnějším nepřítelem stala sama divočina. Nevložil to nyní na ni ruku člověk, nýbrž Oí-ki, „Velký duch“. A před Velkým duchem nebylo úniku.

Kazanovy tesáky se jí probořily do měkkého hrdla.

Možná že zhynula a ani nevěděla, co to po ní skočilo – neboť zhynula rychle.

A Kazan a Šedka se ubírali dál svou cestou a dál slídili po nepřátelích, které by mohli povraždit, a přitom neměli ani potuchy, že ve vydře zabili právě toho spojence, který by byl z jejich domova ve slatině bobry vyhnal.

Dny, které následovaly, byly pro Kazana a Šedku stále beznadějnější a beznadějnější. Když nebylo vydry, Zlomený zub a jeho kmen měli vrch.

Každým dnem se voda rozlévala kousek dál do prolákliny, která obklopovala vývrat. V polou července spojoval kopeček, v němž ležel vývrat, se suchou půdou slatiny již pouze úzký pruh země. V hluboké vodě pracovali teď bobři úplně nerušeně.

Čárku po čárce voda stoupala, až nadešel den, kdy začala přetékat přes spojovací pruh země. Naposledy po něm Kazan a Šedka přešli ze svého domova ve vývratu a zamířili vzhůru po říčce mezi oběma hřebeny.

Říčka pro ně nyní měla nový význam, a jak tak putovali, nabírali její pachy a poslouchali její hlasy se zájmem, jaký v životě dosud nepoznali. Byl to zájem maličko podbarvený strachem, poněvadž něco ve způsobu, jakým je udolali bobři, připomínalo Kazanovi i Šedce člověka.

A když té noci v jasné záři velkého bílého měsíce z dálky zvětřili pach bobří osady, z níž se Zlomený zub vystěhoval, chvatně uhnuli na jih a zamířili do plání.

Tak je statečný starý Zlomený zub naučil mít ve vážnosti maso a krev i dílo svého kmene.

Kapitola 21

VÝSTŘEL NA PÍSČINĚ

Červenec a srpen roku devatenáct set jedenáct byly měsíce velkých požárů v severních krajích Kanady. Slatině, kde Kazan a Šedka měli svůj domov, i zelenému údolí mezi oběma hřebeny se moře pustošivých plamenů vyhnula. Ale teď, když se znovu vydali na své dobrodružné toulky, netrvalo dlouho, než jejich měkké šlapky přišly do styku se zžehlou a zčernalou zkázou, která následovala tak těsně po zhoubné epidemii a hladomoru v minulé zimě.

Ve svém pokoření a porážce, když se ho bobrům podařilo vyštvat z jeho domova na slatině, vedl Kazan svou slepou družku nejprve k jihu. Dvacet mil za hřebenem narazili na lesy zprahlé požárem. Větry vanoucí od Hudsonova zálivu hnaly plameny jako jednolité moře hluboko na západ a plameny po sobě nezanechaly jedinou jiskřičku života ani kousek zeleně.

Šedka nemohla ten zčernalý úhor vidět, ale vyciťovala ho.

Vyvolával v ní vzpomínku na onen druhý požár po boji na Sluneční skále a všechny podivuhodné instinkty, její slepotou zbystřené nebo teprve vyvinuté, jí říkaly, že loviště, která hledají, leží na sever, a nikoli na jih. Psí složka, která byla v Kazanovi, ho stále táhla k jihu. Nikoli proto, že by snad hledal útočiště u člověka, neboť člověku se nyní stal nepřítelem stejně nesmiřitelným jako sama Šedka. Putovat na jih kázal prostě psí pud; tváří v tvář požáru zase vlčí pud kázal putovat na sever.

Koncem třetího dne Šedka zvítězila. Obrátili, přešli zpátky přes mělké údolí mezi oběma hřebeny a zahnuli na severozápad do kraje Athabasky. Tím nasadili směr, který je nakonec dovede do povodí řeky McFarlane.

Na sklonku předešlého podzimu přišel do Forth Smithu na Otročí řece prospektor s okurkovou lahví plnou zlatého prachu a valounů. Svůj nález vytěžil na McFarlanu.

Hned první pošta rozšířila zprávu o tom do okolního světa a v polovině zimy se na sněžnicích a saních tažených psy již do kraje hrnuli první lovci pokladů jako předvoj pozdějších zástupů. Rychle za sebou následovaly další nálezy. Řeka McFarlane byla bohatá na volné zlato a kovkopové po celých desítkách vytyčovali svá kutiště podél jejích břehů a pouštěli se do práce.

Pozdější příchozí se vrhali na nová naleziště dále k severovýchodu a do Fort Smithu docházely pověsti o výnosech bohatších než na samém Yukonu. Do nového kraje se nahrnuly zprvu desítky mužů – potom sto, pět set, tisíc. Většina z nich pocházela z prérijních krajů na jihu a z rýžovišť na Saskatchewanu a Frazeru. Z dalekého Severu přicházel podle toku řek Mackenzie a Liard menší počet protřelých prospektorů a dobrodruhů od Yukonu – otužilých mužů, kteří věděli, co to znamená hladovět a mrznout a umírat po kouskách.

K těmto pozdním příchozím patřil i jistý Sandy McTrigger. Bylo několik důvodů, proč Sandy odešel z Yukonu. Předně měl opletačky s policií, která hlídkovala v kraji na západ od Dawsonu, a kromě toho byl na mizině. Přes tyto skutečnosti byl jedním z nejlepších prospektorů, jaký kdy táhl po březích Klondyku. Objevil několik nalezišť v celkové ceně jednoho nebo snad dvou miliónů, ale okamžitě je zase probil v hazardu nebo propil.

Svědomí neměl vůbec a strachu málo. Nejvýznamnějším rysem vepsaným v jeho tváři byla surovost. Vysedlá brada, vyvalené oči, nízké čelo a rezatá střapatá kštice prozrazovaly na první pohled, že je to chlapík, kterému se nedá věřit jinak, než když ho člověk má na očích nebo na dostřel kulky. Byl v podezření, že zabil dva muže a jiné oloupil, ale policii se až dosud nepodařilo z něčeho ho usvědčit. Vedle těchto špatných stránek se však Sandy McTrigger vyznačoval chladnokrevností a odvahou, jíž se musili bezděky obdivovat i jeho nejzatvrzelejší nepřátelé, a rovněž jistou chytrostí a zchytralostí, kterou jeho nevábný obličej rozhodně nejevil.

Do půl roku vyrostlo na McFarlanu ze země Red Gold City, vzdálené sto padesát mil od Fort Smithu, a Fort Smith byl od civilizace dalších pět set mil. Když Sandy do nového města přišel, obhlédl celou jeho roztodivnou snůšku bud, heren a kořalen a usoudil, že pro žádný z jeho tajných záměrů ještě neuzrál čas.

Trochu hrál a vyhrál si dost, aby mu to stačilo na jídlo a koupi jakés takés výstroje. Hlavním předmětem této výstroje byla stará předovka. Sandy, který vždycky míval nejnovější model opakovačky, jaká se objevila na trhu, se jí smál. Ale byla to nejlepší, co mu v té době finance dovolily.

Zamířil na jih – proti proudu McFarlanu. Za určitým místem na řece nenašli kovkopové žádné zlato. Sandy se s důvěrou pustil právě za to místo. A začal hledat, teprve až když byl v neprobádané končině. Pomalu se prodíral proti proudu malého přítoku, který pramenil asi padesát nebo šedesát mil k jihovýchodu. Tu a tam přišel na poměrně bohatý zlatonosný písek. Byl by mohl za den vyrýžovat za šest až osm dolarů zlata. Ale ohlížel se po lepší trefě. Týden za týdnem pokračoval ve své namáhavé cestě proti proudu, a čím dál se dostával, tím chudší byly jeho pánve. Nakonec nacházel „zrno“ jen velice zřídka. Po takových ohavných týdnech, jaké právě zažil, byl Sandy nebezpečný – byl-li ve společnosti jiných. Samoten byl neškodný.

Jednoho odpoledne přirazil s kánoí k bílému pruhu písčiny. Bylo to v ohybu, kde se říčka rozšiřovala a slibovala aspoň pár zrn. Sklonil se skoro až k samé vodě, když vtom něco na mokrém písku upoutalo jeho pozornost.

To něco byly zvířecí stopy. Přišla tam pít dvě zvířata. Stála vedle sebe. A stopy byly čerstvé – vytlačené ne víc než před hodinou, nanejvýš před dvěma.

Sandymu se v očích kmitl záblesk zájmu. Podíval se za sebe, podíval se proti proudu, podíval se po říčce dolů.

„Vlci,“ zahučel. „Škoda, že jsem po nich nemoh bouchnout z tý svý starý hákovnice támhle. Proboha – poslouchej! A za bílýho dne k tomu!“

Prudce vyskočil a pátravě se zadíval do houští v dálce. Čtvrt míle dál zachytila Šedka ve větru obávaný pach člověka a vyjádřila své varování hlasem. Bylo to táhlé kvílivé zavytí a Sandy McTrigger se nepohnul, dokud nedozněla jeho poslední ozvěna. Potom se vrátil ke kánoi, vytáhl svou starou předovku, nasadil na komínek čerstvou kapsli a chvatně zmizel za svahem břehu.

Týden se již Kazan a Šedka toulali v horním povodí McFarlanu a tentokrát to bylo od minulé zimy poprvé, co Šedka zachytila ve vzduchu pach člověka.

Když k ní vítr tu předzvěst nebezpečí zavál, byla sama. Krátce předtím, než se k ní ten pach donesl, opustil Kazan své místo po jejím boku a pustil se hbitě za sněžným králíkem. Šedka ležela na břiše pod houštím, naplocho přitisknutá k zemi, a čekala na něho. Ve chvílích, kdy byla sama, Šedka ustavičně větřila ve vzduchu. Slepota zbystřila její čich a sluch tak, že oba tyto její smysly byly téměř neomylné.

Nejdříve zaslechla třesknutí pádla o lub kánoe, když Sandy McTrigger byl ještě čtvrt míle daleko. Brzy potom se k ní donesl pach.

Pět minut po jejím varovném zavytí stál Kazan zase vedle ní, hlavu vysoko zdviženou, tlamu rozevřenou, a oddychoval.

Sandy kdysi lovíval polární lišky a nyní se uchýlil k eskymácké taktice. Postupoval v půlkruhu a točil se s úmyslem dojít až na místo, kde bude proti větru. Kazan zachytil z toho člověkem zamořeného vzduchu jediný závan a hřbet mu strnul napětím.

Ale slepá Šedka měla bystřejší smysly než malá červenooká liška Severu. Její natažený čenich zvolna sledoval Sandyho kroužení. Na vzdálenost tří set metrů zaslechla zapraskání suché větvičky pod jeho nohama. Pochytila kovové cinknutí, když hlaveň jeho pušky zavadila o mladou břízku.

V okamžiku, kdy jí Sandyho pach z větru zmizel, zakňučela, otřela se o Kazana a odklusala několik kroků k jihozápadu.

V takových chvílích Kazan zřídkakdy odmítal dbát jejích pokynů. Bok po boku tedy odklusali, a mezitím co se Sandy ještě stále plížil jako had a postupoval proti větru, Kazan si již z kraje houštiny, která lemovala břeh říčky, prohlížel kánoi vytaženou na bílý pruh písčiny.

Když se Sandy po hodinovém marném číhání vrátil, vedla přímo dolů ke kánoi dvojí čerstvá stopa. Užasle se na ni zadíval a potom mu šerednou tvář zvrásnil zlomyslný úšklebek. Pochichtával se, když přistoupil ke své výstroji a vyhrabal z ní gumový pytlíček. Z toho vytáhl pevně uzátkovanou lahvičku plnou malých želatinových kapslí. V každé kapsli byla třetina gramu strychninu. Vyskytovaly se nejasné narážky, že Sandy McTrigger kdysi dávno jednu takovou kapsli vyzkoušel tím, že ji hodil do šálku kávy a dal ji vypít jistému muži, ale policie mu to nikdy neprokázala.

Sandy byl v trávení odborníkem – za svého života tak usmrtil snad již na tisíc lišek. A znovu se zachichtal, když odpočítal tucet kapslí a pomyslil, jak snadné bude dostat se tomu zvědavému párku vlků na kůži. Dva tři dny předtím střelil soba a teď každou kapsli zabalil do kuličky jeleního loje, používaje k té práci nikoli prstů, nýbrž krátkých větviček, aby na těch smrtelných návnadách neutkvěl lidský pach.

Před západem slunce se Sandy vydal na pláň, křížem krážem ji procházel a kladl návnady. Většinu soust rozvěšel po nízkém křoví. Ostatní nakladl do vyšlapaných pěšinek králičích a sobích. Potom se vrátil k říčce a uvařil si večeři.

Druhý den ráno pak Sandy časně vstal a spěchal k otráveným návnadám. První sousto bylo netknuté. Druhé zůstalo tak, jak je nalíčil. Třetí bylo pryč.

Radostně se zachvěl, když se rozhlédl kolem. Někde v okruhu dvou set nebo tří set metrů najde svou kořist. Potom sklouzl pohledem pod keř, na který včera jedovaté sousto pověsil, a ze rtů mu vyhrkla kletba. Návnada zůstala nesnědená. Sobí tuk ležel rozházený pod křovím a v největším kousku dosud vězela bílá kapsle – neporušená.

To byla první Sandyho zkušenost s divokým zvířetem, jehož instinkty zostřila slepota; a mátla ho. Pokud věděl, nic takového se nikdy předtím ještě nestalo. Když se liška nebo vlk dali zlákat tak daleko, že se návnady vůbec dotkli, pak bylo jisté, že návnadu spolkli. Sandy zamířil dál ke čtvrté a páté návnadě. Byly netknuté. Šestá byla roztrhaná právě jako třetí. Ale v tomto případě byla kapsle prasklá a bílý prášek rozsypaný. Ještě další dvě otrávená sousta našel Sandy takto stržená. Věděl, že to je dílo Kazanovo a Šedčino, protože našel stopy jejich tlapek na deseti jiných místech.

Špatná nálada, nastřádaná za všechny ty týdny marné dřiny, si našla ventil v jeho zklamání a vzteku. Konečně našel makavý důvod, proč klít. Nezdar s otrávenými návnadami považoval za jakési vyvrcholení celé své všeobecné smůly. Byl přesvědčen, že všechno se proti němu spiklo, a rozhodl se, že se vrátí do Red Gold City.

Brzy po poledni spustil kánoi na vodu a plul volně s proudem po říčce dolů. Toho dne nestál o práci a všechnu ji ponechával proudu; pádla užíval jen natolik, aby příď svého štíhlého plavidla udržel v patřičném směru. Pohodlně se opřel zády, pokuřoval si z dýmky a starou pušku tiskl mezi koleny. Vítr vál proti němu a Sandy pozorně číhal po zvěři.

Bylo pozdě odpoledne, když Kazan a Šedka vyšli na pruh písčiny asi pět nebo šest mil doleji po proudu. Kazan právě chlemtal chladivou vodu, když se Sandy tiše vynořil ze zákrutu sto metrů nad nimi. Kdyby byl vanul správný vítr nebo kdyby byl Sandy používal pádla, byla by Šedka nebezpečí postřehla.

Ale tak ji na nebezpečí upozornilo teprve kovové cvaknutí starodávného zámku Sandyho pušky. Blízkost nebezpečí ji rázem vzrušila. Kazan zvuk zaslechl, přestal pít a otočil se po něm.

V tom okamžiku stiskl Sandy kohoutek. Plivnutí kouře, třesk střelného prachu, a Kazan ucítil, jak mu rychlostí blesku mozkem projel žhavý proud ohně. Zapotácel se, nohy pod ním povolily a zhroutil se bezvládně na hromadu.

Šedka vyrazila jako šíp pryč do houštiny. Ve své slepotě neviděla Kazana, jak se skácel na bílý písek. Nezastavila se, dokud nebyla od toho děsivého hřmění z pušky bílého muže na čtvrt míle daleko, a potom čekala na Kazana.

S jásavým vřískotem přirazil Sandy McTrigger s kánoí k bílému pruhu písčiny.

„Tak jsem tě přece dostal, ty ďáble stará, viď?“ rozkřikl se. „Byl bych dostal i toho druhýho, jen mít něco jinšího než tuhle zatracenou předpotopní bouchačku!“

Pažbou pušky převrátil Kazanovi hlavu a místo radostného, škodolibého úšklebku mu na tváři náhle naskočil výraz úžasu. Prvně si všiml obojku kolem Kazanova krku.

„Proboha, to není vlk,“ zajíkl se. „On je to pes, Sandy McTriggere – pes!“

Kapitola 22

SANDYHO METODA

McTrigger padl na kolena do písku. Všechen jásavý výraz mu rázem zmizel z tváře. Otáčel obojkem kolem psova bezvládného krku, až našel zašlou rytou destičku, na níž bylo již těžko rozeznat odřená písmena K-a-z-a-n. Hláskoval si je jedno po druhém a výraz v jeho tváři byl výraz člověka, který dosud nevěří tomu, co viděl a slyšel.

„Pes!“ zvolal znovu. „Pes, Sandy McTriggere, a ke všemu – krása sama!“

Opět se postavil a zahleděl se na svou oběť na zemi. Do bílého písku u špičky Kazanova čenichu se vsakovala kaluž krve. Po chviličce se Sandy shýbl, aby se podíval, kam koule psa zasáhla. Prohlídka v něm vzbudila nový a ještě větší zájem.

Těžká koule ze staré předovky zasáhla Kazana přímo na temeni hlavy. Byla to povrchní rána, která ani neprorazila lebku, a v mžiku Sandy porozuměl chvějivým a škubavým pohybům Kazanových plecí a nohou. Předtím se domníval, že to jsou poslední křečovité stahy svalů v smrtelném zápase.

Ale Kazan neumíral. Byl jenom omráčený – a v několika Minutách bude zase na nohou.

Sandy byl vytříbený znalec psů – psů, kteří tahávali v saňových postrojích. Prožil mezi nimi dvě třetiny života. Na první pohled dovedl určit jejich stáří, cenu a dílem i jejich životni osudy. Ve sněhu dovedl rozeznat stopu mackenzijského huňáče od stopy malamuta a krok psa eskymáckého od yukonského.

Podíval se Kazanovi na tlapky. Byly to tlapy vlčí a Sandy se uchichtl – Kazan je zčásti dítě divočiny, a je velký a silný. A Sandy pomyslil na nadcházející zimu a na vysoké ceny, jaké se budou v Red Gold City za psy platit. Odešel ke kánoi a vrátil se s kotoučem silného řemene spleteného z losí kůže. Potom se usadil se zkříženýma nohama před Kazanem a začal vyrábět náhubek. Počínal si přitom tak, že proplétal jednotlivé pramínky stejně, jako když si člověk síťuje výplň do sněžnice.

V deseti minutách nasadil náhubek Kazanovi na čenich a spolehlivě mu ho připevnil kolem krku. K obojku pak přivázal třímetrový pletený řemen.

Potom poodsedl a čekal, až Kazan přijde k sobě.

Když Kazan poprvé zdvihl hlavu, nic neviděl. Měl před očima rudou mlhu. Ale ta se rychle rozplynula a Kazan spatřil muže. Jeho první instinkt byl zdvihnout se na nohy. Ale třikrát se svalil, než se mu podařilo vstát.

Sandy seděl na bobku na dva metry od něho, držel v ruce konec řemene a zubil se.

Kazan v odpověď vycenil tesáky. Zavrčel a hřebínek po celé délce hřbetu se mu výhružně naježil.

Sandy prudce vyskočil.

„Hádám, že vím, co máš v pácu,“ řekl. „Takového, jako jsi ty, jsem už měl. Ta prokletá vlčí čeládka tě zkazila – a budeš potřebovat pořádně naložit klackem, než tě dám zas do pořádku. Na, podívej.“

Sandy se z opatrnosti zajistil ještě tím, že si spolu s řemenem přinesl také silný klacek. Zdvihl ho nyní z písku, kam ho předtím odhodil.

Kazanovi se zatím vrátila skorem všechna síla. Už se mu hlava nemotala. Mlha před jeho očima se již rozplynula. Před sebou viděl opět svého dávného nepřítele – člověka – muže s klackem. V mžiku v něm vzplanula všechna dravá divokost jeho přirozenosti. Bez uvažování věděl, že Šedka je pryč a že jejím útěkem je vinen ten muž. Rovněž věděl, že ten muž mu způsobil bolest, a co připisoval muži, to přičítal i klacku. Podle jeho novějšího nazírání na svět, zrozeného ze svobody a soužití se Šedkou, byli muž a klacek dvoj jediní a neodlučitelní.

Se vzteklým zavrčením skočil na Sandyho. Muž neočekával přímý útok, a dříve než mohl zdvihnout klacek anebo uskočit stranou, Kazan mu dopadl přímo na prsa. Náhubek na Kazanově tlamě ho zachránil. Tesáky, které by mu byly rozdrásaly hrdlo, sklaply neškodně. Pod tíhou psova těla se skácel dozadu jako sražen balvanem z obléhacího praku.

S hbitostí kočky se vzápětí vyšvihl zase na nohy a konec řemene měl několikrát omotaný kolem zápěstí. Kazan skočil znovu a tentokrát se srazil se vzteklým rozmachem klacku. Ten ho těžce zasáhl do plece a srazil ho na písek. Než se mohl vzpamatovat, Sandy se na něho vrhl s veškerou zuřivostí člověka vztekem nepříčetného. Zkracoval poznenáhlu řemen tím, že si ho víc a víc omotával kolem ruky, a klacek se zdvihal a zase dopadal se zručností a silou člověka dlouho zvyklého s ním zacházet.

První rány měly pouze ten účinek, že Kazanovu nenávist k člověku i zuřivost a neohroženost jeho útoků jen stupňovaly. Znovu a znovu se vrhal kupředu a pokaždé na něj klacek dopadl s takovou prudkostí, že mu div nezpřerážel kosti. Kolem Sandyho krutých úst se usadil napjatý rys zavilosti.

Podobného psa ještě v životě nepoznal, a byl poněkud znepokojený, i když Kazan měl náhubek. Nebýt toho silného řemene, byly by se mu Kazanovy tesáky už třikrát zaryly hluboko do masa. A kdyby se řemínky kolem těch zuřivých čelistí sesmekly nebo praskly… Tu myšlenku doprovodil Sandy drtivou ranou, která zasáhla Kazana do hlavy, a starý zápasník se poznovu skácel bez vlády na písek. McTrigger prudce a těžce oddychoval. Byl s dechem málem v koncích. Uvědomil si, jak zoufalý to byl zápas, teprve když mu klacek vypadl z ruky.

Než se Kazan vzpamatoval z rány, která ho omráčila, prohlédl Sandy náhubek a pro jistotu ho ještě zesílil vpletením dalšího řemínku. Potom odvlekl Kazana ke kmenu, který vysoká voda vyvrhla o několik metrů dál na břeh, a přivázal pevně konec pleteného řemene k pahýlu kořene.

Pak vytáhl kánoi výš na písčinu a pustil se do příprav k přenocování.

Několik minut po tom, kdy se jeho omráčené smysly plně probudily k vědomí, ležel Kazan bez hnutí a pozoroval Sandyho McTriggera. Každičká kůstka v těle ho bolela. Čelisti ho pálily a krvácely mu. Horní pysk měl rozseknutý tam, kde ho zasáhl klacek. Jedno oko měl podlitinou skorem zavřené.

Sandy přišel několikrát k němu velmi potěšený tím, co pokládal za dobrý výsledek výprasku. Pokaždé si s sebou přinesl klacek. Potřetí jím rýpl do Kazana a pes vztekle zavrčel a zuřivě chňapl po konci klacku.

To právě chtěl Sandy docílit – byl to starý trik psích otrokářů.

Okamžitě se zase rozháněl, až Kazan s bolestným kňučením zalezl pod ochranu kořání, ke kterému ho muž uvázal. Stěží se vůbec dokázal odploužit. Pravou přední packu měl rozbitou. Zadek pod ním klesal. Nějakou dobu po tomto druhém zmlácení by nebyl mohl utéci, ani kdyby býval volný.

Sandy byl v neobyčejně dobrém rozmaru.

„Však já z tebe tu vzteklost vyženu, žádné strachy,“ řekl Kazanovi snad podvacáté. „Není nad pořádný výprask, aby jeden naučil psy a ženské na slovo parírovat. Do měsíce budeš mít cenu dvě stě dolarů, nebo jinak z tebe zaživa stáhnu kůži!“

Než se setmělo, pokusil se Sandy ještě několikrát Kazanovu nepřátelskou odbojnost vydráždit.

V Kazanovi však již nedoutnala ani jiskřička touhy bojovat. Ty dva strašlivé výprasky a omračující úder koule do lebky ho zdeptaly, že mu bylo zle. Ležel s hlavou na zemi mezi předními tlapami, oči měl zavřené a McTriggera vůbec neviděl. Nechával bez povšimnutí maso, které mu hodil pod nos. Nevěděl, kdy poslední odlesk slunce pohasl za lesem na západě, ani kdy se snesla tma.

Ale nakonec ho přec jen z té otupělosti něco vyburcovalo. K jeho omámenému a ochořelému mozku to dolehlo jako volání z dávné minulosti – a zdvihl hlavu a poslouchal. Kus dál na písčině rozdělal McTrigger zatím oheň a teď stál v jeho rudé záři a díval se k temným stínům nad čárou pobřeží.

Také muž poslouchal.

To, co předtím zburcovalo Kazana, ozvalo se nyní opět – Šedčin tesklivý žalostný nářek kdesi daleko na pláni. Se zakňučením se vyškrábal na nohy a škubal se na řemeni. Sandy popadl klacek a skokem byl u něho.

„Lehni, bestie!“ rozkázal.

A v záři ohně se znovu se vzteklou prudkostí zdvihal klacek a zas dopadal. Když se McTrigger vrátil k ohni, opět těžce lapal po dechu. Klacek odhodil vedle houní, které si rozprostřel na spaní. Klacek teď vypadal jinak. Byl celý krvavý a polepený chlupy.

„To z něho, hádám, všechnu vzpurnost vyžene,“ zachichtal se. „Buď se to povede – nebo ho zabiju!“

Několikrát za tu noc slyšel Kazan ještě Šedčino volání. Odpovídal jen tichounkým kňučením, protože se bál klacku. Pozoroval oheň, dokud poslední uhlíky nepohasly, a potom se opatrně vyplazil zpod kořání. Několikrát se pokusil postavit na nohy, ale pokaždé se zase svalil. Neměl nohy zlámané, ale bolest, když na nich stál, byla přímo mučivá. Byl rozpálený horečkou. Celou tu noc prahl po doušku vody. Když se Sandy časně za úsvitu vyhrabal z houní, dal mu maso i vodu. Kazan vodu vypil, ale masa se ani nedotkl.

Sandy pozoroval tu změnu s uspokojením. Než se vyhouplo slunce, byl již po snídani a hotov k odjezdu. Teď už přistoupil ke Kazanovi nebojácně bez klacku. Odvázal pletený řemen a odvlekl psa ke kánoi. Kazan se choulil na písku, mezitím co jeho uchvatitel přivazoval konec koženého lana k zádi kánoe. Sandy se zazubil. Co přijde teď, to bude pro něho náramná legrace. V Yukonu se naučil, jak ze psů vyhnat vzpurnost.

Odrazil od břehu, přídí do vody. Potom se vzepřel o pádlo a začal Kazana táhnout k vodě. V několika okamžicích stál Kazan předníma nohama zabořený v mokrém písku na samém kraji říčky. Na chviličku Sandy pletený řemen trochu povolil. Potom náhlým mocným škubnutím strhl Kazana do vody. Okamžitě zarejdoval doprostřed říčky, rychle stočil kánoi po proudu a začal pádlovat právě tolik, aby řemen uvázaný kolem krku jeho oběti byl napjatý.

A Kazan teď musil přes svá zranění a nemoc volky nevolky plavat, aby udržel hlavu nad vodou. Ve vířivé stopě za kánoí a při tom, jak Sandy své záběry pádlem ustavičně zesiloval, se Kazanovo postavení každým okamžikem stávalo trýznivější.

Chvílemi stáhl napjatý řemen jeho huňatou hlavu úplně pod vodu. Jindy zase Sandy počkal, až proud zanesl psa k boku kánoe, a potom ho koncem pádla stlačil pod vodu. Kazan stále slábl. Po půli míli cesty se začal topit. Teprve potom si ho Sandy přitáhl k boku kánoe a přes lub ho přehodil dovnitř. Pes se svalil bezvládně a bez dechu na dno.

Jakkoli surových metod Sandy použil, jeho účelu vyhověly. Kazan již nechoval nejmenší touhu bojovat. Neusiloval již o svobodu. Věděl, že ten muž je jeho pánem, a pro tu chvíli byla všechna jeho odvaha tatam. Netoužil po ničem jiném, než aby směl zůstat ležet na dně kánoe, z dosahu klacku a v bezpečí před vodou. Klacek ležel mezi ním a mužem. Jeho konec měl na několik pídí od čenichu, a co z něho cítil, byla jeho vlastní krev.

Pět dní a pět nocí trvala cesta dolů po proudu a McTriggerova procedura civilizování Kazana pokračovala ještě třemi dalšími výprasky klackem a jednou další trýznivou lekcí ve vodě. Šestého dne ráno dorazili do Red Gold City a McTrigger rozbil svůj stan u samé řeky. Někde sehnal pro Kazana řetěz, a když vzadu za stanem psa spolehlivě uvázal, odřízl mu řemínkový náhubek.

„S náhubkem bys na sebe nabrat nemohl,“ řekl svému zajatci. „A já chci, abys zesílil – a zdivočel jak ďas. Něco mě napadlo. Napadlo mě, že to stačíš nandat i takovýmu rysovi ve svý váze. Však taky brzičko tady spolu sehrajem kousek, že nám na zlatej prach nestačí kapsa. Zkusil jsem to už dřív a mužem to zkusit taky tady. Vlk a pes – páníčku, to jim vytřem zrak!“

Potom nosil Kazanovi dvakrát denně čerstvé syrové maso. Kazanovi se rychle vracela jeho bojovnost a odvaha. Údy ho přestávaly bolet, pomlácené čelisti se mu hojily. A po čtvrtém dni, kdykoli mu Sandy přinášel žrádlo, pokaždé ho vítal hrozivým vrčením a bojovně vyceněnými tesáky.

Teď už ho McTrigger nebil. Nikdy ho nekrmil rybami ani lojem s otrubami – nýbrž výhradně syrovým masem. Jel schválně celých pět mil proti proudu řeky, jen aby mu přivezl čerstvé vnitřnosti ze soba, kterého tam někdo ulovil.

Jednoho dne s sebou Sandy přivedl jiného muže, a když k němu neznámý popošel jen o krůček tuze blízko, Kazan se nenadále po něm vrhl jako blesk.

Muž s vyděšeným zaklením jen taktak uskočil.

„Ten by šel,“ zabručel muž. „Je sice o takových deset patnáct liber lehčí než ta doga, ale má zase ty svoje zuby – a mrštnost – a pořádně se ukáže, dřív než půjde k zemi.“

„Vsadím se s vámi o čtvrtinu svýho podílu, že ten k zemi nepůjde,“ nabídl Sandy.

„Platí!“ potvrdil druhý. „Jak dlouho to může trvat, než bude fit?“ Sandy chviličku přemýšlel.

„Ještě tak tejden,“ odpověděl. „Dřív svou váhu mít nebude. Řekněme ode dneška za tejden. Příští úterý večír. Hodí se vám to, Harkere?“

Harker přikývl.

„Tak tedy příští úterý večír,“ přisvědčil.

A pak ještě dodal:

„Já se vsadím o půlku svýho podílu, že ta doga vašeho vlčáka oddělá.“

Sandy se dlouze zadíval na Kazana.

„No dobrá, vemu vás za slovo,“ řekl. A když si pak s Harkerem plácl, dodal: „Nevěřím, že by se odsud až k Yukonu našel pes, aby dokázal oddělat tohohle vlka!“

Kapitola 23

PROFESOR MCGILL

Red Gold City bylo už pro nějaké to večerní povyražení věru zralé.

Karbanilo se tam sice trochu, hazardovalo, tu a tam i zápasilo a vypilo se dost kořalky, aby se občas vzbudila povznesená nálada, ale přítomnost jízdní policie brzdila a udržovala všechen život v neobyčejně krotkých mezích ve srovnání s tím, co se dělo o pár set mil výš k severu v kraji kolem Dawsonu. Zábava ohlášená Sandym McTriggerem a Janem Harkerem se setkala s nadšeným souhlasem.

Novina se roznesla v okruhu dvaceti mil od Red Gold City a město ještě nikdy nezažilo tak velké vzrušení, jaké v něm panovalo odpoledne a večer v den stanovený pro velký zápas. To hlavně proto, že Kazan i ohromná doga byli veřejně vystaveni, každý pes ve své vlastní kleci zvlášť k tomu účelu zhotovené, a sázecí horečka již propukla.

Oba zápasníky si skrze mříže jejich klecí prohlíželo tři sta mužů, z nichž každý zaplatil pět dolarů, aby se mohl na zápas dívat. Harkerův pes byl kříženec velké dogy a mastifa, narozený na severu a vycvičený na tažného psa. Sázky zněly většinou dvě ku jedné v jeho prospěch. V některých případech stoupaly i až na tři ku jedné. Při tomto poměru se na Kazanovi dala vydělat spousta peněz. Ti, kdo riskovali peníze na něho, byli starší zálesáci, protřelejší divočinou – mužové, kteří strávili téměř celý život mezi psy a kteří věděli, co znamená ten červený svit v Kazanových očích.

Jeden starý zlatokop od Kootenaye šeptal tiše do ucha druhému:

„Já bych na něj sázel i jedna k jedný. Kdybych musel, dal bych dokonce druhýmu i výhodu. Ten vlčák tu dogu utahá. Ta doga nebude mít vůbec styl.“

„Ale má váhu,“ namítl druhý nedůvěřivě. „Podívejte na ty její čelisti a na ty plece –“

„– a na ty velký tlapy a na to měkký hrdlo a na to bachratě tlustý břicho,“ vpadl mu do řeči kovkop od Kootenaye. „Proboha, člověče, dejte si ode mě přece říct a nesázejte na tu dogu!“

Vedrali se mezi ně jiní. Kazan na všechny ty obličeje kolem sebe zprvu zlostně vrčel. Ale nyní ležel přitisknutý k prkenné zadní stěně klece a s hlavou mezi předními tlapami si je jen nevraživě měřil.

Zápas se měl konat v Harkerově hospodě, jakési kombinaci výčepu s kavárnou. Lavice a stoly Harker vyklidil a uprostřed jediného velkého sálu stálo metr vysoké pódium a na něm spočívala silná klec měřící tři metry do čtverce. Kolem dokola pódia stála v hustých řadách sedadla pro tři sta diváků. Klec byla shora otevřená a právě nad ní visely dvě velké petrolejové lampy s odraznými zrcadly.

Bylo osm hodin, když Harker, McTrigger a s nimi dva další muži přinášeli klec s Kazanem do arény za dřevěné tyče, které vyčnívaly z jejího dna.

Velká doga byla už na ohrazeném pódiu, kde se měl zápas konat. Stála a v oslnivém světle lampových reflektorů mhouřila oči. Když spatřila Kazana, našpicovala uši. Kazan nevycenil tesáky. Žádný z psů neprojevil očekávanou nesnášenlivost, ačkoli se spolu viděli prvně v životě.

Shromáždění tří set mužů se rozhlučelo zklamaným reptáním.

Doga stála nehybně jako skála, když Kazana šťoucháním vypuzovali z jeho klece do ohrazeného zápasiště. Ani neskočila, ani nezavrčela. Prohlížela si Kazana, nádhernou hlavu zvědavě a tázavě nachýlenou ke straně, a potom se znovu zadívala do napjatých a vzrušených tváří čekajících mužů.

Na několik vteřin stanul Kazan, nohy jako struny, čelem proti doze. Pak mu napětí v plecích povolilo, ramena poklesla a také on se klidně zahleděl do davu, který očekával zápas na život a na smrt.

Hustě obsazenými řadami se rozlehl pohrdavý smích. Na adresu McTriggera a Harkera pršely mňoukavé úštěpky a špičky a do hluku stále rostoucí nespokojenosti se mísily zlostné hlasy, dožadující se vrácení vstupného.

Sandy byl zahanbením a vzteky v obličeji celý rudý.

Harkerovi naběhly modré žíly na čele na dvojnásobek, než jak mu vystupovaly jindy. Hrozil pěstí proti davu a křičel:

„Počkejte! Dejte jim načas, sakra blázni!“

Po jeho slovech všechny hlasy ztichly.

Kazan se zatím otočil. Stál čelem proti obrovské doze. A doga obrátila oči na Kazana. Opatrně, připraven vyrazit kupředu nebo uskočit stranou, Kazan maličko popošel. Doga se naježila v lopatkách. I ona popošla proti Kazanovi. Na metr od sebe zůstali strnule stát.

Zašeptat někdo, byl by to teď slyšel celý sál. Sandy a Harker, kteří stáli u klece, sotva dýchali.

Obě ty polovlčí oběti člověka, bojovníci protřelí ve stech zápasů, neohrožení až k smrti a každým údem i svalem úchvatná krása, stály tváří v tvář proti sobě. Nikdo nemohl vidět ten tázavý pohled v jejich zvířecích očích. Nikdo neměl tušení, že v tom napjatém okamžiku se mezi nimi vznáší neviditelná ruka bájného Velkého ducha divočiny a že na ně právě sestupuje jeden z jeho zázraků. Totiž srozumění. Kdyby se byli setkali pod širým nebem – jako rivalové v postraňcích – byli by se už váleli v smrtelném zápolení nesmiřitelného boje. Ale zde nastoupila němá výzva k bratrství.

V posledním okamžiku, kdy je už dělil pouze krůček a kdy mužové očekávali, že uvidí první zuřivý výpad, nádherná doga zvolna zdvihla hlavu a zahleděla se jasnou září světel přes Kazanův hřbet. Harker se celý třásl a tlumeně si pro sebe klel. Hrdlo dogy se přímo vystavovalo Kazanovi.

Ale obě zvířata se již spolu mlčky srozuměla na bratrském míru.

Kazan neskočil. Obrátil se.

A oba psi – ve svém pohrdání člověkem úchvatní – stanuli bok po boku a mřížemi svého vězení hleděli do moře surových lidských tváří před sebou.

V davu propukl řev – řev plný hněvu, výzev a hrozeb. Harker ve svém vzteku vytáhl revolver a namířil jím na dogu. Jediný hlas, silnější než všechna vřava v davu, ho zakřikl.

„Zadržte!“ kázal. „Zadržte – ve jménu zákona!“

Nakratičko zavládlo ticho. Všechny obličeje se otočily ve směru, odkud zazněl hlas. Za poslední řadou stáli na židlích dva muži. Jeden byl seržant Brokaw od Královské severozápadní jízdní policie. To on právě promluvil. Měl ruku zdviženou do výše, vyžaduje si ticho a pozornost.

Na židli vedle něho stál jiný muž. Byl hubený, měl skleslá ramena a bledou hladkou tvář – drobný člověk, jehož vzhled a vpadlé líce neprozrazovaly nic o létech, která strávil v nevlídném kraji po obou stranách polárního kruhu. Nyní zase promluvil on, zatímco seržant držel| ruku vztaženou. Jeho hlas byl hluboký a klidný.

„Dám majitelům za ty psy pět set dolarů,“ prohlásil.

Každý člověk v místnosti tu nabídku slyšel. Harker se podíval na Sandyho.

Na minutku sestrčili hlavy dohromady.

„Ti spolu bojovat nebudou, a ve spřežení z nich bude dobrý tažný pár,“ pokračoval drobný muž. „Dám za ně majitelům pět set dolarů.“

Harker zdvihl ruku.

„Dejte šest,“ řekl. „Dejte šest, a jsou vaši.“

Drobný muž váhal.

Potom přikývl.

„Dám vám šest set,“ potvrdil slovy.

Davem se rozlehl reptavý šum. Harker vylezl na kraj pódia.

„Není to naše vina, že nechtěj bojovat,“ křičel, „ale jestli je mezi vámi někdo tak malichernej, že chce peníze zpátky, tak je může mít, až půjde odsud ven. Psi nás vyšpláchli, to je všechno. Naše vina to není.“

V doprovodu policejního seržanta se drobný muž proplétal mezi židlemi, až došel ke kleci.

Tam se s bledou tváří až u samé plaňkové mříže zahleděl na Kazana a na velkou dogu.

„Myslím, že budeme dobří přátelé,“ pravil a mluvil tak tiše, že jeho hlas slyšeli jenom psi. „Je to vysoká cena, kamarádi, ale naúčtujeme ji Akademii. Budu potřebovat párek čtyřnohých přátel vašeho mravního kalibru.“

A nikdo netušil, proč Kazan i velká doga postoupili blíž k té straně klece, kde stál drobný učenec, když z kapsy vytáhl tlustý svitek bankovek a odpočítával z něho šest set dolarů pro Harkera a Sandyho McTriggera.

Kapitola 24

SAMA V TEMNOTĚ

Ještě nikdy na Šedku nedoléhala hrůza a osamělost slepoty tak tíživě jako ve dnech, které následovaly po Kazanově postřelení a jeho zajetí Sandym McTriggerem.

Kolik hodin po výstřelu se krčila v křoví kus od řeky a čekala, až Kazan za ní přijde. Pevně věřila, že přijde, stejně jako už přišel tisíckrát předtím, a ležela přitisknutá břichem na zem, větřila ve vzduchu, a když jí vítr pořád nepřinášel pach jejího druha, kňučela.

Den jako noc pro ni byly nyní stejně nekonečným chaosem tmy, ale poznala, když slunce zapadlo. Vycítila první houstnoucí stíny noci a věděla, že svítí hvězdy a že se řeka koupe v měsíčním světle. Byla to noc jako stvořená pro potulky a po nějaké době se Šedka nepokojně rozběhla v malém kruhu a vyslala do dálky svůj první zvídavý dotaz po Kazanovi.

Shora od řeky se k ní donesl čpavý pach kouře a Šedka instinktivně pochopila, že Kazana jí odnímá právě ten kouř a ta blízkost člověka. Ale nepřiblížila se ani o krůček víc, než kam sahal první kruh vyšlapaný jejími měkkými tlapkami. Slepota ji naučila čekat. Ode dne toho boje na Sluneční skále, kdy ji rys oloupil o zrak, ji Kazan ještě nikdy nezklamal. Třikrát ho zavolala z počátku té noci.

Potom si v hustém borovém mlází uhrabala pelech a čekala až do úsvitu.

Stejně jako věděla, kdy noc zastřela poslední paprsek slunce, tak i věděla, ač nevidomá, kdy se zrodil den. Teprve když na hřbetě ucítila teplo slunce, převládla nad její opatrností úzkost.

Pomalu zamířila k řece, větřila ve vzduchu a kňučela. Vzduchem se již déle nenesl zápach kouře a Šedka nemohla zachytit ani pach člověka. Sledovala svou vlastní stopu zpátky k písčině a na pokraji hustého křoví, které přerůstalo nad bílé pobřeží říčky, se zastavila a poslouchala. Po chvilce se sdrápala dolů a šla přímo na místo, kde spolu s Kazanem pili, když se ozval ten výstřel. A tam se její nozdry setkaly s pískem ještě mokrým a slepeným Kazanovou krví.

Věděla, že to je krev jejího druha, protože všude kolem ní na písku byl jeho pach, smíšený s lidským pachem Sandyho McTriggera. Vyčenichala stopu jeho těla až na okraj vody, kudy ho Sandy vlekl ke kánoi. Našla padlý kmen, u kterého byl uvázaný. A pak přišla na jeden z obou klacků, kterých Sandy použil k mlácení zraněného Kazana, aby si ho podrobil.

Klacek byl celý zakrvácený a polepený chlupy, a tu Šedka znenadání přisedla na zadek a zdvihla svou slepou tvář k obloze a z hrdla se jí vydralo tesklivé zavytí po Kazanovi, jež se na perutích jižního větru neslo na míle daleko. Ještě nikdy v životě Šedka takovým hlasem nezavyla. Nebylo to ono „volání“, jaké přichází s měsíční nocí, a nebyla to ani lovčí výzva, ani touha vlčice po sblížení s druhem. Zazníval z něho žalozpěv smrti.

A po tom jediném tesklivém zavytí se Šedka odploužila zpátky do křoví nad řekou a na jeho kraji pak ležela s tváří obrácenou k vodě. Padla na ni zvláštní hrůza. Zvykla si již na temnotu, ale ještě nikdy nebyla v té temnotě sama. Vždycky ji dosud provázela ochrana v podobě Kazanovy přítomnosti. Slyšela kvokavý hlas tetřívčí slípky v houští několik kroků vzdáleném a teď jí ten zvuk připadal, jako by přicházel z jiného světa. V trávě blízko u jejích předních tlapek zašustil hraboš a Šedka po něm chňapla – a v zubech sevřela kámen. Svaly na plecích se jí chvějivě škubaly a celá se třásla, jako by ji přepadla prudká zimnice. Byla vyděšena temnotou, která před ní skrývala svět, a tlapkami si drápala zarostlé oči, jako by si je mohla protřít a vrátit jim světlo.

S počátkem odpoledne se opět odtoulala zpátky na pláň. Ta byla nyní jiná. Děsila ji, a Šedka se brzy vrátila na písčitý břeh a schoulila se pod kmenem, kde předtím ležel Kazan.

Tam ji to tolik neděsilo. Všude kolem sebe cítila silný pach po Kazanovi. Celou hodinu ležela bez hnutí s hlavou položenou na klacku olepeném jeho srstí a krví.

Večer ji zastihl dosud tam. A když se vyhoupl měsíc a vyšly hvězdy, zalezla zase zpátky do jamky v bílém písku, kterou pod kmenem vytlačilo Kazanovo tělo.

Po úsvitu sešla na kraj říčky se napít. Nemohla vidět, že i den je téměř stejně tmavý jako noc a že šedomodrá obloha je jedna změť dřímající bouře. Ale v dusném vzduchu její příchod větřila a vyciťovala všechny ty klikaté šlehy blesků, které se k ní valily z jihozápadu‘ spolu s neprostupným příkrovem mračen. Vzdálené dunění hromu rachotilo stále hlasitěji a Šedka se opět‘ schoulila pod Kazanův kmen. A pak několik hodin nad ní řádila bouře a déšť se lil v celých potopách.

Když se bouře konečně vyzuřila, vyplížila se Šedka z úkrytu jako ubitá.

Marně se snažila natáhnout jediný poslední pach po Kazanovi. Klacek byl omytý do čista. Písek, který rudě zbarvila Kazanova krev, byl zase bílý. Ani pod kmenem už po pachu nezbylo jedinké stopy. Až do té chvíle skličovala Šedku pouze hrůza, že je sama v té propasti tmy, která ji obklopuje. Ale s příchodem odpoledne se dostavil také hlad. A jedině ten hlad ji vyhnal z písčiny.

Šedka se znovu odtoulala zpátky na pláň. Desetkrát zvětřila zvěř, ale ta jí pokaždé unikla. I hraboš, kterého zahnala pod kořen a vyhrabala tlapami, uklouzl jejím tesákům.

Šestatřicet hodin předtím nechali Kazan a Šedka pár mil dál na pláni půlku svého posledního úlovku. Jejich kořistí se tenkrát stal jeden z obrovských stepních králíků a Šedka nyní k tomu místu zamířila. Nepotřebovala zrak, aby ten zbytek našla. Onen šestý smysl živočišné říše, smysl pro orientaci, byl u ní vyvinut k nejvyšší dokonalosti, a proto se teď prodírala houštinami k místu, kde si králíka zahrabali, cestou tak rovnou, jakou by se byl na svých křídlech nesl holub.

Ale před ní tam již byla bílá liška, a tak Šedka našla jen rozházené zbytky chlupů a kůže. Co nechala liška, roznesly straky a sojky. O hladu zamířila Šedka zase zpátky k řece.

Tu noc přespala opět na místě, kde předtím ležel Kazan, a třikrát ho volala, ale nedostala odpověď. Ráno spadla hojná rosa a vymáčela z písku poslední mizivé stopy pachu po jejím druhovi. Ale ještě celý ten den a i ten, který po něm následoval, lpěla slepá Šedka houževnatě na úzkém pruhu bílé písčiny. Čtvrtého dne dostoupil její hlad takové síly, že ohlodávala kůru z vrbového křoví.

A toho dne právě učinila objev.

Pila z říčky, když vtom se její citlivý nos dotkl na kraji vody něčeho hladkého, co bylo slabounce cítit masem. Byla to zaděnka, jedna z velkých škeblí severních řek. Vyhrábla si ji tlapou na břeh a očichávala její tvrdou lasturu. Potom ji rozdrtila mezi zuby. V životě ještě neochutnala lahodnější maso než to, které našla uvnitř, a hned začala slídit po dalších škeblích. Našla jich hodně, a jedla a jedla, až už necítila hlad.

Ještě další tři dny zůstala na písčině.

A potom k ní jedné noci dolehlo volání. Celou ji roztřáslo zvláštním novým vzrušením – něčím, co snad byla nová naděje. A tak ve svitu měsíce nepokojně pobíhala po ozářeném pruhu písčiny sem a tam a otáčela se hned k severu, hned zas k jihu a potom k východu a k západu – a s hlavou vysoko zdviženou poslouchala, jako by se v tichém nočním vánku snažila najít, odkud se k ní nese ten vábivý šepot kouzelného hlasu.

A ať k ní již zalétalo cokoli, přicházelo to zdaleka od jihovýchodu. Tam daleko – za velkou pustinou, daleko daleko za krajním lemem severní hradby lesů – byl domov. A právě tam, tam daleko – uvažovala svým zvířecím rozumem – musí najít Kazana.

Volání nepřicházelo od jejich starého domova ve vývratu na slatině. Přicházelo odněkud odjinud, z větší dálky, a tu náhle Šedce před slepým zrakem jako bleskem vytanula vidina vysoké homole Sluneční skály, obraz točité stezky, která na ni vede, a srubové chaty na pláni.

Tam na té skále ji právě stihla slepota. Tam pro ni také skončil den a započala věčná noc. A tam také mateřsky pečovala o své prvorozené. Příroda jí vtiskla tyto vzpomínky do paměti tak pevně, že jí je nadosmrti nic nemohlo z ní vymazat – a když se k ní to volání doneslo, pak přicházelo právě z onoho sluncem zalitého světa, kde; naposledy viděla světlo a život a kde naposledy patřila, na měsíc a hvězdy na modré báni noční oblohy.

A na to volání odpověděla.

Opustila řeku i potravu, kterou jí její vody skýtaly, a zamířila přímo do říše tmy a hladovění. Nebála se již déle smrti ani prázdnoty světa, který nemohla vidět – neboť před sebou, na dvě stě mil daleko, jasně viděla homoli Sluneční skály, točitou stezku na její vrchol, útulný domov svých prvorozených mezi dvěma velkými balvany – a Kazana!

Kapitola 25

KONEC SANDYHO MCTRIGGERA

Šedesát mil na sever ležel Kazan na konci svého pevného ocelového řetězu a pozoroval drobného profesora McGilla, jak míchá džber loje s otrubami.

Na deset kroků od něho ležela velká doga a z obrovské tlamy jí kanuly sliny v blahém očekávání neobyčejné hostiny, kterou jim McGill chystá. Jevila známky radosti, když k ní McGill přistoupil a dal jí misku kaše, a lačně ji svými obrovskými čelistmi hltala. Drobný muž s klidnýma modrýma očima a šedě prokvetlými světlými vlasy ji beze strachu pleskal po hřbetě. Když se však obrátil ke Kazanovi, choval se docela jinak – jeho pohyby byly krajně opatrné, ale přesto se jeho oči i rty usmívaly a nedával vlčákovi ani v nejmenším znát svůj strach, dalo-li se to totiž zvát strachem.

Drobný profesor, který dlel nahoře v severních krajích z pověření Smithsonovy akademie, strávil třetinu života mezi psy. Miloval je a rozuměl jim. Napsal již do časopisů mnoho článků o psím intelektu a vzbudil jimi mezi přírodovědci široký ohlas.

Hlavně proto, že psy miloval a rozuměl jim víc než většina lidí, koupil Kazana a velkou dogu toho večera, kdy se je Sandy McTrigger a jeho partner v hospodě na Red Gold City pokoušeli poštvat k zápasu na život a na smrt. To, že obě ta nádherná zvířata odmítla se navzájem zadávit pro potěšení tří set mužů, kteří se shromáždili, aby byli svědky jejich souboje, ho uvádělo v nadšení. Již si v hlavě rozvrhl pojednání o tom případu. Sandy mu vyprávěl historii toho, jak Kazana polapil, i o jeho divoké družce, Šedce, a profesor ho zasypal nepřeberným množstvím otázek.

Ale každým dnem mu byl Kazan větší hádankou. Sebevětší laskavost z jeho strany nedokázala v Kazanových očích roznítit vlídný záblesk. Ani jednou neprojevil Kazan ochotu se s ním spřátelit. A přece na McGilla zlostně nevrčel, ani mu nechňapal po rukou, když se mu přiblížily na dosah.

Sandy McTrigger přicházel velice často do malého srubu, kde bydlil McGill, a třikrát po něm Kazan dravě skočil, co mu řetěz stačil, a jeho bílé tesáky svítily tak dlouho, dokud byl Sandy v dohledu.

Jakmile s McGillem osaměl, zase se uklidnil. Něco mu říkalo, že McGill k němu přišel jako přítel toho večera, kdy velká doga a on stáli bok po boku v kleci, určené za jeviště vražedné řeže. Hluboko ve svém zvířecím srdci stavěl McGilla na jiné místo než ostatní muže. Netoužil po tom mu ublížit. Snášel ho, ale vůbec nejevil onu rostoucí příchylnost, jakou dávala najevo veliká doga.

Právě ta okolnost byla McGillovi hádankou. V životě ještě nepoznal jediného psa, kterého by nedovedl přimět, aby si ho zamiloval.

Dnes postavil otruby s lojem před Kazana a úsměv na jeho tváři se rozplynul v zmateném výrazu. Kazan totiž náhle vyhrnul pysky a vycenil zuby. V hrdle mu zarachotilo zuřivé, zlostné zavrčení. Srst na hřbetě se mu zježila. Svaly sebou škubaly.

Profesor se instinktivně otočil.

Kde se vzal, tu se vzal, za jeho zády tiše stál Sandy McTrigger. Na jeho surovém obličeji se šklebil úsměšek, jak se tak díval na Kazana.

„To je bláznovství – pokoušet se spřátelit s tímhle tady,“ řekl. A potom s náhlým zábleskem zájmu v očích dodal: „Kdy vyrazíte?“

„S prvními mrazy,“ odpověděl McGill. „Už by tady měly být. Prvního října se chci ve Fond du Laku připojit k seržantovi Conroyovi a jeho družině.“

„A to jedete až do Fond du Laku – sám?“ vyptával se Sandy. „Proč si nevemete někoho s sebou?“

Drobný profesor se tiše zasmál.

„Proč?“ opáčil otázkou. „Procestoval jsem povodí Athabasky snad už desetkrát a znám tady cestu stejně dobře, jako znám Broadway. Mimoto jsem rád sám. A není to práce zrovna těžká, když všechny vody tečou na sever a na východ.“

Sandy se právě díval na dogu a stál zády k McGillovi. Oči mu na okamžik zasvítily radostným zábleskem.

„Psy berete s sebou?“

„Ano.“

Sandy si zapálil dýmku a rozhovořil se jako člověk, který jeví zvláštní zvědavost.

„Tyhle vaše vejlety musejí stát pěknou hromádku peněz, co?“

„Ten poslední přišel asi na sedm tisíc dolarů. Tenhle přijde na pět,“ odpověděl McGill.

„Páníčku!“ vydechl Sandy. „A to celou tu hromadu nosíte pořád s sebou? To se nebojíte – že by se něco – mohlo stát –“

Drobný profesor se právě díval na jinou stranu. Všechna bezstarostnost v jeho tváři i chování zmizela. Modré oči mu maličko ztemněly. Kolem rtů mu na okamžik pohrál tvrdý úsměv, který Sandy neviděl. Potom se zasmál a otočil.

„Mám velice lehký spánek,“ řekl. „Jediný krok mě v noci probudí. A když si umíním, že se musím mít na pozoru, probudí mě i jen samotný lidský dech. Kromě toho –“ a vytáhl z kapsy nejmodernější modře kalenou automatickou pistoli – „umím dobře zacházet s tímhle.“

A ukázal na suk ve stěně srubu.

„Dívejte se,“ pravil.

Na dvacet kroků vypálil pět ran, a když se Sandy šel na suk podívat, zajíkl se úžasem. Na místě, kde býval suk, byla jediná roztřepená díra.

„Pěkná práce,“ zazubil se, „Většina mužskejch by to nesvedla líp ani s puškou.“

Když Sandy odcházel, McGill se za ním díval s podezíravým plamínkem v očích a se zvláštním úsměvem na rtech.

Pak se obrátil ke Kazanovi.

„Myslím, žes ho ocejchoval celkem správně, kamaráde,“ zasmál se tiše. „Ani ti nemám zrovna moc za zlé, že se mu chceš dostat na chřtán. Možná –“

Zastrčil si ruce hluboko do kapes a zašel do srubu. Kazan si položil hlavu mezi přední tlapy a ležel tiše, oči široce otevřené. Bylo pozdní odpoledne na počátku září a každý večer teď s sebou přinášel první studený dech podzimu.

Kazan pozoroval poslední odlesk slunce, jak se rozplývá na jižním nebi. Potom se vždycky rychle snesla tma a s noční tmou ho ještě prudčeji jitřila jeho dravá touha po svobodě. Noc co noc hryzal svůj ocelový řetěz. Noc co noc pozoroval hvězdy a měsíc, a zatímco velká doga klidně spala, poslouchal, neuslyší-li Šedčino volání.

Tu noc bylo chladněji než obvykle a štiplavá ostrost větru, který vál svěže od západu, ho podivně zneklidňovala. Bouřila mu krev pocitem, jemuž Indiáni říkají „zimní hlad“. Ospalé léto bylo pryč a blížily se dny a noci lovů. Chtělo se mu vyskočit na svobodu a běžet až do vyčerpání – s Šedkou po boku.

Věděl, že Šedka je někde tam daleko – tam, kde hvězdy visí nízko na jasné obloze – a že čeká. Vzepjal se, co mu řetěz stačil, a zakňučel. Celou tu noc byl neklidný – neklidnější, než byl vůbec kdy předtím. Jednou z veliké dálky zaslechl hlas, který pokládal za hlas Šedčin, a jeho odpověď probudila McGilla z hlubokého spánku.

Rozednívalo se a drobný profesor se oblékl a vyšel ze srubu. S uspokojením vnímal rozjařující štiplavost ve vzduchu. Naslinil si prst a podržel ho nad hlavou. Zasmál se, když poznal, že se vítr otočil a vane od severu. Přistoupil ke Kazanovi a mluvil na něj.

Mezi jiným mu řekl:

„Tohle uspí všechny komáry, Kazane. Ještě několik dní takového počasí, a vyrazíme.“

O pět dní později odvedl McGill nejdříve dogu a potom Kazana k naložené kánoi. Sandy MeTrigger je přišel vyprovodit a Kazan číhal po příležitosti, aby se na něj vrhl. Sandy se držel v uctivé vzdálenosti a McGill oba pozoroval s myšlenkami, které mu pod maskou bezstarostného úsměvu prudce rozbušily krev v žilách. Urazili i po proudu asi míli cesty, když se naklonil kupředu a nebojácně položil ruku Kazanovi na hlavu.

Něco v doteku té ruky i v profesorově hlase potlačilo v Kazanovi všechnu touhu po něm chňapnout. Snášel tu přátelskou náklonnost s bezvýrazným pohledem a nehybným tělem.

„Už jsem se začínal bát, kamaráde, že se tuze mnoho nevyspím,“ zasmál se McGill dvojsmyslně. „Ale teď se mi zdá, že si sem tam přece jen můžu zdřímnout, když s sebou mám tebe!“

Tu noc se McGill utábořil patnáct mil od břehu jezera. Velkou dogu přivázal k mladému stromku dvacet metrů od svého malého hedvábného stanu, ale Kazanův řetěz omotal kolem zakrnělé břízy, k níž napjal lano od vchodové plachty. Než se uchýlil do stanu na noc, vytáhl svou automatickou pistoli a pečlivě si ji prohlédl.

Po další tři dny pokračovala cesta podél břehu jezera Athabasky bez jediné rušivé příhody.

Čtvrtého večera postavil McGill stan v sosnovém háječku | asi sto metrů od vody.

Celý ten den jim vítr vytrvale vál do zad a přinejmenším půl dne pozoroval profesor bedlivě Kazana. Od západu se k nim občas zřejmě donesl pach, který psa zneklidňoval. Hned od polední přestávky ustavičně ten vítr nabíral. Dvakrát ho McGill slyšel hluboko v hrdle zavrčet a jednou, když k nim vítr zavál pach silněji než jindy, vycenil Kazan tesáky a chlupy po celé délce hřbetu se mu zježily.

Když rozbil tábor, drobný profesor ještě celou hodinu nerozdělával oheň, nýbrž nehnutě seděl a loveckým dalekohledem pozorně obhlížel břeh jezera. Bylo již šero, když se vrátil na místo, kde si postavil stan a uvázal psy.

Několik vteřin postál, aniž ho psi pozorovali, a díval se na vlčáka. Kazan byl dosud neklidný. Ležel tváří k západu. McGill si toho všiml, protože velká doga ležela za Kazanem – na východ. Za normálních okolností by se byl Kazan otočil čelem k ní. McGill měl tedy nyní jistotu, že v západním větru něco je. Po zádech mu lehce přeběhl mráz, když pomyslil, co by to asi mohlo být.

Za balvanem rozdělal docela malý ohníček a uvařil si večeři. Potom zmizel ve stanu, a když opět vyšel, nesl si pod paždím pokrývku. Zasmál se, když se na okamžik zastavil nad Kazanem.

„Dnes se neuložíme tam uvnitř, kamaráde,“ pravil. „Nějak se mi nelíbí, co jsi našel v tom západním větru. Může to třeba být – hromobití!“

Zasmál se svému vtipu a zalezl do houští borové kleče na třicet kroků od stanu. Tam se zabalil do pokrývky a oddal se spánku.

Byla tichá hvězdnatá noc a po několika hodinách klesl Kazanovi čenich mezi přední tlapy a Kazan začal klímat. Nebyl by se probudil, nebýt zapraskání větvičky. Netečnou dogu ten zvuk vůbec nevyrušil, kdežto Kazanovi vyletěla hlava okamžitě čile vzhůru a jeho bystré nozdry zavětřily ve vzduchu. To, co celý den slabě čichal v dálce, cítil nyní blízko a silně. Ležel zticha a chvěl se.

Ze sosen za stanem se pomaličku vynořila postava. Nebyl to drobný profesor. Blížila se opatrně, s hlavou schýlenou a rameny shrbenými, a světlo hvězd odhalilo zabijáckou tvář Sandyho McTriggera.

Kazan se přikrčil k zemi. Přitiskl hlavu až dolů mezi přední tlapy. Dlouhé tesáky mu zasvítily. Ale nevydal ani hles, který by prozradil jeho úkryt pod hustou mladou sosnou.

Krok za krokem se Sandy blížil, až nakonec došel ke stanovému závěsu. Tentokrát neměl v ruce ani klacek, ani bič. Místo toho se mu v ní leskla ocelová čepel. U vchodu do stanu se zastavil a nahlédl dovnitř – zády ke Kazanovi.

Tiše, hbitě – tu chvíli každým pohybem vlk – se Kazan vztyčil na nohy. Zapomněl na to, že ho poutá řetěz. Na deset stop od něho stál nepřítel, kterého nenáviděl nad všechny jiné, jaké kdy poznal. Každá unce síly v jeho nádherném těle se sbírala ke skoku.

A pak se vymrštil.

Tentokrát ho řetěz nestrhl zpátky a nezlomil mu málem vaz. Stáří a živly nahlodaly kožený obojek, který nosil po všechny dny od dob svého otročení v postraňcích, a obojek zapraskal a povolil.

Sandy se ohlédl, a vtom mu Kazan druhým skokem zaryl tesáky do svalů na paži. Se zděšeným výkřikem ztratil muž půdu pod nohama, a když se oba svalili na zem, velká doga se svým hlubokým hlasem rozhřímala na poplach a škubala se na řemeni.

Při pádu se muž vysmekl Kazanovi ze zubů. Ale v mžiku byl Kazan zase na nohou a připraven k novému útoku. Vtom si však uvědomil nastalou změnu. Byl volný. Neměl již na krku obojek. Kolem dokola ho obklopoval les, hvězdy, šepot větru. Zde byli lidé a kdesi tam byla – Šedka.

Přitáhl uši, bleskurychle se otočil a jako stín zmizel a vytratil se zpátky do velkolepé svobody svého divokého světa.

Uběhl asi sto metrů od stanu, když ho něco na okamžik zarazilo. Nebyl to hlas velké dogy, nýbrž ostré prásk – prásk – prásk automatické pistole drobného profesora. A nad ten zvuk silnější se v příšerném a děsivém výkřiku rozlehl hlas Sandyho McTriggera.

Kapitola 26

PRÁZDNÝ SVĚT

Míli za mílí klusal Kazan vytrvale dál. První čas ho podivně skličoval mrazivý tón smrti, který se k němu donesl ve výkřiku Sandyho McTriggera; proklouzával mezi sosnami jako stín, uši schlíplé a ocas svěšený, a i jeho zadek prozrazoval onu zvláštní plouživost příznačnou pro vlka i psa, který se odkrádá od nebezpečí.

Potom vyběhl na planinu, a její ticho, bezpočet hvězd na jasné klenbě oblohy a ostrý štiplavý vzduch, který s sebou přinášel dech polárních pustin, podnítily jeho ostražitost a rozmysl. Obrátil se čelem proti větru.

Tam kdesi v šíru, daleko k jihozápadu, byla Šedka. Poprvé po mnoha týdnech přisedl pevně na zadek a vyslal k obloze ono hluboké a chvějivé volání, jež se příšerně rozlehlo na míle kolem. Daleko vzadu v sosnové houštině je zaslechla velká doga a zakňučela. Drobný profesor, skloněný nad nehybným tělem Sandyho McTriggera, pozdvihl bledou napjatou tvář a poslouchal, ozve-li se druhé skulení.

Ale Kazanovi instinkt pověděl, že na to první zavolání odpověď nepřijde, a proto teď vyrazil dál rychle a běžel | hbitě míli za mílí, jako když pes sleduje pánovu stopu k domovu. Neobrátil se zpátky k jezeru, ani se nedal směrem na Red Gold City. Tak přímo, jako kdyby běžel po cestě nalinkované a vyznačené rukou člověka, zamířil napříč přes všech čtyřicet mil plání a slatin a lesů a skalnatých hřebenů, které ležely mezi ním a řekou McFarlane.

Celou tu noc už Šedku podruhé nevolal. U něho uvažování byl proces zrozený ze zvyklosti – z předchozí zkušenosti – a protože Šedka na něho čekávala už mnohokrát předtím, věděl, že teď na něho bude čekat blízko té písčiny.

Za úsvitu dorazil k řece v místě tři míle vzdáleném od písčiny. Slunce sotva vyšlo, když stanul na bílém pruhu písku, kam se tehdy sešli se Šedkou napít. Pln očekávání a důvěry se rozhlížel po Šedce, tiše kňučel a vrtěl ocasem. Začal slídit po jejím pachu, ale marně – deště smyly z čistého písku i otisk jejích šlapek.

Celý ten den po ní pátral podél řeky i dál na planině. Zaběhl na místo, kde spolu ulovili posledního králíka. Očichával keře, na kterých tenkrát visely otrávené návnady. Znovu a znovu přisedal pevně na zadek a volal ji svým hlasem toužícím po družce.

A zatímco si tak všelijak počínal, příroda s ním pomaličku prováděla onen zázrak divočiny, který Kríové pojmenovali „volání ducha“. Stejně jako předtím účinkoval na Šedku, tak nyní vzrušoval i krev Kazanovu.

Jakmile zapadlo slunce a kolem něho se začaly snášet stíny noci, obracel se stále víc a víc k jihovýchodu. Celý jeho svět se skládal ze stezek, po nichž kdysi lovíval. Nevěděl, že něco takového jako život existuje také ještě jinde než na těch místech. A v tom světě, malém podle jeho chápání všeho vůkol, byla Šedka. Nemohl ji minout. Ten svět, jak ho viděl ve svém pojetí, se táhl od McFarlanu úzkou stezičkou skrze lesy a přes pláně do mělkého údolí, odkud je kdysi vypudili bobři.

Nebyla-li tedy Šedka tady, musila být tam – a Kazan vyrazil a neúnavně pokračoval v pátrání po ní.

Teprve až když hvězdy začaly blednout na obloze’a pak šedivý den opět ustupoval noci, zastavil Kazana hlad a vyčerpání. Zadávil si králíka, a když pohodoval, lehl si vedle své kořisti a kolik hodin spal.

Potom se vydal na další cestu, čtvrtou noc doběhl k známému mělkému údolíčku mezi dvěma hřebeny a pod hvězdami, teď v chladném jasnu prvních podzimních nocí ještě zářivějšími, sledoval tok říčky po proudu k jejich starému domovu na slatině. Byl již bílý den, když došel na kraj velkého bobřího rybníka, který teď už úplně obléval kopeček s vývratem, pod nímž přišlo na svět Šedčino druhorozené mládě.

Zlomený zub a ostatní bobři důkladně změnili končinu, která kdysi bývala domovem jeho a Šedčiným, a dlouhé minuty postál Kazan mlčky a bez hnutí na kraji rybníka a větřil ve vzduchu prosyceném nepříjemným pachem vetřelců.

Až dosud zůstával stále na duchu nezlomený. S tlapkami rozbolavělými, s boky vpadlými a hlavou vyzáblou probíhal pomalu slatinou kolem dokola. Celý ten den hledal. A hřebínek na hřbetě se mu položil a jeho skleslé plece a těkavý pohled v očích působily uštvaným dojmem.

Šedka byla pryč.

Pomaličku mu příroda vštěpovala uvědomění té skutečnosti. Šedka odešla z jeho světa a z jeho života – a Kazana zavalila osamělost a smutek tak veliký, že všechen les mu připadal cizí a v tichu divočiny spatřoval najednou něco, co ho skličuje a leká. Opět jednou v něm pes nabýval vrchu nad vlkem. Se Šedkou mu patřil celý svět volnosti a svobody. Bez ní byl ten svět tak veliký a cizí a prázdný, že ho děsil.

Pozdě odpoledne přišel na břehu říčky na malou hromádku lastur od škeblí. Očichal je – odběhl – vrátil se a opět je očichával. Bylo to na místě, kde Šedka naposledy pohodovala na slatině, dříve než se vydala na další cestu na jih. Ale pach, který po sobě zanechala, nebyl dost silný, aby o ní Kazanovi pověděl, a Kazan se od nich odvrátil podruhé.

Toho večera zalezl pod padlý kmen a lkal, až se samým nářkem uspal. Ještě dlouho do noci štkal v neklidném spánku jako dítě.

A den za dnem a noc za nocí zůstával Kazan tvorem ploužícím se po rozlehlé slatině a truchlícím pro tu jednu bytost, která ho vyvedla z chaosu na světlo, která byla náplní jeho života a která svým odchodem od něho oloupila tento svět i o všechno to, co Šedka ztratila svou slepotou.

Kapitola 27

VOLÁNÍ ZE SLUNEČNÍ SKÁLY

V zlatavé záři podzimního slunce se jednoho dne proti proudu říčky, na kterou shlížela Sluneční skála, plavila kánoe a v ní muž, žena a dítě.

Civilizace učinila s roztomilou Janou to, co učinila s mnohým jiným divokým květem přesazeným z nitra divočiny. Líčka jí pohubla. Tmavé oči ztratily svůj lesk. Kašlala, a kdykoli zakašlala, muž se na ni zadíval s láskou i úzkostí v očích.

Ale pak začal muž pomalu pozorovat proměnu a v den, kdy jejich kánoe zamířila vzhůru po říčce a do nádherného údolí, jež bývalo jejich domovem předtím, než k nim dolehlo lákání vzdáleného města, si všiml, že se na jejích líčkách opět sbírá červeň, rty nabývají sytější rudi a v očích se rozsvěcuje záře štěstí a spokojenosti. Tichounce se zasmál, když ty úkazy spatřil, a žehnal lesům.

Mladá žena se v kánoi zaklonila dozadu, že hlavou spočinula na jeho rameni, a muž přestal pádlovat, přitiskl ji k sobě a probíral se prsty v hebké záplavě jejích vlasů.

„Tak jsi tedy zase šťastná, Jano,“ zasmál se radostně. „Doktoři měli pravdu. Ty a lesy patříte k sobě.“

„Ano, jsem šťastná,“ zašeptala a její hlas se náhle zatetelil vzrušením, když ukázala na bílý pruh písčiny, který vybíhal do vody. „Pamatuješ se – zdá se to už léta a léta – že tady nás opustil Kazan? Tam na tom písku stála ona a volala ho. Pamatuješ se?“

V koutcích úst jí maličko zaškubalo a dodala:

„Kampak – kampak – asi odešli?“

Srub našli takový, jaký ho zanechali. Pouze popínavý baknýš ho celý obrostl a blízko u stěn vybujelo křoví a vysoká tráva. Srub znovu oživl a den ze dne se sytěji vracela červeň do Janiných líček a její hlas opět zvonil svou starou nespoutanou zpěvnou líbezností. Janin manžel klestil stezky vedoucí jeho bývalým pásmem pastí a Jana s malou Jauinkou, která teď už skotačila a štěbetala, měnily srub v domov.

Jednoho večera se muž vrátil do srubu pozdě, a když vkročil do dveří, v Janiných tmavých očích svítilo vzrušení a hlas se jí chvěl, když ho vítala.

„Slyšels to?“ ptala se. „Slyšel jsi – slyšel jsi – to volání?“

Přikývl a pohladil ji po hebkých vlasech.

„Byl jsem právě asi míli odsud – na slatině u řeky,“ pravil. „Slyšel jsem to!“

Janiny prsty se mu zaťaly do paží.

„To nebyl Kazan,“ řekla. „Jeho hlas bych poznala. Ale připadalo mi to jako ten druhý hlas – jako to volání, co se tenkrát ozvalo z písčiny – jako hlas jeho družky!“

Muž uvažoval. Janiny ruce se sevřely pevněji. Dech se jí zrychlil.

„Slíbíš mi něco?“ zeptala se. „Slíbíš mi, že nikdy nebudeš střílet vlky ani na ně líčit pasti?“

„Už jsem na to pomyslel,“ odpověděl. „Přemýšlel jsem o tom – hned jak jsem uslyšel to volání. Ano, slibuju ti to.“

Janiny paže se zvolna šinuly výš, až se mu sepjaly kolem krku.

„Milovali jsme Kazana,“ zašeptala. „A mohl bys ho zabít – jeho nebo ji –“

Náhle umlkla. Oba poslouchali. Dveře byly maličko pootevřené a jimi k nim opět dolehlo to tesklivé volání vlčí touhy po druhovi.

Jana se rozběhla ke dveřím. Její manžel za ní. Stanuli mlčky vedle sebe a se zatajeným dechem ukázala Jana přes pláň ozářenou svitem hvězd.

„Poslouchej! Poslouchej!“ naléhala. „To je její volání – a přichází od Sluneční skály!“

Vyběhla ven do noci – zapomněla, že muž jí utíká v patách, zapomněla, že malá Janinka je v její posteli sama. A z dálky, přes míle a míle rozlehlé pláně, se k nim doneslo táhlé kvílení v odpověď – kvílení, jež jako by patřilo k melodii větru a jež Janu tak rozrušilo, že se jí dech drobil v podivný vzlykot.

Běžela po pláni dál a dál a potom se zastavila a ve vlasech a v očích se jí mihotala zlatá zář podzimního měsíce a hvězd. Trvalo dlouhou chvíli, než se volání ozvalo znovu, a tu přicházelo tak zblízka, že si Jana přiložila ruce k ústům a jako za starých časů se po pláni zvonivě rozlehl její hlas:

„Kazane! Kazane! Kazane!“

Na temeni Sluneční skály slyšela Šedka, hladověním vychrtlá a zesláblá, ženin hlas – a toužebné skulení, které se jí dralo z hrdla, se rozplynulo v tichém zaskučení. A směrem k severu se na okamžik zarazil hbitě běžící stín a stanul ve svitu hvězd jako kamenná socha.

Byl to Kazan.

Podivný oheň mu vzplanul v celém těle. Každičká žilka jeho zvířecích smyslů hořela vědomím, že zde je jeho 200 201 domov. Ano, zde před dlouhým časem žil, zde miloval, zde bojoval – a v mžiku se mu všechny ty sny, které mu zatím v paměti ponenáhlu vybledly a znejasněly, najednou vrátily jako živá skutečnost. Vždyť přes pláň slyšel slabounce se nést Janin hlas!

Napjatá a bílá stála Jana ve svitu hvězd, když se vynořil z bledého oparu měsíční záře a blížil se k ní. Uřícený se k ní plazil po břiše, sípavě popadal dech a v hrdle se mu dusil podivný kňučivý sten. A jak mu Jana šla vstříc a natahovala po něm náruč a její rty znovu a znovu vzlykavě opakovaly jeho jméno, muž stál a shlížel na něj v tváři zázrak nového a většího porozumění.

Teď už z vlčáka strach neměl.

A když si Jana mazlivě přitulila Kazanovu velkou huňatou hlavu do náruče a on slyšel zajíkavé radostné kňučení zvířete a vzlykavý šepot mladé ženy, otočil se ke Sluneční skále s rukama křečovitě zaťatýma.

„Proboha,“ zašeptal. „Teď věřím – je to tak –“

Jakoby v odpověď na myšlenku, kterou nevyslovil, se přes pláň znovu doneslo Šedčino toužebné volání po druhovi, plné smutku a stesku. Bleskem, jako by ho byla šlehla žíla biče, byl Kazan na nohou – nevnímavý k Janinu dotyku, k jejímu hlasu, k mužově přítomnosti.

V příští vteřině byl pryč.

A Jana se vrhla manželovi na prsa a téměř divoce mu stiskla obličej v dlaních.

„Už tedy věříš?“ zvolala udýchaně. „Už tedy věříš v Ducha mého světa – v Ducha, s kterým jsem žila, v Ducha, který vdechuje divokým tvorům duši, v Ducha, který – který nás – nás všechny – poznovu – svedl dohromady – domů?“

Mužova náruč se kolem ní něžně obemkla.

„Věřím, moje zlatá,“ zašeptal.

„A už chápeš – teď už chápeš – co to znamená Nezabiješ?“

„Leda když jde o to, abychom uhájili život – jinak ano, chápu,“ přisvědčil.

Janiny teplé hebké ruce mu hladily tvář. Temné zraky, plné hvězdné záře, se zdvihly a zadívaly se mu do očí.

„Kazan a ona – ty a já – a naše maličká! Lituješ snad – že jsme se sem vrátili?“ zeptala se.

Přivinul si ji tak celičkou na prsa, že ani neslyšela slova, která jí šeptal do měkké záplavy vlahých vlasů. A potom seděli ve svitu hvězd ještě dlouhé hodiny před dveřmi srubu.

Ale to teskné volání od Sluneční skály již nezaslechli.

Jana i její manžel rozuměli.

„Zítra se na nás přijde zase podívat,“ pravil konečně muž. „Pojď, Jano, pojďme si lehnout.“

Vešli spolu do srubu.

A té noci na pláni, zalité svitem měsíce, Kazan a Šedka opět lovili bok po boku.

BARÍ, SYN KAZANŮV

Kapitola 1

Mnoho dní po tom, co se narodil, byl pro Barího svět obrovskou temnou slují.

V těchto prvních dnech života měl domov v hloubi dutiny pod Velkým vývratem, kde jeho slepá matka, vlčice Šedka, našla bezpečné doupě pro své novorozeně a kam jen občas přicházel její druh Kazan, kterému ve tmě planuly oči zelenavým ohněm jako podivné koule. Právě Kazanovy oči přinesly Barímu první poznání, že kromě matčina boku existuje ještě něco jiného, a právě ony to také byly, na čem učinil objev zraku. Už sice cítil, už čichal i slyšel – ale v té černé jámě pod padlým stromem ještě nikdy nic neviděl, dokud se nezjevily ty oči. Zprvu se jich bál; pak ho začaly zajímat; staly se pro něj záhadou a jeho strach se změnil v neukojitelnou zvědavost. Hledíval na ně upřeně, ale najednou mu z ničeho nic zmizely. To když Kazan otočil hlavu. A pak na něj ze tmy zase znovu zasvítily tak nečekaně a náhle, že se Barí lekl a bezděky se těsněji přitulil k matce, která se vždycky nezvykle chvěla a vrtěla, kdykoli do doupěte přišel Kazan.

Barí se samozřejmě nikdy nedoví, jaký byl jejich příběh. Nikdy se nedoví, že jeho matka Šedka je čistokrevná vlčice a že otec Kazan je pes. Příroda již začínala v Barím konat své divotvorné dílo, ale jsou meze, za které ho nemůže dovést. Časem mu sice dá poznat, že jeho krásná vlčí matka je slepá, ale nikdy se Barí nedoví, že jeho matka Šedka svedla kdysi strašlivý boj s rysem a právě v tom boji že přišla o zrak. Příroda mu také nemohla nic povědět o Kazanově nelítostné pomstě, o nádherných letech jejich družného života, o jejich vzájemné oddanosti ani o jejich podivných dobrodružstvích ve velké kanadské divočině – mohla z něho pouze udělat Kazanova syna.

Ale zpočátku, a to po mnoho dní, matka pro něj byla vším. I když mu už oči prohlédly a otevřely se doširoka, i když už objevil, že má nohy, a uměl se ve tmě trochu batolit a převalovat, pro Barího stále neexistovalo nic než matka. A i když byl už dost starý, aby si mohl hrát s větvičkami a mechem venku na slunci, stále ještě nevěděl, jak jeho matka vypadá. Byla pro něj prostě něco velkého a měkkého a teplého, co mu olizuje jazykem tvář a mluví na něj něžným skučivým tónem – ten ho nakonec vyprovokoval, že slabounkým pisklavým štěknutím našel vlastní hlas.

A pak nadešel onen slavný den, kdy se koule zelenavého ohně, kterými pro něj byly Kazanovy oči, začaly přibližovat, přicházely pomaloučku, kousek po kousku a velmi opatrně. Až dosud Šedka vždycky Kazana zadržela. Být v době kojení sama byl první zákon jejího divokého plemene. Slabé zavrčení z jejího hrdla, a Kazan se pokaždé zastavil. Ale toho dne se zavrčení neozvalo. V Šedčině hrdle se zadrhlo a rozplynulo v tichý, skučivý tón. V melodii stesku, štěstí, velké touhy. „Už je to v pořádku, už smíš,“ říkala Kazanovi. A Kazan, pro jistotu ještě okamžik vyčkávaje, jí odpověděl podobným melodickým tónem z hloubi hrdla.

Pomalu, jako by stále ještě docela přesně nevěděl, co tam najde, se k nim Kazan přibližoval a Barí se přichoulil k matce těsněji. Pak slyšel, jak si Kazan žuchl na břicho nedaleko Šedky. Barí se nebál – pouze hořel zvědavostí. Také Kazan byl zvědavý. Čenichal. Stražil v polotmě uši. Po chvíli se konečně Barí odvážil hnout. Centimetr za centimetrem se drápal pryč od Šedčina boku. Napětím jí přitom v mrštném těle každá žilka jen hrála. Opět ji varovala její vlčí krev. Pro Barího by to mohlo být nebezpečné! Pysky se jí odchlíply a obnažily tesáky. Hrdlo se jí chvělo, ale zvuk v něm klokotající z něho nevyšel. Ze dvou metrů se ze tmy ozvalo slabounké štěněcí zavrnění a zároveň laskající mlaskot Kazanova jazyka.

Barí pocítil vzrušení ze svého prvního velkého dobrodružství. Objevil svého otce.

To všechno se stalo ve třetím týdnu jeho života. Barímu bylo právě osmnáct dní, když Šedka dovolila Kazanovi, aby se se svým synem seznámil. Nebýt Šedčiny slepoty a vzpomínky na onen den na Sluneční skále, kde jí rys vydrápal oči, byla by Barího porodila pod širým nebem a jeho nohy by dnes byly jistě už silnější. Byl by také znal slunce i měsíc a hvězdy; byl by se již asi seznámil s hromobitím a snad i viděl blesk, křižující po obloze. Ale takhle nemohl v té černé jeskyňce pod vývratem dělat nic jiného, než se ve tmě trochu batolit sem a tam a olizovat malinkým, červeným jazýčkem čerstvé ohlodané kosti, roztahané po zemi. Často také zůstával sám. Slýchal matku přicházet a odcházet, a to bylo téměř vždycky v odpověď na Kazanovo štěknutí, které k nim dolehlo tlumeně jako vzdálená ozvěna. Ale nikdy dosud nepocítil nějakou zvláštní touhu jít za ní ven, až teprve toho dne, kdy Kazanův velký, chladivý jazyk polaskal jeho tvář. V těch několika zázračných vteřinách byla při díle příroda. Jeho pud se v něm plně probudil teprve až v tomto okamžiku. A když Kazan odešel a nechal je ve tmě samotné, Barí po něm stýskavě kňučel, právě tak jako dříve volával po matce, když ho tu a tam v odpověď na volání svého druha opustila.

Slunce stálo kolmo nad lesem, když asi hodinu po Kazanově návštěvě vyklouzla z doupěte i Šedka. Mezi Barího doupátkem a hřbetem vývratu bylo dvanáct metrů změti polámaného a do sebe vklíněného dřeva, jíž nemohl proniknout ani jediný paprsek světla. Ta černota ho však nelekala, protože dosud vůbec nepoznal, co znamená světlo. Teprve den, a nikoli noc, ho měl naplnit první velkou hrůzou. Proto se docela nebojácně, jen s kňučivým štěknutím, aby na něj počkala, pustil za matkou. Slyšela-li ho Šedka vůbec, tedy nevěnovala jeho volání pozornost a škrábavý zvuk jejích drápů na mrtvém dřevu rychle slábl, až utichl úplně.

Tentokrát se Barí nedal odradit dvaceticentimetrovou kládou, která až dosud ohraničovala jeho svět právě ve směru ven. Vyškrábal se na ni a na druhé straně se překulil. Za tou přehradou se skrývalo obrovské dobrodružství a Barí se do něho odvážně pustil.

Trvalo mu dlouho, než urazil prvních dvacet metrů. Pak se dostal ke kládě, dohladka ošoupané Šedčinými a Kazanovými tlapami, a zastavuje se každých pár stop, aby stýskavě zakňučel po matce, drápal se po ní dál a dál. Cestou pozoroval, jak se jeho svět ponenáhlu podivně mění. Dosud neznal nic než tmu. A nyní jako by se tato tma rozpadala do podivných tvarů a stínů. Jednou zachytily jeho oči záblesk ohnivé šmouhy nad hlavou – zářivý sluneční paprsek – a to ho tak polekalo, že se naplocho přitiskl ke kmeni a půl minuty se nehýbal. Ale pak se pustil zase dál. Nenadále pod ním zapištěl hranostaj. Slyšel i rychlý šustot veveřích tlapek a podivné broukání hvahva-hva, které znělo docela jinak než jakýkoli zvuk, který kdy vydala jeho matka. Ztratil cestu, bloudil.

Kláda už teď nebyla hladká a vedla ho stále výš a výš do změti polámaného dřeva; navíc s každým krokem, který udělal, byla ustavičně tenčí. Kňučel. Marně hledal jeho měkký čumáček matčinu teplou stopu. Trápení skončilo nečekaně tím, že ztratil rovnováhu a spadl. Zděšením pronikavě zaskučel, když ucítil, že mu nohy kloužou, a potom se řítil do hloubky. Musel už být na vyvráceném stromě hezky vysoko, protože pro Barího to byl strašlivý pád. Jeho měkké tělíčko se otloukalo o jednu větev za druhou, letěl hned sem, hned tam, a když konečně dopadl na zem, sotva popadal vůbec dech. Ale postavil se rychle na všechny čtyři roztřesené nožičky a jen mžikal.

Nový, dosud nepoznaný děs držel Barího jako přikovaného. V mžiku jako by se celý svět změnil. Byla to záplava světla. Kam se podíval, všude viděl neznámé věci. Ze všeho nejvíc ho ale děsilo samo slunce. Byl to jeho první vjem ohně a oči ho z něho pálily. Nejraději by byl zalezl zpátky do přívětivé temnoty vývratu, ale v tom okamžiku se za koncem jiného silného kmene vynořila Šedka, provázená Kazanem. Radostně Barího očichala a Kazan vrtěl ocasem typicky psím způsobem. Ten psovský znak měl zdědit i Barí. Třebaže poloviční vlk, navždycky už bude vrtět ocasem. Zkusil jím zavrtět už teď. Kazan možná jeho snahu viděl, protože zdušeně štěkl na souhlas, když si sedal.

Nebo možná říkal Šedce:

„Tak jsme nakonec našeho rošťáčka z toho vývratu vyvedli, viď?“

Pro Barího to byl velký, významný den. Objevil svého otce – a objevil svět.

Kapitola 2

A byl to nádherný svět – svět hlubokého ticha, svět, kde nežije nic kromě divokých zvířat. Nejbližší stanice Společnosti Hudsonova zálivu byla sto šedesát kilometrů daleko a první osada civilizace ležela dokonce pět set kilometrů na jih. Přede dvěma roky nazýval tento kraj svým královstvím traper Tasú, Indián z kmene Krí. Zdědil je, jak zněl nepsaný zákon lesů, po generacích předků; Tasú však byl poslední ze své dožívající rodiny; zemřel na neštovice a jeho žena a děti zemřely s ním. Od té chvíle nevstoupila na jeho stezky jediná lidská noha. Rys se rozmnožil. Sob a los si žili, neohrožováni lovcem. Bobr si nerušeně stavěl své hráze a hrady. Stop černého medvěda bylo vytlačeno stejně hustě jako jeleních stop dál na jih. A kde se kdysi Tasúovy pasti a jedovaté návnady staraly o to, aby stav vlků zůstával trvale prořídlý, tam již nyní těmto domorodým pánům divočiny – mahikanům – nehrozilo žádné nebezpečí.

Po slunci tohoto prvního nádherného dne pak přišel měsíc a hvězdy Barího první skutečné noci. Byla to skvostná noc a s ní vyplul nad lesy červený úplněk a zaléval zemi novým druhem světla, pro Barího měkčím a krásnějším. Silně se v něm ozýval vlk a Barí byl celý nesvůj. Přes den se vyhříval na slunci a spal, když hřálo, ale v této záři měsíce usnout nějak nemohl. Neklidně očichával Šedku, která ležela na břiše přitisknutá k zemi, s krásnou hlavou čilou a ostražitou, a dychtivě lovila všechny noční zvuky, toužebně čekajíc na hlas Kazana, který se odplížil jako stín na lov.

Zatímco se Barí toulal poblíž vývratu, snad desetkrát slyšel nad hlavou tichý šustot křídel a jednou nebo dvakrát zahlédl šedivé stíny, rychle prolétající vzduchem. Byly to velké severské sovy, které se střemhlav spouštěly nad zem, aby si ho prohlédly, a nebýt Barí štěnětem vlčáka, ale králíkem, byla by jeho první měsíčná a hvězdná noc pod širou oblohou bývala také jeho nocí poslední – neboť na rozdíl od vopúse, králíka, nebyl opatrný. Ani Šedka ho nehlídala příliš bedlivě. Pud jí říkal, že v těchto lesích nehrozí Barímu žádné velké nebezpečí, leda z rukou člověka. V žilách mu koluje vlčí krev. Je lovcem všech ostatních divokých zvířat, ale žádný jiný živočich, ať se zobákem, nebo zuby, neloví jeho.

Barí to do jisté míry vytušil. Neměl ze sov strach. Nebál se ani jejich zvláštního skřeku, který vyrážely v černých vrcholcích smrků a při němž jiným tvorům stydla krev v žilách. Jednou se však opravdu vyděsil a hnal se úprkem zpátky k matce – to když se jeden z těchto okřídlených vzdušných lovců vrhl střemhlav na sněžného králíka; ze smrtelného pištění neodvratně ztraceného tvora se Barímu rozbušilo srdíčko jako kladivo. Vycítil z jeho kvičení blízkost oné věčně přítomné tragédie divočiny – smrti. Vycítil ji téže noci znovu, když těsně přitulen k Šedce poslouchal zběsilé supění vlčí smečky, dohánějící mladého soba. A význam toho všeho, i divoké vzrušení z toho všeho, pak pochopil časně za úsvitu, když se z řídnoucího šera vrátil Kazan a držel v zubech obrovského králíka, který se dosud svíjel a kopal, bráně se smrti.

Tento králík byl vyvrcholením a zakončením první kapitoly Barího výchovy. Jako kdyby si Šedka a Kazan byli přímo naplánovali, v kterou chvíli se mu má dostat prvního poučení v umění zabíjet. Když Kazan pustil velkého králíka na zem, Barí se k němu opatrně přiblížil. Vopús měl zlomený vaz. Kulaté oči měl skelné a přestal již také cítit bolest. Ale pro Barího, když zaryl své drobné zoubky do husté kožešiny pod vopúsovým hrdlem, byl králík až příliš živý. Zoubky nepronikly kůží až do masa. Se štěněčí zuřivostí však zůstával Barí pevně zakousnutý do králíka. Bylo mu, jako by ho dávil sám. Cítil smrtelné, křečovité záchvěvy vopúse. Slyšel, jak z jeho teplého těla vycházejí poslední sípavé dechy, a vrčel a škubal, až se nakonec s plnou tlamičkou chlupů svalil na záda. Když se zvedl a znovu se na zvíře vrhl, byl vopús již opravdu mrtvý a Barí kousal a vrčel dál, dokud mu se svými ostrými tesáky nepřišla na pomoc Šedka a králíka neroztrhala. Potom následovala hostina.

Tak dospíval Barí k pochopení, že jíst znamená zabíjet; a s tím, jak uplývaly další dni a noci, v něm rychle sílil hlad po mase. Po té stránce byl pravý vlk. Po Kazanovi podědil jiné vlastnosti, a výraznější – vlastnosti psí. Byl po něm nádherně černý, což mu později vyneslo přezdívku Kaskite Mahikan – Černý vlk. Na prsou měl bílou hvězdu a také špičku pravého ucha měl bílou. Když mu bylo šest neděl, měl již ocas bohatě chundelatý a visel mu nízko při zemi. Byl to ocas vlčí. Jeho slechy byly Šedčiny – bystré, krátké, špičaté, vždycky ve střehu. Jeho hruď slibovala, že se vyvine stejně nádherně jako u Kazana, a když se postavil, vypadal jako saňový tahoun až na to, že vždycky stál bokem ke směru nebo předmětu, který pozoroval. V tom byl opět vlk, neboť pes se staví do směru nebo k předmětu, který napjatě pozoruje, vždycky čelem.

Jedné zářivé noci, když Barímu byly dva měsíce a obloha byla poseta hvězdami a červnový měsíc tak jasný, že se zdál téměř stejně nízko jako špičky vysokých smrků, si Barí sedl zpříma na zadek a zavyl. Byl to jeho první pokus. O tónu a melodii však nebylo nejmenší pochyby. Bylo to skulení vlčí. Když se však vzápětí připlazil ke Kazanovi, jako by se za svůj pokus hluboce styděl, vrtěl přitom ocasem v gestu nesporně omluvném. V té chvíli z něho zase mluvil pes. Kdyby ho tenkrát byl mohl vidět Tasú, ten mrtvý indiánský traper, byl by ho soudil právě podle tohoto vrtění ocasem. Prozrazovalo, že v hloubi srdce – či v hloubi duše, můžeme-li připustit, že něco takového měl – byl Barí pes.

I podle jiných okolností by ho byl uměl Tasú posoudit. Dvouměsíční vlčí štěně už vůbec neví, co je to si hrát. Zapomnělo to a je již slídícím článkem divočiny, který se už živí chytáním a požíráním tvorů menších a bezmocnějších, než je samo. Ale Barí si dosud hrál. Na svých vycházkách od vývratu nezašel dosud nikdy dál než k říčce – sto metrů od místa, kde ležela jeho matka. Pomohl již roztrhat mnoho mrtvých nebo skomírajících králíků; sám se považoval, pokud o té věci vůbec přemýšlel, za nesmírně zuřivého a statečného. Ale byl již v devátém týdnu života, než si prvně vyzkoušel svou sílu a vybojoval tu strašlivou bitvu s mladou sovou na pokraji hustého lesa.

Náhoda tomu chtěla, že velká sněžná sova uhumisú si udělala hnízdo v rozeklaném pahýlu stromu nedaleko vývratu; a právě jí bylo souzeno, aby změnila celý běh Barího života, stejně jako oslepení změnilo život Šedčin a mužova hůl změnila život Kazanův. Říčka tekla těsně kolem pahýlu, který kdysi rozčísl blesk; a tento pahýl stál na klidném, tmavém místě lesa, obklopeném vysokými černými smrky a zahaleném ponurostí i za bílého dne. Barí zašel již mnohokrát až na kraj tohoto záhadného lesního zákoutí a zvědavě do něho nahlížel – zvědavě a stále toužebněji.

V den oné velké bitvy ho zákoutí vábilo kouzlem přímo neodolatelným. Kousek po kousku do něho pronikal, oči jasně svítící a uši nastražené, aby zachytil sebeslabší zvuk, který by snad odtamtud vyšel. Srdce mu bušilo rychleji. Ponuré šero ho zahalovalo stále víc a víc. Zapomněl na vývrat, zapomněl na Kazana i na Šedku. Tady se mu naskýtá vzrušení a dobrodružství! Slyšel jakési celkem neznámé zvuky, byly však silně ztlumené, jako by je vydávaly měkké tlapky a prachová křídla; Barího ten šum vzrušoval a dráždil jeho zvědavost. Pod nohama neměl už trávu ani býlí nebo jiné rostliny, nýbrž nádherný hnědý koberec měkkého jehličí. Šlapalo se mu po něm příjemně a navíc byl tak hedvábně hebký, že Barí vůbec neslyšel vlastní pohyby.

Byl dobrých tři sta metrů od vývratu, když minul pahýl stromu staré sovy a vkročil do hustého mlází balzámových jedlí. A tam – přímo jemu v cestě – se krčil ten netvor!

Mladá sova papajučisú byla co do velikosti sotva třetina Barího. Byla ale hrůza se na ni podívat. Barímu připadalo, že je samá hlava a oči. Nikde neviděl žádné tělo. Kazan ještě nikdy nepřinesl nic podobného a Barí zůstal plnou půl minutu jako zkamenělý a zkoumavě si ptáka prohlížel. Papajučisú nepohnula ani peříčkem. Jakmile se však Barí hnul kupředu, i když vždy jen o jediný opatrný krůček, oči ptáka se rozšiřovaly a peří kolem jeho hlavy se začalo čepýřit, jako by je čechral vítr. Tahle malá Papajučisú pocházela z bojovné rodiny – z rodiny divošské, nebojácné a zabijácké – a i Kazan by si byl na to načepýřené peří dal pozor.

Vzdálenost mezi oběma se zmenšila na půl metru a štěně a sovička si stále jeden druhého prohlíželi. Kdyby je v tom okamžiku byla viděla Šedka, byla by možná řekla Barímu: „Od čeho máš nohy? Utíkej!“ A stará sova Uhumisú by zas řekla maličké Papajučisú: „Hlupáčku, od čeho máš křídla? Uleť!“

Ale nestalo se jedno ani druhé – a boj začal.

Pustila se do něho Papajučisú a Barí se s jediným zoufalým štěknutím svalil na záda, protože sovin zobák se mu zaryl do měkkého masa na konci čumáčku jako dočervena rozžhavené kleště. Toto jedno vyštěknutí z překvapení a bolesti bylo také prvním a posledním Barího výkřikem v celém boji. Probudil se v něm totiž vlk; posedla ho zuřivost a touha zabít. Jak se ho Papajučisú nepouštěla, dýchala s podivným sykotem; a jak se Barí válel a skřípal zuby a snažil se od toho nečekaného, ohromujícího sevření nosu osvobodit, co chvíli mu v hrdle zaklokotalo vzteklé tiché zavrčení.

Celou minutu nemohl Barí vůbec rozevřít čelisti. Potom čirou náhodou mrskl sovičkou do vidlice ve větvích nízkého křoví. Stálo ho to kousek masa z čenichu, který mu vytrhla, ale zato byl volný. Jenže místo aby utekl, vrhl se znovu jako blesk na sovičku. Papajučisú sebou plácla na záda a Barí zaryl své jehlovité zoubky do ptačích prsíček. To však bylo stejné, jako by se chtěl prokousat polštářem, tak husté a vysoké bylo její peří. Hloub a hloub zarýval Barí své tesáčky, a právě když se začínaly zabodávat do soviččiny kůže, Papajučisú – sekající trochu naslepo zobákem, který při každém sklapnutí ostře cvakl – chytila Barího za ucho.

Bolest tohoto zaseknutí připadala Barímu přímo mučivá, a tím zoufaleji se proto snažil prodrat se zuby skrze nepřítelův hustý krunýř z peří. V zápalu boje se kutáleli pod nízkým balzámovým jedlovím ke kraji rokle, jíž protékala říčka. Přepadli přes hranu strmého břehu, a zatímco se při pádu na dno strže převalovali a otloukali, Barí uvolnil svůj stisk. Papajučisú se ale statečně držela dál, stále ještě visela zobákem na Barího uchu.

Barímu krvácel nos; ucho ho bolelo, jako by mu je někdo rval od hlavy; a právě v tomto nepříhodném okamžiku nově probuzený pud sovátku našeptal, že jako další zbraně k boji může použít křídel. Ještě nikdy se žádná sova nepustila do boje doopravdy, dokud nepoužije svých křídel, a to přímo s radostným syčením. Papajučisú začala tlouci svého protivníka tak rychle a tak divoce, že Barí byl jako omámený. Chtě nechtě musel zavřít oči a chňapal jen naslepo. Poprvé od začátku boje pocítil silnou touhu utéci. Pokusil se osvobodit předními tlapami, ale Papajučisú – v myšlení pomalá, ale v odhodlání pevná – visela na Barího uchu jako zlý osud.

V tomto kritickém okamžiku, když Barí rychle začínal chápat, že jeho porážka je neodvratná, ho zachránila náhoda. Jeho zuby sklaply jako past na jedné soviččině slabé nožičce. Papajučisú prudce vyvřískla. Tím bylo ucho konečně volné a Barí s vítězným zavrčením sovičce za tu nohu zuřivě škubl.

V zápalu boje však neslyšel hukot divoké říčky, která se valila těsně pod nimi, a tak se spolu s Papajučisú převalil přes hranu balvanu přímo do zpěněného víru. A studená voda říčky, vzedmuté po předchozích deštích, udusila konečné zavrčení i konečné zasyčení obou malých bojovníků.

Kapitola 3

Pro sovátko Papajučisú, když si nevolky loklo vody a přestálo první leknutí, byla říčka téměř stejně bezpečná jako vzduch, neboť plulo po proudu s lehkostí racka a jen se v pomalém rozoumku své velké hlavy divilo, proč se pohybuje tak rychle a pohodlně, tak samo od sebe a bez vší námahy.

S Barím to bylo docela jiné. Ten klesl ke dnu skoro jako kámen. Uši mu zalehly silným hukotem; byl temný, dusivý, strašlivý. Rychlý proud jím točil a převracel ho. Dobrých šest metrů zůstal pod vodou. Pak se konečně vynořil nad hladinu a zoufale začal hrabat nohama. Bylo mu to ale málo platné. Stačil pouze párkrát zamžikat a z plných plic se nadýchnout, než ho voda strhla do proudu, který se hnal mezi kmeny dvou padlých stromů jako mlýnským náhonem, a dalších šest metrů by z něho ani nejbystřejší oko nebylo zahlédlo jediný chlup. Znovu se vynořil teprve na hraně mělkého splavu, přes který se voda řítila jako miniaturní peřeje pod Niagarou, a padesát nebo šedesát metrů si jím pak voda pohazovala jako chlupatým míčem. Odtamtud ho proud vyvrhl do hluboké, chladné tůně; vzpamatoval se, až když se začal polomrtvý drápat ven na plochý pruh oblázkového pobřeží.

Dlouhou dobu tam ležel Barí bez hnutí v zrcátku slunečního světla. Ucho ho bolelo; zkrvavený nos ho pálil, jako by ho byl strčil do ohně. Nohy a celé tělo měl potlučené a rozbolené, a když se začal štrachat podél oblázkového pobřeží, ubožejší štěně by se nebylo na světě našlo. Měl také úplně zamotanou hlavu. Marně se kolem sebe rozhlížel, nezahlédne-li něco povědomého – známku něčeho, co by ho mohlo dovést zpátky do jeho domova pod vývratem. Všechno bylo cizí. Nevěděl, že ho voda vyhodila na opačnou stranu říčky a že by ji musel zase přejít, aby se dostal k vývratu. Kňučel, ale pouze tak hlasitě, nakolik mu slabý hlas stačil. Jeho štěkot by byla Šedka mohla slyšet, protože vývrat nebyl od něho dál než nějakých dvě stě padesát metrů proti proudu. Jenže vlk v Barím mu přikazoval být zticha – až na to tiché kňučení.

Když se vyškrábal na vlastní břeh, pustil se Barí dolů po proudu. To bylo ovšem směrem od vývratu, a tak každý krok, který udělal, ho odváděl od domova dál a dál. Co chvíli se zastavil a poslouchal. Les tu byl hlubší a stále černější a tajemnější. Jeho ticho až děsilo. Po půl hodině by byl Barí uvítal dokonce i sovátko Papajučisú. A nebyl by se s ním ani pral – byl by se zeptal, kdyby to šlo, kudy se dostane zpátky domů.

Barí byl již hodně přes kilometr od vývratu, když došel k místu, kde se říčka rozdělovala do dvou koryt. Měl na vybranou pouze jedinou cestu – rameno, které teklo přibližně jihovýchodním směrem. Voda v něm netekla rychle. Hladina nebyla plná třpytivých varhánků ani balvanů, kolem nichž se voda pění a šumí. Byla stále černější, jako les kolem. Tichá, klidná – a hluboká. Aniž to Barí věděl, vnikal stále hlouběji a hlouběji do starých lovišť trapera Tasúa. Od Tasúovy smrti se celá oblast těšila poměrnému klidu, rušenému snad leda vlky, neboť Šedka a Kazan na této straně vody nelovili – a i sami vlci si pro své štvanice vybírali raději kraj otevřenější.

Nenadále se Barí ocitl na pokraji hluboké, tmavé tůně, v níž ležela voda mrtvě a těžce jako olej, a srdce se mu div nerozskočilo leknutím, když se mu téměř pod nosem vymrštil velký, hladký, lesklý tvor a s obrovským špláchnutím dopadl doprostřed tůně. Byl to vydrák nekik. Vydrák Barího neslyšel; hned za ním z černého stínu vyplula vydřice napanekik, jeho žena, a v závěsu za ní se činila tři malá vydřata, čeříce v těžké, jakoby mastné vodě za sebou čtyři třpytivé vějířky. To, co se dělo potom, dalo Barímu na pár minut zapomenout, že se ztratil. Nekik, který zmizel po svém skoku pod hladinou, se nyní vynořil přímo pod svou nic netušící družkou s takovou prudkostí, že ji napůl vyzvedl z vody. Okamžitě se zase potopil, ale rozzlobená Napanekik se pustila za ním. Barímu se nezdálo, že to je hra. Dvě z vydřat se vrhla na třetí, a to se zřejmě zoufale bránilo. Barí přestal najednou cítit bolest a vnímat chlad. Vzrušením se mu rozbouřila krev; zapomněl se a vyštěkl. Vydry bleskurychle zmizely. Několik minut se ještě voda v tůni vlnila a vzdouvala – a to bylo všechno. Po chvíli se Barí stáhl zase zpátky do křoví a putoval dál.

Byly asi tři hodiny po poledni a slunce mělo dosud stát hezky vysoko na obloze. Přesto se však neustále čím dál víc stmívalo a tento nezvyklý úkaz i strach ze všeho kolem propůjčovaly Barího nohám větší rychlost. Co chvíli se zastavil a zaposlouchal se, až při jednom takovém zastavení zaslechl zvuk, který z něho vyloudil odpovídající a radostné zaskučení. Tím zvukem bylo vzdálené zavytí – vlčí skulení – a to přímo kdesi před ním. Barí nemyslel na vlky, nýbrž na Kazana, a běžel ponurým šerem lesa, až nemohl pro dech dál. Pak se zastavil a dlouho poslouchal. Ale vlčí vytí se již neozvalo. Místo něho se od západu přivalilo hluboké a hřímavé rachocení. Mezi špičkami stromů se mihla oslnivá žíla blesku. Jako předvoj bouře přilétal suše svištící vítr; hromobití se blížilo; a druhý šíp blesku vypadal, jako by hledal Barího právě na místě, kde stál a třásl se pod baldachýnem velkého smrku. Byla to jeho druhá bouřka v životě. Už první ho hrozně vyděsila; zalezl si tenkrát ve svém úkrytu pod vývratem co nejdál dozadu, jak to jen šlo. Teď ale nenašel nic lepšího než dutinu pod silným kořenem a do té se schoulil a tiše naříkal. Byl to nářek nemluvněte, které pláče po matce, po domově, po teple, po něčem měkkém a ochranném, k čemu by se mohlo přitulit; a zatímco plakal, bouře se rozpoutala přímo nad lesem.

Nikdy předtím ještě Barí neslyšel tolik hluku a nikdy ještě neviděl blesk bít v takových plachtách ohně, jako když se lila tahle červnová průtrž. Chvílemi se zdálo, že celý svět stojí v jednom plameni a země jako by se pod třískáním hromu přímo třásla a vlnila. Přestal kňučet a stočil se do nejmenšího možného klubíčka pod kořenem, který ho částečně chránil před strašlivým bubnováním deště, řinoucího se skrze koruny stromů proudem jako potopa. V lese bylo teď tak černo, že na pět metrů již nerozeznával kmeny smrků, pokud blesk právě neroztrhl tmu a neudělal do ní díru světla. Asi deset metrů od Barího čněl obrovský mrtvý pahýl, který se pokaždé, když oblohou křižovaly ohně, vynořil jako duch a vypadal, jako by přímo vyzýval ty plamenné ruce nahoře, jen aby uhodily – až jedna z nich nakonec opravdu uhodila! Po starém ulomeném kmenu sjel modravý jazyk chňapajícího plamene; a sotvaže se dotkl země, zaburácel nad vrcholky stromů strašlivý výbuch. Mohutný pahýl se zachvěl a potom se roztrhl vedví jako rozťatý gigantickou sekyrou. Skácel se tak blízko Barího, že kolem něho lítala hlína a větvičky, a Barí hrůzou jen divoce vyštěkl a pokoušel se zahrabat do mělké díry pod kořenem ještě hlouběji.

Zdálo se, že rozmetáním mrtvého pahýlu starého stromu hrom i blesk vybily všechnu svou zlobu. Hrom přecházel na jihovýchod jako rachocení desetitisíců těžkých povozů, valících se po střeše lesa, a blesk odešel s ním. Déšť však neustával. Prohlubeň, ve které se Barí krčil, čvachtala jako nasáklá houba. I on byl na kost promáčený; zuby mu jektaly, zatímco čekal, co se bude dít dál. Bylo to dlouhé čekání. Když konečně přestalo pršet a obloha se vyjasnila, byla už noc. Mezi vrcholky stromů by byl Barí mohl vidět hvězdy, kdyby byl vystrčil hlavu a podíval se nahoru. Zůstával však ve své díře. Míjela hodina za hodinou. Vyčerpaný, bezmála utopený, s otlučenýma a rozbolenýma nohama a hladový, prostě se nehýbal. Nakonec přece jen usnul, ale byl to spánek neklidný, v němž co chvíli tiše a nešťastně zanaříkal po mámě. A když se odvážil zpod kořene vylézt, bylo jasné, slunečné ráno.

Zpočátku se Barí sotva udržel na nohou. Údy měl celé zdřevěnělé; všechny kosti v těle jako vykloubené; ucho měl v místě, kde z něho prýštila krev a zaschla, celé ztuhlé, a když chtěl nakrčit poraněný nos, bolestí ostře, byť slabě vyštěkl. Bylo-li něco takového vůbec možné, tedy vypadal ještě hůř, než jak se sám cítil. Uschlé chlupy měl slepené hrudkami hlíny; jinak byl od hlavy k ocasu zmazaný blátem; a kde byl včera baculatý a ulízaný, tam byl nyní vyhublý a střapatý, že víc ho neštěstí zbídačit nemohlo. A měl hlad. Nikdy předtím ještě nepoznal, co to znamená mít opravdu hlad.

Když putoval dál ve směru, kterým se pustil včera, ploužil se lesem dost schlíple. Hlava ani uši nejevily již známky ostražitosti a po jeho bývalé zvědavosti nebylo ani památky. Hlad neměl jenom jeho žaludek; tělesnou touhu po něčem k jídlu u něho přehlušoval hlad po matce. Toužil po mámě víc, než po čem jiném kdy toužil v celém dosavadním životě. Potřeboval své prostydlé, třesoucí se tělíčko přitulit pevně k ní a cítit hřejivé laskání jejího jazyka a poslouchat konejšivé kňučení jejího hlasu. A toužil po Kazanovi, i po starém vývratu, i po tom velkém kusu modré oblohy, který se klenul nad jeho domovem. Zatímco opět putoval podél břehu říčky, fňukal po tom všem, jako by asi pobrekávalo malé dítě.

Po chvíli se začal les poněkud prosvětlovat, a to mu trochu zvedlo náladu. Také začínalo hřát slunce a ulevovalo mu svým teplem od bolestí v těle. Ale hlad měl stále větší. Až dosud byl potravou zcela závislý na Kazanovi a Šedce. Rodiče s ním po leckteré stránce jednali jako s malým děťátkem. Vinu na tom nesla matčina slepota, neboť od Barího narození se Šedka již nevrátila ke společnému lovení s Kazanem, a proto bylo zcela přirozené, že se Barí držel blízko u ní, i když nejednou zatoužil – víc než po čem jiném na světě – aby směl jít s otcem. Příroda se teď pilně činila, aby toto opoždění v jeho výchově dohonila. Snažila se Barímu vštípit pochopení, že nadešel čas, kdy si musí začít hledat potravu sám. Tento poznatek se mu ujasňoval pomalu, ale naléhavě, a Barí začal uvažovat o těch třech nebo čtyřech racích, které jednou chytil a sežral na kamenitém podbřeží říčky blízko vývratu. Vzpomínal také na otevřenou lasturu škeble, kterou kdysi našel, a na to lahodné, měkounké sousto uvnitř. Začalo se ho zmocňovat nové, neznámé vzrušení. Zčistajasna najednou uzrál v lovce.

Les čím dál víc řídl a říčka byla zároveň stále mělčí. Dno tvořily opět písčité a kamenité prahy a Barí začal při jejich okraji čenichat. Dlouho neměl úspěch. Raci, které uviděl – bylo jich ostatně jen pár – byli nesmírně čilí a mrštní a všechny škeble měly lastury tak pevně zavřené, že i Kazanovy silné čelisti by byly měly co dělat, aby je rozlouskly. Bylo již téměř poledne, než chytil svého prvního raka, velikého jako mužský ukazováček. Hltavě ho sežral. A toto malé sousto v něm probudilo novou energii. Během odpoledne chytil ještě dva další raky. A už se téměř šeřilo, když vyplašil mladého králíka, schovaného v husté trávě. Být Barí o měsíc starší, byl by ho možná chytil. Ještě stále byl velmi hladový, neboť tři raci – ke všemu ještě rozdělení na celý den – pochopitelně nemohli ani zdaleka naplnit prázdnotu, která v něm neustále rostla.

S blížící se nocí se Barímu jeho obavy a silný pocit opuštěnosti zase vrátily. Proto než ještě den pohasl úplně, našel si přístřeší pod velkým balvanem, kde mu teplý písek poskytl měkký pelíšek. Od svého boje se sovátkem Papajučisú vykonal dlouhou pouť a balvan, pod kterým si toho večera našel nocleh, byl od rodného vývratu přinejmenším patnáct kilometrů daleko. Ležel na volném pruhu širokého koryta říčky, z obou stran sevřeného temným smrkovým a borovým lesem; a když vyšel měsíc a hvězdy zaplnily oblohu, měl Barí ze svého úkrytu vyhlídku na vodu, třpytící se v říčce téměř stejně zářivě jako za bílého dne. Přímo před ním se až ke kraji vody prostíral široký koberec bílého písku. A po tomto písku přešel o půl hodiny později obrovský černý medvěd.

Dokud Barí neviděl vydry při jejich hře v tůni, nepřesahovaly jeho představy o životě v lesích divočiny okruh jeho vlastní rodiny a několika jiných tvorů, jako třeba sov a králíků a drobných opeřenců. Vydry ho nepostrašily, protože dosud posuzoval věci podle jejich velikosti, a Nekik byl jistě víc než o polovinu menší než Kazan. Ale medvěd byl obluda, vedle které by byl Kazan vypadal jako pouhý trpaslík; to byla velikost opravdu obrovská! Volila-li příroda tuto cestu, aby Barího seznámila se skutečností, že v lesích divočiny žijí významnější tvorové než psi a vlci nebo sovy a raci, pak mu tento fakt předložila s důrazem trochu víc než potřebným. Medvěd vakajú totiž vážil přinejmenším tři metráky, ani o chlup méně. Po celoměsíčním hodování na rybách byl tlustý a hladce ulízaný. Kožich se mu v měsíčním světle leskl jako černý samet, a když šel, podivně se valil a kýval a hlavu nesl nízko svěšenou. Hrůzný dojem ještě vzrostl, když se na písčitém koberci zastavil a zůstal chvíli stát bokem, necelé tři metry od balvanu, pod nímž se Barí klepal, jako by měl zimnici.

Bylo zcela zřejmé, že ho Vakajú zvětřil. Barí jasně slyšel, jak medvěd funí a čichá – slyšel jeho dech – zahlédl zajiskření hvězd v jeho červenavě hnědých očích, když se podezíravě stočily k velkému balvanu. Kdyby byl Barí tušil, že ve skutečnosti právě on – to jeho bezvýznamné maličké já – vnáší do srdce toho netvora opravdový neklid a znepokojení, byl by samou radostí vyštěkl. Vakajú byl totiž přes všechnu svou velikost do jisté míry zbabělec, pokud šlo o vlky. A Barí vlčí pach rozhodně měl. Vakajú ho rozeznával stále silněji, jak ho tak nosem natahoval; a právě v tom okamžiku, jako by chtělo ještě zvýšit neklid, který v medvědovi rostl, se z lesa za ním ozvalo dlouhé a kvílivé zavytí.

S hlasitým zabručením se Vakajú rozkýval a zamířil pryč. Vlci jsou otrava, mor, přesvědčoval se u sebe. Ti se jednomu nepostaví a nebojují. Jen se mu pověsí na paty, celé hodiny se za ním plouží a chňapají po něm a ňafají, ale jen se jeden otočí a ožene se po nich, hned se pokaždé ztratí jako pára. Má to nějaký smysl, zůstávat v takovéhle krásné noci tam, kde jsou vlci? A s rozhodností se hřmotně hrnul pryč. Barí slyšel, jak se těžce špláchá vodou v říčce. Teprve pak se vlčáček zplna nadechl. Bylo to téměř zalapání po vzduchu.

Tím však vzrušení dnešní noci nemělo ještě skončit. Barí si totiž pro svůj nocleh náhodou vyhlédl brod, k němuž zvířata chodila pít a kterým přecházela říčku z jednoho lesa do druhého. Nedlouho potom, co medvěd zmizel, zaslechl Barí těžký skřípot písku a duté nárazy kopyt o kameny, a v měsíčním světle přešel přes volné prostranství los s obrovským lopatovitým parožím. Barí poulil oči, div mu nevypadly z důlků, protože vážil-li černý medvěd Vakajú své tři metráky, pak tento veleobr, jehož nohy byly tak dlouhé, jako by chodil na chůdách, musel vážit přinejmenším dvakrát tolik. Za ním následovala losice a nakonec malé lůse. To zas vypadalo, jakoby nemělo nic než samé nohy. Na Barího toho bylo všeho už příliš; tlačil se stále hloub a hloub pod balvan, až tam nakonec ležel vmáčknutý jako sardinka v rohu krabičky. A v této poloze také zůstal ležet až do rána.

Kapitola 4

Když se Barí počátkem příštího dne odvážil vylézt zpod svého balvanu, byl štěnětem o hodně starším, než když se na své toulce nedaleko starého vývratu setkal s mladou sovičkou Papajučisú. Je-li možné zkušeností nahradit nebo vyvážit stáří, pak Barí za posledních čtyřicet osm hodin značně zestárl. Opravdu, najednou jako by už téměř vyrostl ze štěněcího věku. Probudil se s novým a mnohem širším pojmem o světě. Svět je velký. A je plný různých věcí, z nichž Kazan a Šedka nejsou zdaleka ty nejdůležitější. Obludy, které viděl v měsíčním světle na písečném pruhu, v něm probudily nový druh ostražitosti a nejsilnější instinkt divokých zvířat – ona vrozená představa, že silní žijí ze slabých, a nikdy naopak – v něm začal rychle slábnout. Až dosud zcela přirozeně soudil na mohutnost síly a nebezpečnost věcí jedině podle jejich velikosti. Proto pro něj byl medvěd hrozivější než Kazan a los hrozivější než medvěd.

Pro Barího bylo velké štěstí, že v něm tento instinkt tak nezeslábl hned na začátku a nedal mu poznat, že nejobávanějším plemenem, kterého se všechna zvířata v lesích divočiny bojí nejvíc, ať už jsou jejich zbraní drápy, kopyta nebo křídla, je jeho vlastní plemeno – vlčí. Jinak by se možná – jako malý klouček, který si myslí, že umí plavat, dřív než se vůbec naučil jediné tempo – byl už dávno vrhl na něco, na co nestačí, a doplatil na to životem.

Nejvýš ostražitě, s chlupy podél páteře zježenými a se slabým vrčením v hrdle, očichával Barí velké šlépěje, které zanechali medvěd a los. K vrčení ho podněcoval však jen pach medvěda. Sledoval jeho stopu až na pokraj vody. Ale potom pokračoval opět ve své pouti a v honbě za potravou.

Hledal dvě hodiny, ale nenašel jediného raka. Potom vyšel ze zeleného lesa a stanul na hranici kraje, spáleného lesním požárem. Všechno tam bylo černé. Pahýly stromů čněly k nebi jako obrovské ohořelé třtinové pole. Bylo to poměrně čerstvé požářiště z předešlého podzimu a popel pod Barího nohama byl dosud sypký. Říčka tekla přímo přes tuto černou končinu a nad ní se klenula modrá obloha a zářilo zlaté slunce. Barího to docela lákalo. Liška, vlk, sob i los by se ovšem byli od okraje této mrtvé země ihned vrátili. Ještě rok, a bude tu možná dobré loviště, ale prozatím to byla končina bez života. Ani sovy by tam nebyly našly nic k snědku.

Ale právě ta modrá obloha a slunce a měkká půda pod nohama Barího zlákaly. Po jeho bolestivých zkušenostech v lese bylo velice příjemné šlapat po takové půdě. Vytrvale sledoval dál říčku, i když teď bylo málo pravděpodobné, že tady najde něco na zub. Voda zlenivěla a ztmavěla; koryto bylo zanesené zuhelnatělými troskami dřeva, které do něho napadaly, když les hořel, a jeho břehy byly rozměklé a bahnité. Barí chvíli běžel, a když se konečně zastavil a otočil, nedohlédl již na zelený les, ze kterého vyšel. Byl v celé té pusté divočině zuhelnatělých stromů-kostlivců, úplně sám. A také to byla pustina tichá jako sama smrt. Mrtvé ticho neporušilo ani pípnutí ptáčka. V měkkém popelu neslyšel dokonce ani dopad vlastních nohou. Strach ale neměl. V té pustotě byla i jistá záruka bezpečí.

Kéž by jen našel něco k jídlu! Tato vtíravá touha zatlačovala v Barím všechno ostatní do pozadí. Pud mu dosud nenapověděl dost srozumitelně, že to, co vidí všude kolem sebe, je hladomor. Šel stále dál a pln naděje pátral po potravě. Ale nakonec, jak ubíhaly hodiny, v něm začala naděje zmírat. Slunce se klonilo k západu. Obloha ztrácela svou jasnou modř; po vrcholcích ohořelých pahýlů začal klouzat tichounký vítr a tu a tam se některý z nich s nečekaným třeskem skácel na zem.

Barí nemohl již dál. Hodinu před soumrakem si vysílený a vyhladovělý lehl na pustou zem, ničím nechráněn. Slunce zmizelo za lesy. Z východu se vyhoupl měsíc. Obloha jiskřila hvězdami – a Barí ležel po celou noc jako mrtvý. Když se rozbřesklo ráno, dotáhl se k říčce, aby se napil. S posledními silami se pak znovu vlekl dál. Byl to vlk, kdo ho poháněl – kdo ho nutil, aby bojoval o svůj život až do posledního dechu. Pes v něm měl touhu lehnout si a umřít. Ale vlčí jiskra, která v něm planula, byla silnější. Nakonec zvítězila. Po dalším kilometru cesty došel opět k zelenému břehu.

Stejně jako ve velkých městech, ani v divokých lesích si náhoda a osud neodpustí hrát svou nevypočitatelnou a rozmarnou hru. Kdyby se byl Barí do toho lesa dovlekl o půl hodiny později, byl by zahynul. Byl už totiž příliš vysílený, než aby mohl slídit po racích nebo aby se snažil ulovit i sebeslabšího ptáčka. Přišel však právě v okamžiku, kdy tam vraždil maličký, ale nejkrvežíznivější lupič celé divočiny, hranostaj sekusú.

Bylo to plných sto metrů od místa, kde pod smrkem ležel natažený Barí, téměř připravený vypustit ducha. Sekusú byl znamenitý lovec svého druhu. Tělíčko měl nějakých patnáct, dvacet centimetrů dlouhé, nepočítaje kratičký ocásek na konci černý, a vážil snad patnáct deka. Jeho trup by v kterémkoli místě mezi předníma a zadníma nohama objaly i drobné dětské prsty a ostře špičatá hlavička s korálkovýma červenýma očkama se lehce dokázala protáhnout otvorem, do kterého stěží vejde silný mužský palec. Po několik století pomáhal sekusú dělat dějiny. Byl to on – v době, kdy jeho kožíšek měl cenu sto dolarů v ryzím zlatě – kdo přilákal přes moře první lodní náklad dobrodružných kavalírů v čele s princem Rupertem; byl to maličký sekusú, kdo byl vlastní příčinou utvoření slavné Společnosti Hudsonova zálivu a objevení poloviny světadílu; téměř tři sta let již bojoval sekusú svůj existenční boj s traperem. A teď, třebaže již dávno neměl cenu své váhy v ryzím zlatě, byl nejchytřejším, nejzuřivějším a nejnelítostnějším ze všech zvířat, která vytvářela jeho svět.

Zatímco Barí ležel pod svým stromem, sekusú se plížil za kořistí. Jako oběť si vyhlédl velkou tlustou slepici jeřábka, stojící pod houštím keřů černého rybízu. Jeho pohyby by nebylo dokázalo zaslechnout ucho žádného žijícího tvora. Sekusú byl jako mihotavý stín – tu šedá skvrnka, tam letící šmouha světla, hned schovaný za klacíkem ne tlustším než lidské zápěstí a na okamžik se objevivší, vzápětí zas úplně neviditelný, jako kdyby nikdy nebyl existoval. Tak se přiblížil k jeřábčici z patnácti metrů až na pouhý metr. Z té vzdálenosti útočil nejraději. Neomylným skokem se vrhl ospalé slepici na hrdlo a jeho jehlovité zoubky se probořily peřím až do masa.

Sekusú byl připraven na to, co se stane vzápětí. Stalo se to totiž pokaždé, kdykoli napadl jeřábčí slepici napanao. Měla silná křídla a její první instinkt, když se na ni vrhl, jí vždycky kázal uletět. S hřmotným máváním křídel se i teď ihned vznesla přímo vzhůru, ale sekusú se pevně držel, zoubky zabořené hluboko do jejího hrdla, a maličkými, ostrými drápky praciček na ní visel jako rukama. Svištěl s ní vzduchem a zakusoval se stále hlouběji a hlouběji, až nějakých sto metrů od místa, kde se jí ta strašlivá smrtící věc přisála na hrdlo, napanao spadla zase na zem.

Místo, kam dopadla, nebylo ani celé tři metry od Barího. Chviličku se díval na hromadu zmítajícího se peří jako omámený, nechápaje ještě docela, že konečně má potravu téměř na dosah. Napanao umírala, ale stále se ještě křečovitě bránila křídly. Barí se potichu a opatrně postavil a po vteřině, v níž sebral všechny zbývající síly, se na ni skokem vrhl. Jeho zuby se zabořily do slepičí hrudi – a teprve pak si všiml hranostaje. Sekusú odtrhl hlavičku od smrtícího zakousnutí do ptačího hrdla, zvedl ji a jeho divoká, sveřepá červená očka se na jediný okamžik střetla s očima Barího. Když uviděl, že se tu střetává s něčím příliš velkým, co nemůže zabít, hranostaj se zlostným kviknutím v mžiku zmizel. Křídla jeřábčice se svěsila a v těle pohasl poslední tep i záchvěv. Napanao byla mrtvá. Barí chvíli čekal, dokud neměl jistotu. Potom začal hodovat.

S vražedným záštím v srdci zůstával sekusú stále poblíž, míhaje se hned tady, hned tam, ale nikdy se nepřiblížil k Barímu blíž než na dva metry. Očka mu plála jasnější červení než jindy a co chvíli projevil slabým ostrým zapištěním svůj vztek. Ještě nikdy v celém svém životě nebyl tak rozezlený! Muset si nechat takhle přímo před nosem ukrást vypasenou jeřábčici, to je potupné násilí, jaké na něm ještě nikdo nespáchal! Měl chuť vrhnout se na Barího a zakousnout se mu do krční žíly. Byl ale příliš dobrý stratég, než aby se o to pokusil, příliš dobrý Napoleon, než aby dobrovolně skočil na své Waterloo. Se sovou by se do boje pustil bez váhání. Možná, že by byl bojoval dokonce i se svým velkým bratrem – nejúhlavnějším nepřítelem – norkem. Ale v Barím poznal vlčí plémě, a proto dával své zlobě průchod jen z dálky. Po chvíli se mu zase vrátil zdravý rozum a sekusú odešel slídit za jinou kořistí.

Barí sežral třetinu slepice a zbývající dvě třetiny si velmi pečlivě zahrabal u paty velkého smrku jako tajnou zásobu. Potom se rozběhl dolů k říčce, aby se napil. Svět pro něj najednou vypadal docela jinak. Koneckonců schopnost, jak intenzívně dovede někdo pociťovat štěstí, závisí i u člověka převážně na tom, jak hluboce předtím trpěl. Zažitá neštěstí a protivenství nám jsou měřítkem pro budoucí štěstí a přízeň osudu. Stejně tomu bylo i u Barího. Před čtyřiceti osmi hodinami by z naplněného žaludku nebyl pocítil ani desetinu toho blaha, které ho zalévalo nyní. Tenkrát jeho největší touhou byla matka. Od té doby však do jeho života zasáhla touha ještě silnější – touha po potravě. V jistém směru pro něj bylo vlastně štěstí, že vysílením a hladem div neumřel, protože tato krutá zkušenost pomohla z něho udělat muže – nebo vlčáka, jak se komu zlíbí to nazvat. Matku bude postrádat ještě dlouho. Ale nikdy ji už nebude postrádat tak, jak ji postrádal včera a předevčírem.

To odpoledne si Barí vedle své tajné spíže dopřál hezky dlouhé zchrupnutí. Potom vyhrabal slepici jeřábka a povečeřel. Když nadešla jeho čtvrtá noc o samotě, nenašel si již žádný úkryt, jako to dělal tři předešlé noci. Byl nezvykle a podivně čilý. Za svitu měsíce a hvězd slídil hned na pokraji lesa, hned na volném spáleništi. S jiným, dosud neznámým vzrušením naslouchal vzdálenému vytí vlčí smečky na lovu. Beze strachu poslouchal strašidelné houkání sov; ani se nezachvěl. Zvuky a různé druhy ticha se pro něj začínaly měnit v novou a významnou hudbu.

Ještě jeden den a noc zůstal Barí v blízkosti své podzemní spíže. Když obral poslední kost, vydal se na další pouť. Vešel teď do kraje, kde pro něj otázka obživy nebyla už nebezpečným problémem. Byl to kraj rysů; a kde žije rys, tam je také spousta králíků. Jakmile králičí obyvatelstvo prořídne, vystěhují se rysové do lepších lovišť. A protože se sněžný králík množí po celé léto, octl se Barí v zemi hojnosti. Chytit a zakousnout mladého králíka nebylo pro něj nic těžkého. Týden se Barí úspěšně zotavoval a byl den ze dne větší a silnější. Ale celou tu dobu, stále puzen oním hledačským, tuláckým duchem – a stále doufaje, že přece jen najde starý domov a matku – putoval na severovýchod.

A ten směr ho vedl přímo do kraje, kde do pastí lovil míšenec Pierrot.

Ještě před dvěma roky se Pierrot považoval za nejšťastnějšího muže celé té velké divočiny. To bylo ovšem předtím, než přišla La Mort rouge – Červená smrt. Pierrot byl poloviční Francouz, který se oženil s dcerou jednoho náčelníka kmene Krí, a oba spolu žili po mnoho let ve svém srubu na Šedé Potáplici ve velkém blahobytu a štěstí. Pierrot byl pyšný na tři věci v té své pustině; byl nesmírně pyšný na Wyolu, svou ženu z panovnické krve; byl pyšný na svou dceru; a byl pyšný na svou pověst zručného lovce. Dokud nepřišla Červená smrt, byl s životem dokonale spokojený. Ale pak – právě před dvěma roky – mu neštovice zabily jeho knížecí manželku. Žil sice dosud v malém srubu na Šedé Potáplici, ale byl to již Pierrot docela jiný. Srdce mu zmíralo žalem. A bylo by snad zemřelo, nebýt jeho dcery Nepísi. Jméno Nepísi, což znamená Vrbka, jí dala jeho žena. Nepísi také vyrostla jako vrbka, byla štíhlá jako proutek, se vší matčinou divokou krásou, rozhojněnou ještě trochou francouzského šarmu. Bylo jí šestnáct a měla velké, tmavé, krásné oči, a vlasy tak nádherné, že je jistý agent z Montrealu, putující jejich končinou, jednou chtěl dokonce koupit. Spadaly jí ve dvou zářivě lesklých copech, tlustých jako mužské zápěstí, téměř až ke kolenům. „Non, m’sieu – ne, pane,“ řekl tenkrát Pierrot a oči mu tvrdě zajiskřily, když viděl, co se skrývá v agentově tváři. „Ty nejsou na prodej!“

Dva dny po tom, co Barí vkročil na jeho traperskou půdu, se Pierrot vrátil z lesa s ustaraným výrazem v obličeji.

„Něco mi zabíjí malé bobry,“ vysvětloval dceři francouzsky. „Buď je to rys, nebo vlk. Zítra…“ Zvedl hubená ramena a usmál se na ni.

„Půjdeme na lov,“ zasmála se šťastně Nepísi ve své melodické kríštině.

Když se na ni Pierrot takhle usmál a začal slovem „zítra“, vždycky to znamenalo, že na výpravu, na kterou se otec chystá, smí jít s ním.

Ještě o den později, na sklonku odpoledne, přešel Barí Šedou Potáplici po mostě z naplaveného dřeva, které se zaklínilo mezi dvěma stromy. Tím okamžikem zabočil na sever. Hned za přechodem z naplavených kmenů byl kus volné planiny nezarostlé lesem a na pokraji této světliny se Barí zastavil, aby vychutnal poslední teplo zapadajícího slunce. A jak tam tak bez hnutí stál a naslouchal, ocas hluboko spuštěný, uši nastražené, a špičatým čenichem větřil a zkoumal nový kraj táhnoucí se k severu, nebyly by se v celé lesní divočině našly jediné oči, které by ho nebyly považovaly za mladého vlka.

Ze skupinky mladých balzámových jedlí, na vzdálenost asi sto metrů, pozorovali Pierrot a Nepísi Barího, jak po kmenech přechází jejich říčku. Nastal nejvhodnější okamžik a Pierrot zvedl pušku. Teprve pak mu Nepísi lehce položila ruku na rameno. Dýchala trochu rozčileně, když šeptala:

„Nutavi, nech střelit mě. Já ho složím!“

S tlumeným pousmáním jí Pierrot podal pušku. V duchu už viděl to vlče mrtvé. Nepísi totiž dokázala v devíti případech z deseti na tu vzdálenost prostřelit knoflík. A Nepísi, majíc Barího přesně na mušce, tiskla zároveň hnědým ukazováčkem rovnoměrně na spoušť.

Kapitola 5

Když Nepísi spoušť stiskla, vyskočil Barí do vzduchu. Pocítil prudkost kulky dříve, než uslyšel ránu, která z pušky vyšla. Její síla mu podrazila nohy, zvedla ho do vzduchu a potom ho převalovala v saltech, jako by byl dostal strašlivou ránu klackem. Zlomek vteřiny necítil bolest. Potom jím ale projela jako ohnivý nůž a tou bolestí v něm převládl pes nad vlkem. A Barí, zatímco se válel a svíjel po zemi, spustil zoufalý nářek štěněcího štěkotu.

Pierrot a Nepísi vyšli ihned po výstřelu z úkrytu za balzámovými jedlemi a Nepísiny krásné oči zářily pýchou nad přesností zásahu. Vzápětí se však dívce zatajil dech. Hnědé prsty sevřely křečovitě hlaveň pušky. Na Pierrotových rtech zhasl spokojený úsměv, když se Barího bolestný nářek rozlehl lesem.

„Uči músisi“ vydechla udiveně Nepísi ve své kríštině. „Mladý pes!“

Pierrot zachytil pušku, která jí vypadla z rukou.

„Diable! Pes – štěně!“ zvolal.

Rozběhl se za Barím. Počátečním překvapením však promeškali několik vteřin, které stačily Barímu k tomu, aby se ze svého omámení vzpamatoval. Jasně je slyšel, jak se ženou přes volnou pláň – nový druh lesních oblud! S posledním zakňučením se vřítil zpátky do hlubokého stínu lesa. Slunce již bylo bezmála pod obzorem a Barí se hnal úprkem do temného šera husté smrčiny u říčky. Když tehdy v noci spatřil medvěda a losa, jen se strachem chvěl, ale tentokrát poprvé cítil, že je skutečně zle. A nebezpečí se mu hnalo těsně v patách. Slyšel dupot a lomoz dvounohých bestií, které ho pronásledují; divné, neznámé výkřiky se ozývaly už těsně za ním – když v tom se nečekaně, aniž ho něco varovalo, propadl do jakési jámy.

Byl to pro něj otřes, takhle z ničeho nic ztratit půdu pod nohama, ale Barí nevyštěkl. Opět v něm převládal vlk. Vlčí stránka jeho bytosti mu kázala zůstat kde je, nehýbat se, nevydat jediný zvuk – téměř nedýchat. Hlasy už slyšel přímo nad sebou; podivné neznámé nohy div že nevletěly do díry, v níž ležel. Dívaje se ze svého tmavého úkrytu, viděl jednoho ze svých nepřátel. Byla to Nepísi, Vrbka. Stála otočená tak, že poslední záře zapadajícího slunce jí padala na obličej. Barí z ní nespouštěl oči. Přeze všechnu bolest ho zalévalo zvláštní a vzrušující okouzlení. Dívka přiložila obě ruce k ústům a hlasem, který zněl jeho vyděšenému srdíčku lahodně a dojemně a úžasně příjemně, volala:

„Učimú – učimú – učimú! l – Pejsku!“

Potom uslyšel jiný hlas; a také ten byl daleko méně strašlivý než mnoho zvuků, jaké slýchával v lese.

„Kdepak, Nepísi, toho nenajdeme,“ říkal ten hlas. „Nejspíš někam zalezl, aby v klidu pošel. Je to moc smutné. Pojď, půjdem.“

Na místě, kde předtím na kraji pláně stál Barí, se Pierrot zastavil a ukázal na březový semenáček, hladce ustřelený Nepísinou kulkou. Vrbka pochopila. Od tenoučké břízky, silné sotva jako její palec, se střela maličko odrazila, uchýlila ze směru a tím zachránila Barího od okamžité smrti. Znovu se otočila a volala:

„Učimú – učimú – učimú!“

Oči jí už nesvítily chutí zabíjet jako předtím.

„Marně voláš, ani by tomu nerozuměl,“ řekl Pierrot a zamířil rovnou přes pláň zpátky. „Je divoký – z vlčí krve. Snad je to štěně od té feny, co měl Kúmo – co vedla jeho spřežení, ale letos v zimě utekla a přidala se k smečce vlků.“

„Ale on umře…“

„Ejtan – ano, umře.“

Jenže Barího ani nenapadlo umírat. Byl mládě příliš houževnaté, než aby umřel strachy z toho, že mu kulka projela měkkým masem přední nohy. Nic víc se také nestalo. Měl sice nohu roztrženou až na kost, ale kost sama zůstala nedotčená. Čekal, až vyjde měsíc, než vylezl ze své díry.

To měl nohu pořádně ztuhlou; rána sice přestala krvácet, ale celým tělem mu lomcovala krutá bolest. Tucet Papajučisú, současně pevně zaseknutých zobákem do nosu a do uší, by ho nebylo mohlo bolet víc. S každým krokem, s každým pohybem jím projela ostrá, svíravá bolest; a přesto putoval vytrvale dál. Pudově cítil, že čím víc se vzdálí od díry, tím spíš unikne neznámému nebezpečí. A nic lepšího také nemohl udělat, protože za malou chvíli přicupital dikobraz, který si svým směšným, ale dobráckým způsobem ustavičně pro sebe něco brebentil, a s těžkým žuchnutím spadl do díry. Kdyby v ní byl Barí zůstal, měl by v sobě v tomto okamžiku napícháno tolik ostnů, že by to určitě byla jeho definitivní smrt.

I z jiné stránky byly pohyby při chůzi Barímu jen na prospěch. Neposkytovaly jeho ráně možnost „zatuhnout“, jak by to byl řekl Pierrot, neboť ve skutečnosti bylo jeho zranění víc bolestivé než vážné. Prvních sto metrů kulhal Barí po třech, ale potom zjistil, že může používat i čtvrté nohy, když jí určitým způsobem vyhoví. Tak ušel podél říčky skoro kilometr. Kdykoli mu o ránu zavadila větvička nějakého keře, zuřivě po ní chňapl, ale místo aby kňučel, když mu v takovém okamžiku tělem projel některý z tisíce ostrých nožů rezavé bolesti, zaklokotalo mu v hrdle tiché hněvivé zavrčení a cvakly mu zuby. Když byl teď z díry venku, účinek Nepísiny střely bouřil každičkou kapku vlčí krve v jeho těle. Sílila v něm zlost a nenávist – zuřivý vztek ne na jednu určitou věc, nýbrž na všechno vůbec. To nebyl pocit, s jakým před několika dny bojoval s Papajučisú. Této noci pes, kterého v sobě měl, ustoupil docela do pozadí. Nahrnula se na něj taková hora nehod a protivenství, že ze všech těch pohrom – jakož i z jeho nejnovějších zranění – v něm povstal vlk se vší svou divokostí a mstivostí.

Byla to první Barího noc, co se toulal. Neměl pro tu chvíli nejmenší strach, že by se na něj mohlo ze tmy něco vrhnout. Ani nejčernější stíny v něm nebudily žádnou hrůzu a vzrušení. Proběhl první velký boj mezi oběma povahami, které měl vrozeny – mezi vlkem a psem – a pes v něm podlehl. Tu a tam se Barí zastavil, aby si olízal ránu, a přitom jak ji lízal, temně vrčel, jako by choval osobní záští přímo k tomu zranění samému. Kdyby ho byl Pierrot mohl vidět a slyšet, byl by velmi rychle pochopil a řekl: „Jen ať pojde. Tohohle ďábla by z něho jakživo žádný klacek nevyhnal.“

V takové náladě vyšel Barí asi po hodině z hustého lesa u koryta říčky do prořídlejších porostů malé planiny, která se táhla po úpatí svažitého hřebene. Byla to právě planina, kterou si za lovecký rajón nově zvolila Uhumisú, obrovská sněžná sova. Uhumisú byla stařešinou mezi všemi sovami na Pierrotově traperském území. Byla tak stará, že už byla téměř slepá, a proto nelovila nikdy tak, jak lovily ostatní sovy. Neschovávala se v černém stínu ve vrcholcích smrků a balzámových jedlí, ani neplachtila tiše nocí, připravena v mžiku se spustit na svou oběť. Měla zrak tak bídný, že z vrcholku smrku by nebyla viděla ani králíka a lehce by si byla mohla splést lišku s myší.

Stará Uhumisú, která se moudrosti naučila životními zkušenostmi, lovila tedy ze zálohy. Sedala si přikrčeně na zem a proseděla tak celé dlouhé hodiny v jednom kuse, aniž vydala sebeslabší zvuk nebo pohnula jediným peříčkem, čekajíc s Jobovou trpělivostí, až se jí na dosah nachomýtne nějaké sousto. Občas se také zmýlila. Už dvakrát pokládala rysa za králíka a v druhém případě, když rysa napadla, přišla o nohu. Od té doby se musela držet na větvi jen jedním pařátem, když přes den dřímala někde nahoře ve stromech. Třebaže chromá, téměř slepá, a tak stará, že už dávno ztratila ozdobné chvostky nad ušima, přesto měla stále ještě obrovitou sílu, a když byla rozzlobená, bylo slyšet klapání jejího zobáku na dvacet metrů daleko.

Tři předešlé noci jí štěstí vůbec nepřálo a téhle noci měla zvláštní nepříjemnou smůlu. Dvakrát jí přišel nablízko králík a dvakrát se Uhumisú na vítanou kořist ze svého úkrytu vrhla. Prvního králíka se minula úplně, z druhého jí v zobáku zůstal jen chomáč chlupů – a to bylo za celou noc všechno. Měla zoufalý hlad a samou zlostí skřípala zobákem, když vtom zaslechla přicházet Barího. A ten? I kdyby byl pod tmavým keřem před sebou vůbec něco viděl a mohl poznat, že číhající Uhumisú je připravena ze své zálohy vypadnout, je nepravděpodobné, že by se jí byl vyhnul nějakou větší oklikou. I on byl ochotný k boji.

Konečně ho Uhumisú velmi nezřetelně viděla, jak přechází malou světlinu, kterou vytrvale, bedlivě hlídala. Přikrčila se ještě víc. Peří se jí načepýřilo, že vypadala jako koule. Poloslepé oči jí svítily jako dvě namodralé tůňky. Tři metry od ní se Barí zastavil a olizoval si ránu. Uhumisú opatrně vyčkávala. Barí znovu vykročil. Když procházel kolem keře necelé dva metry od něho, velká sova nenadále poskočila a s bouřlivým zabubnováním mohutných křídel se na něj vrhla.

Tentokrát Barí nevykřikl bolestí ani leknutím. Vlk je kipiči-mao, jak říkají Indiáni. Žádný lovec ještě jakživ neslyšel, aby chycený vlk, bolestivě postřelený nebo mlácený klackem, kňučel o milost. Vlk zmírá s tesáky vyceněnými. A dnes to bylo vlče, koho Uhumisú napadla, a ne žádné psí štěně. Sova prvním náporem Barího převalila a na chvíli ho svými obrovskými roztaženými křídly až přidusila; a potom držíc ho stále pod sebou, hopkala po své jedné zdravé noze, hledajíc místo, kde by se zachytila pařátem, a zuřivě klovala zobákem.

Jediná rána takovým zobákem kamkoli do hlavy by byla králíka vyřídila, jenže hned při prvním klovnutí sova poznala, že to, co vězní pod svými křídly, králík není. Na klovnutí odpovědělo zavrčení, ze kterého se jí hrůzou div nezastavilo srdce v těle, a Uhumisú si okamžitě vzpomněla na rysa, na svou ztracenou nohu i na to, jak tehdy jen o vlásek vyvázla životem. Starý lupič by se byl možná bleskurychle stáhl na ústup, jenže Barí již dávno nebyl ten štěněcí Barí, který kdysi bojoval s maličkou Papajučisú. Zkušeností a utrpením zestárl a zhouževnatěl; jeho čelisti přešly rychle z věku lízání kostí k věku chroupání kostí – a proto se, dříve než Uhumisú stačila uletět, pokud měla něco takového vůbec v úmyslu, Barího tesáky se vzteklým chňapnutím zaryly do její jediné nohy.

Tichem noci se rozlehlo ještě hlučnější bouření křídel a Barí na chviličku zavřel oči, aby ho Uhumisú svým zběsilým klováním neoslepila. Zatínal ale zuby do nohy starého nočního lupiče sveřepě dál, a když se nakonec probořily masem navezkrz a setkaly se, zlostné vrčení tlumočilo soviným uším jeho výzvu na souboj. Mimořádně mu přálo štěstí, že se mu podařilo sevřít jí tak nohu, a Barí věděl, že vítězství nebo porážka záleží na tom, dokáže-li ji v čelistech udržet. Stará sova neměla žádný jiný pařát, který by do něho zaryla, a proto nemohla – v pozici, ve které byla sevřena – rvát Barího zobákem. Proto jen bubnovala dál metrovými křídly svůj koncert hromových ran.

Křídla rozvířila kolem Barího obrovskou vřavu, ale nijak mu nemohla ublížit. Zabořil tesáky hlouběji. Jeho vrčení zesílilo a znělo zlověstněji, jakmile okusil sovinu krev, a také se v něm horčeji vzdouvala touha tuhle noční obludu zabít, jako by usmrcením toho netvora měl příležitost pomstít se za všechny bolesti a útrapy, které ho stihly od chvíle, kdy ztratil matku.

Uhumisú ještě nikdy nepocítila velký strach – až teprve nyní. Rys po ní chňapl tenkrát jen jednou – a zmizel, nechávaje ji provždy zmrzačenou. Jenže rys nevrčel takovýmhle zlověstným vlčím tónem a také nezůstával tak dlouho zakousnutý. Tisíce nocí poslouchala už Uhumisú vlčí skulení. A pud jí prozradil, co takové vytí znamená. Nesčetněkrát už také viděla vlčí smečky divoce se hnát nocí, a kdykoli letěly blízko ní, vždycky se stáhla do nejhlubšího stínu. Pro ni, stejně jako pro všechna ostatní divoká zvířata, bylo vlčí vytí symbolem smrti. Jenže nikdy doposud necítila strach z vlků tak silně a všemi smysly jako teď, když se jí Barího tesáky nořily do nohy. Trvalo léta, než do jejího pomalého, hloupého mozku pronikl – ale když se jí už v hlavě usadil, posedl ji teď tak, jak ji dosud v celém jejím životě neposedlo nic.

Rázem přestala Uhumisú bubnovat křídly a pokusila se uletět. Silná, mohutná křídla rozháněla vzduch jako obrovské vějíře a Barí cítil, že je najednou zvedán se země. Ale stále pevně držel a nepouštěl se – proto téměř hned nato žuchli zase pták i zvíře těžce zpátky na zem.

Uhumisú se pokusila znovu. Tentokrát měla větší úspěch a vyletěla s Barím do výše plných dvou metrů. Ale zase spadli. Ještě potřetí se starý lupič snažil máváním křídel vymanit z Barího sklapnutých čelistí; a pak už zůstal ležet, vyčerpán a se svými obrovskými křídly rozpjatými, a jen syčel a skřípal zobákem.

A právě pod plachtami soviných křídel zapracoval Barího mozek, řízen bleskovými popudy zabijáka. Vmžiku popadl Uhumisú jinak, zakousnuv se jí do spodní části těla. Tesáky se zabořily do osmicentimetrové vrstvy peří. Jakkoli rychle si Barí počínal, dovedla Uhumisú stejně bystře využít příležitosti, která se jí naskytla, a bleskurychle se vznesla do vzduchu. Oběma to škublo, jak se z masa vyrval chomáč peří, a Barí zůstal na bojišti sám.

Barí sice nezabil, ale zvítězil. Dožil se svého prvního velkého dne – nebo přesněji noci. Svět byl pro něj naplněn novými slibnými nadějemi – nadějemi tak nedozírnými jako sama noc. Po chvíli se posadil vzpřímeně na zadek a nabíral ze vzduchu pach svého poraženého nepřítele. A pak, jako by vyzýval opeřenou obludu, aby se vrátila a vybojovala boj až do konce, zvedl svůj malý špičatý čenich ke hvězdám a vyslal do noci svoje první dětské vlčí zavytí.

Kapitola 6

Barího zápas se starou velkou Uhumisú byl pro něj dobrým lékem. Nejenže mu dodal zdravé sebevědomí, ale vyplavil také z jeho krve horečku neurvalosti. Už nechňapal zlostně po kdejaké větvičce, ani na věci kolem sebe nevrčel, když putoval nocí dál.

A byla to nádherná noc. Měsíc visel přímo nad hlavou a obloha byla posetá hvězdami, takže na světlinách a holých pláních bylo světlo skoro jako ve dne – jen s tím rozdílem, že to bylo světlo měkčí a kouzelnější. Vládlo hluboké ticho. Vrcholky stromů neprovíval ani sebemenší vánek a Barímu se zdálo, že zavytí, které vyslal k nebi, se určitě muselo rozléhat až na konec světa.

Občas zaslechl Barí nějaký zvuk – a pokaždé se zastavil, zbystřil pozornost a poslouchal. Z velké dálky slyšel dlouhé, zdušené bučení losice; slyšel hlučné šplouchání ve vodě malého jezera, ke kterému došel, a jednou k němu dolehl ostrý třesk parohu o paroh – to si asi půl kilometru daleko vyřizovali nějaký menší rozpor v názorech dva losi. Ale jedině vlčí skulení ho vždycky pohnulo, aby se posadil a dlouho soustředěně poslouchal, přičemž mu srdce bušilo v podivném vzrušujícím rytmu, kterému zatím plně nerozuměl. Bylo to volání jeho plemene, které v něm sice pomalu, ale neodbytně nabývalo na síle.

Dosud byl tulák – papemutao, jak tomu říkají Indiáni. Tento „tulácký duch“ vstupuje na nějaký čas téměř do každého zvířete divočiny, sotvaže zesílí natolik, že je schopno postarat se o sebe samo – zdá se, že to je záměrné opatření přírody, kterým chce zabránit příliš těsné rodinné soudržnosti a případně i nezdravému křížení, které by vedlo k degeneraci. Barí, stejně jako mladý vlk hledající nové loviště nebo mladá liška objevující nové světy, neměl pro své toulání žádný důvod, ani v něm nepostupoval nějakou přesnou metodou. Prostě „putoval“ – šel a šel pořád dál. Chybělo mu však něco, co stále nenacházel. A právě to něco cítil ve vlčích hlasech, které k němu zaléhaly.

I hvězdy a měsíc plnily Barího tou neurčitou touhou. Vzdálené zvuky, které slyšel, jen prohlubovaly tíhu jeho velké osamělosti. A pud mu říkal, že nalezne pouze tehdy, jestliže nepřestane hledat. Nepostrádal teď ani tolik Kazana a Šedku – spíš než mateřskou péči a domov postrádal nyní přátelský vztah. Když nedávným bojem s Uhumisú ze sebe vybil vlčí zuřivost, nabyla v něm opět vrchu jeho psí stránka, ona přítulná polovice jeho povahy – část, která měla chuť schoulit se u něčeho, co je živé, teplé a vlídné, ať už to má na sobě peří nebo chlupy a na nohou drápy nebo kopyta.

Byl celý rozbolený – od zranění Nepísinou kulkou i od ran z nedávné bitky – a při prvních známkách nadcházejícího úsvitu si na pokraji dalšího malého jezírka lehl do stínu nízkých olší a pod jejich ochranou spal až do poledne. Potom začal v rákosí a kolem stulíků slídit po potravě. Našel štiku, zčásti ohlodanou norkem, a dochroupal ji.

To odpoledne ho rána na noze bolela již o hodně méně, a když se snášela noc, necítil ji už skoro vůbec. Od svého téměř tragického setkání s Vrbkou putoval zhruba severovýchodním směrem, pudově sleduje vodní toky; postupoval však kupředu pomalu, a když se opět rozhostila tma, nebyl vzdálen od díry, do které spadl, když ho Vrbka postřelila, víc než nějakých dvanáct patnáct kilometrů.

Tu noc neputoval Barí daleko. Ze zkušenosti, že ke zranění přišel se soumrakem a že ke střetnutí a boji s Uhumisú došlo ještě později v noci, načerpal notnou dávku opatrnosti. Poučil se, že z tmavých stínů a černých děr v lese se může kdykoli vyklubat úkladné nebezpečí. Ne že by se bál, jako míval strach kdysi dříve, ale měl prozatím na nějaký čas už boje dost, a proto uznal obezřelost za ctnost prospěšnější než odvaha a vyhýbal se možným nebezpečím skrytým ve tmě. Byl to nejen podivný instinkt, co mu našeptalo radu, aby si vyhledal nocleh na vrcholu obrovského balvanu, na který se vydrápal jen s jistými obtížemi. Možná, že naslouchal ohlasu dávných dnů, kdy Šedka při svých prvních mateřských starostech hledala útočiště na temeni Sluneční skály, strmící vysoko nad svět lesů, jehož byli spolu s Kazanem nedílnou částí, a kde v boji s rysem přišla o oči.

Barího skalisko ovšem nestrmělo nějakých těch třicet nebo i víc metrů kolmo vzhůru, bylo vysoké pouze asi jako vzrostlý muž. Zvedalo se z kraje říčního koryta, zezadu těsně obstoupeno hustou smrčinou. Barí se dlouhé hodiny nepoddal spánku, nýbrž ležel bdělý a čilý, uši nastražené, aby mu neušel jediný zvuk, který ten temný svět kolem něho vydá. Tentokrát bylo v jeho bdělosti víc než pouhá zvědavost. Jeho dospívání totiž nesmírně pokročilo v jednom směru: poznal, že je jen nepatrnou částečkou celé této nádherné dálavy, která leží pod hvězdami a měsícem, a naléhavě toužil obeznámit se s ní co nejvíc, ale beze všeho dalšího bojování nebo zranění. Té noci již věděl, co znamenají ty šedé stíny, které nyní co chvíli tiše vyplouvaly z lesa do měsíčního světla – jsou to sovy, obludy toho plemene, s nímž se již serval. Naslouchal chrastění kopytnatých noh a lomození těžkých těl v houštinách. A opět slyšel bučení losů. Doléhaly k němu ale i hlasy, které dosud neslyšel – ostrý štěkot lišky, hrůzostrašný chechtavý skřek severní potáplice na jezeře kilometr vzdáleném, praskot a řev rysa, který se nese lesem na kilometry daleko, tichý hluboký chrapot nočních dravců někde ve výši mezi ním a hvězdami. Slyšel také tajemný šepot ve vrcholcích stromů – šustění větru; a jednou, uprostřed nejhlubšího ticha, těsně za jeho balvanem pronikavě hvízdl losí samec, když zvětřil vlčí pach – a zděšeným skokem vyrazil jako šedá šmouha pryč z nebezpečného místa.

Všechny tyto zvuky měly pro Barího nový význam. Rychle rozšiřoval své vědomosti a znalost divočiny. Oči mu svítily, krev se pěnila vzrušením. Často se po dlouhé minuty sotva pohnul. Ale ze všech zvuků, které k němu doléhaly, ho pořád nejvíc vzrušovalo vlčí vytí. Znovu a znovu mu pozorně naslouchal. Někdy se ozývalo daleko, tak daleko, že znělo skoro jako šepot rozplývající se téměř dřív, než k němu vůbec dolétlo; a jindy se zase ozvalo zblízka a silně, z plných plic, sálajících horkým dechem štvanice, jako by ho zvalo na horečně vzrušující lov, na divoké orgie a hodování na rozervaném mase a potocích krve. Ano, přesně tak znělo; volalo ho ke krvi jeho krve, k jemu rovným, k bratřím a sestrám – k divokým, zběsile štvoucím smečkám matčina plemene! Zněl z toho Šedčin hlas, toužící po něm v noci – tepala v tom Šedčina krev, zvoucí ho do bratrstva smečky.

Barí se celý chvěl, zatímco to poslouchal. V hrdle mu tiše kloktalo. Po kouskách a velmi pomalu se došinul až k samé hraně strmé stěny balvanu. Chtělo se mu jít; příroda ho ponoukala, aby běžel. Jenže všechno volání divočiny nemělo přes svou naléhavost zatím dost sil zvítězit, neboť v Barím byl stále pes se všemi svými generacemi potlačených a dřímajících instinktů; a právě ten pes udržel celou noc Barího na vrcholu balvanu.

Příští ráno našel Barí podél říčky hojnost raků a hodoval na jejich šťavnatém a lahodném mase tak dlouho, až měl pocit, že snad už nikdy v životě nebude mít hlad. Od chvíle, kdy snědl jeřábčí slepici, o kterou oloupil hranostaje Sekusú, si ještě na ničem tolik nepochutnal.

Uprostřed odpoledne došel Barí do cípu lesa, který byl velmi tichý a velmi klidný. Říčka tam byla hlubší. Místy se břehy rozestupovaly a rozbíhaly do stran, až se vytvářely tůňky a protáhlá jezírka. Dvakrát musel udělat dokonce značnou okliku, aby tyto zátočiny obešel. Putoval velmi tiše a pozorně se díval i poslouchal. Od onoho nešťastného dne, kdy odešel ze starého vývratu, se ještě nikdy necítil v lese tak doma jako nyní. Připadalo mu, že konečně prochází krajinou, která mu je známá a kde najde přátele. Bylo to možná další zázračné tajemství pudu – další záměr přírody. Ocitl se totiž v říši starého bobra Zlomeného zuba. Právě zde jeho rodiče lovili ve dnech před jeho narozením. Nedaleko odtud bylo místo, kde Kazan a Zlomený zub spolu vybojovali pod vodou onen strašlivý souboj, z něhož Kazan vyvázl jen o vlásek a opravdu s posledním dechem.

O tom všem se Barí nikdy nedoví. Nikdy se také nedoví, že jde po starých stopách. Někde hluboko v nitru však cítil neurčité napětí. Natahoval vzduch, jako by právě v něm nacházel pach známých věcí. Byl to zatím jen slabounký závan – nedefinovatelný příslib, který v něm však nakonec zesílil v tajuplné očekávání.

Les byl stále hlubší a byl nádherný. Nikde žádný podrost, takže putování po hladké zemi pod stromy se podobalo chůzi nesmírnou pohádkovou slují, jejíž klenbou padalo rozptýlené denní světlo, tu a tam prozlacené svítivými zrcátky slunce. Skoro dva kilometry ušel Barí tiše tímto lesem. Neviděl nic než pár zamihotání ptačích křídel; zvuk nezaslechl téměř žádný. Potom došel k jezeru značně většímu. Břehy kolem jeho hladiny byly hustě zarostlé olšovými a vrbovými houštinami, silnějších stromů bylo pořídku. Spatřil odlesk odpoledního slunce na vodě a potom – úplně znenadání – uslyšel život.

V osadě Zlomeného zuba se toho jen moc málo změnilo od těch dnů, kdy se svářil s Kazanem a vydrami. Jen to, že starý Zlomený zub zestárl ještě víc. A ztloustl. Hodně času prospal a byl možná méně opatrný než dřív. Ležel právě na své velké hrázi zbudované z roští a větvoví, jejímž byl hlavním projektantem i stavitelem, a sladce dřímal, když Barí tichounce vystoupil na vysoký břeh asi deset dvanáct metrů od ní. Barí se pohyboval tak nehlučně, že ho žádný z bobrů neslyšel ani neviděl. Připlácl se břichem na zem a skryt za trsem travin pozoroval dychtivě každičký pohyb před sebou. Zlomený zub se začal probírat. Chviličku postál na svých krátkých nohách; potom se vyhoupl na široký placatý ocas a vzpřímil se jako voják v pozoru, aby se vzápětí s nenadálým hvízdntím a velkým špláchnutím vrhl do jezera.

V mžiku měl Barí dojem, že celé jezero se bobry jen hemží. Všude se objevovaly a zase mizely hlavy i těla, prohánějíce se všemi směry po vodě tak, až z toho šla Barímu úžasem hlava kolem. Bylo to pravidelné večerní laškování bobří kolonie. Ocasy pleskaly do vody jako plácačky. Špláchot vody přehlušovalo jen jejich zvláštní hvízdání – a potom hra skončila stejně náhle, jako začala. Bylo tam snad dvacet bobrů, nepočítaje mláďata, a jako by se řídili nějakým jen jim srozumitelným signálem, něčím, co Barí neslyšel – ztišili se rázem tak dokonale, že na celém jezeře nebylo slyšet ani hlásku. Několik bobrů se ponořilo pod vodu a zmizelo úplně, ale většinu jich mohl Barí pozorovat, jak se drápou ven na břeh.

Bobři nepromeškali ani vteřinu a pustili se ihned čile do práce; a Barí se díval a poslouchal, aniž sám zašustil jediným stéblem traviny, za níž se schovával. Pokoušel se to všechno pochopit. Snažil se zařadit tyto zvláštní, ale dobromyslně vypadající tvory do světa, který dosud poznal. Nelekali ho; nebyl jejich množstvím ani velikostí nijak vyveden z míry. Jeho klid nebyl diktován obezřelostí, nýbrž spíš zvláštní a stále se stupňující touhou seznámit se s tím divným čtyřnohým jezerním bratrstvem důvěrněji. Už nyní se jejich zásluhou začínal v tom velkém lese cítit osamělý. A potom, nepatrný kousek pod sebou – ne dál než tři metry od místa, kde ležel – spatřil něco, co z něho bezmála vyrazilo hlas jeho štěněcí touhy po přátelství, kterou v sobě pořád nosil.

Dole pod ním, na hladkém pruhu břehu, který vystupoval nad měkké bahno jezera, se batolil tlustý malý umisk se třemi kamarády bobříčky. Umisk mohl být asi tak stejně starý jako Barí, možná o týden o dva mladší. Co do váhy se mu však plně vyrovnal a navíc byl téměř stejně široký jako dlouhý. Příroda by opravdu jen těžko mohla vytvořit jiného čtyřnohého tvora, který by byl roztomilejší než bobří mládě, snad s výjimkou medvíděte; aspoň Umisk by byl na kterékoli světové přehlídce bobříčků určitě získal první cenu. Jeho tři kamarádi byli o poznání menší. Vybatolili se za nízkou vrbou a vydávali, přitom zvláštní slabounké, jakoby kuckavé zvuky; své placaté ocásky za sebou táhli jako miniaturní sáňky. Barímu připadali ti chlupatí tlouštíci nanejvýš přátelští; až mu srdíčko náhle poskočilo rychlým ťuk-ťuk radostí.

Barí se ale ani nehnul. Sotva dýchal. A potom se Umisk náhle vrhl na jednoho z kamarádů a povalil ho. V mžiku se na útočníka vrhli ostatní dva a všichni čtyři bobříčkové se pak kouleli jeden přes druhého, kopajíce svýma krátkýma nožičkama a plácajíce ocásky, a celou dobu přitom tiše kničeli krátkými pisklavými zvuky. Barí poznal, že to není boj, ale skotačení. Postavil se na nohy. Zapomněl, kde je – zapomněl na všechno na světě kromě na ty hrající si huňaté koule. V této chvíli zapomněl nadobro i na všechnu tvrdou školu, kterou mu až dosud poskytla příroda. Nebyl už rváč, nebyl už lovec, nebyl už zvíře honící se za potravou. Byl jen a jen štěně, a proto se v něm probudila touha, která byla silnější než hlad. Chtělo se mu seběhnout tam dolů, kde je Umisk a jeho malí kamarádi, a válet se a hrát si. Chtěl jim povědět, kdyby něco takového bylo možné, že ztratil mámu i domov, a že kvůli tomu zkusil moc zlého, a že by strašně rád zůstal u nich a u jejich rodičů, kdyby jim to nevadilo.

V hrdle se mu zatetelilo slaboulinké zakňučení. Bylo tak tiché, že Umisk ani jeho kamarádi nic neslyšeli. Byli svrchovaně zabraní sami do sebe.

Tichounce udělal Barí první krok směrem k nim, a potom další – až konečně sestoupil na úzký pruh nízkého břehu a stanul necelé čtyři metry od nich. Špičaté kornoutky oušek měl natočeny kupředu a ocasem vrtěl, jak mohl nejrychleji; radostným očekáváním se mu třásla každičká žilka v těle. V tu chvíli ho teprve Umisk uviděl a jeho tlusté chlupaté tělíčko strnulo na kámen.

„Ahoj!“ říkal Barí, vrtě celým tělem a hovoře tak jasně, jak srozumitelně by to uměl lidský jazyk. „Vadilo by ti, kdybych si hrál s vámi?“

Ale Umisk na to nereagoval. Jeho tři kamarádi zůstali civět na Barího. Ani oni sebou vůbec nehnuli. Vypadali jako omráčení. Čtvery vypoulené oči visely na cizinci.

Barí se pokusil ještě jinak. Plazil se po předních nohou, zatímco jeho ocas a zadní část těla sebou vrtěly dál, a s frknutím popadl do zubů kus větývky.

„No tak – vemte mě mezi sebe,“ naléhal. „Já si dovedu hrát!“

Vyhodil klacík do vzduchu, jako by chtěl dokázat pravdivost toho, co říká, a slabounce štěkl.

Umisk a jeho bratříčkové byli dál jako němí panáci.

A vtom znenadání Barího zahlédly nějaké jiné oči. Patřily velkému bobru, plujícímu přes jezero s tlustým klackem pro novou hráz, kterou právě stavěli. Okamžitě dřevo pustil a zatočil čelem ke břehu. A potom, jako výstřel z pušky, se rozlehlo prásknutí velkého placatého ocasu do hladiny – bobří signál na výstrahu před nebezpečím, který je za tiché noci slyšet na kilometr daleko.

„Nebezpečí,“ varoval. „Nebezpečí – nebezpečí – nebezpečí!“

Signál ještě plně nedozněl, když najednou začaly ocasy podobně pleskat na všech stranách – na jezeře, v neviditelných průplavech, v hustém vrboví a olšoví. Umisk a jeho kamarádi z něho vyrozuměli:

„Utíkejte, je-li vám život milý!“

Barí strnul na místě a stál bez hnutí. S úžasem pozoroval, jak se všichni čtyři bobříci potápějí do jezera a mizejí. Slyšel šplouchání jiných a těžších těl, vrhajících se do vody. A potom najednou následovalo zvláštní a znepokojující ticho. Barí tiše kňučel a jeho kňučení znělo téměř jako zalykavý pláč. Proč jen Umisk a jeho malí kamarádi před ním utekli? Co udělal, že se s ním nechtějí skamarádit? Zavalil ho velký stesk – stesk dokonce větší než onu první noc, kterou strávil bez matky. Jak tam tak zdrceně stál, zhasl na obloze poslední cípek slunce. Jezero začínaly zastírat tmavší stíny. Barí se ohlédl do temna lesa, kde se sbírala noc – as dalším zakňučením se plíživě vrátil mezi stromy. Nenašel přátelství. Nenašel kamarádství. A srdce mu sklíčil velký smutek.

Kapitola 7

Po dva nebo tři dny vedly Barího výpravy za potravou stále dál a dál od jezera. Každé odpoledne se k němu však vracel – až do třetího dne, kdy narazil na nový vodní tok a medvěda Vakajú. Říčka, kterou objevil dobré tři kilometry hluboko v lese, vypadala docela jinak, než ta minulá. Tohle byla bystřina, která si vesele bublala na písčitém a oblázkovém dně a mezi strmými stěnami rozsedlých skal. Vytvářela hluboké tůně a zpěněné víry a v místech, kde na ni Barí prvně narazil, se vzduch tetelil vzdáleným hukotem vodopádu. Byla to voda mnohem přívětivější než tmavá a mlčenlivá bobří říčka. Zdála se nabitá životem a její spěch a shon – bublání a hřmění vody – naplňovalo Barího úplně novými pocity. Postupoval podél ní beze spěchu a opatrně, a právě tomuto svému tempu a opatrnosti vděčil za to, že nenadále a sám nepozorován zastihl velkého černého medvěda Vakajú ve chvíli, kdy zrovna pilně rybařil.

Vakajú stál po kolena v tišině, která se vytvořila za písečným prahem, a měl nehorázné štěstí. Právě v okamžiku, kdy se Barí při pohledu na obludu, kterou předtím spatřil pouze jedenkrát, a to ještě jen v polotmě noci, zarazil a s očima vyvalenýma ucouvl, vyhodil Vakajú jednou svou mohutnou prackou vysoko do vzduchu velký cákanec vody a s ním na oblázkový břeh dopadla ryba. Před několika dny se lipani pustili v tisících proti proudu říčky, aby se třeli, ale voda během jejich cesty prudce opadla a mnoho jich zdržela a uvěznila v takovýchto malých tůních. Vypasený Vakajú a jeho hladká, lesklá srst byly důkazem, jak mu tato náhoda jde k duhu. Třebaže období, kdy medvědi mívají nejdokonalejší srst, již o nějaký ten týden prošlo, měl Vakajú kožich stále skvěle hustý a černý.

Čtvrt hodiny ho Barí pozoroval, jak vyhazuje prackou ryby z tůně. Když konečně přestal, leželo mezi kameny dvacet nebo třicet ryb, některé již leklé, jiné dosud se zmítající. Z místa, kde mezi dvěma kameny ležel připláclý na břiše, slyšel Barí zřetelně chroupání masa a kostí, když se medvěd pustil do oběda. Tyto zvuky zněly Barímu velmi příjemně a čerstvý rybí pach způsobil, že se mu sbíhaly sliny víc než na raky, ba dokonce víc než na jeřábčici.

Přes všechnu svou tloušťku a velikost nebyl Vakajú nenažraný hltoun, a když spořádal čtvrtou rybu, smetl prackami všechny ostatní na hromádku, dlouhými drápy na ně nahrabal písek a kameny, až je trochu zakryl, a svou práci na tajné spíži dokončil tím, že na ni zlomil malou balzámovou jedličku tak, aby ryby nebylo vůbec vidět. Potom se těžkopádně odkolébal ve směru, kde hřměl vodopád.

Půl minuty po tom, co za ohybem bystřiny zmizela poslední známka po Vakajú, byl už Barí pod zlomenou jedličkou. Vytáhl si rybu, která byla ještě živá. Snědl ji celou a chutnala báječně.

Barí si tím ujasnil, že díky Vakajú má svůj problém potravy rozřešen, a proto se toho dne už k bobřímu jezeru nevrátil. A nevrátil se tam ani příští den. Velký medvěd bez ustání rybařil po celém toku bystřiny; hned byl tu, hned zas tam, a Barí pokračoval ve svém hodování den za dnem. Nebylo pro něj nic těžkého najít medvědovy skrýše potravy. Stačilo mu prostě sledovat po břehu bystřinu a pozorně čenichat. Některé skryté zásoby už hodně zestárly a jejich pach nebyl Barímu rozhodně příjemný. Takovým se raději vyhnul – ale nikdy si nedal ujít jedno nebo dvě jídla ze zásobárny čerstvé.

Po celý týden byl pro Barího život nesmírně příjemný. Ale potom nastal zvrat – změna, které bylo souzeno, že bude mít pro Barího stejně závažný význam, jaký měl pro jeho otce Kazana onen dávný den, kdy na pokraji divočiny zadávil jednu lidskou bestii.

Ta změna se udála onoho dne, kdy se Barí při obíhání velkého balvanu v blízkosti vodopádu nečekaně ocitl tváří v tvář lovci Pierrotovi a jeho dceři Nepísi, téže dívce s hvězdnýma očima, která ho nedávno na pokraji světliny postřelila.

První uviděl Nepísi. Kdyby byl jako prvního spatřil Pierrota, byl by se asi rychle obrátil na útěk. Jenže takhle se v něm opět probudila krev jeho předka a podivně ho rozechvívala. Nedívala se snad ona první žena na Kazana právě takhle?

Barí se zarazil a zůstal stát bez hnutí. Nepísi byla sotva šest metrů od něho. Seděla na skále, zalitá ranním sluncem, a pročesávala si své nádherné vlasy. Ústa se jí pootevřela. Oči jí v mžiku zazářily jako hvězdy. Jedna ruka jí ustrnula ve vzduchu, podpírajíc těžké havraní prameny. Poznala ho. Viděla bílou skvrnku na jeho prsou a bílou špičku jednoho ucha, a zašeptala si pro sebe: „Uči músis! – Psí štěně!“ Poznala v něm divokého psa, kterého postřelila – a o kterém myslila, že zašel!

Předešlý večer si Pierrot a Nepísi za tou velkou skálou postavili přístřešek z balzámových jedlí a teď klečel Pierrot na malé bílé písčině a vařil nad ohněm snídani, zatímco se Nepísi česala. Zvedl hlavu, protože jí chtěl něco říci, a vtom spatřil Barího. Tím okamžikem bylo kouzlo chvíle přetrženo. Barí viděl, jak se to lidské zvíře staví na nohy, a zmizel, jako když do něho střelí.

Nepísi se mu však hbitostí téměř vyrovnala.

„Dépechez vous, mon pere! – Pospěšte si, otče!“ křikla. „To je to štěně! Honem…!“

Ve vlajícím oblaku vlasů vyrazila za Barím jako vítr. Pierrot se rozběhl za ní a cestou popadl pušku. Nebylo však tak snadné Vrbku dohonit. Byla hotová divoženka, její drobné nohy v mokasínech se sotva dotýkaly země, když letěla po dlouhém pruhu písku proti vodě. Byla to nádherná podívaná, ta její pružnost a krásné vlasy, vlající v slunci. I nyní, v tomto okamžiku vzrušení, připomněla Pierrotovi McTaggarta, jednatele Společnosti Hudsonova zálivu na stanici Lac Bain a to, o čem mluvil právě včera. Půl noci na dnešek proležel proto Pierrot beze spánku a zatínal zuby zlostí vždy, když na to pomyslel; dnes ráno, těsně předtím, než na ně narazil Barí, se zadíval na Nepísi tak pozorně jako dosud nikdy. Ano, opravdu je krásná. Je dokonce půvabnější než nebožka Wyola, její knížecí matka. Ty vlasy – na které zůstávají muži užasle civět, jako by nemohli vůbec uvěřit, že něco takového může existovat! Ty oči – jako tůně plné zářivého hvězdného třpytu! A její postava, připomínající štíhlou květinu! A McTaggart řekl…

Dolétlo k němu vzrušené volání: „Honem, Nutavi! Zahnul do toho slepého kaňonu. Teď nám už nemůže utéct.“

Byla udýchaná, když ji dohonil. Francouzská krev žhnula jasným karmínem na jejích lících a rtech. Bílé zuby jí svítily jako padlý sníh. „Tamhle!“ ukázala. Vběhli do kaňonu.

Kus před nimi Barí pádil, jako by mu byla v patách smrt. Pudově vycítil, že ti podivuhodní dvounozí tvorové, na které se díval, jsou všemocní. A teď se ženou za ním! Slyší je! Nepísi za ním utíkala téměř stejně hbitě, jak to s vypětím dokázal on. Náhle zatočil do jakési rozsedliny mezi dvěma velkými skalisky. Jenže asi po šesti metrech našel cestu zatarasenou; nemohl dál, a proto letěl zase zpátky. Když se vyřítil a zahnul znovu přímo kaňonem vzhůru, byla Nepísi sotva deset metrů za ním a Pierrot téměř po jejím boku. Vrbka vykřikla: „Mene – mene – tamhle je!“

Nabrala dech a už letěla zase dál do hájku mladých balzámových jedlí, v němž Barí zmizel. V houštině jí však volné vlasy bránily v běhu, zachycujíce se o všechno jako obrovská vlající síť. S povzbudivým voláním na Pierrota se zastavila, aby si je shrnula přes ramena. Pierrot ji předběhl, ale Vrbka neztratila víc než pár vteřin a utíkala zase za ním. Padesát metrů před ní najednou Pierrot vykřikl na výstrahu. Barí se totiž bleskurychle otočil a téměř ještě s týmž dechem se už slepě řítil zase po vlastní stopě zpátky – přímo proti Vrbce. Nespatřil ji včas, aby se stačil zarazit nebo vyhnout, a Nepísi se mu vrhla do cesty. Pár okamžiků byli na jedné hromadě. Barí cítil, jak ho její vlasy dusí a její ruce ho chytají a drží. Potom se jí ale vykroutil a znovu pádil zase dozadu ke slepému konci kaňonu.

Nepísi se skokem postavila na nohy. Byla udýchaná – a rozesmátá. Tryskem se k ní vrátil Pierrot a Vrbka mu ukazovala na jeho záda.

„Já ho už měla – a on nekousal!“ řekla oddychujíc rychle. Stále ještě ukazovala ke slepému kaňonu a znovu opakovala: „Já ho už měla – a on mě nekousl, Nutavi!“

To bylo ze všeho nejpodivnější. Provedla ztřeštěnou neopatrnost – a Barí ji přesto nekousl! A tenkrát, s rozzářenýma očima upřenýma na Pierrota a s úsměvem, který se jí na rtech pomalu rozplýval, poprvé pronesla tiše slovo „Barí“, které v jejím jazyce znamenalo „divoký pes“ – mladší bratr vlka.

„Poběž,“ zvolal Pierrot, „nebo ho ztratíme!“

Pierrot byl pln důvěry. Kaňon se zatím zúžil. Barí nemohl kolem nich nepozorovaně proklouznout. A o tři minuty později doběhl Barí opravdu k slepému konci kaňonu – ke skalní stěně, která se zvedala kolmo vzhůru jako vnitřní oblina mísy. Z častých rybích hodů a dlouhých hodin spánku Barí ztloustl a nemohl už téměř popadnout dech, když teď marně hledal, kudy by se dostal z kaňonu ven. Byl právě na nejzazším konci kruhové skalní stěny, kde nebylo jediného keře ani chomáče trávy, za který by se skryl, když ho Pierrot a Nepísi opět zahlédli. Nepísi se rozběhla přímým směrem k němu. Pierrot, který předvídal, co Barí udělá, však pospíchal doleva, kolmo k ose slepého kaňonu.

Barí hned mizel, hned se objevoval, jak probíhal mezi kameny a zoufale hledal cestu, kudy by unikl. Vzápětí se ocitl u „kapsy“ čili u kotle kaňonu. Byl to průlom ve stěně, patnáct osmnáct metrů široký, který vedl do jakéhosi přírodního žaláře v rozloze slabého půl hektaru. Bylo to nádherné zákoutí. Kolem dokola – kromě na straně, kde ústilo v rozsedlinu – bylo uzavřeno skalními boky. Na protilehlém konci se v několika pěnivých kaskádách řítil z výšky prudký vodopád. Na zemi ležel hustý koberec trávy, posetý kvítím. V této pasti ulovil Pierrot již nejednu lahodnou kýtu zvěřiny. Nebylo z ní úniku, leda proti hlavni pušky. Zavolal na Nepísi, když tam viděl Barího zaběhnout, a spolu pak stoupali do rozsedliny.

Barí doběhl už téměř na okraj malého lučního vězení, když vtom se náhle zarazil tak prudce, že dosedl na zadek, a srdce se mu rozbušilo až v hrdle.

Přímo v cestě mu stál obrovský černý medvěd Vakajú.

Snad půl minuty váhal Barí, které z obou nebezpečí je pro něj menší. Slyšel hlasy Nepísi a Pierrota. Zaslechl již i chřestot kamení pod jejich nohama. A hrozně se jich bál, byl z nich vyděšený. Potom se podíval na Vakajú. Mohutný medvěd se nehnul ani o chloupek. Také on poslouchal. Jeho však znepokojovalo něco jiného než zvuky, které slyšel. To něco byl pach, který zvětřil ve vzduchu – pach člověka.

Barí ho pozoroval a viděl, jak zvolna otáčí hlavu podle toho, jak ohlas Nepísiných a Pierrotových kroků sílil a ozýval se stále zřetelněji. V ten okamžik stál Barí poprvé v životě tomu mohutnému medvědu tváří v tvář. Mnohokrát se na Vakajú díval, jak rybaří; přiživoval se na jeho dovednosti; bál se ho, ale také ho bezmezně obdivoval. Teď ale bylo na Vakajú něco, co v Barím utlumilo všechen strach z něho a místo toho v něm vzbudilo novou a vzrušující důvěru a naději. Vakajú, tak mohutný a úžasně silný, jistě neuteče před těmi dvounohými tvory, kteří Barího pronásledují! Kdyby se mu jen podařilo proběhnout kolem Vakajú, má určitě vyhráno!

Barí udělal kličku do strany a namířil si to na volnou louku. Vakajú se ani nepohnul, když se kolem něho mihl – vzrušilo ho to právě tak málo, jako kdyby to byl pták nebo králík. Potom přilétl další závan vzduchu, prosycený lidským pachem. To do medvěda konečně vlilo život. Vakajú se otočil a rozběhl se těžkopádně za Barím do luční pasti. Když se Barí ohlédl, uviděl ho přibíhat a – myslel si, že se žene na něj. Nepísi a Pierrot se přehoupli přes hrb v průrvě a v témže okamžiku spatřili medvěda i Barího.

V místě, kde vběhli do travnaté doliny pod skalními stěnami, zahnul předtím Barí ostře doprava. Ležel tam obrovský balvan, jedním koncem nadzdvižený nad zemí. Připadal mu jako ideální úkryt a Barí pod něj zalezl. Vakajú ale běžel pořád rovně dál do louky. Barí mohl ze svého úkrytu pozorovat, co se bude dít. Jen co stačil zalézt pod skalisko, prošli Nepísi a Pierrot průrvou a stanuli na pokraji loučky. To, že se zastavili, vzrušeného Barího zaujalo. Oni se Vakajú bojí! Velký medvěd byl už ve dvou třetinách loučky. Svítilo na něj slunce, takže se mu kožich leskl jako černé hedvábí. Pierrot ho chviličku upřeně pozoroval. Pierrot nezabíjel ze záliby v krveprolévání. Životní nutnost z něho udělala uvážlivého lovce, který nevybíjí zvěř. Viděl však, že přes pozdní roční dobu má Vakajú skvělý kožich – a zvedl pušku.

Barí jeho pohyb zpozoroval. A vzápětí viděl, jak z konce pušky něco vyprsklo, a potom slyšel stejnou ohlušující ránu, jaká provázela jeho vlastní zranění – když mu Vrbčina kulka projela živým masem. Rychle stočil zrak na Vakajú. Obrovský medvěd klopýtl; padl na kolena; potom se namáhavě vyhrabal zase na nohy a těžkopádně se kolébal dál.

Znovu zahřměla puška a Vakajú upadl podruhé. Pierrot se nemohl na tak krátkou vzdálenost minout. Vakajú poskytoval skvělý cíl. Byla to řezničina; ale pro Pierrota a Nepísi to bylo povolání – živobytí.

Barí se celý chvěl. Třásl se spíš vzrušením než ze strachu, protože se v těchto tragických okamžicích úplně zapomněl bát o sebe. V hrdle se mu zrodilo tiché zakňučení, když se díval, jak se Vakajú znovu zvedl a otočil se tváří ke svým nepřátelům – jak s otevřenou tlamou pomalu kývá hlavou ze strany na stranu a jak mu podklesávají nohy, zatímco mu krev zalévá prostřelené plíce. Barí kňučel, protože Vakajú pro něj rybařil, protože si zvykl vidět ve Vakajú přítele a protože věděl, že Vakajú se teď dívá do tváře smrti. Třeskl třetí výstřel – a poslední. Vakajú se složil přímo na místě. Mohutná hlava mu spadla mezi přední tlapy. K Barímu se doneslo zoufalé, zmučené zachroptění. A potom nastalo ticho.

Byla to řezničina – ale živobytí.

Po krátké chvíli, když stál nad medvědem, řekl Pierrot Vrbce: „Mon Dieu, sakahet – Bože můj, miláčku, to je báječná kůže! Za takovou se v Lac Bain platí nejmíň dvacet dolarů!“

Vytáhl lovecký nůž a začal ho obtahovat na brousku, který nosil s sebou v kapse. V té chvíli by byl Barí mohl vylézt zpod svého balvanu, proběhnout průrvou do kaňonu a po proudu říčky vůbec zmizet; na minutku se na něj úplně zapomnělo. Potom si na něj ale Nepísi zase vzpomněla a opět pronesla týmž zvláštním, jakoby nevěřícím tónem slovo „Barí“.

Pierrot, který klečel u medvěda, k ní zvedl oči.

„Oui, sakahet – ano, miláčku. Je to dítě divočiny. Bůh ví, kde mu je už konec.“

Vrbka zavrtěla hlavou.

„Non – ne, on neutekl,“ řekla a její tmavé oči pátraly po loučce, zalité sluncem.

Kapitola 8

Když se Nepísi rozhlížela po slepém konci kaňonu, uzavřeném skalními stěnami, po tom vězení, do které zahnali Vakajú a Barího, zvedl Pierrot znovu oči od stahování velkého černého medvěda a zabručel něco, co nemohl slyšet nikdo jiný než on sám. „Non – ne, to není možné,“ odpověděl před chviličkou Vrbce; jenže pro Nepísi to možné bylo – totiž myšlenka, která se jí uhnízdila v hlavě. Byla to skvostná představa. Vzrušovala ji až ‚do hloubi její divoké, čisté duše. Rozpalovala jí oči žárem, a barvila jí líce tmavším ruměncem vzrušení. Zatímco pátrala očima v kostrbatých okrajích malé loučky po známkách divokého štěněte, zalétly jí myšlenky jako bleskem do minulosti. Přede dvěma roky pochovali její matku z panovnického rodu pod vysokým smrkem blízko jejich srubu. Toho dne zašlo Pierrotovi slunce navždy a i její vlastní život poznamenala tíživá osamělost. Byli to odpoledne u hrobu tři, když slunce kleslo pod obzor – Pierrot, ona a pes, velký a silný eskymácký huňáč s bílou hvězdou na prsou a jedním uchem na špičce bílým. Byl miláčkem její nebožky matky hned od malička, už jako štěně – a zároveň jejím osobním strážcem, který ji nikdy neopouštěl, ba zůstal u ní s hlavou položenou na jejím loži, i když zemřela. A té noci – noci po dni, kdy ji pochovali – pes zmizel. Odešel stejně tiše a stejně nenávratně jako její duše. Nikdo ho potom už jakživ neviděl. Bylo to divné – a Pierrot v tom viděl přímo zázrak. Hluboko v srdci se totiž těšil blaženým přesvědčením, že pes odešel s jeho milovanou Wyolou do nebe.

Nepísi však strávila tři zimy v misijní škole ve stanici Nelson House. Naučila se tam hodně o běloších a o pravém Bohu, a proto věděla, že to, co si Pierrot představuje, není možné. Domnívala se spíš, že matčin huňáč buďto zašel nebo se přidal k vlkům. S největší pravděpodobností se připojil k některé vlčí smečce. Je proto tak vyloučeno, že by tohle mládě, za kterým se s otcem hnali, mohlo být tělo a krev miláčka její matky? Je to dokonce velmi dobře možné. Bílá hvězda na prsou, bílá špička ucha – a pak to, že ji štěně nekouslo, když mohlo tak snadno zabořit své tesáky do měkkého masa její paže. Byla přesvědčena. A tak zatímco Pierrot stahoval medvěda, Nepísi se pustila do hledání Barího.

Barí nepopolezl zpod svého balvanu ani o centimetr. Ležel ztuhlý jako kus dřeva, oči stále upřené na místo tragického děje venku na loučce. Viděl výjev, na který nezapomene, co bude živ – stejně jako nikdy docela nezapomene na matku a Kazana ani na starý vývrat. Byl očitým svědkem smrti tvora, kterého předtím pokládal za všemocného. Velký medvěd Vakajú dokonce ani o svůj život nebojoval. Pierrot a Nepísi ho zabili, aniž se ho vůbec dotkli; teď ho Pierrot rozřezává nožem, který střílí v slunci stříbřité blesky; a Vakajú se vůbec nehýbá. Barí se z toho až roztřásl a vtiskl se ještě o kousek hloub pod skalisko, pod nímž už byl beztak zaklíněný, jako kdyby jím tam byla mrštila nějaká mocná síla.

Viděl též jasně Nepísi. Namířila si to rovnou čárou k průrvě, kterou sem vběhl, když hledal spásu útěkem, a nakonec se zastavila nějakých pět šest metrů od místa, kde se skrýval. Když mu nyní zastoupila jedinou možnost úniku, začala si z lesklých vlasů splétat dva tlusté copy. Barí odvrátil oči od Pierrota a zvědavě ji pozoroval. Neměl už strach, i když mu nervy hrály vzrušením. Něco v něm se nezvyklou a rostoucí silou namáhalo rozluštit velkou záhadu –– proč se mu vlastně tolik chce vylézt zpod skaliska a přiblížit se k tomu půvabnému tvoru se zářícíma očima a krásnými vlasy?

Barí měl opravdu chuť k ní jít. Bylo mu, jako kdyby ho nějaký neviditelný provázek tahal přímo za srdce. Byl to Kazan, a ne Šedka, kdo ho volal z dálky minulých věků, bylo to „volání“ staré jako egyptské pyramidy, a možná o desetitisíce let starší. Jenže proti této touze ho v opačném směru táhla Šedka až odkudsi z temného dávnověku pralesů. Vlk ho přidržoval k tichosti a nehybnosti. Nepísi se rozhlížela dokola. Usmívala se. Na okamžik se otočila tváří k němu a Barí viděl bělostný lesk jejích zubů a krásné oči, které jako by zářily přímo na něj.

A vtom si najednou klekla, jako když ji podetne, a podívala se pod balvan.

Jejich oči se setkaly. Přinejmenším půl minuty se neozval sebemenší zvuk. Nepísi se nehýbala a dýchala tak tiše, že ani Barí nemohl její dech slyšet.

Potom řekla téměř šeptem:

„Barí! Barí! Upi Barí!“

Bylo to poprvé, co Barí uslyšel své jméno, a v jeho zvuku bylo něco příjemného a uklidňujícího, že proti jeho vůli na něj pes v jeho krvi odpověděl zakňučením, které se nedoneslo dál než k Vrbčiným uším. Pomalu natáhla do díry celou ruku. Byla to paže holá a baculatě měkká. Barímu stačilo vymrštit se na délku svého těla kupředu a snadno by do ní byl mohl zarýt tesáky. Něco ho ale zdržovalo. Věděl, že tohle není nepřítel; věděl, že ty tmavé oči, tak nádherně na něj zářící, nejsou naplněny touhou mu ublížit – a hlas, který k němu tiše doléhal, zněl jako zvlášť opojná hudba.

„Barí! Barí! Upi Barí!“

Znovu a znovu na něj Vrbka takto volala, zatímco ležela už s tváří u země a snažila se dokonce vtáhnout pod balvan ještě kousek hlouběji. Nemohla na Barího dosáhnout. Pořád ještě mezi její rukou a Barím byla vzdálenost dobrých tří dlaní a ona se nemohla posunout už ani o centimetr hlouběji. Pak si najednou všimla, že z druhé strany balvanu je dutina zatarasená velkým kamenem. Kdyby ten kámen odvalila a vlezla pod balvan odtamtud…

Vysoukala se ven a ocitla se opět na slunci Srdce jí vzrušeně bušilo. Pierrot se pilně zabýval svým medvědem – nebude ho tedy volat a rušit. Zkusila pohnout kamenem, který uzavíral dutinu pod balvanem, ale byl v ni pevně zaklíněný. Začala ho tedy podrývat a uvolňovat kusem klacku. Být u toho Pierrot, byl by svým bystrým zrakem ihned objevil důležitý význam onoho kamene, i když to byl kámen ne větší než vědro na vodu. Možná že tam ležel už celá staletí a svou polohou zamezoval, aby se obrovské skalisko nepřevrátilo na zem, stejně jako dokáže malé kilové závaží porušit rovnováhu setrvačníku, který váží tunu.

Neuběhlo ani pět minut, a Nepísi mohla už kamenem pohnout. Lomcovala jím. Centimetr po centimetru ho vytahovala, až nakonec ležel u jejích nohou a otvor byl zcela volný, aby do něho mohla vlézt. Znovu se podívala směrem k Pierrotovi. Dosud pilně pracoval a Nepísi se tiše zasmála, když si z ramenou stahovala velký červenobílý hudsonský šátek. Tím sváže Barího. Klekla si, opřela se o lokty a potom se natáhla na břicho a začala se plazit do dutiny pod balvanem.

Barí zatím popolezl. S týlem hlavy přitisknutým zespodu na balvan zaslechl něco, co Nepísi nezaslechla; ucítil pomalý, ale rostoucí tlak, a právě od toho tlaku se opatrně odtahoval – a tlak na něj doléhal stále dál. Celá hmota skaliska si sedala! Nepísi však nic neviděla ani neslyšela, ani nechápala. Pouze na něj volala prosebněji:

„Barí – Barí – Barí…“

Hlavu, ramena i obě paže měla už pod balvanem. Její zářivé oči byli velmi blízko Barího. A Barí kňučel. Vzrušení z velkého a bezprostředního nebezpečí mu kolotalo krví.

A pak…

V tom okamžiku ucítila Nepísi tlak skaliska na svém rameni – a v očích, které dosud něžně zářily na Barího, se náhle objevil zoufalý výraz hrůzy. A zároveň se z jejích rtů vydral výkřik, který zněl docela jinak než všechny ostatní zvuky, jaké kdy Barí za svého života dosud v divočině slyšel – byl divoký, pronikavý, plný šíleného strachu. Tento první výkřik Pierrot neslyšel. Slyšel však druhý a třetí – a potom další a další, splývající v souvislý nářek, jak tíha klesajícího skaliska pomalu drtila křehké Vrbčino tělo. Spěchal k ní, že by vítr neletěl rychleji. Viděl Barího, jak vylézá zpod skaliska a utíká do ‚kaňonu, a v témž okamžiku spatřil cíp Nepísiných šatů a konec nohou v mokasínech. Ostatní tělo bylo skryto ve smrtící pasti. Pierrot začal hrabat jako šílený. Když po chvilce vytáhl Nepísi zpod balvanu, byla nehybná a mrtvolně bledá. Oči měla zavřené. Jeho ruka nemohla nahmatat, je-li vůbec ještě živá, a z hloubi duše se mu vydral hlasitý sten nejkrutější bolesti. Pierrot ale věděl, jak se bojuje o život. Roztrhl jí šaty a poznal, že nemá hrudník rozdrcený, jak se obával. Pak se rozběhl pro vodu. Když se vrátil, měla Vrbka už oči otevřené a lapala po dechu.

„Budiž chvála Bohu a všem svatým!“ vzlykal Pierrot a padl vedle ní na kolena. „Nepísi, má Nepísi – Nepísi moje!“

Usmála se na něj, ruce zkřížené na obnažených ňadrech, a Pierrot ji sevřel do náruče, zapomenuv úplně na vodu, pro kterou se tak hnal, že se div nezchvátil.

Po delší chvíli, když si klekl a podíval se pod skalisko, zbledl v tváři jako stěna a řekl:

„Mon Dieu, nebýt tady v zemi tenhle dolík, Nepísi…“

Otřásl jím mráz a větu nedokončil. Ale Nepísi samým štěstím, že je zachráněna, sama ukázala rukou, usmála se na otce a řekla:

„Byla bych bývala – jako tohle tady. Ach, mon pere, přeju si jen, abych nikdy neměla takového milého, jako je tahle skála!“

Pierrotovi se zachmuřila tvář, když se nad ní sklonil. „Non!“ řekl rozzlobeně. „To nikdy!“

Opět přitom myslil na McTaggarta, jednatele v Lac Bain, a zatímco jeho rty něžně laskaly Nepísiny vlasy, ruce se mu zaťaly v pěst.

Kapitola 9

Podnícen divokým poplachem Nepísina strašlivého křiku a pohledem na Pierrota, zběsile k němu pádícího od mrtvoly hodného Vakajú, hnal se Barí stále dál a dál, dokud neměl pocit, že už je u konce s dechem a plíce mu vypovídají službu. Když se konečně zastavil, byl už hezký kus z kaňonu venku a mířil k bobřímu jezeru. Téměř týden se v okolí jezera neukázal. Ne že by byl na Zlomeného zuba, na Umiska i ostatní bobříčky zapomněl, ale Vakajú se svým každodenním úlovkem čerstvých ryb pro něj byl lákadlem příliš silným. Teď však Vakajú již neexistoval. Barí vycítil, že velký černý medvěd už nikdy nebude lovit v těch klidných tůních a zčeřených zátočinách, a kde po mnoho dní bylo království klidu a hojnosti, tam že se nyní skrývá velké nebezpečí; a stejně jako by se v jiném kraji byl Barí pro pocit bezpečí utíkal ke starému vývratu, tak se teď zoufale hnal k bobřímu jezeru.

Těžko by se dalo přesně říci, z čeho vlastně pramenily Barího obavy – ale rozhodně nebyla jejich příčinou Nepísi. Je pravda, honila ho vytrvale. Vrhla se na něj. Pocítil, jak ho už její ruce svírají a její hebké vlasy dusí, ale jí se přesto nebál! Když se nyní na útěku občas zastavil a ohlédl, díval se dozadu jen proto, aby viděl, běží-li za ním Nepísi nebo ne. Před ní – samotnou – by rozhodně nebyl utíkal tak úporně. Její oči a hlas i ruce v něm vzbudily jakési nové příjemné vzrušení; byl z toho všeho plný ještě větší touhy a většího pocitu osamělosti než dřív – a tu noc se mu zdály tíživé sny.

Nocleh si našel pod smrkovým kořenem nepříliš daleko od bobřího jezera, ale po celou noc mu spánek rušilo ono neklidné snění – pronásledovaly ho sny o matce, o Kazanovi, o starém vývratu, o Umiskovi a o – Nepísi. Když se jednu chvíli probudil, myslil, že smrkový kořen je Šedka; když však poznal, že tam Šedka není, začal naříkat tak, že by Pierrot i Vrbka byli hned uhádli, co jeho nářek znamená, kdyby ho byli slyšeli. Znovu a znovu se mu zjevovaly snové obrazy vzrušujících událostí uplynulého dne. Sledoval, jak Vakajú prchá přes loučku – znovu ho viděl i umírat. Prožíval chvíli, kdy mu zblízka do tváře zářily Nepísiny oči, slyšel její hlas – tlumený a tak líbezný, že mu zněl jako rajská hudba – a znovu také slyšel její zoufalý křik.

Barí byl strašně rád, když se konečně rozednilo. Nenamáhal se hledáním něčeho k jídlu, nýbrž zamířil rovnou k jezeru. V jeho chování a náladě bylo nyní hodně skleslosti a málo optimismu. Pamatoval si, že mu Umisk a jeho kamarádi dali na srozuměnou tak, jak to jen zvířecí chování dovede vyjádřit, že s ním nechtějí mít nic společného. A přesto skutečnost, že tam jsou, zmírnila trochu jeho stesk a osamělost. A bylo to dnes u něho víc než jen osamělost. To, co v sobě měl z vlka, bylo potlačeno. Jediným pánem v něm teď byl pes. A v takových pomíjivých chvílích, kdy krev divočiny v něm téměř spala, byl hluboce stísněn instinktivním a sílícím pocitem, že není pravou součástí této divočiny, nýbrž pouze uprchlíkem v ní žijícím, kterého ze všech stran ohrožují neznámá nebezpečí.

Hluboko v lesích severu bobr nepracuje a nehraje si pouze za tmy, nýbrž využívá dokonce víc dne než noci, a proto mnoho obyvatel osady Zlomeného zuba bylo vzhůru, když Barí začal bezútěšně zkoumat břehy jezera. Mladí bobříci byli dosud u matek v mohutných hradech uprostřed jezera, které vypadaly jako velké kopule z větví a bláta. Byly tam tři takové stavby, jedna z nich přinejmenším šest metrů v průměru. Barímu působilo jisté potíže sledovat svůj jezerní břeh. Jakmile zašel trochu hloub do vrbového, olšového a březového houští, narážel na své cestě na desítky struh a stružek, ‚křížem krážem mezi sebou propojených. Některé tyto průplavy byly široké třicet čtyřicet centimetrů, jiné třeba i metr a víc, a všechny byly plné vody. Žádná země na světě ještě neměla lepší dopravní síť než tato bobří říše své kanály, po nichž zvířata dovážela stavební materiál a potravu do hlavní nádrže – do jezera vzdutého hrází.

V jednom širším ‚kanálu překvapil Barí velkého bobra, který vlekl březové poleno hodně přes metr dlouhé a tlusté jako lidská noha – v tom jediném nákladu měl téměř na týden snídaní, obědů a večeří. Čtyři nebo pět vrstviček pod kůrou břízy představuje, jak by se dalo obrazně říci, v bobřím jídelníčku chléb a brambory, zatímco ceněnější kůra vrbová a z mladé olše hrají úlohu masa a moučníku.

Barí zvědavě očichal březové poleno, když vyplašený bobr na útěku dřevo pustil, a pak putoval zase dál. Nepokoušel se už schovávat, a tak si ho pozorně prohlédlo přinejmenším půl tuctu bobrů, než došel k místu, ‚kde se jezero zužovalo na šíři říčky, dobré tři čtvrti kilometru od hráze daleko. Potom se toulal zase zpátky. Celé to dopoledne obcházel kolem jezera a vůbec se neskrýval.

Bobři drželi ve svých obrovských hradech z větví a bláta válečnou poradu. Byli očividně zmatení. Měli čtyři nepřátele, kterých se báli víc než čeho jiného: vydru, která jim v zimní době ničila hráze a způsobovala, že hynuli jednak mrazem a jednak tím, že se v opadlé vodě nemohli dostat ke svým zdrojům obživy; rysa, který měl spadeno na všechny, na mladé stejně jako na staré; a konečně lišku a vlka, kteří dovedli číhat celé hodiny v záloze, jen aby se mohli vrhnout na nejmenší drobotinu, jako byl Umisk a jeho kamarádi. Kdyby byl Barí býval některým z těchto čtyř nepřátel, Zlomený zub a obyvatelé jeho osady by už byli věděli co dělat. Jenže Barí rozhodně nebyl vydra, a byl-li to vlk nebo liška nebo rys, pak bylo jeho chování, nejmírněji řečeno, velmi zvláštní. Snad desetkrát měl příležitost vrhnout se na svou kořist, jestliže nějakou kořist hledal. Ale ani v jednom případě neprojevil snahu někomu z nich ublížit.

Možná že bobři přetřásali záhadu mezi sebou velmi zevrubně. Je také možné, že Umisk a jeho kamarádi vyprávěli rodičům o svém dobrodružství a o tom, jak ani jediný Barího pohyb nesvědčil o zlých úmyslech, i když by je mohl snadno všechny chytit. Je také víc než pravděpodobné, že staří bobři, kteří toho rána před Barím utekli, podali o svém setkání zprávu a také oni zdůraznili to, že je vetřelec sice postrašil, ale neprojevil nejmenší chuť je napadnout. To všechno je zcela dobře možné, neboť jsou-li bobři schopni významně ovlivnit vývoj kontinentálních dějin a jsou-li schopni takových stavitelských výkonů, že jejich výtvory nedokáže rozbořit nic slabšího než dynamit, pak je jen logické předpokládat, že mají také nějaký způsob, jak se dovedou navzájem dorozumět.

Ale ať už tomu je jak chce, statečný Zlomený zub na sebe vzal úkol s tímto napětím z nejistoty skoncovat.

Bylo počátkem odpoledne, když si Barí ten den už potřetí nebo počtvrté vyšel na hráz. Hráz Zlomeného zuba byla plných šedesát metrů dlouhá, ale v žádném místě nepřepadávala voda přes její korunu, nýbrž odtékala pouze úzkými žlábky jako splavy. Ještě před několika týdny by byl Barí mohl po této hrázi přejít na protější stranu jezera, jenže teď Zlomený zub a jeho stavitelé prodlužovali hráz na druhém konci o nový díl, a aby si splnění tohoto náročného úkolu ulehčili, zaplavili plných padesát metrů nížiny podél břehu, na němž pracovali. Hlavní hráz v sobě měla pro Barího fascinující přitažlivost. Byla silně cítit bobrovinou. Koruna hráze, vysoká a suchá, měla v sobě totiž desítky dolíků, oble vyhlazených od toho, jak se v nich bobři měsíce a léta vyhřívali na slunci. Do jedné z těchto prohlubní se Barí natáhl, oči upřené na jezero. Jeho hedvábnou hladinu nečeřila jediná vlnka, ospalý klid odpoledne nerušil jediný zvuk. Soudě podle ruchu, který působili, byl bobří národ buď vymřelý, nebo spal. Přesto však bobři tuze dobře věděli, že Barí je na hrázi. V místě, kde ležel, ho oblévalo slunce tak horkou záplavou a bylo tak příjemné, že Barí po chvíli nedokázal udržet oči otevřené a pozorovat jezero. Začaly se mu klížit oči a potom usnul.

Jak to Zlomený zub tak přesně vycítil, je záhada. O pět minut později se tiše, bez jediného zašplouchnutí či jiného zvuku, vynořil nad hladinu asi padesát metrů od Barího. Několik okamžiků sebou ve vodě téměř nepohnul. Potom se pustil rovnoběžně s hrází a zvolna plaval přes jezero. Na druhé straně se vydrápal na břeh a seděl další minutu nehybně jako kámen, oči upřené do míst, kde na hrázi dřímal Barí. Nikde se nehnul žádný jiný bobr a velmi brzy bylo jasné, že tato první cesta Zlomeného zuba má jen jediný cíl – zblízka a pořádně si Barího prohlédnout. Když se znovu vnořil do vody, plaval těsně podél hráze. Tři metry od Barího se začal škrábat ven. Soukal se z vody velmi pomalu a opatrně. Nakonec byl venku celý a dolezl až na korunu hráze.

Několik metrů od něho ležel Barí ve svém dolíku téměř schovaný a pátravému oku Zlomeného zuba ukazoval jen hřbet lesklého černého těla. Aby si ho mohl lépe prohlédnout, rozestřel starý bobr za sebou svůj placatý ocas naplocho a zvedl se na kýtách do sedu s oběma předními prackami spojenými na prsou podobně, jako když panáčkuje veverka. V této pozici byl bezmála metr vysoký. Vážil určitě dobrých dvacet kilo a trochu připomínal ony tlusté, dobromyslné, ale ne moc chytře vypadající psy, kteří žijí jen pro žaludek. Jeho hbitý mozek však pracoval na plné obrátky. Z ničeho nic pleskl jediným silným úderem ocasu do ztvrdlého bláta hráze – a Barí se posadil. Okamžitě spatřil Zlomeného zuba a zůstal na něj civět. Také Zlomený zub civěl. Plnou půl minuty se žádný z nich nepohnul ani o tisícinu milimetru. Potom se Barí postavil a zavrtěl ocasem.

To stačilo. Zlomený zub se spustil na přední nohy, začal se pomalu kolébat ke kraji hráze a vklouzl do jezera. Nepočínal si už ani nijak zvlášť opatrně, ani celkem nespěchal. Dělal ve vodě silný rozruch a plaval pod Barím směle sem a tam. Když se kolem něho dost narejdil, namířil si to rovnou čarou přes jezero k největšímu ze tří hradů a zmizel. Pět minut po hrdinském výkonu Zlomeného zuba se osadou rychle šířila zpráva: Ten vetřelec – Barí – není rys. Není liška. Není ani vlk. Je to něco velmi mladého a neškodného. Může se dál pracovat. Může se dál hrát. Nehrozí žádné nebezpečí. Tak zněl soud Zlomeného zuba.

Odezva nemohla být rychlejší, ani kdyby byl někdo tato fakta rozhlásil v bobřím jazyce megafonem. Naráz připadalo Barímu, který dosud stál na okraji hráze, že se jezero bobry jen hemží. Nikdy předtím jich ještě neviděl tolik najednou. Vynořovali se nad hladinu prostě všude a někteří z nich doplavali až na tři čtyři metry k němu a s lenivou zvědavostí si ho prohlíželi. Snad pět minut to vypadalo, že bobří pohyby nemají žádný konkrétní smysl ani cíl. Potom však sám Zlomený zub zamířil přímo ke břehu a vylezl. Další bobři ho následovali. Půl tuctu dělníků zmizelo v průplavech. Další půltucet se jich vykolébal do olšoví a vrboví. Barí dychtivě vyhlížel Umiska s jeho kamarády. Konečně je spatřil, jak vyplouvají z jednoho z obou menších hradů. Vylezli na své hřiště – na ten hladký pevný pruh nad rozbahněným břehem. Barí mrskal ocasem tak divoce, až se mu třáslo celé tělo, pak se pustil po hrázi na břeh.

Když proběhl křovím na rovný hladký pruh břehu, byl tam Umisk sám a chroupal svou večeři, oždibuje dlouhou, čerstvě uhlodanou větvičku vrby. Ostatní bobříci zaběhli do hustého olšového mlází.

Tentokrát Umisk neutekl. Zvedl od svého klacíku hlavu a jen koukal. Barí si lehl na břicho a vrtěl se, jak přátelsky a vemlouvavě jen dovedl. Umisk se na něj chviličku díval.

Potom se s neotřeseným klidem pustil znovu do své večeře.

Kapitola 10

Právě tak jako na každého člověka jednou v životě něco mimořádného silně zapůsobí a ovlivní to, ať v dobrém nebo ve zlém, jeho další osudy, tak se v životě Barího jako téměř rozhodující činitel objevilo bobří jezero. Kam jinam by asi šel, kdyby je nebyl objevil, a co by se s ním asi bylo dělo, to všechno se můžeme jen dohadovat. Ale jezero ho upoutalo. Začínalo pro něj dostávat význam rodného vývratu a u bobrů samých se setkával s kamarádskou snášenlivostí, která mu do jisté míry nahrazovala ztrátu Kazana a Šedky a jejich ochrany a lásky.

Tato kamarádská snášenlivost, dalo-li se to tak vůbec nazvat, měla ovšem své určité meze a nepřekročila je ani o vlásek. S každým dnem, který uběhl, si starší bobři stále víc zvykali vidět kolem sebe Barího a na konci druhého týdne by ho snad byli i postrádali, kdyby byl zmizel – ale postrádali by ho jinak, než by Barí byl postrádal je. Vztah bobrů k němu, to byla dobromyslná shovívavost. U Barího šlo o něco jiného. Byl ještě stále uskahis – mrně, jak by byla řekla Nepísi; potřeboval dosud mateřskou péči; dosud byl puzen štěněcími tužbami, z nichž ještě neměl čas vyrůst; a když se snesl večer – abychom vyjádřili docela jasně, jaké tužby to byly – byl by nejraději šel s Umiskem a jeho kamarády spát do jejich velkého bobřího hradu.

Během dvou týdnů, které následovaly po hrdinském průzkumu Zlomeného zuba na hrázi, chodil Barí za potravou do míst, vzdálených asi dva kilometry proti proudu říčky, kde byla hojnost raků a škeblí. Domovem pro něj ale zůstalo jezero. Nebylo noci, aby ho nezastihla tam, a u něho vlastně trávil i většinu dne. Spal při konci hráze nebo za obzvlášť jasných nocí přímo na ní, a bobři ho přijímali jako stálého hosta. Pracovali v jeho přítomnosti, jako kdyby vůbec neexistoval.

Barího jejich práce přímo fascinovala a nikdy ho neomrzelo ji pozorovat. Byla mu hádankou, ze které byl úplně zmatený. Každodenně se díval, jak bobři plaví po hladině kusy dřeva a roští na stavbu nové hráze. Viděl, jak tato hráz zásluhou jejich píle a námahy neustále roste. Jednou ležel na pouhé tři čtyři metry od starého bobra, který přehlodával kmen tlustý patnáct centimetrů. Když se strom začal kácet a starý bobr se rychle klidil stranou, utekl Barí také. Hned se ale vrátil, očichával ohryzané konce a divil se, kvůli čemu to všechno vlastně je a proč si s tím Umiskův strýc nebo dědeček či teta vůbec dávají takovou práci.

Stále také nemohl pohnout Umiska a ostatní mladé bobříky, aby si s ním hráli, a někdy po prvním týdnu se proto již svých pokusů o sblížení vzdal. Jejich hra mu ostatně byla skoro stejnou hádankou jako práce starších bobrů na stavbě hráze. Umisk si například hrozně rád hrál v blátě na ‚kraji jezera. Byl jako úplně malý chlapeček. Zatímco starší bobři plavili k velké hrázi kusy dřeva měřící v průměru deset až třicet centimetrů, Umisk přinášel na své hřiště klacíky a větvičky ne tlustší než tužka a stavěl si z nich svou vlastní neumělou hrázičku.

Umisk dovedl na takové „hrázi“ pracovat i hodinu v jednom kuse a počínal si stejně pilně, jako jeho rodiče pracovali na hrázi pravé; Barí přitom ležel, přitisknut na břiše, sotva na metr daleko a pozoroval ho a jen se pořád ohromně divil. A v tomto polosuchém bahně vyhrabával Umisk také miniaturní průplavy právě tak, jako by si malý chlapeček, hrající si v ústí nějakého potoka za humny, v jeho písku vyhrabával svou Mississippi a piráty zamořená moře. Maličkými ostrými zoubky porážel své velké stromy – vrbové výhonky, které nebyly nikdy tlustší než mužský palec – a když se některý takový metrový nebo půldruhametrový „strom“ skácel, cítil Umisk nepochybně stejné blahé uspokojení, jaké cítil Zlomený zub, když přehlodal dvacetimetrovou břízu a ta se s třeskem zřítila na kraj jezera. Barí nedovedl pořád pochopit, jaký je v tom všem vtip. Chápal, že oždibovat větve jistý smysl má – sám si rád na větvích zkoušel sílu zubů, ale neuměl si dobře vysvětlit, proč to Umiska baví tak pečlivě olupovat z větví kůru a polykat ji.

Jiná jejich zábava odrazovala Barího od pokusů o sblížení ještě víc. Malý kousek od místa, kde poprvé uviděl Umiska, byl šikmý břeh, který stoupal z vody asi tři čtyři metry vysoko, a tohoto svahu používala bobří omladina jako skluzavky. Svah byl tvrdý a uhlazený. Umisk se vydrápal nahoru vždycky v místě, kde byl břeh nejméně příkrý. Na vrcholu skluzavky pak za sebou rozložil ocásek naplocho, odstrčil se zadníma nohama, sjel jako blesk po skluzavce a s velkým šplouchnutím přistál ve vodě. Někdy si touto hrou krátilo dlouhou chvíli šest až deset bobřat najednou a tu a tam se nahoru nad skluzavku přikolébal i některý ze starších bobrů a svezl se mezi mláďaty do vody také.

Jednou odpoledne, když byla skluzavka od nedávného vožení obzvlášť promáčená a kluzká, vylezl Barí po mírné bobří pěšince nahoru na vysoký břeh a začal tam pátrat. Nikde dosud nenašel tak silný bobří pach jako na vrcholu skluzavky. Začal zuřivě čichat a z neopatrnosti zašel ve svém zaujetí příliš daleko. Neočekávaně mu podjely nohy a on se s jediným zoufalým štěknutím řítil po skluzavce dolů. Podruhé v životě se tak z ničeho nic ocitl pod vodou, bojuje o holé bytí, a když se za hodnou chvíli vyhrabal měkkým bahnem na pevnější půdu plochého břehu, měl o bobřích hrách konečně velmi jasné, byť nevalné mínění.

Možná že ho Umisk viděl. Možná že se historka o jeho dobrodružství velmi rychle donesla k uším všech obyvatel bobřího města. Když totiž Barí narazil týž den na Umiska, pochutnávajícího si právě na večeři z olšové kůry, Umisk neucouvl ani o chloupek, zůstal na místě a oba si poprvé očichali čumáčky. Alespoň Barí čichal s velmi hlasitým funěním, zatímco kurážný malý Umisk vydržel sedět bez hnutí jako kulovitá sfinga. To bylo konečné stvrzení jejich přátelství – z Barího strany. Chviličku kolem bobříka bujně poskakoval říkaje mu, jak moc ho má rád a že teď budou už navždy kamarády. Ale Umisk ani nemukl. A také se ani nepohnul, dokud se opět nepustil do večeře. A přes to všechno vypadal jako milé družné zvířátko a Barí byl poprvé za celou dobu, co odešel od starého vývratu, opravdu šťastný.

Toto přátelství, třebaže se navenek jevilo jako úplně jednostranné, bylo pro Umiska rozhodně štěstím. Když byl Barí u jezera, vždycky se držel co nejblíž u Umiska, pokud ho mohl najít. Jednou ležel v kousku vysoké trávy a napůl spal, zatímco se Umisk pilně činil v houštince mlaďounkých olšových kmínků pár metrů od něho. Najednou Barího něco plně probudilo. Bylo to varovné plesknutí bobřího ocasu; a vzápětí další a další prásk a prásk – jako výstřely z pistole. Barí vyskočil. Všude se bobři hnali o překot k jezeru.

A právě v tom okamžiku se z olšoví vynořil Umisk a také pelášil k vodě, co mu jeho krátké tlusté nožičky stačily. Byl už téměř u okraje bahna, když tu se Barímu v odpoledním slunci před očima bleskurychle mihla rezavá šmouha, a vzápětí zaryla liška napákasů své ostré tesáky do Umiskova hrdla. Barí slyšel bolestný výkřik svého malého přítele; slyšel horečné práskání mnoha ocasů – a krev se mu v mžiku zpěnila rozčilením a vztekem.

Barí vyrazil na pomoc a záchranu právě tak rychle, jako přiletěla sama liška. Byl přibližně stejně velký a těžký jako ona, a když se nyní na rezavou Napákasů vrhl, zavrčel tak vztekle, že by to Pierrot byl zaslechl i z protější strany jezera, a jeho zuby se zabořily jako nože do plece útočníka, který napadl Umiska. Liška patřila k plemenu lesních lupičů, kteří zabíjejí zezadu. Nebyla však odvážná, když došlo k boji tesáku proti tesáku, ledaže byla zahnána do kouta – a Barího útok byl tak zuřivý a náhlý, že Napákasů vzala raději do zaječích a zmizela stejnou rychlostí, jakou podnikla svůj zákeřný útok na Umiska.

Barí ji nepronásledoval, nýbrž obrátil se k Umiskovi, který ležel napůl v bahně a jakýmsi nezvyklým hláskem kuňkal a pofrkával. Barí ho očichával a jemně postrkoval nosem, až se Umisk po nějaké chvíli sebral a vrávoravě postavil na své blanité nožky, zatímco dvacet nebo třicet bobrů dělalo ve vodě při břehu nepopsatelný povyk.

Po této příhodě se cítil Barí u bobřího jezera ještě víc doma než dosud.

Kapitola 11

Zatímco se půvabná Nepísi ještě stále třásla hrůzou při vzpomínce na vzrušující zážitek pod skaliskem – zatímco vděčný Pierrot ještě stále děkoval v modlitbách za její vysvobození a Barí se stával víc a víc živým inventářem bobřího jezera – nahoře ve stanici Lac Bain, asi šedesát kilometrů na severozápad, spřádal své nekalé plány Bush McTaggart a promýšlel poslední detaily. McTaggart byl jednatelem v Lac Bain už sedm let. V knihách Hudsonské společnosti dole ve Winnipegu byl veden jako mimořádně úspěšný zaměstnanec. Náklady na jeho stanici se pohybovaly pod průměrem a jeho poloroční výkazy odvedených kožešin se řadily vždycky k nejlepším. Jedna poznámka za jeho jménem, registrovaným v knihách v hlavní kanceláři, zněla: „Dovede vytěžit z dolaru víc než kdokoli jiný na sever od Božího jezera.“

Indiáni však dobře věděli, proč tomu tak je. Nazývali ho Napao Vetikú – muž ďábel. To si ovšem říkali jen pro sebe – bylo to jméno, které se zlobně šeptalo v záři ohňů v típí, nebo tiše pronášelo tam, odkud je k uším Bushe.

McTaggarta nemohl donést ani nejslabší vánek. Báli se ho, nenáviděli ho. Mřeli hladem a nemocemi, a čím pevněji přitahoval Bush McTaggart šroub své železné tyranie, tím pokorněji, jak se mu zdálo, se podvolovali jeho moci nad nimi. Byla to malá dušička, skrytá ve hřmotné postavě nemotorného surovce, jemuž násilí bylo životní radostí. A zde – s pustou divočinou na všech stranách kolem dokola – neznala jeho moc mezí. Stála za ním mohutná Hudsonská společnost. Udělala ho králem v říši, v níž nebylo téměř zákona kromě jeho slova. A on za to oplátkou vracel společnosti žoky a balíky kožešin, které přesahovaly všechno očekávání. Společnost neměla příčinu z čehokoli ho podezřívat. Byla tisíce kilometrů daleko – a hlavní, co rozhodovalo, byly dolary.

Kdo by však mohl vyprávět, to byl Gregson. Byl inspektorem pro tuto oblast a přicházel k McTaggartovi na kontrolu jednou za rok. Ten by byl mohl ve svém hlášení uvést, že Indiáni nazývají McTaggarta Napao Vetikú> protože jim za jejich kožešiny platí jen poloviční cenu; byl by mohl Společnosti říci docela bez obalu, že jednatel McTaggart udržuje po všechny zimní měsíce traperský lid na pokraji smrti hladem – nebo že s vlastníma rukama na jejich hrdle drží lovce kožešin i s rodinami na kolenou, kdyby chtěl pravdu vyjádřit formou mírnější a uhlazenější – a že vždycky má nějakou ženu nebo dívku, Indiánku nebo míšenku, která s ním na stanici žije. Jenže Gregsonovi dělaly návštěvy v Lac Bain náramně dobře. Vždycky mohl počítat se dvěma týdny hrubé nevázané zábavy; a kromě toho se mohly ženy jeho vlastní rodiny doma chlubit bohatstvím nádherných kožešin, které jim přivážel právě od McTaggarta.

Jednou večer, týden po Nepísině a Barího dobrodružné příhodě pod balvanem, seděl McTaggart při světle petrolejové lampy ve svém „obchodě“. Malého růžolícího anglického příručího, který měl tváře jako slabikáře, už poslal spát a byl teď sám. Už šest neděl v něm háral velký neklid. Právě před šesti nedělemi přišel totiž do Lac Bain Pierrot a přivedl s sebou na stanici Nepísi poprvé od chvíle, kdy se jednatelem Společnosti na této stanici stal McTaggart. Pohled na dívku mu až vzal dech. Od toho okamžiku nebyl schopen myslit na nic jiného než na ni. Dvakrát za těch šest neděl se vypravil na jih do Pierrotova srubu. A zítra tam půjde znovu. Na Marii, štíhlou dívku z kmene Krí, žijící s ním v jeho obytném srubu vedle, už zapomněl – stejně jako mu už dávno vypadlo z paměti tucet jiných před Marií. Teď měl zálusk na Nepísi. Ještě nikdy v životě neviděl nic tak opravdu krásného jako tohle Pierrotovo děvče.

Zatímco se díval na arch papíru pod rukou, na který snad již přes hodinu vypisoval poznámky z odřených a zaprášených účetních knih Společnosti, nahlas proklínal Pierrota. Jen tenhle Pierrot mu stojí v cestě. Pierrotův otec byl podle všech záznamů čistokrevný Francouz. Proto je Pierrot poloviční Francouz a Nepísi je Francouzka z jedné čtvrtiny – třeba je tak krásná, že by málem přísahal, že nemůže mít v žilách víc indiánské krve než nanejvýš pár kapek. Kdyby to byla krev pouze indiánská, čipevajská, kríská, odžibvejská, atabaská – jedno jaká – neměl by v této věci nejmenší potíže. Čistě indiánskou krev by z titulu své moci prostě ohnul podle své vůle a Nepísi by musela přijít do jeho srubu, stejně jako před půl rokem přišla Marie. Jenže v tom případě to zadrhává o tu prokletou francouzskou krev! Pierrot a Nepísi jsou jiní. A přece…

Zle se ušklíbl a zaťal pěsti pevněji. Nemá tady koneckonců snad moc dost velkou? Ani Pierrot se jí asi neopováží příčit, nebo jo? Kdyby něco namítal, vyžene ho jednoduše z kraje – z loveckého území, které převzal jako dědictví po otci a dědovi, a kdo ví, snad ještě po starších předcích. Udělá z Pierrota tuláka a psance, jako už udělal tuláky a psance z desítek jiných, kteří se mu znelíbili. Žádná stanice nic Pierrotovi neprodá ani od něho nic nekoupí, jestli se za jeho jménem objeví připsaný černý křížek – Le Bete. V tom právě byla jeho moc a síla – v onom samozvaně uzákoněném právu jednatelů, které platilo již celá staletí. Byla to strašlivá moc konat zlo. Přivedla mu Marii, štíhlou tmavookou krískou dívku, která ho nenáviděla – a přes všechnu nenávist mu „hospodařila“. Tak se taktně vysvětlovala její přítomnost v domě, pokud bylo třeba vůbec něco vysvětlovat.

McTaggart se znovu podíval na poznámky, které si udělal na arch papíru. Pierrotovo lovecké území, podle zvykového práva platného v celé divočině jeho osobní majetek, bylo velmi hodnotné. V posledních sedmi letech vydělával za své kožešiny v průměru tisíc dolarů ročně, neboť McTaggart přece jen nemohl Pierrota šidit docela tak bezuzdně, jako šidil Indiány. Tisíc dolarů ročně! Však on si to Pierrot rozmyslí, aby se o takový příjem připravil! McTaggart se zachechtal, když v ruce zmačkal papír s poznámkami a chystal se zhasnout. Pod krátce přistřiženým rozježeným vousem mu jeho narudlý obličej planul ohněm zpěněné krve. Byla to nehezká, nepříjemná tvář – tvrdá jako železo, nelítostná, plná onoho výrazu, který mu vysloužil přezdívku Napao Vetikú. Oči mu blýskaly a prudce se nadýchl, když sfoukával lampu.

Znovu se zle zasmál, když ve tmě hledal cestu ke dveřím. Nepísi je prakticky už jeho. Dostane ji, i kdyby to mělo stát – Pierrota život! Nakonec – proč ne? Vždyť je to všechno docela snadné. Jeden výstřel na osamělé traperské stezce, jediné bodnutí nožem – kdo se co doví? Kdo vytuší, kdo uhádne, kam se Pierrot poděl? Stejně by to všechno bylo jen Pierrotova chyba. Když ho McTaggart posledně viděl, udělal mu poctivou nabídku: ožení se s Nepísi. Ano, dokonce to udělal! Tak to Pierrotovi řekl. A řekl mu taky, že jestli se stane jeho tchánem, bude mu za kožešiny platit dvojnásobnou cenu.

Ale Pierrot jen civěl – civěl na něj s tím zvláštním vyjeveným výrazem v tváři, jaký má člověk, který dostane ránu klackem. Když mu tedy nedá Pierrot Nepísi po dobrém, ať si přičte následky sám – všechno bude jen jeho chyba. Zítra se vydá McTaggart znovu na cestu do míšencova území. A pozítří mu bude muset Pierrot dát jasnou odpověď. Bush McTaggart se znovu zachechtal, když se ukládal ke spánku.

Až do posledního dne neřekl Pierrot Nepísi nic o tom, co se tehdy v Lac Bain mezi ním a jednatelem přihodilo. Teprv pak jí to pověděl.

„Je to bestie – lidský ďábel,“ řekl, když skončil. „To bych tě raději viděl tamhle – vedle ní – mrtvou.“ A ukázal na vysoký smrk, pod kterým ležela její knížecí matka.

Nepísi nevydala ani hlásek. Oči se jí však rozšířily a potemněly a na lících jí naskočil ruměnec, jaký na nich Pierrot ještě jakživ neviděl. Vstala, když domluvil, a zdála se mu najednou nějak větší. Nikdy dosud nevypadala tak žensky dospělá a Pierrotovy oči zastřel temný stín obav a znepokojení, když ji pozoroval, jak hledí do dálky k severozápadu – směrem k Lac Bain.

Bylo nádherné to štíhlé děvčátko-žena. Její krása mu však dělala starosti. Vybavil se mu pohled v očích Bushe McTaggarta. Slyšel to vzrušení v McTaggartově hlase. Zahlédl tu zvířecí touhu v McTaggartově tváři. Zprvu ho to lekalo. Ale teď – už strach neměl. Byl jen znepokojený a ruce měl zaťaté v pěst. V srdci mu doutnal oheň. Konečně se Nepísi otočila, znovu k němu přistoupila a sedla si mu k nohám.

„Zítra přijde, ma chérie,“ řekl. „Co mu mám říct?“

Vrbka měla rty krvavě červené. Oči jí svítily. Ale nezvedla hlavu a nepodívala se na otce.

„Nic, Nutavi – ty mu jenom povíš, že jsem to já, na koho se musí obrátit – jestli chce mít to, kvůli čemu přišel.“

Pierrot se nahnul a zahlédl její úsměv. Slunce spadlo pod obzor. A spolu s ním skleslo i Pierrotovi srdce – jako chladné olovo.

Stezka z Lac Bain k Pierrotovu srubu probíhala v jednom místě necelý kilometr od bobřího jezera; k Pierrotovi to odtamtud bylo ještě dvacet kilometrů. A právě tam, v zátočině říčky, v níž Vakajú lovil pro Barího ryby, se Bush McTaggart pro tu noc utábořil. Pouze třicet kilometrů cesty se dalo jet v kánoi, a protože McTaggart zdolával poslední úsek pěšky, byl jeho tábor jednoduchá záležitost – pár podseknutých balzámových jedliček, lehká pokrývka, malý oheň. Než si začal chystat večeři, vytáhl jednatel z malé torny několik ok z měděného drátu a strávil půl hodiny jejich líčením na králičích pěšinkách. Tato metoda k opatření potravy byla mnohem méně namáhavá než vláčet se v horkém počasí s puškou, a nikdy nezklamala. Půl tuctu ok stačilo při nejmenším na tři králíky – a jeden z těch tří bude určitě dost mladý a křehký, aby se hodil na rychlé usmažení. Když byl hotov s kladením ok, postavil na nízký oheň rendlík se slaninou a uvařil si kávu.

Ze všech táborových pachů se v lesích divočiny nejdál nese vůně slaniny. Ta nepotřebuje ani vítr. Pluje na vlastních křídlech. Liška ji za klidné noci ucítí na půldruhého kilometru daleko – a vane-li vítr příznivým směrem, tak i na dálku dvakrát větší. A právě tato vůně slaniny se donesla k Barímu, který ležel ve svém oblíbeném dolíku na koruně bobří hráze.

Od svého zážitku v kaňonu a od smrti Vakajú se mu nedařilo s jídlem nijak valně. Opatrnost ho zdržovala v blízkosti jezera, a proto se živil téměř výhradně raky a škeblemi. Tato nová vůně, kterou k němu zanesl večerní vánek, v něm probudila hlad. Byla však prchavá – hned ji cítil silněji, hned slaběji, hned se zas rozplynula. Zvedl se z hráze a začal v lese pátrat po jejím zdroji, až ji po nějaké chvíli ztratil nadobro. McTaggart totiž přestal už slaninu smažit a pustil se do jídla.

Noc, která se po večeru snesla, byla opravdu nádherná. Barí by ji byl možná ve svém pelíšku v prohlubni hráze prospal, kdyby v něm slaninová vůně nebyla probudila nový hlad. Od jeho dobrodružství v kaňonu na něj působil hlubší les dost hrozivě, obzvlášť v noci. Tato noc však byla jako bledý, zářivý den; byla bezměsíčná, ale hvězdy zářily jako miliardy vzdálených lamp a zaplavovaly svět měkkým a rozvlněným mořem světla. Ve vrcholcích stromů mile ševelil lehký noční vánek. Jinak bylo úplně ticho, neboť byl paskovepesim – měsíc línání – kdy vlci neloví, sovy ztrácejí hlas, lišky se plouží tiše jako stín, ba dokonce i bobři polevují ve své práci. Losi, jeleni a sobi, s parohy jako hebký samet, se objevovali jen ojediněle a boje se nekonaly vůbec žádné. Bylo na sklonku července, měsíce línání pro Indiány Krí, měsíce ticha pro Čipevaje.

A v tomto tichu začal Barí lovit. Nejdřív vyplašil rodinku povyrostlých jeřábků, ale všichni mu unikli. Pak pronásledoval králíka, který byl však rychlejší než on. Celou hodinu se mu prostě štěstí vyhýbalo. Potom zaslechl zvuk, který v něm rázem rozehrál všechny žilky a rozproudil krev. Ocitl se blízko McTaggartova tábora a to, co uslyšel, byl králík chycený v jednom z McTaggartových ok.

Barí vyběhl na malou světlinku ozářenou hvězdami a tam spatřil králíka, provádějícího svrchovaně podivnou pantomimu. Barí na okamžik tak užasl, že se na místě zarazil.

Králík vopůs vletěl chlupatou hlavičkou do smyčky oka a jeho první zděšený skok „vystřelil“ jedličku, k níž byl měděný drát přivázán, takže vopús visel napolo ve vzduchu a jen zadníma nohama se dotýkal země. A na těch teď divoce hopsal, čímž se smyčka kolem jeho krku jen tím víc stahovala, škrtila ho a připravovala mu neodvratnou smrt.

Barí se údivem skoro zajíkl. Vůbec nechápal, nemohl chápat, jakou úlohu v té hře hraje drát a pružný stromek. Viděl pouze, že vopús tancuje a poskakuje na zadních nohách způsobem svrchovaně záhadným a naprosto nekráličím. Možná že to pokládal za nějakou zvláštní hru. V tomto případě se však díval na vopúse jinak, než hledíval na hrajícího si bobříka Umiska. Věděl, že vopús je náramně chutné jídlo, a proto se po několika dalších vteřinách váhání na tuto kořist vrhl.

Vopús, beztak už polomrtvý, se téměř nebránil, a tak mu Barí v záři hvězd už jen ukrátil trápení a celou půlhodinu potom na něm hodoval.

McTaggart z toho všeho nezaslechl jediný zvuk, protože smyčka, do níž se vopús chytil, bylo právě oko, nalíčené nejdál od jeho tábora. Seděl vedle doutnajících uhlíků ohně, zády opřen o strom, kouřil svou černou dýmku a lačně snil o Nepísi, když Barí zase pokračoval ve své noční toulce. Po lovu už nijak netoužil; byl dokonale sytý. Ale přesto procházel z jedné hvězdami ozářené světlinky na druhou, čenichaje s nosem u země, a rozkošnicky vychutnával klid a zlatý jas noci. Sledoval právě jednu králičí pěšinku, když vtom došel k místu, kde dva padlé kmeny ponechávaly průchod široký právě tak pro jeho tělo. Provlékal se jím; něco se mu zadrhlo kolem krku; a pak najednou něco klaplo – a šustlo – to jak se jedlička vysmekla ze svého „kohoutku“ – a vymrštěný Barí ztratil půdu pod nohama tak náhle, že vůbec neměl čas se dohadovat, co se to vlastně stalo.

Štěknutí v jeho hrdle se zdusilo v klokotavý chrapot a vzápětí prováděl Barí stejný pantomimický rej jako vopús, který došel nyní v jeho žaludku své pomsty. Za živý svět se nemohl Barí udržet, aby nemrskal nohama v divokém tanci, zatímco se mu drát stahoval kolem hrdla stále pevněji a pevněji. Když po drátě skočil a chňapal a plnou váhou těla ho strhl k zemi, stromek se vždycky úslužně ohnul – ale hned nato, při zpětném odskočení, ho svou pružností vynesl tak vysoko, že ho na okamžik odtrhl vůbec od země. Barí ale bojoval zuřivě. Byl to zázrak, že ho tenký drát vůbec udržel. Ještě chviličku a určitě se musel přetrhnout – jenže jednatel McTaggart už něco zaslechl!

Popadl pokrývku a silný klacek a rozběhl se k oku. Zvuky, které slyšel, nepocházejí od králíka – tolik věděl. Snad je to kuna – nebo rys, liška, mladý vlk…

Nejdřív opravdu myslil, že to je vlk, když uviděl v drátěné smyčce Barího. Odhodil pokrývku na zem a rozpřáhl se klackem. Kdyby v ten okamžik byla obloha zatažena mraky, nebo kdyby hvězdy vydávaly méně zářivého světla, byl by Barí zahynul právě tak jistě, jako zahynul vopús. S klackem zdviženým nad hlavu zahlédl však McTaggart ještě včas Barího bílou hvězdu na prsou, bílou špičku ucha a srst černou jako uhel.

Zkušeným pohybem hbitě vyměnil klacek za pokrývku.

Kdyby se byl McTaggart mohl v oné vteřině podívat do budoucnosti a vidět, co mu příští dny přinesou, byl by použil klacku. Kdyby byl mohl předvídat onu velkou tragédii, v níž bude Barímu souzeno sehrát rozhodující úlohu, zmařit všechny jeho naděje a rozmetat celý jeho svět, byl by ho v záři těch jasných hvězd na místě rozmlátil na padrť. A kdyby byl Barí mohl předvídat, co se má stát mezi tímhle zvířetem s holou kůží a mezi nejkrásnějším stvořením v celé lesní divočině, byl by se bránil ještě houževnatěji, dříve než kapituloval před dusivým objetím jednatelovy houně. Té noci sehrál osud s oběma podivnou hru a také pouze tento osud, a snad ještě hvězdy na nebi věděly, jak celá hra skončí.

Kapitola 12

O půl hodiny později hořel McTaggartův oheň opět jasným plamenem. V jeho záři ležel Barí, zavinutý jako indiánské nemluvně omotané povijanem řemínky z chlupaté sobí kůže byl svázaný do kulatého balíku jako velký míč a dírou, kterou k tomu účelu v pokrývce vyřízl jeho žalářník, mu vyčnívala pouze hlava. Byl beznadějně lapený – a spoutaný hrubou houní tak pevně, že nemohl pohnout ani jediným svalem. Na metr od něho si Bush McTaggart koupal krvácející ruku v kotlíku s vodou. Také po straně McTaggartova býčího krku se červenala rudá stružka.

„Ty psisko zvlčilé!“ soptil na Barího. „Psisko jedno zvlčilé!“ Natáhl se a vrazil Barímu svou těžkou rukou surovou ránu do hlavy.

„Měl bych ti tu tvou palici rozbít na maděru – a nejspíš to taky brzo udělám!“

Barí ho pozoroval, jak bere do ruky hůl ležící vedle něho – byla to větev k přiložení na oheň. Jednou ho sice už honil Pierrot, ale tentokrát se Barí ocitl poprvé tak blízko lidského netvora, že uviděl ten červený plápol v jeho očích. Tyhle byly docela jiné než oči onoho nádherného stvoření, které ho nedávno téměř chytilo do sítě svých vlasů a které se za ním plazilo pod skálu. Tohle byly oči šelmy. Až se před nimi musel přikrčit; pokoušel se také zatáhnout hlavu zpátky do pokrývky, ale v tom se hůl zvedla. Barí na to reagoval zavrčením. Ve světle ohně se blýskly jeho bílé tesáky. Uši měl naplocho připláclé. Přál si jen jediné – zabořit zuby do toho brunátného hrdla, do míst, kde dnes už nechal jednu svou červenou stopu.

Hůl dopadla. A vzápětí dopadala znovu a znovu. Když toho měl McTaggart už dost, ležel Barí napůl bez sebe; na přivřené oči, od ran opuchlé, sotva viděl a z tlamy mu tekla krev.

„Takhle vyháníme z divokého psa ďábla,“ vrčel vztekle McTaggart. „Teď už si snad necháš to pitomé rafání zajít, co, prcku zvlčilá? Tisíc hromů – vždyť jsi mi tu ruku prokousl skoro až na kost!“

Začal si opět vymývat ránu. Barího zuby se mu do ní zabořily opravdu hluboko a v jednatelově tváři se objevil starostlivý výraz. Byl červenec – špatný měsíc pro kousnutí. Vytáhl ze svého rance plochou lahvičku whisky a nalil trochu neředěné pálenky na ránu; a když se mu začala vpalovat do masa, posílal Barího do horoucích pekel.

Barího přivřené oči se neustále pevně upíraly na McTaggarta. Pochopil, že se konečně setkal s nejnebezpečnějším ze všech svých nepřátel. A přesto se nebál. Hůl v McTaggartově ruce nezničila jeho ducha – zničila pouze jeho strach. Probudila v něm nenávist, jakou v sobě ještě nikdy nepoznal – dokonce ani když bojoval s Uhumisú, tou lupičskou sůvou. Planula v něm teď nesmiřitelná pomstychtivost krvelačného vlka spolu s nezlomnou odvahou psa. Nezalekl se ani neuhnul, když k němu McTaggart znovu přistoupil. Pokusil se dokonce postavit, aby mohl na toho lidského netvora skočit. Při tomto pokusu se však, do nehybnosti omotaný pokrývkou, pouze bezmocně svalil na směšnou hromádku.

Pohled na ten výjev podráždil McTaggartovou lechtivou bránici. Rozchechtal se a pak si sedl zase ke stromu, opřel se zády a nacpal si dýmku.

Barí nespustil z kouřícího McTaggarta ani na okamžik oči. Pozoroval ho upřeně i potom, když se již natáhl na holou zem a usínal. A ještě později pozorně poslouchal, jak ten lidský netvor ohavně chrápe. Po celou nekonečnou noc se Barí znovu a znovu pokoušel osvobodit. Nikdy na tu noc nezapomene. Byla strašlivá. Tlusté, horké záhyby hrubé houně přímo dusily a rdousily jeho údy i tělo, až mu málem krev přestávala kolovat v žilách. Ale přesto ani nezakňučel.

Vydali se na cestu ještě dříve, než vyšlo slunce, neboť na rozdíl od Barího, kterému se téměř zastavila krev v těle, Bush McTaggart už při pouhé představě očekávaných událostí smyslností jen hořel. Zatímco rázně kráčel lesem s Barím pod paždím, promýšlel si poslední detaily svého plánu. Pošle ihned Pierrota pro pátera Grotina do jeho misijní stanice, která leží sto deset kilometrů na západ. Chce se s Nepísi oženit – ano, oženit! To Pierrotovi polichotí. A on zůstane s Nepísi sám, zatímco Pierrot půjde pro misionáře.

Ta myšlenka rozpálila McTaggarta jako nejsilnější whisky. Ve svém rozníceném a nemyslícím mozku vůbec nepomyslil na to, co asi odpoví Nepísi – jak na to všechno bude reagovat ona. O její duši se nestaral, o tu mu nešlo. Zaťal ruku v pěst a drsně se zasmál, když mu na okamžik bleskla hlavou myšlenka, že se jí Pierrot třeba nebude chtít vzdát. Pierrot? Pchá! Nebylo by to poprvé, co zabil člověka – ani podruhé.

Bush McTaggart se znovu zasmál a přidal ještě do kroku. Neexistuje vůbec možnost, že by neuspěl – a pro Nepísi naopak neexistuje možnost, jak mu uniknout. On – Bush McTaggart – je v téhle divočině pánem, on vládne jejím obyvatelům a jediný rozhoduje o jejich osudu. On je moc – on je zákon.

Slunce se již vyhouplo hezký kus nad obzor, když Pierrot, stojící s Nepísi před srubem, ukázal na vyvýšeninu na stezce asi tři sta čtyři sta metrů vzdálenou, nad kterou se právě vynořil McTaggart.

„Už jde.“

S tváří, která od předešlého večera o hodně zestárla, se podíval na Nepísi. Opět spatřil v jejích očích týž temný záblesk a na pootevřených rtech touž tmavnoucí červeň, a srdce se mu opět sevřelo strachem. Je snad možné…?

Otočila se k němu, oči jiskřivé, hlas rozechvělý.

„Pamatuj, Nutavi – pro odpověď ho musíš poslat ke mně,“ křikla spěšně a zaletěla jako šipka do srubu. S unavenou, popelavou tváří vyhlížel Pierrot Bushe McTaggarta.

Kapitola 13

S tváří schovanou za záhyby záclony, kterou sama ušila, sledovala Vrbka z okna, co se děje venku. Teď se neusmívala. Dýchala zrychleně a celé tělo se jí chvělo napětím. Bush McTaggart se zastavil na tři metry od okna a mohutně potřásl rukou jejímu otci. Slyšela McTaggartův drsný hlas, jeho bouřlivý pozdrav, a potom viděla, jak ukazuje Pierrotovi, co nese pod paždím. Zřetelně k ní doléhalo i jeho vysvětlování, jak chytil tuhle svou kořist do králičího oka. Začal rozbalovat pokrývku. Nepísi úžasem vykřikla. V mžiku byla venku a u nich. Ani pohledem nezavadila o McTaggartovu brunátnou tvář, rozpálenou radostí a pýchou.

„To je Barí!“ vykřikla.

Vytrhla raneček McTaggartovi z rukou, otočila se k Pierrotovi a dodala: „Řekni mu, že Barí patří mně.“

A skokem byla zase hned zpátky ve srubu. McTaggart se za ní díval, celý zaražený a užaslý. Potom se podíval na Pierrota. I dítě by bylo poznalo, že Pierrot není o nic méně udivený než on. Nepísi na McTaggarta nepromluvila slova – jednatele z Lac Bain ani nepozdravila! Dokonce se na něj ani nepodívala! A vzala mu psa – docela bez okolků – jako by byl nějaký dřevěný panák. Rudý obličej mu téměř zfialověl, když stočil vyjevený pohled z Pierrota na dveře, ve kterých zmizela a které za sebou také zavřela.

Na podlaze srubu si Nepísi klekla a rozbalila ranec docela. Vůbec se Barího nebála. Na McTaggarta docela zapomněla – jako by nebyl. A když se nakonec Barí vykulil na podlahu jako bezvládná hromádka masa a ona spatřila jeho přivřené oči a zaschlou krev kolem pysků, všechen jas na tváři jí pohasl stejně rychle, jako když slunce zastře mrak.

„Barí,“ volala tiše. „Barí – Barí!“

Trochu ho oběma rukama nadzvedla. Barímu klesala hlava. Tělo měl tak zdřevěnělé, že neměl dost sil, aby se i jen pohnul. Nohy měl úplně bez citu. Stěží vůbec viděl. Její hlas ale slyšel! Byl to týž hlas, který se k němu donesl onoho dne, kdy pocítil palčivou bolest kulky v těle – hlas, který ho později tak prosebně volal pod balvanem!

Nepísin hlas Barího vzrušoval. Zdálo se, že přímo vlévá do lenivé krve v jeho žilách život; Barí otevřel oči šíře a opět spatřil ty nádherné hvězdy, které na něj zářily tak něžně v den Vakajúovy smrti. Jeden z dlouhých Nepísiných copů jí přepadl přes rameno a Barí zase čichal příjemnou vůni dívčiných vlasů, zatímco ho Nepísina ruka hladila a její hlas k němu promlouval. Potom prudce vyskočila a odběhla; Barí se ani nehnul a čekal na ni. Ve chviličce se vrátila s kotlíkem vody a s kusem plátna. Jemně a opatrně mu smývala krev z očí a čumáčku. A Barí se stále ani nepohnul. Téměř nedýchal. Nepísi ale viděla, jak mu vždycky tělem projede slabý záchvěv jako elektrická jiskra, kdykoli se ho dotkne rukou.

„On tě bil holí,“ říkala se svýma černýma očima na píď daleko od očí Barího. „On tě bil! Ta lidská bestie!“

Vtom je vyrušil zvuk, jak klaply dveře. Otevřely se a v nich stála lidská bestie, dívajíc se shora na oba, v brunátném obličeji úšklebek. Barí okamžitě ukázal, že je živý. S náhlým zuřivým zavrčením uskočil zpod Vrbčiny ruky a otočil se přímo proti McTaggartovi. Srst na hřbetě se mu zježila jako chlupy kartáče; tesáky se mu hrozivě blýskaly a oči planuly jako řeřavé uhlíky.

„Ten v sobě má ďábla,“ řekl Bush McTaggart. „Je divoký – z vlčího rodu. Musíte být opatrná, nebo vám ještě ukousne ruku, ka sakahet!“ To bylo poprvé, co ji nazval tímto něžným jménem kríských milenců – miláčkem! Srdce se jí rozbušilo. Sklopila na okamžik hlavu nad zaklesnutýma rukama a McTaggart – hledící z výšky na to, co pokládal za dívčí rozpaky – ji pohladil důvěrně po hlavě. Pierrot od dveří zaslechl ono slovo, a když nyní viděl i mužovo gesto, zvedl ruku před oči, jako by si chtěl zastřít pohled na něco tak znesvěcujicího. „Mon Dieu!“ vydechl.

V příštím okamžiku vyrazil ostrý výkřik údivu, který se vzápětí smísil s nenadálým bolestným zaječením McTaggartovým. Barí se totiž jako blesk vrhl přes místnost a zabořil zuby do jednatelovy nohy. Stačily se zakousnout pořádně hluboko, dříve než se McTaggart mocným kopnutím osvobodil. Se zaklením vytrhl revolver z pouzdra pod pasem. Nepísi však byla rychlejší než on. Se slabým výkřikem skočila k Barímu a chytla ho do náruče. Když zvedla hlavu, dívajíc se na McTaggarta, měla své měkké obnažené hrdlo jen pár centimetrů od Barího vyceněných zubů. Oči jí planuly.

„Vy jste ho bil!“ volala. „Nenávidí vás – nenávidí vás –“

„Pusť ho!“ křičel Pierrot, strachem bez sebe. „Mon Dieu! Povídám pusť ho, nebo to bude tvoje smrt!“

„Nenávidí vás – nenávidí – nenávidí –,“ opakovala Vrbka bez ustání McTaggartovi přímo do jeho vylekané tváře. Potom se prudce otočila k otci. „Ne, ten moje smrt nebude!“ zvolala. „Jen se podívej! Je to přece Barí. Copak jsem ti to neříkala? Je to Barí! Není snad tohle důkaz, že mě chránil –“

„Přede mnou!“ zasípěl McTaggart a ještě víc zbrunátněl v tváři.

Pierrot popošel hloub dovnitř a položil McTaggartovi ruku na rameno. Usmíval se.

„Nechme je, m’sieu – ať si to vyřídí mezi sebou sami,“ řekl. „Jsou to dva malí divoši, jako soudky prachu, a líp je být od nich dál. Jestli ji ale kousne –“ Pokrčil rameny. Velká tíha, která mu na nich ležela, z nich náhle spadla. I jeho řeč byla už tichá a domlouvavá. Hněv se nyní ztratil i z Nepísiny tváře. Koutkem oka pohlédla koketně na McTaggarta, ale pak se na něj zadívala zpříma, téměř s úsměvem, zatímco mluvila k otci: „Hned přijdu za vámi, mon pere, za tebou i za m’sieu le facteur z Lac Bain!“

V očích jí hrají tisíce diblíků, to je vidět na první pohled, pomyslil si McTaggart – diblíků, kteří se mu smáli do tváře, když mluvila, a rozpalovali mu mozek a zrychlovali mu krev do divokého běhu. Ach ty její oči – plné tančících rarášků! Jak on je bude krotit a hrát si s nimi – a nebude to už dlouho trvat! Vyšel za Pierrotem ven. Ve svém nadšení už ani necítil palčivost Barího kousnutí. „Ukážu vám své nové kožené saně, které jsem si udělal na zimu, m’sieu,“ řekl Pierrot, když se dveře za nimi zavřely.

O půl hodiny později vyšla Nepísi ze srubu. Ihned poznala, že muži hovořili o něčem, co nebylo otci příjemné. Pierrot měl ztrhaný obličej. V jeho očích však zahlédla jiskřičku doutnajícího ohně, kterou se snažil udusit, asi jako kdyby člověk pokrývkou dusil plameny. McTaggart měl bradu umíněně vystrčenou, ale oči mu zasvítily radostí, když ji spatřil. Věděla, o co tady jde. Jednatel z Lac Bain se zřejmě dožadoval odpovědi od Pierrota, ale Pierrot mu říkal jen to, co si ona vymínila – že si pro odpověď musí jít k ní. A už také šel. S rozbušeným srdcem se otočila a rozběhla se po úzké stezce k lesu. Slyšela McTaggartovy kroky za sebou a hodila přes rameno blýskavý úsměv. Zuby měla pevně stisknuté. Ruce se jí zatínaly v pěst, až si nehty zarývala do dlaní.

Pierrot stál bez hnutí. Pozoroval je, jak mizí v okraji lesa, Nepísi stále pár kroků před McTaggartem. Z prsou se mu vydral těžký a syčivý vzdech.

„Par les mille cornes du diable!“ zaklel si potichu. „Je to možné – že se na tu bestii směje upřímně? Non! To není možné. A přece – jestli je to tak –“

Jedna z jeho hnědých rukou sevřela křečovitým stiskem rukojeť nože za pasem. Pomalu se vydal za nimi.

McTaggart nijak nepospíchal s tím, aby Nepísi dohonil. Šla totiž po úzké stezce neustále hlouběji do lesa, a to viděl McTaggart s velkým potěšením. Budou sami – bez Pierrota a daleko. Byl asi deset kroků za ní a Vrbka se na něj znovu přes rameno usmála. Tělo se jí při chůzi pružně pohybovalo a ladně vlnilo. Dbala, aby mezi ním a sebou přesně udržela určitou vzdálenost – ale McTaggart netušil, že právě proto se na něj občas ohlíží. Docela rád ji nechával jít stále dál. Když pak z úzké stezky zatočila na vedlejší pěšinu, která vypadala téměř jako nepoužívaná, srdce mu samým nadšením poskočilo. Jestli ho povede takhle pořád dál, bude s ní moc brzy sám – a hezky daleko od srubu. Po tvářích se mu rozlilo horko, že byl rudější než jindy. Nemluvil na ni ze strachu, aby se nezastavila. Zaslechl, jak někde před nimi hučí voda. Byla to jejich řeka, Šedá Potáplice, ženoucí se v tom místě hlubokou roklí.

Nepísi mířila rovnou k tomu hukotu. Slabě se zasmála a rozběhla se, a když stanula na okraji rokle, byl McTaggart plných padesát metrů pozadu. Skalní stěny rokle spadaly dobrých šest metrů úplně svisle až k hladině hluboké tůně – tůně tak hluboké, že voda v ní vypadala jako modrý inkoust. Nepísi se otočila čelem k docházejícímu jednateli z Lac Bain. Nikdy v něm ještě její oči neviděly odpornější rudou bestii než teď. Až do této chvíle se ho nebála. Ale teď ji najednou přímo děsil. Než však stačila vyslovit, co se mu chystala říci, přiskočil k ní, chytil její obličej do svých rukou a hrubými prsty se začal zavrtávat do hedvábných pramenů jejích lesklých vlasů v místě, kde jí u krku přepadaly v tlustých copech přes ramena.

„Ka sakahet!“ zvolal vášnivě. „Pierrot říkal, že odpověď dostanu od vás. Ale já už teď žádnou odpověď nepotřebuju. Jste moje! Moje!“

Vykřikla. Byl to sípavý, přerývaný výkřik. Jeho paže jí už ovíjely jako železné obruče, drtíce její štíhlé tělo; braly jí dech, zahalujíce jí svět černým závojem. Nemohla se ani bránit, ani křičet. Cítila jen jeho žhavě smyslné rty na své tváři, slyšela jeho hlas a potom přišel náhle okamžik uvolnění a trochu vzduchu do jejích přidušených plic. Volal Pierrot! Došel totiž právě na rozcestí, kde pěšina odbočovala od stezky, a jeho hlas volal Nepísi.

McTaggartova horká ruka jí zakryla ústa.

„Neodpovídejte,“ slyšela jeho slova.

Vzplanul v ní hněv – nenávist – i síla, která jí pomohla zuřivě strhnout jeho ruku. Něco v jejích nádherných očích McTaggarta zarazilo. Jako by se mu jejich pohled propaloval až do útrob.

„Béte noir!“ sípala na něj, vymaňujíc se z posledního dotyku jeho rukou. „Stvůro – příšero!“ Hlas se jí třásl a tváře jí hořely. „Vidíte – šla jsem vám ukázat svou milou tůňku – a povědět vám, co jste chtěl slyšet – ale vy – vy – jste mě začal drtit jako gorila – jako těžká skála – Podívejte se! Tamhle dole – to je ta moje tůňka!“

Původně měla všechno promyšlené jinak. Chystala se, že se bude v tomto okamžiku usmívat, dokonce snad přímo smát. Ale McTaggart jí to zkazil – zhatil jí pečlivě nastrojenou hru. Ale přesto, když ukázala rukou, jednatel z Lac Bain se na chviličku zahleděl přes okraj rokle. A tu se přece jen zasmála – zasmála se a zároveň do něho nečekaně zezadu strčila.

„A to je moje odpověď, m’sieu le facteur z Lac Bain!“ zvolala posměšně, když se střemhlav řítil do hluboké tůně mezi skalními stěnami.

Kapitola 14

Když Pierrot z kraje světliny viděl, co se stalo, až se hlasitě zajíkl. Ustoupil však rychle zas do stínu balzámových jedlí. Nebyla to právě nejvhodnější chvíle, aby se ukazoval. Zatímco mu srdce bušilo jako kladivo, tvář zářila radostí.

Vrbka klečela, a opírajíc se o ruce, dívala se přes kraj srázu. McTaggart zmizel. Letěl dolů jako bezduchá hrouda masa, jíž v podstatě byl; voda v Nepísině tůni se nad ním zavřela s dutým špláchnutím, které zaznělo jako tlumený, vítězoslavný smích. McTaggart se však hned zase vynořil a začal kolem sebe mlátit rukama i nohama, aby se udržel na hladině, zatímco k němu doléhaly útržky Vrbčina škodolibého volání:

„Béte noir! Béte noir! Stvůro! Příšero –.“ Divoce po něm házela větvičky, klacíky, hrudky hlíny; když se McTaggart vzpamatoval a pohlédl nahoru, spatřil ji, jak se naklání tak daleko přes okraj, až se zdálo, že spadne. Dlouhé copy jí visely svisle nad roklí a leskly se ve slunci; v očích měla pobavený výraz a její rty se mu posmívaly; viděl dokonce i záblesky jejích bílých zubů. „Stvůro! Příšero!“

Začal plavat, stále se dívaje nahoru po ní. Musel se dostat asi sto metrů po proudu lenivé vody, až na břidlicové pobřeží, kde teprve mohl z vody vylézt, a dobrou polovinu této vzdálenosti ho Vrbka sledovala, smějíc se a dělajíc si z něho úštěpky, a házela po něm dřívka a kamínky. Všiml si však, že žádný klacík ani kámen není tak velký, aby mu mohl ublížit. Když konečně dosáhl nohama na dno, byla pryč.

Nepísi utíkala hbitě zpátky po pěšině a téměř vletěla Pierrotovi do náruče. Byla udýchaná a rozesmátá, když se na chviličku zastavila.

„Už dostal tu mou odpověď, Nutavi! Máchá se v tůni!“

A jako ptáček zmizela v houští balzámových jedlí. Pierrot se vůbec nepokusil ji zadržet ani dohonit.

„Tonnere de Dieu!“ pochichtával se – a zamířil lesem rovnou čarou ke druhé stezce.

Nepísi nemohla popadnout dech, když doběhla ke srubu. Barí, přivázaný chlupatým sobím řemínkem k noze od stolu, ji slyšel, jak se na okamžik zastavila před dveřmi. Potom vstoupila a šla rovnou k němu. Během půlhodiny, po kterou byla pryč, se Barí téměř nepohnul. V této půlhodině, stejně jako v oněch několika minutách, které jí předcházely, byl vystaven obrovskému náporu nejrůznějších dojmů a vlivů. Ozvaly se v něm vrozené pudy i zděděné vlastnosti, které na sebe narážely a bojovaly v něm mezi sebou, ale zároveň mu byly velmi užitečné, protože ho naučily mnohé nově chápat a ledačemu lépe rozumět. Když Bush McTaggart položil ruku na Vrbčinu hlavu, byl to spontánní a divoký popud, a ne rozum, co mu kázalo, aby se na jednatele vrhl. Byl to hlas ozvěny z dávné minulosti, který slyšel pes v něm až z onoho dávného dne, kdy jeho otec Kazan zadávil jistou lidskou bestii – ono lidské zvíře, jež se jednou ve stanu cynicky pokusilo zneuctít Thorpovu manželku, kterou Kazan zbožňoval. Byl to hluboký vztah psa – k ženě.

A zde to opět byla žena. Rozezvučela silný skrytý cit, který v Barím dřímal jako dědictví po otci Kazanovi. Věděl, že kdyby měl ublížit všem živým tvorům na světě, tak tomuhle stvoření, které se právě zjevuje ve dveřích a přistupuje k němu, tomu jedinému ublížit nesmí. Chvěl se, když si opět před něj klekla, a z hlubiny dávných let se vzdula prudká a nádherná vlna Kazanovy krve a přemohla v něm vlka, potlačujíc jeho rodovou divokost – a Barí, s hlavou naplocho přitisknutou na podlahu, tiše zakňučel a zavrtěl ocasem.

Nepísi to přivítala radostným výkřikem.

„Barí!“ zašeptala, berouc mu hlavu do dlaní. „Barí!“

Dotyk jejích rukou ho vzrušoval. Rozechvíval mu celé tělo tetelivým napětím, jakýmsi pulsujícím chvěním, které Nepísi hmatem dobře vycítila, a oči jí tím planuly jen ještě zářivěji. Hladila ho jemně po hlavě a po hřbetě a připadalo jí, že Barí přímo tají dech. Až pod tím laskáním její ruky přivíral oči. Vzápětí na něj ale promluvila a při zvuku jejího hlasu oči opět prudce otevřel.

„Přijde sem – ta stvůra – a zabije nás,“ říkala mu. „Zabije tě, Barí, protože jsi ho kousl. Jaká škoda, že nejsi větší a silnější, abys mu mohl stáhnout skalp místo mne!“

Odvazovala sobí řemínek od nohy stolu a tichounce se smála. Nebála se. Bylo to úžasné dobrodružství – a ona přímo překypovala nadšením při pomyšlení, že nad tím lidským zvířetem zvítězila svými vlastními silami. Stále ho v duchu viděla, jak sebou v tůni mrská a plácá se jako velká ryba. V této chvíli ale už asi vylézá z rokle… a znovu se zasmála, když popadla Barího a strčila si ho pod paždí.

„Ou – upí-nao – ty mi jsi ale těžký!“ zalapala po dechu. „Ale přesto tě ponesu – protože musíme spěchat.“

Vyběhla ze dveří. Pierrot se ještě nevrátil a Nepísi vletěla jako šipka do jedlového lesa za srubem – s Barím visícím jí na ohnutém předloktí jako pytel, který je po obou koncích plný a uprostřed převázaný. Barí se cítil asi také tak. Stále však nevypadal na to, že by měl v úmyslu se vykroutit na svobodu. Nepísi s ním utíkala, dokud ji nezačala bolet ruka. Tu se pak zastavila a Barího postavila na zem, držíc však stále pevně konec chlupatého sobího řemínku, který měl uvázaný kolem krku. Byla připravena na jakýkoli jeho skok, kterým by se snad chtěl pokusit o únik. Očekávala, že se o to pokusí, a chviličku ho bedlivě pozorovala, zatímco se Barí, po dlouhé době opět všemi čtyřmi na pevné zemi, rozhlížel kolem sebe. A potom na něj Vrbka zase tiše promluvila.

„Ty nesmíš utéct, Barí. Non, musíš zůstat hezky se mnou; zabijeme spolu tu lidskou bestii, jestli se mi ještě někdy opováží udělat to, co prve tam nahoře.“ Odhodila uvolněné vlasy, které jí padaly do ruměné tváře, a na okamžik na Barího zapomněla, když se jí v duchu vybavila ona půlminutka na okraji rokle. Barí ji pozoroval s hlavou vytočenou přímo vzhůru, když jí zrak padl znovu na něj. „Non, nesmíš utéct – půjdeš hezky se mnou, viď,“ šeptala. „Pojď.“

Hrubý řemínek se stáhl Barímu kolem krku, když ho pobídla, aby šel s ní. Bylo mu, jako by znovu cítil nějaké nové králičí oko, a vzepřel se předníma nohama a docela maličko vycenil tesáky. Vrbka však netahala. Nebojácně mu opět položila ruku na hlavu. Ze směru, kde stál srub, se ozvalo zavolání; jakmile je uslyšela, popadla Barího znovu pod paždí.

„Béte noir, béte noir – stvůro, příšero“ zavolala výsměšně v odpověď, ale jen tak hlasitě, aby se to nedoneslo dál než na pár kroků. „Vrať se do Lac Bain – ovasis – ty zvíře divoké.“

Nepísi se začala rychle proplétat lesem. Byl stále hustší a temnější a nikde nebyla žádná stezka. Třikrát během příští půlhodiny udělala zastávku a postavila Barího na zem, aby si ruka odpočinula. A pokaždé ho mazlivě prosila a pobízela, aby se nenechal nosit a šel sám. Při druhém a třetím zastavení se Barí kroutil a vrtěl ocasem, ale u těchto projevů uspokojení nad obratem osudu také zůstalo a nic víc s ním nesvedla. Jakmile se mu smyčka kolem krku stáhla, vzepřel se; jednou dokonce zavrčel – a opět zlostně chňapl po řemínku. Nepísi ho tedy nesla dál.

Konečně došli na světlinu. Byl to maličký palouček v srdci hlubokého lesa, sotva třikrát čtyřikrát větší než celý Pierrotův srub; tráva pod nohama byla hebká a svěží, hustě posetá kvítím. Přímo středem této malé oázy zurčela stružka, kterou Vrbka přeskočila, pořád ještě s Barím pod ramenem, a stanula u malého vigvamu z čerstvě usekaných smrkových a jedlových větví, který stál těsně u potůčku. Nejdřív strčila do svého miniaturního meke-vapu hlavu, aby se přesvědčila, je-li všechno v takovém pořádku, jak to tam zanechala včera, a pak si dlouze oddychla úlevou, postavila své čtyřnohé břímě na zem a uvázala konec řemínku k jedné z useknutých smrkových větví.

Barí se přitiskl co nejhlouběji do kouta zadní stěny vigvamu a s hlavou ve střehu – a s očima doširoka otevřenýma – pozorně sledoval všechno, co se dělo potom. Neušel mu ani jediný Vrbčin pohyb. Byla rozzářená – a šťastná. Její smích, nespoutaný a líbezný jako ptačí trylkování, rozbušil Barímu srdce touhou rozběhnout se s ní a proskákat se mezi kvítím po paloučku.

Na chvíli jako by Nepísi na Barího zapomněla. Divoká krev jí bláznivě kolotala žilami radostí, že zvítězila nad jednatelem z Lac Bain. Opět ho v duchu viděla, jak sebou plácá v tůni – a představovala si také živě, jak je v tuto chvíli promáčený a rozzlobený ve srubu a naléhá, aby mu mon pere prozradil, kam se poděla. A jak mon pere jen krčí rameny a říká mu, že neví – že nejspíš utekla někam do lesa. Vůbec ji nenapadlo, že si takovýmto ošizením Bushe McTaggarta vlastně zahrála se soudkem prachu. Neměla potuchu, co jí hrozí, protože jinak by jí byla rázem zmizela všechna ohnivá červeň z tváří a ustydla krev v žilách – netušila, že McTaggart se pro ni stal hrozbou smrtelnější, než byl kdy předtím.

Nepísi chápala, že jím lomcuje hněv. Ale z čeho má strach ona? Mon pere by se také zlobil, kdyby mu řekla, co se stalo tam na pokraji rokle. Jenže ona mu to neřekne. Byl by schopen tu stvůru z Lac Bain zabít. Každý jednatel je mocný. Ale Pierrot, její otec, je mocnější. Měla v něj neomezenou důvěru, zděděnou od matky. Snad už v tuhle chvíli posílá jednatele zpátky do Lac Bain s poučením, že tam je jeho místo, ne tady. Jenže ona se nevrátí do srubu, aby viděla, co se děje. Bude čekat zde. Mon pere to pochopí – ví moc dobře, kam pro ni má jít, až ten netvor bude pryč. Ale byla by to bývala ukrutná legrace, házet po něm ty větvičky dál, jak dole plaval!

Po chvíli se Nepísi vrátila k Barímu. Přinesla mu vodu a dala mu syrovou rybku. Dlouhé hodiny byli spolu sami a s každou tou hodinou sílila v Barím touha sledovat dívku na každém kroku, který udělala, přilézt k ní blíž, když si sedla, ucítit dotyk jejích šatů, její ruky – a slyšet její hlas. Ale nijak tuto touhu neprojevil. Byl dosud malým divochem lesní pustiny – čtyřnohým barbarem z krve napůl vlčí a napůl psí; a zůstával ležet tiše. S Umiskem by si byl hrál. S Uhumisú by byl bojoval. Na Bushe McTaggarta by byl vycenil zuby a hluboko mu je zabořil do těla, kdyby se mu naskytla příležitost. Ale tahle dívka byla něco jiného. Stejně jako kdysi Kazan, začínal nyní i Barí zbožňovat. Ani kdyby ho Vrbka odvázala, nebyl by už Barí utekl. Kdyby od něho byla odešla, byl by ji nejspíš sledoval – patrně zpovzdálí. Ani na okamžik z ní nespouštěl oči. Pozoroval ji, jak rozdělává malý oheň a peče si na něm rybu. Díval se, jak ji Vrbka jí.

Odpoledne se už schylovalo pomalu k večeru, když zas vešla do vigvamu, sedla si vedle něho a z klína plného kvítí si vplétala jednotlivá kvítka mezi lesklé prameny svých dlouhých copů. Potom začala koncem jednoho copu laškovně Barího pleskat. Pod něžnými ranami se přikrčil a Nepísi se svým tichým, jakoby ptačím smíchem v hrdle si přitáhla jeho hlavu na klín, kde ležel rozházený zbytek květin. Mluvila na něj. Hladila ho po hlavě. Ruka se ji jednu chvíli zastavila – a byla tak blízko, že Barí měl chuť vystrčit svůj teplý červený jazyk a olíznout ji. Vdechoval vůni její dlaně, načichlé květinami – a ležel přitom bez hnutí jako mrtvý. Byla to nádherná chvilka. Nepísi, pozorujíc ho shora, nemohla poznat, jestli Barí vůbec dýchá.

Vtom je něco vyrušilo. Byl to zvuk – prasknutí suché větvičky. S opatrností kočkovité šelmy se k nim lesem proplížil Pierrot, a když teď zvedli hlavu, stál na okraji světliny. Barí poznal, že to není Bush McTaggart. Ale bylo to lidské zvíře! Jeho tělo pod Vrbčinou rukou okamžitě ztuhlo. Pomalu a opatrně stáhl hlavu z jejího klína, a když se Pierrot blížil, Barí zavrčel. V příštím okamžiku Nepísi vstala a rozběhla se k Pierrotovi. Výraz v otcově tváři ji však polekal.

„Co se stalo, mon pére?“ zvolala.

Pierrot pokrčil rameny.

„Celkem nic, má Nepísi, jen to, že jsi v srdci jednatele z Lac Bain probudila tisíc ďáblů, a že –“

Zarazil se, když spatřil Barího, a ukázal na něj.

„Včera večer, když ho m’sieu le facteur chytil do oka, kousl ho do ruky. Teď má m’sieu ruku oteklou, že je dvakrát větší. Dobře jsem si všiml, že mu černá krev. Je to pečipú.“

„Pečipú!“ vyhrkla Nepísi.

Podívala se Pierrotovi do očí. Měl je temné a plné zlověstného svitu – jí to připadalo jako jásavý blýskot.

„Ano, je to otrava krve,“ řekl Pierrot. V očích mu až vychytrale zajiskřilo, když se ohlédl přes rameno a přikývl. „Schoval jsem před ním léky a řekl jsem mu, že nesmí ztrácet ani minutu a musí se vrátit co nejrychleji do Lac Bain. A on má strach – takový netvor! Teď tam na mě čeká. Bojí se vydat na cestu sám, protože ta ruka mu už začíná černat. A – poslouchej, má Nepísi. Vyrazíme ještě před západem slunce, ale napřed ti musím něco říct.“

Barí je pozoroval, jak spolu stojí ve stínu, který vrhaly vysoké smrky kolem. Slyšel tichý bzukot jejich hlasů – hlavně Pierrotova, a nakonec viděl, jak Nepísi vzala to lidské zvíře oběma rukama kolem krku; potom zašel Pierrot opět do lesa. Připadalo mu, že Vrbka se k němu snad už nikdy neotočí tváří. Dlouho, předlouho zůstávala stát, dívajíc se směrem, kterým zmizel Pierrot. A když se po nekonečné chvíli přece jen obrátila a vrátila se k Barímu, nebyla to už ta Nepísi, která si ještě před chvílí vplétala kvítka do vlasů. Z obličeje i z očí jí vymizel všechen smích. Klekla si k Barímu a s náhlou prudkostí zvolala:

„Je to pečipú, Barí! Byls to ty – ty – kdo mu zanesl do krve jed! Jak bych si přála, aby umřel! Protože se bojím – strašně se bojím!“

Zachvěla se.

Snad právě tento okamžik určil Velký duch Přírody k tomu, aby Barí porozuměl – snad právě v tomto okamžiku mu bylo konečně dopřáno pochopit, že nadchází jeho světlý den a že slunce pro něj od této chvíle nebude vycházet a zapadat na obloze, nýbrž v této dívce, jejíž ruka teď leží na jeho hlavě. Tiše zakňučel a centimetr po centimetru se k ní začal plazit, až jeho hlava opět spočinula v prohlubni jejího klína.

Kapitola 15

Ještě dlouho po tom, co Pierrot odešel a nechal je samotné, nebyla Vrbka schopna hnout se z místa, na které se usadila vedle Barího. Teprve prodlužující se stíny a nedaleké zarachocení na obloze ji konečně vyburcovaly z úzkostlivého přemítání o věcech, o kterých ji Pierrot prve řekl. Když se podívala vzhůru, viděla, jak se v čistém okénku nad vrcholky smrků zvolna hromadí černé mraky. Padala tma. V hrobovém tichu houstnoucího šera, rušeném jen šepotem lehkého větru, se chmurně sbírala bouře. Ten večer nebude žádný nádherný západ slunce. Nebude ani žádná soumračná hodina, ve které se dá sledovat stezka, nebude ani měsíc, nebudou hvězdy – a jestli Pierrot s jednatelem nejsou už na cestě, pak se na ni teď, vstříc té černé tmě, která brzy zahalí celý kraj neproniknutelným závojem, už jistě nevydají.

Nepísi se zachvěla a vstala. Barí se poprvé zvedl na nohy a stál těsně po jejím boku. Mraky nad nimi rozčísl oštěp blesku jako ohnivý nůž a vzápětí udeřil se strašlivým třeskem hrom. Barí se přikrčil, jako kdyby dostal ránu. Byl by se nejraději schoulil do ochrany chvojí vigvamové stěny, ale když se podíval na Vrbku, vycítil z ní něco, co mu dodalo důvěru. Znovu zaburácel hrom. Barí však už dál neucouvl. Visel očima na Nepísi.

Stála v tom houstnoucím šeru, rozervaném blesky, štíhlá a vztyčená, hlavu pohozenou dozadu, rty pootevřené a oči planoucí téměř dychtivým očekáváním – socha bohyně, se zatajeným dechem vítající nápor nebeských živlů. Snad proto, že se narodila v bouřlivé noci. Mnohokrát jí to Pierrot a nebožka matka z knížecího rodu vyprávěli – jak tenkrát, když přišla na svět, burácení hromu a pochodně blesků proměnily dlouhé hodiny noci v učiněné peklo, jak se bystřiny a řeky vyvalily z břehů a kmeny desetitisíců lesních stromů se v běsnění bouře přelámaly jako třísky – a jak dunění průtrže mračen na střeše jejich srubu přehlušilo všechny matčiny bolestné výkřiky i její vlastní první dětský pláč.

Oné noci se možná v Nepísi zrodil Duch bouře. S nekonečným požitkem jí vždycky hleděla vstříc, jako jí hleděla vstříc právě nyní. Zapomínala přitom na všechno kromě na velebnou moc přírody; její polodivoká duše jásala vzrušením nad třeskem a ohněm bouře; často vztahovala holé paže do výše a smála se radostí, když se kolem ní vztekaly živly. I teď by byla možná zůstala stát venku na paloučku až do poslední chvíle, než se spustí déšť, kdyby ji Barího zakňučení nebylo pohnulo, aby se k němu otočila. Jakmile kolem nich začaly dopadat první velké kapky s dutým pleskotem, jako by to byly olověné kulky, vběhla s ním pod jedlové přístřeší.

Již jednou předtím zakusil Barí hrůzu bouřlivé noci – oné noci, kdy se schoval pod velký smrkový kořen a viděl, jak blesk rozerval blízký strom; teď však nebyl sám a teplo a lehký tlak Vrbčiny ruky na jeho hlavě a krku mu dodávaly zvláštní odvahu. Tiše vrčel na burácející hrom. Chtělo se mu chňapat po ohnivých záblescích. Nepísi cítila, jak jí pod rukou jeho tělo vždycky ztuhne, a v nenadálém okamžiku strašidelného ticha zaslechla ostré, netrpělivé cvaknutí jeho zubů. Potom se rozpršelo.

Tohle byl ale docela jiný déšť, než jaký kdy Barí zažil. Byla to učiněná potopa, řinoucí se z černoty oblohy dolů na lesy. V pěti minutách bylo uvnitř jedlového vigvamu jako pod sprchou – a po půlhodině tohoto přívalu zaplavujícího zemi byla Nepísi promoklá na kůži. Voda jí tekla v tenkých potůčcích po zádech i po prsou; crčela jí v slaboulinkých pramíncích z promáčených copů a kanula z jejích dlouhých řas – a pokrývka pod ní byla nasáklá jako houba. Pro Barího to bylo skoro stejně zlé, jako když se tenkrát po boji s Papajačisú ve vlnách bystřiny div neutopil. Choulil se proto stále těsněji a úžeji pod ochrannou ruku Nepísinu. Zdálo se to nekonečné, úplná věčnost, než hromobití odrachotilo někam na východ a než blesk ve vzdálených a stále řidších záblescích pohasl úplně. Ale i potom se déšť lil ještě další hodinu. Nakonec přestalo pršet stejně náhle, jako předtím začalo.

Nepísi se zvedla a s radostným protáhnutím se zasmála. V mokasínech jí čvachtala voda, když vylezla z vigvamu na palouček. Barího si nevšímala – a on vyběhl za ní. Přes volný kruh mezi vrcholky stromů odplouval poslední zbytek bouřkových mraků. Pak vysvitla hvězda – vzápětí další; Vrbka jen stála a dívala se po nich, jak jedna za druhou vyskakovaly, až jich bylo tolik, že se ani nedaly dál počítat. Ale tma už nebyla. Po inkoustové černi bouře zaléval palouček stříbrný jas hvězd.

Nepísi se podívala dolů a spatřila Barího. Stál pár kroků od ní neuvázaný, a ze všech stran mu kynula volnost a svoboda. A přesto neutekl. Čekal, mokrý jako myš, a tázavě se na ni díval. Nepísi se k němu nahnula, ale pak zaváhala.

„Ne, ty neutečeš, Barí. Nebudu tě uvazovat. Teď si ale musíme rychle udělat oheň.“

Oheň! Každý mimo Pierrota by asi ‚byl řekl, že se zbláznila. V celém lese nikde jediný klacík ani větvička, aby z nich nekapalo! Všude kolem sebe slyšeli crkot tekoucí vody.

„Oheň,“ opakovala. „Pojď, Barí, půjdeme hledat vaskvi.“

S mokrými šaty těsně přilepenými na tělo vypadala jako štíhlý stín, když přeběhla promáčenou světlinu a ponořila se do vysokého lesa. Barí běžel za ní. Zamířila rovnou cestou k bříze, kterou si ve dne vyhlédla, a začala strhávat uvolněnou kůru. S plnou náručí této kůry se vrátila před vigvam a na ni pak vršila jednu náruč mokrého dřeva za druhou, až měla vysokou hranici. Potom si z uzavřené láhve ve vigvamu vylovila suchou sirku a hned při prvním přiložení jejího maličkého plamínku vzplanula březová kůra jako papír politý petrolejem. Za půl hodiny by bylo možno Vrbčin oheň – nebýt okolních lesních stěn, které ho skrývaly – vidět i od srubu půldruhého kilometru vzdáleného. Přestala na oheň přikládat další dříví, teprve když plameny šlehaly dobré tři metry vysoko. Potom zarazila do měkké půdy vysoké klacky a na ně natáhla a rozestřela pokrývku, aby se sušila. Pak se začala svlékat.

Po dešti se ochladilo a svěží vzduch – navíc ještě prosycený vůní balzámových jedlí a smrků – byl vzpruhou, která rozproudila Vrbčinu krev, že jí v žilách přímo tančila. Nepísi zapomněla na všechny nepříjemnosti přestálé potopy. Zapomněla na jednatele z Lac Bain i na to, co jí řekl Pierrot. Byla koneckonců lesní ptáče, divoké líbeznou divokostí kvítí pod jejíma bosýma nohama – a v slastné nádheře těchto hodin, které následovaly po bouři, nebyla schopna vnímat nic, ani myslet na nic, co by jí mohlo ublížit. Tančila kolem Barího, pohazujíc kolem sebe vlajícím závojem vlasů, mezi nimiž hned prokmitalo a hned zas mizelo její nahé tělo, a oči jí zářily a rty se smály v návalu spontánního štěstí; byla prostě šťastná – z toho, že žije, že vpíjí do plic provonělý lesní vzduch, že vidí ty hvězdy a kouzelnou oblohu nad hlavou. Zastavila se před Barím a se smíchem na něj volala, napřahujíc k němu ruce:

„Och Barí! Škoda že nemůžeš shodit svou kůži tak lehce, jako jsem já shodila šaty!“

Zhluboka se nadýchla a oči jí zasvítily náhlým nápadem. Sešpulila pomalu ústa do kulatého červeného o, naklonila se k Barímu ještě blíže a šeptala:

„Bude dnes hluboká – a skvělá! Ninga – ano – půjdeme, viď!“

Tiše na něj zavolala, když vklouzla do mokrých mokasínů, a potom se pustila podél potůčku do lesa. Asi sto metrů od paloučku došla na kraj jezírka. Bylo té noci plné a hluboké, snad třikrát větší, než bylo před bouří. Jasně slyšela ještě teď zurčení přitékající vody. Na chvějící se hladině se třpytily hvězdy. Chviličku zůstala vzpřímena stát na balvanu nad vodou, necelé dva metry nad chladnou hlubinou. Potom odhodila rozpuštěné vlasy dozadu a jako štíhlá bílá šipka proletěla hvězdným světlem.

Barí viděl, jak skočila. Slyšel, jak její tělo dopadlo do vody. Půl hodiny pak ležel tiše, těsně na pokraji jezírka připlácnutý na břiše, a pozoroval ji. Chvílemi byla přímo pod ním, tiše se vznášejíc na vodě, a vlasy kolem ní vytvářely mrak ještě tmavší než sama voda; jindy zase rejdila po hladině téměř stejně rychle jako vydry, které kdysi viděl – a potom se náhle ponořila a zmizela pod vodou; a Barímu až začalo bít srdce rychleji, jak na ni čekal. Jednou zůstala potopená obzvlášť dlouho. Kňučel. Věděl, že Vrbka je něco jiného než bobr a vydra, a proto se mu nesmírně ulevilo, když se opět vynořila.

Tak uběhla jejich první noc – bouře, chladivá voda hlubokého jezírka, velký oheň; a později, když pokrývka a Vrbčiny šaty uschly, pár hodin spánku. Za úsvitu se vrátili do srubu. Přibližovali se k němu velmi opatrně. Z komína nevycházel žádný kouř. Dveře byly zavřené. Pierrot a Bush McTaggart již odešli.

Kapitola 16

Byl začátek srpna – „měsíce vzlétající luny“ – když se Pierrot vrátil z Lac Bain, a do Nepísiných sedmnáctých narozenin chyběly tři dny. Koupil Vrbce plno hezkých věcí – stuhy do vlasů, opravdové střevíčky, takové, jaké občas nosívala po vzoru obou Angličanek v Nelson House, a jako korunu všeho kus nádherné červené látky na šaty! Za tři zimy, které strávila v misijní škole, získala Nepísi od oněch pilných žen mnoho užitečného. Naučily ji nejen šít, ale i psát a číst a modlit se, a Vrbka se jim často strašně toužila podobat.

Tři dny tedy Nepísi pilně pracovala na nových šatech a v den svých narozenin stanula před Pierrotem tak vyšňořená, že se mu až zatajil dech. Z bohatých lesklých pramenů a ruliček si na temeni hlavy vytvořila vysoký účes, jak ji to naučila Yvonne, mladší z obou Angličanek, a do jeho syté černi vetkla křiklavý trs vlčích máků. Pod ním, a pod září jejích očí a pod nachem vlhkých rtů a růžovým pelem tváří pak svítily nádherné červené šaty, obepínající štíhlou a pružnou krásu její postavy – tak, jak to předpisovala móda předloni v zimě v Nelson House. A pod okrajem šatů, které jí sahaly jen těsně pod kolena – Nepísi buď už zapomněla, jak dlouhé mají správně být, nebo snad neměla dost látky – se skvěl zlatý hřeb celé toalety – opravdové punčochy a nádherné střevíčky s vysokým podpatkem! Byla zjevením, před nímž by se snad sklonila i sama tajemná lesní božstva. Pierrot s ní točil kolem dokola beze slova, ale s úsměvem; když od něho však odcházela, provázena Barím a v těsných střevíčcích lehce kulhajíc, úsměv v tváři mu zchladl v přísný, strnulý výraz.

„Mon Dieu,“ šeptal si pro sebe francouzsky při pomyšlení, z něhož ho až ostře bodlo u srdce, „ta není z matčiny krve, non. Má krev francouzskou. Je jako anděl – ano – půvab sám!“

S Pierrotem se udala změna. Po celé tři dny, kdy si šila šaty, byla Nepísi tak rozrušená, že tuto změnu vůbec nepozorovala, a Pierrot se ji ostatně tak jaktak snažil před ní utajit. Cesta do Lac Bain ho odvedla na deset dní z domova, a když se vrátil k Nepísi, přinášel jí radostnou zprávu, že m’sieu McTaggart je velmi nemocný, neboť má těžkou pečipú – otravu krve – zprávu, při níž se Vrbka šťastně zasmála a zatleskala. Pierrot však věděl, že se jednatel uzdraví a znovu se jednoho dne ukáže v jejich srubu na Šedé Potáplici. A až se tu objeví podruhé…

Kdykoli na to pomyslil, tvář se mu zachmuřila a ztvrdla a oči mu vzplanuly. Myslil na to i v tento den jejích narozenin, i když k němu doléhal její smích, podobný písničce. Dieu! Přes svých sedmnáct let je vlastně pořád ještě dítě – úplné malé děcko! Není schopna jeho strašlivé obavy ani tušiti A právě strach, aby ji z tohoto krásného dětství jednou provždy neprobudil, mu bránil povědět jí plnou pravdu, tu pravdu, která by jí umožnila plně a dokonale pochopit hrozící nebezpečí. Non – ne, to nesmí dopustit. Srdce se mu rozbušilo velkým láskyplným odhodláním. Bude ji střežit a chránit, všechno vezme na svá bedra on, Pierrot Du Quesne. Ona ať se jen směje a zpívá a hraje si – ať nemá ani sebemenší tušení o temných obavách, které jemu začínají otravovat život.

Právě toho dne přišel od jihu MacDonald, státní zeměměřič a kartograf. Byl to stříbrem prokvetlý muž čistého srdce, který se dovedl hlučně a nespoutaně smát, a zdržel se u Pierrota dva dny. Vyprávěl Vrbce o dcerkách, které má doma, o jejich matce, kterou ctí víc než co jiného na světě – a než odešel, aby pokračoval v zjišťování nejzazší hranice souvislého lesního porostu Banksových borovic, vyfotografoval Nepísi, jak ji spatřil při svém příchodu v den jejích narozenin: s houštinou lesklých vlasů načesaných do vln a loken vysokého účesu, v červených šatech a ve střevíčcích na vysokém podpatku. Negativy si odnesl, ale slíbil Pierrotovi, že určitě najde nějaký způsob, jak mu poslat obrázek. Takovými podivnými a zdánlivě nevinnými cestami se ubírá osud, spřádaje sítě příštích tragédií.

Po mnoho týdnů plynul potom život na Šedé Potáplici pokojně. Pro Barího to byly nádherné časy. Zpočátku Pierrotovi nedůvěřoval, ale brzy ho začal snášet a nakonec se s ním smířil jakožto s nerozlučnou částí srubu a – Vrbky. Právě jejím stínem se totiž stal. Pierrot pozoroval tuto jeho oddanost s nejhlubším uspokojením.

„No, ještě pár měsíců, a kdyby se pak m’sieu McTaggartovi zakousl do hrdla,“ řekl si jednoho dne pro sebe.

V září, když Barímu bylo šest měsíců, byl skoro stejně velký jako Šedka – měl silné kosti, dlouhé tesáky, širokou hruď a čelisti, které již dokázaly lámat kosti, jako by to byly třísky dřeva. Od Nepísi se nehnul ani na okamžik a sledoval ji na každém kroku. Koupali se spolu v obou vodách – v lesním jezírku i v tůni sevřené stěnami rokle. Barí byl zpočátku znepokojen, když viděl Nepísi vrhat se se skalní stěny, s níž shodila McTaggarta, ale do měsíce ho naučila skákat z té šestimetrové výše za ní.

Bylo to koncem srpna, když Barí poprvé spatřil jiného tvora spřízněného druhu než Kazana a Šedku. Pierrot nechával své psy přes léto volně běhat na malém ostrůvku uprostřed jezera, vzdáleného asi čtyři kilometry, a chodil jim tam dvakrát týdně čeřenem nalovit ryby. Na jedné takové cestě ho provázela Nepísi a měla Barího s sebou. Pierrot si vzal svůj dlouhý bič, spletený ze sobích střev. Očekával rvačku. Ale psi se kupodivu neservali. Barí se vmísil mezi smečku, když se vrhla na ryby, a žral klidně s ostatními psy. Pierrot z toho měl velkou radost.

„Bude z něho výborný saňový pes,“ zasmál se tiše. „Nejlíp, když ho necháme týden tady u smečky, ma Nepísi.“

Vrbka zdráhavě svolila. Vydali se na zpáteční cestu domů, ještě dokud se psi obírali svými rybami. Jejich kánoe se dostalo nepozorovaně již hezký kus od ostrůvku, když teprve Barí zpozoroval, co mu provedli. Okamžitě skočil do vody a plaval za nimi – a Vrbka mu pomohla do loďky.

Počátkem září se dověděl Pierrot od Indiána, který náhodně procházel kolem srubu, něco nového o jednateli. Bush McTaggart byl prý nemocen velmi těžce, div že na tu otravu krve neumřel, ale teď je už zase v pořádku. S prvními slibnými náznaky podzimu ve štiplavém vzduchu dolehl tedy na Pierrota nový tísnivý strach. Prozatím se ale Vrbce nesvěřil s ničím, co mu táhlo hlavou. Nepísi ostatně už málem zapomněla, že nějaký Bush McTaggart vůbec existoval, protože teď žila jen pro nádheru a vzruch podzimní divočiny. Chodila s Pierrotem na dlouhé vycházky, pomáhala mu vyznačovat nové lovecké stezky, na nichž začnou s příchodem prvního sněhu líčit řetěz svých pastí, a na všech těchto cestách ji vždycky provázel Barí.

Většinu volného času pak strávila Nepísi cvičením Barího pro práci v saních. Začala se sobím řemínkem a polínkem. Trvalo plný jeden den, než se jí podařilo Barího přimět, aby se při každém druhém kroku neotáčel a po polínku nechňapal ani na ně nevrčel, ale klidně je za sebou vydržel táhnout. Potom mu přivázala další řemínek a přiměla ho, aby tahal dvě polínka. Tak ho postupně zvykala na saňový postroj, až ho po čtrnácti dnech vycvičila tak, že nakonec statečně tahal za všecko, k čemu ji napadlo ho přivázat. Pierrot přivedl z ostrůvku dva ze svých psů a Barího výcvik pokračoval tím, že se učil tahat prázdné saně společně s nimi. Nepísi byla nadšená. V den, kdy napadl první sněhový poprašek, radostně zatleskala a zavolala na Pierrota:

„Mon pere! Dřív než přijdou největší zimy, udělám z něho nejlepšího psa celého spřežení!“

To byla vhodná chvíle, aby jí Pierrot prozradil svůj plán. Diantre, jestli ta bestie jednatelská nepukne vztekem, až pozná, jak jsme ho napálili! Ale přesto –

Snažil se, aby jeho hlas zněl klidně a jakoby nic.

„Pošlu tě, ma chérie, tuhle zimu zase do školy v Nelson House,“ řekl. „Barí tě tam pomůže dovézt, hned jak napadne trochu slušný sníh.“

Vrbka se právě skláněla k Barímu a vázala mu na řemenu uzel. Pomalu se narovnala a podívala se na Pierrota. Velké temné oči na něm utkvěly pevným pohledem.

„Já nepojedu, mon pere!“

Ještě nikdy v životě Nepísi nic takového Pierrotovi ne řekla – ani nepoužila podobného tónu. Až jím to otřáslo. A jen stěží snesl výraz jejích očí. Neuměl hrát divadlo. Nepísi dobře viděla, co se mu zrcadlí v tváři a jemu připadalo, že jeho myšlenky přímo čte a že až maličko, povyrostla, jak tam tak stála proti němu. Rozhodně měla zrychlený dech a Pierrot viděl, jak se jí zvedá hruď. Nepísi nečekala, až Pierrot zase najde řeč.

„Já nepojedu!“ opakovala s ještě větší rozhodností a pak se sklonila opět k Barímu.

Pierrot pokrčil rameny, stále z ní nespouštěje zrak. Není to koneckonců takhle lepší? Nebylo by ho píchlo u srdce, kdyby viděl, že se těší na odjezd z domova? Přistoupil k ní a láskyplně ji pohladil po lesknoucích se vlasech. Vrbka se na něj zpod kadeří něžně usmála. Oba zaslechli, jak Barímu mezi nimi hlasitě sklaply čelisti, když si pokládal čumák na Nepísin loket. Poprvé po mnoha týdnech připadal Pierrotovi svět zase zalit slunečním jasem. Když se vracel opět do srubu, nesl hlavu vysoko. Nepísi ho nechce opustit! Tiše se zasmál. Zamnul si ruce. Po jeho strachu z jednatele na Lac Bain nebylo ani stopy. Ode dveří srubu se ještě ohlédl na Nepísi a Barího.

„Pochváleni buďte všichni svatí!“ šeptal si. „Teď – teď to je Pierrot Du Quesne, kdo ví, co dělat!“

Kapitola 17

Ke konci září se na Lac Bain vrátil zeměměřič MacDonald. Již deset dní byl na stanici hostem Bushe McTaggarta inspektor Gregson a za tu dobu už dvakrát napadlo Marii, aby se k němu tajně připlížila, až bude spát, a ve spánku ho zabila. Jednatel sám si jí teď málo všímal – což byla skutečnost, ze které by byla měla jen radost, kdyby nebylo Gregsona. Ten byl divokou krásou pružného těla kríského děvčete přímo poblázněný a McTaggart ho beze vší žárlivosti jen podněcoval. Sám byl již Marie syt.

Však to také Gregsonovi otevřeně řekl. Potřebuje se dívky zbavit, a kdyby se jemu, Gregsonovi, podařilo odvést si ji s sebou, byl by mu McTaggart velmi vděčný. A hned mu vysvětlil proč. V krátké době totiž, jen co napadne vysoký sníh, si hodlá na stanici přivést dceru Pierrota Du Quesne. A protože byli dobří kumpáni a ve všech lumpárnách si rozuměli, pověděl mu i o své návštěvě, o tom, jak byl přijat, i o příhodě u rokle. Přes to všechno ujišťoval Gregsona, že se Pierrotovo děvče ocitne už brzy v Lac Bainu.

Právě tehdy přišel na stanici McDonald. Zdržel se pouze přes jednu noc, a aniž tušil, že tím jen ještě rozdmýchává oheň beztak již nebezpečně planoucí, dal jednateli Nepísinu fotografii, kterou pořídil o jejích narozeninách. Obrázek se skvěle povedl.

„Byl bych vám nesmírně zavázán,“ řekl McTaggartovi, „kdybyste to mohl té dívce příležitostně nějak dodat. Slíbil jsem jí, že jí jednu fotografii dám. Její otec se jmenuje Du Quesne – Pierrot Du Quesne. A ta dívka –.“

Celý se rozehřál, když McTaggartovi barvitě líčil, jak krásná byla toho dne ve svých červených šatech, které fotografie bohužel zachycuje pouze černě. Netušil, jak málo chybí k tomu, aby se McTaggartovi začala krev v těle přímo vařit.

Příští den se McDonald vydal na cestu do stanice Norway House. McTaggart Gregsonovi fotografii neukázal. Nechával si ji pro sebe, a když se na ni v noci v záři své lampy díval, vtíraly se mu představy, které jeho odhodlání jen ještě posilovaly. Cítil, že má pouze jedinou cestu. Už delší dobu uvažoval o určitém plánu – a obrázek mu teď pomohl definitivně se rozhodnout. Své tajemství se však neodvažoval svěřit ani Gregsonovi. Ale jiná cesta mu opravdu nezbývala. Jen jediným způsobem může získat Nepísi, žádným jiným. Jenže – bude muset počkat na vysoký sníh – na pořádné zimní sněhy. Ty pohřbívají zimní tragédie nejhlouběji.

McTaggart byl rád, když Gregson odešel za zeměměřičem do Norway House. Ze zdvořilosti ho vyprovodil na délku jednodenní cesty. Když se nazítří vrátil na stanici, byla Marie pryč. McTaggart byl rád. Vypravil k jejím rodičům posla s hromadou darů a se vzkazem: „Nebijte ji. Nechte si ji. Je volná.“

V ruchu a shonu příprav na začínající lovecké období začal McTaggart zároveň chystat svůj dům na příchod Vrbky. Věděl, že má ráda čistotu, a znal trochu i její vkus a záliby. Dal trámové stěny svého srubu natřít na bílo olovnatým nátěrem, který byl určen pro jeho těžká nákladní kánoe. Některé přepážky dal strhnout a jiné zas nově postavit; indiánská žena jeho hlavního posla ušila do oken záclonky. Také zabavil malý fonograf, který měl dodat dál na stanici Lac la Biche. Byl skálopevně přesvědčen, že se mu plán zdaří, a s dychtivostí počítal uplývající dny.

Daleko na Šedé Potáplici měli zatím Pierrot s Nepísi plné ruce práce s celou spoustou věcí – tak plné, že Pierrot na svůj strach z jednatele v Lac Bain chvílemi i zapomínal, zatímco Vrbka ho pustila z hlavy úplně. Byl „rudý měsíc“, který vždy vzrušuje napětím z očekávání, co přinesou zimní lovy. Nepísi pečlivě máčela pasti ve vřelém sobím loji, smíšeném s bobřím sádlem, zatímco Pierrot vyráběl nové pasti a připravoval je k nalíčení na svých loveckých stezkách. Kdykoli odcházel ze srubu na déle než na jeden den, vždycky bral Nepísi s sebou.

Ale i doma ve srubu bylo práce nad hlavu, protože Pierrot, stejně jako jeho severské bratrstvo, nezačínal s přípravami na zimu dříve, než se štiplavou svěžestí vzduchu už definitivně přihlásil podzim. Bylo třeba vyplést sněžnice novým sobím řemením a nařezat a připravit dříví na dobu zimních bouří; srub bylo třeba ohradit proti závějím, musely se nabrousit stahovací nože a ušít nové zimní mokasíny – zkrátka bylo třeba zařídit sto rozličných věcí až po opravu věšáku na maso vzadu za srubem, kde budou od počátku mrazů až do jejich skončení viset jelení, sobí a losí kýty jakožto rodinný proviant, a v případě, že bude málo ryb, i jako krmení pro psy.

Ve shonu všech těchto příprav nemohla Nepísi věnovat Barímu tolik pozornosti jako v předešlých týdnech. Nebyl čas na hry; nechodili se už spolu koupat, protože zrána ležela na zemi silná vrstva jinovatky a voda začínala být ledově studená; ani se už netoulali hluboko v lesích, hledajíce květiny a lesní plody. Celé hodiny lehával nyní Barí u Vrbčiných nohou a pozoroval její štíhlé prsty, hbitě vplétající a proplétající sněžnicový řemínek do rámu; Nepísi občas v práci ustávala, skláněla se k němu, hladila ho po hlavě a chvilku na něj mluvila – někdy svou měkkou kríštinou, jindy zase anglicky nebo otcovou francouzštinou.

Ne slovům, ale zbarvení Nepísiny řeči se naučil Barí rozumět – jejímu hlasu, pohybu jejích rtů, jejím gestům, držení těla, proměnlivým náladám, které jí zastíraly tvář stínem nebo ji rozzařovaly slunečním jasem. Věděl, co to znamená, když se Nepísi usmívá; otřepával se a často kolem ní radostně a s pochopením poskakoval, když se smála; její štěstí těšilo i jeho a přísné slovo z jejích úst bylo pro něj horší než rána. Pierrot ho dvakrát uhodil; v obou případech Barí uskočil, se srstí na hřbetě zježenou a s vyceněnými tesáky se mu postavil a zlostně vrčel. Kdyby to byl udělal některý z ostatních psů, byl by ho Pierrot snad přizabil. Byla by to vzpoura – a postavení pána si vždycky musí uhájit člověk. Jenže Barímu se nikdy nemohlo nic stát. Dotyk Vrbčiny ruky, jedno slovo z jejích rtů, a zježená srst si pomalu zase lehla a vrčení v jeho hrdle utichlo.

Pierrot se v podstatě vůbec nezlobil.

„Dieu! Nikdy se nezapomenu natolik, abych se to z něho pokoušel vymlátit,“ říkal si v duchu. „Je to přece barbar – divoké zvíře – a její otrok. Je kvůli ní schopen i vraždit!“

A tak se stalo – z vůle samotného Pierrota, který však neřekl, co ho k tomu vede – že se Barí nestal saňovým psem. Byla mu ponechána svoboda a nebyl také nikdy uvazován jako ostatní psi. Nepísi byla ráda, aniž přitom tušila, jaké tajné cíle tím vším Pierrot sleduje. Ten se v duchu jen smál. Nikdy Vrbce neprozradí, proč v Barím soustavně pěstuje nedůvěru ke své osobě – nedůvěru stupňovanou občas div ne k nenávisti. Bylo k tomu z jeho strany zapotřebí obdivuhodné dovednosti a lstivosti. Pro sebe si celou věc formuloval takto:

„Jestli ho naučím nenávidět mne, začne za čas nenávidět všechny muže vůbec. Mej-ú! A to je to, co chci!“

Tak pracoval na budoucnosti – jen a jen v zájmu Vrbky.

A pak dny rudého měsíce, nabité vzpružující svěžestí, a jeho chladné, mrazivé noci způsobily v Barím onu velkou změnu. Nebylo vyhnutí. Pierrot věděl, že k tomu jednou dojde, a hned první noc, kdy se Barí posadil zpříma na zadek a vztyčen vyl na měsíc, začal na to Pierrot Vrbku připravovat.

„Je to divoký pes, ma Nepísi,“ řekl jí. „Je v něm půl vlka a volání divočiny na něj bude silně působit. Bude utíkat do lesů. Občas se nám i ztratí. Ale nesmíme ho uvazovat. On se zase vrátí. Ka – ano, vrátí se!“ A mnul si v záři měsíce ruce, až mu praskaly klouby.

Volání divočiny prostupovalo bytost Barího jako zloděj, pomalu a opatrně se kradoucí do zakázaného objektu. Zpočátku tomu sám nerozuměl. Znepokojovalo ho to a byl celý nesvůj; neklid v něm sílil, že ho Nepísi často slyšela tiše kňučet i ze spaní. Na něco čekal. Co to asi bude? Pierrot to věděl a usmíval se svým nevyzpytatelným způsobem.

A pak to přišlo. Byla noc – nádherná noc prozářená měsícem a hvězdami, v jejichž záři se země bělala povlakem jinovatky – když uslyšeli první vlčí skulení volající k lovu. Během léta k nim sice tu a tam dolehlo ojedinělé vlčí zavytí, ale tentokrát to byla mluva celé smečky; a když se toto volání neslo na křídlech hlubokého ticha a tajemné noci jako chorál nespoutaného divošství, který přichází s každým rudým měsícem co odvěké dědictví, Pierrot věděl, že teď konečně přišlo to, na co Barí stále podvědomě čekal.

I Barí to okamžitě vycítil. Svaly mu ztuhly jako kusy napjatého lana, když se v měsíčním světle postavil čelem do směru, odkud k němu doléhaly ony tajemné a vzrušující zvuky. Slyšeli, jak tiše kňučí; a Pierrot, který se sehnul, aby v odlescích a kontrastech nočního osvětlení lépe viděl, zpozoroval, že se Barí chvěje.

„Je to mí-kú!“ řekl šeptem Vrbce.

Ano, to bylo ono – byl to hlas krve, co Barímu prudce kolovalo v žilách – hlas krve, nejen volání jeho plemene, nýbrž i hlas Kazana a Šedky a nespočetných pokolení jeho předků. Byl to hlas jeho národa. Tak aspoň Pierrot šeptal Vrbce, a měl ovšem také pravdu. V zlatisté záři noci nemohla Nepísi dělat nic jiného než čekat, neboť v této hře šlo o nejvíc právě jí – a také ona to byla, kdo nakonec musí prohrát nebo vyhrát. Nevydala ani hlásek, slůvkem neodpověděla na Pierrotovo šeptání, jen tajila dech a pozorovala Barího, jak pomalu, krůček za krůčkem, splývá s temnými stíny noci. Ještě pár vteřin, a ztratila ho z očí. V tom okamžiku se vztyčila a s očima, Jejichž třpyt si v ničem nezadal se září hvězd, pohodila hlavou dozadu.

„Barí!“ zavolala. „Barí! Barí! Barí!“

Nebyl zřejmě ještě příliš daleko v lese, protože Nepísi se sotva stačila dvakrát pomalu, vyčkávavě nadýchnout, a už tu byl zase zpátky. Ale když se přihnal, rovnou čarou jako střela, zvedl k ní oči a kňučel. Nepísi mu položila ruce na hlavu.

„Máš pravdu, mon pere,“ řekla. „Uteče k vlkům, ale přijde zase zpátky. Nikdy mě neopustí nadlouho.“ Jednu ruku držela stále na Barího hlavě a druhou ukázala do černočerné tmy lesa. „Běž si k nim, Barí!“ šeptala mu. „Ale musíš se vrátit. Musíš. Čiamao!“

Zašla s Pierrotem do srubu; dveře se za nimi zavřely a Barí zůstal sám. Nastalo dlouhé ticho, v němž pak lovil kdejaký sebeslabší noční zvuk: cinkot řetězů, kterými byli uvázáni psi, neklidné šoupání jejich těl, tetelivý šelest ptačích křídel, a snad i přímo dech samé noci. Pro něj byla tato noc, třebaže zdánlivě mrtvě klidná, plná vzrušujícího života. Znovu se do ní tedy rozběhl; těsně u lesa se ještě jednou zastavil a poslouchal. Vítr se stočil a na jeho křídlech přilétlo kvílivé, krev rozechvívající vytí smečky. Někde na západě zvedl osamělý vlk čenich k obloze a odpověděl na tuto svolávací výzvu svého kmene; a potom se odkudsi od východu ozval další hlas; přicházel z takové dálky za srubem, že zněl spíš jako ozvěna, umdlévající v nekonečné nesmírnosti oné noci.

Barí se až zalykal, jak mu v hrdle klokotaly rodící se tóny. Pohodil hlavou prudce k nebi. Přímo nad ním visel rudý měsíc a zval ho, aby se pustil za tajemstvím a vzruchem širého světa. Zvuk v jeho hrdle pomalu sílil a nabýval na hlasitosti, až se jeho odpověď konečně vydrala ven a rozlétla se ke hvězdám. Pierrot a Vrbka v srubu to dobře slyšeli. Pierrot jen pokrčil rameny.

„Je pryč,“ řekl.

„Oui, mon pére, je pryč“, odpověděla Nepísi vyhlížejíc oknem do noci.

Kapitola 18

Temnota lesa už dávno nenaháněla Barímu strach jako kdysi. Této noci se k hvězdám a k měsíci vzneslo jeho první lovecké zvolání a tímto zvoláním vyjádřil také poprvé v životě svůj neohrožený postoj k černé noci i celému širému světu vůbec; vší divoké zvěři dal výstrahu a ohlásil svůj dobrovolný vstup do vlčího bratrstva. Ve svém zvolání i v odpovědích, které se mu vracely, vycítil novou sílu – byl to definitivní úspěch přírody, která mu potřebovala vštípit jen ještě to vědomí, že se lesů a tvorů v nich divoce žijících již nemusí bát, nýbrž že naopak všechna zvířata se bojí jeho. Všude tam, daleko mimo okruh srubu a Nepísin vliv mu kynulo všechno, co se jeho vlčí krvi nyní jevilo jako nejžádoucnější: přátelství rodných bratří, kouzlo dobrodružství, čerstvá sladká krev uštvané kořisti a spojení s družkou. Družka byla vlastně hlavním tajemstvím, které ho přitahovalo, a přesto právě tomu rozuměl ze všech nejméně.

Klusal rovnou do tmy a putoval na severozápad, podlézaje plíživě pod keři, ocas svěšený a uši šikmo přilehlé – přesně jako vlk, sledující v noci stopu. Smečka se zatím stočila téměř na sever a běžela rychleji než on, takže za půl hodiny ji už neslyšel. Vytí osamělého vlka na západě se ale ozývalo již blíže a Barí na ně třikrát odpověděl.

Po hodině uslyšel smečku znovu, protože nyní změnila směr na jih. Pierrot by tomu byl snadno porozuměl. První kořist jim unikla, zřejmě našla bezpečí za vodou nebo v jezeře, a mahikani – vlci – se pustili po nové stopě. V tu chvíli nedělilo Barího od osamělého vlka snad ani celých čtyři sta metrů, jenže osamělý vlk byl zároveň vlk starý, a proto s rychlostí a přesností, získanou dlouhou životní zkušeností, stočil svůj běh směrem k ženoucí se smečce a nabral takový kurs, že mířil k místu, ležícímu asi kilometr před jejím čelem.

Byla to jedna z praktik vlčího bratrstva, které se Barí musel teprve naučit; následek jeho nevědomosti a nezkušenosti byl ten, že se v příští půlhodině ocitl dvakrát v blízkosti smečky, aniž se k ní dokázal připojit. Potom nastalo dlouhé a definitivní ticho. Smečka uštvala svou kořist a při hodování nevydala ani hlásek.

Po zbytek noci, nebo alespoň dokud měsíc na obloze docela nepohasl, se Barí toulal sám. Byl daleko od srubu, ale přestože při svém těkavém putování proběhl cestu velmi klikatou, neměl žádný nepříjemný pocit, že zabloudil a ztratil se. Poslední dva nebo tři měsíce se v něm silně rozvíjel orientační talent, onen „šestý smysl“, který vede holuba neomylně přímo k cíli nebo medvěda táhne téměř vzdušnou čarou k brlohu, v němž naposledy přezimoval.

Barí na Nepísi nezapomněl. Snad desetkrát se cestou ohlédl a zakňučel, a pokaždé se podíval přesně směrem, kde ležel srub. Ale neotočil se a neběžel zpátky. Jak se noc protahovala, stále ještě neúnavně hledal ono tajemné cosi, co pořád nenalézal. Ani po potravě se nesháněl, třebaže měsíc již bledl a začínalo šedě svítat; neměl prostě natolik silný hlad, aby ho pociťoval nemile.

Bylo chladno a zdálo se ještě chladněji, když záře měsíce a hvězd pohasla. Obzvlášť na otevřených místech se měkké šlapky Barího nohou bořily do silné vrstvy jinovatky a nechávaly v ní občas přímo dokonalý otisk prstů a drápů. Putoval nepřetržitě dlouhé hodiny, uběhl přitom dohromady spoustu kilometrů, a když vysvitl první jas nadcházejícího dne, pocítil únavu. A právě tehdy nadešel okamžik, kdy se s ostrým scvaknutím zubů znenadání v klusu zarazil jako zkamenělý.

Konečně se dočkal – konečně narazil na to, co tak dlouho hledal. Bylo to na volném prostranství, osvětleném chladným úsvitem – v jakémsi maličkém amfiteátru, ležícím na svahu táhlého hřebenu a obráceném k východu. S hlavou otočenou k němu tam stála Mahígana, mladá vlčice; čekala na něj, když se vynořil z temných stínů, a silně natahovala svým bystrým čenichem jeho pronikavý pach. Barí ji nezvětřil, ale spatřil ji okamžitě, jakmile vyšel z okraje mladých balzámových jedlí, které vroubily otevřenou kotlinu. Teprve pak se zastavil a dobrou minutu žádný z nich nepohnul jediným svalem, jako by ani nebyli živí.

Věkový rozdíl mezi nimi byl sotva dva týdny, ale Mahígana byla o hodně menší než Barí; tělo měla dlouhé, ale útlejší; stála na štíhlých nohách, které se podobaly skoro nohám liščím, a obloukovitě nahrbený hřbet měl tvar lehce prohnutého luku – což bylo znamení, že v rychlosti je schopna závodit i s větrem. Stála připravena k okamžitému útěku, ještě i tehdy, když Barí popošel o krok blíž, ale potom začalo napětí v jejím těle pozvolna polevovat a přímo úměrně s tím, jak se k ní Barí blížil, ztrácely i její uši na ostražitosti a klesaly šikmo nazad.

Barí zakňučel. Měl čilý výraz, uši nastražené, chundelatý ocas vztyčený. K jeho samčí nadřazenosti patřila již také určitá chytrost, ne-li dokonce strategické umění, a proto také běh věcí nijak neuháněl. Byl od Mahígany již sotva půldruhého metru, když se od ní najednou docela lhostejně otočil a zahleděl se k východu, kde slabě načrtnuté proužky červeni a zlata ohlašovaly příchod dne. Chviličku čenichal ve vzduchu a velice soustředěně se rozhlížel a nabíral vítr, jako by své krásné známé předváděl – stejně jako to před ním dělal již nejeden živočich dvouruký – svůj vážný zájem o důležité záležitosti světa.

A na Mahíganu to patřičný dojem skutečně udělalo. Barího trik fungoval právě tak neomylně jako triky živočichů dvourukých. Nabíral vzduch s horlivostí a nedůvěrou tak zaujatou a sugestivní, že Mahígana ihned nastražila uši také a větřila zároveň s ním; otáčel hlavu hned sem, hned tam čile a ostražitě, že Mahígana z ženské zvědavosti, ne-li z úzkosti začala otáčet tázavě hlavou přesně ve shodě s ním; a když zakňučel, jako by byl ve vzduchu vycítil tajemství, kterému ona pochopitelně nemůže rozumět, ozval se jí v hrdle souhlasný tón, ale zdušený a váhavý jako zvolání ženy, která si není docela jista, smí-li svého pána přerušit nebo ne. Sotvaže Barí tento zvuk svým bystrým sluchem zachytil, lehkými, tanečními krůčky se k ní přitočil a vzápětí si již vzájemně očichávali nos.

Když potom za půl hodiny vyšlo slunce, zastihlo je ještě stále v téže malé nezarostlé kotlině na svahu hřebene; dole byl tento volný palouček vrouben pásem hustého černého stromoví, za kterým se prostírala široká lesnatá pláň, připomínající svým ojíněným hávem strašidelný bílý rubáš. Nad tyto lesy teď vystoupily první ranní červánky a sluneční paprsky zalily kotlinku příjemným teplem, které se stále stupňovalo, jak slunce šplhalo po obloze výš.

Ani Barímu, ani Mahíganě se dlouhou chvíli nechtělo hýbat z místa; zůstali proto několik hodin ležet na svahu a vyhřívali se ve své kotlince, rozhlížejíce se široce rozevřenýma a tázavýma očima po zalesněné pláni, která se pod nimi táhla do dálky jako obrovské moře.

Také Mahígana se chtěla připojit k lovící smečce a stejně jako Barímu se to nepodařilo ani jí. Teď byli oba unavení, pro tu chvíli i trochu vyvedení z míry, a také měli hlad – ale přesto živě vnímali všechno kouzlo napětí a zvědavého očekávání a vzrušeně vychutnávali nový pocit tajuplné přátelské družnosti. Snad desetkrát vstal Barí a očichával Mahíganu, vyhřívající se na sluníčku, tiše na ni kňučel a čenichem jí čechral hebký kožich, ale ona mu dlouho nevěnovala téměř vůbec pozornost. Nakonec ho však následovala. Celý den pak putovali a odpočívali spolu. A opět se přiblížil večer.

Snášela se temná noc – nesvítil měsíc ani hvězdy. Od severovýchodu se pomalu přivalily šedivé hrady mraků, a když se začalo smrákat, bylo takové bezvětří, že ani v nejvyšších korunách stromů nezašelestila jediná snítka. Sníh začal padat hned za soumraku; byl hustý, těžký a padal úplně bezhlučně. Nebylo zima, ale bylo ticho – ticho tak veliké, že Barí a Mahígana popoběhli pokaždé jen několik metrů, a potom se zastavili a poslouchali. Podobným způsobem se pohybují všichni noční slídiči divočiny, pokud se v takovém počasí vůbec vydají na lov. Byla to první velká chumelenice.

Pro masožravou zvířenu žijící v lesích divočiny, ať srstnatou nebo opeřenou, znamenal první pořádný sníh počátek zimního hodokvasu, dlouhých nocí bujného zabíjení a hodování, divokých dobrodružství a nelítostných bojů na zmrzlých stezkách. Čas rození a vyvádění mláďat – poklid jara a léta – byl tentam; z oblohy přicházel burcující hlas Severu, volající všechna masožravá zvířata divočiny k dlouhému období lovů. V prvním rozechvění z této výzvy se všichni živočichové v této noci pohybovali co možná nejméně, a když, tedy jen opatrně a nedůvěřivě. Barímu a Mahíganě bylo pro jejich mládí všechno nové; krev jim kolovala divoce v žilách; jejich tlapky našlapovaly pozorně a tiše; uši měli nastražené tak, aby jim neunikl ani sebeslabší zvuk.

Při této první veliké vánici cítili vzrušující tep nového života. Lákal je stále dál. Vábil je, aby se odvážili ještě hlouběji do bílého tajemna tiché chumelenice; a poháněni oním nepokojem mládí a jeho tužeb putovali neustále dál.

Sněhu jim pod nohama ustavičně přibývalo. Na volných prostranstvích se v něm brodili až po kolena; a sníh padal a padal dál v obrovském bílém oblaku, vytrvale se snášejícím z oblohy. Sněžit přestalo teprve krátce před půlnocí. Když odpluly mraky, zakrývající měsíc a hvězdy, stanuli Barí a Mahígana na holém temeni jakéhosi pahorku a dlouho se bez hnutí dívali na nádheru světa pod sebou.

Nikdy ještě neviděli tak daleko, kromě za bílého dne. Pod nimi se prostírala rovina. Viděli na ní plochy lesů, osamělé stromy, které se tyčily ze sněhu jako stíny duchů, říčku – dosud nezamrzlou – třpytící se jako sklo, po němž se plápolavě mihotá odlesk ohně. A právě k té říčce teď Barí zamířil. Na Vrbku si již ani nevzpomněl, a když se v polovině svahu zastavil a zakňučel přemírou vnitřního štěstí, otočil se, aby čenichem polaskal Mahíganu. Chtělo se mu válet se ve sněhu a skotačit v něm se svou družkou; chtělo se mu štěkat, chtělo se mu zvednout vysoko hlavu a výt, jako vyl na rudý měsíc nedávno u srubu.

Něco ho však zdržovalo, že nic z toho zatím neudělal. Snad to bylo Mahíganino chování. Přijímala jeho pozornosti najednou chladně. Několikrát se zdálo, že se ho až skoro bojí; dvakrát Barí zaslechl, jak jí ostře scvakly zuby. V předešlé noci, a také po celou tuto dnešní noc s hustou vánicí, se jejich družné přátelství neustále prohlubovalo, ale nyní to všechno ze strany Mahígany vystřídala záhadná zdrženlivost, ba přímo odmítavost. Pierrot by to byl dovedl vysvětlit. S tou záplavou bílého sněhu pod nohama i všude kolem a s jasným svitem měsíce a zářících hvězd nad hlavou prodělal Barí stejně jako noc proměnu, jakou s ním předtím nesvedlo ani nejjasnější sluneční světlo. Kožich se mu totiž blýskal jako vyleštěný eben. Každý chlup na těle se leskl výraznou černí. Černí! A v tom to bylo. Příroda se snažila říci Mahíganě, že ze všech zvířat jejím plemenem nenáviděných právě to nejobávanější a nejvíc nenáviděné je černé. U ní to nebyla zkušenost, nýbrž pud – a ten jí říkal o odvěkém nepřátelství na život a na smrt mezi šedým vlkem a černým medvědem. A Barího kožich byl v měsíčním světle a na sněhu černější, než jaký kdy měl Vakajú v květnových dnech rybích hodů. Dokud nedoběhli k širokým otevřeným pláním nedohledné roviny, následovala mladá vlčice Barího bez zdráhání; nyní však v jejím chování vystupovala stále zřetelněji podivná nerozhodnost a dvakrát se dokonce zastavila a div že nenechala Barího klusat dál samotného.

Asi za hodinu po tom, co vběhli na pláň, se náhle od západu ozvalo mnohohlasé skulení vlčí smečky. Nepřicházelo zdaleka, mohlo být vzdálené jen nějakého půldruhého kilometru podél úpatí hřebene, a ostré štěkavé zvuky, které následovaly po prvním hromadném zavytí, byly znamením, že ostrozubí lovci vyplašili nečekaně zvěř, možná soba nebo mladého losa, a ženou se jí nyní v patách. Jakmile Mahígana zaslechla hlas svého plemene, v mžiku sklopila uši k hlavě a rozletěla se jako vystřelený šíp.

Nečekaný obrat v jejím chování a rychlost jejího úprku zavinily, že Barí zůstal v běhu po pláni velký kus za ní. Utíkala poslepu, ale štěstí jí přálo. Po dobu snad pěti minut byla smečka tak blízko své kořisti, že nevydala ani hlásek, a štvanice se stočila přímo proti Mahíganě a Barímu. Toho dělilo od mladé vlčice snad už pouhých pět délek, když vtom nenadálý praskot v houštině před nimi oba zarazil tak prudce, že vzepřenýma předníma nohama a dosedlými zadky až vyryli ve sněhu brázdu. O deset vteřin později vyrazil z křoví sob a mihl se jako blesk přes světlinu, necelých dvacet metrů od místa, kde stáli. Slyšeli jeho uštvaný sípavý dech, ještě když jim už zmizel z očí. A potom se přihnala smečka.

Při pohledu na ta pádící šedá těla se Barí na okamžik až zajíkl, jak se mu rozbušilo srdce. Zapomněl na Mahíganu i na to, že mu utekla. Měsíc a hvězdy přestaly pro něj existovat. Nevnímal chlad sněhu pod nohama. Byl najednou vlk – ve všem všudy vlk. S teplou stopou sobího pachu v nozdrách a s vášnivou, spalující touhou zabíjet vyrazil letem za smečkou.

I tak byla ale Mahígana stále kousek před ním. Nepostrádal ji však; ve vzruchu své první štvanice necítil již potřebu být blízko ní. Za malou chvíli se ocitl v těsném sousedství slabin jednoho z šedých ďáblů, patřících ke smečce; o půl minuty později vyletěl z křoví za ním další lovec a pak druhý a po něm třetí. Barí běžel chvílemi tak těsně vedle těchto svých nových druhů, že se jich div nedotýkal bokem; slyšel, jak jim to vzrušením klokotá v hrdle, jak jim při běhu cvakají čelisti – a ve zlatistém měsíčním světle slyšel kus vpředu praskot větví, jak se sob v běhu na život a na smrt řítil houštinami a přes vývraty.

Všechno probíhalo tak, jako by Barí byl členem smečky odjakživa. Připojil se k ní docela přirozeně, stejně jako se k ní z houštin připojili jiní toulaví vlci; nebylo žádné okolkování, žádné uvítání, jaké mu prve tam na paloučku připravila Mahígana, ani žádné nepřátelství. Prostě k těm štíhlým, rychlonohým banditům nedotčených pralesů bytostně patřil; i jemu cvakaly zuby a krev divoce proudila, když pach štvaného soba sílil a praskot větví lámaných jeho řítícím se tělem zněl blíže.

Barímu připadalo, že mu snad jsou už v patách, když se vyřítili na otevřenou pláň, holou pustinu bez jediného stromu či keře, třpytící se ve světle hvězd a měsíce. Přes její neporušený sněžný koberec prchal sob opravdu slabých sto metrů před smečkou. Tu se dva vedoucí lovci přestali hnát přímo v jeho stopě a vyrazili poněkud do stran, jeden doleva, druhý doprava od pronásledovaného, a smečka se jako dobře vycvičení vojáci rozdělila na dvě části a vějířovitě se rozvinula ke konečnému útoku.

Oba konce vějíře se protahovaly kupředu a stahovaly k sobě, až se oba vůdci dostali téměř do jedné čáry se sobem a od štvaného zvířete je dělila vzdálenost jen nějakých patnácti či osmnácti metrů. Tímto způsobem smečka s obdivuhodnou dovedností a rychlostí vytvořila naprosto dokonalý podkovovitý řetěz, z něhož nebylo úniku jiným směrem než přímo vpřed. Kdyby se sob odchýlil jen o půl stupně doprava nebo doleva, znamenalo by to jeho smrt. Úkolem obou vůdců bylo teď stahovat konce vzniklé podkovy blíž k sobě, až jeden z nich nebo oba budou mít možnost provést smrtící skok – zatnout tesáky do podkolenní šlachy a strhnout zvíře na zem. Pak už všechno bude hladká záležitost. Smečka se na soba nahrne jako lavina a zavře se nad ním jako velká voda.

Barí našel své místo ve spodním oblouku podkovy, takže byl skoro nejdál vzadu, když se blížilo vyvrcholení. Rovina dostala náhle spád. Přímo vpředu se zaleskla voda – lehce zčeřená hladina mihotající se v záři hvězd – a pohled na ni vlil do sobova umdlévajícího srdce poslední životodárný proud krve. Čtyřicet vteřin rozhodne o celém zápase – čtyřicet vteřin posledního finiše za záchranu života, konečného vypětí sil, aby unikl smrti. Barí cítil prudké vzrušení této chvíle a spolu s ostatními lovci v onom spodním oblouku podkovy vyrazil divoce kupředu, když se jeden z vedoucích vlků vymrštil, aby chňapl po sobově podkolenní šlaše. Skočil však úplně vedle. K útoku vyrazil druhý vlk. A také ten se minul.

Jiným již nezbýval čas, aby se o to pokusili místo nich. Z roztrženého oblouku podkovy slyšel Barí hlasité špláchnutí, jak sob těžce dopadl do vody. Když Barí konečně doběhl k ostatním ze smečky, k té rozběsněné a vrčící hordě zpěněných tlam, mladý sob byl již hezký kus v řece a plaval vytrvale k protějšímu břehu.

Právě v tom okamžiku se Barí ocitl po boku Mahígany. Těžce oddychovala a červený jazyk jí visel z rozevřených čelistí; jakmile ho však uviděla, ihned s ostrým cvaknutím sklapla zuby a propletla se do středu zchvácené a zklamané smečky. Vlci byli velmi rozezlení, ale Barí to nevycítil. Nepísi ho tak přivykla vodě, že uměl plavat jako vydra, a proto nechápal, proč je ta úzká řeka zarazila v jejich štvanici. Seběhl po srázu k vodě, a když v ní stál až po břicho, pohlédl na okamžik nahoru na tu hordu rozdivočených šelem nad sebou, nechápaje, proč nejdou dál také. A byl černý – černý. Vrátil se opět mezi ně a teprve pak si ho všimli.

Rozvlněná hladina vody se přestala čeřit. Pozorný zájem vlků se obrátil jiným směrem. Strnulí překvapením sklapli ostře tesáky. Kousek opodál na planině spatřil Barí stát Mahíganu a vedle ní velkého, šedého vlka. Zamířil docela samozřejmě k ní a ona tentokrát vyčkávala s ušima přitisknutýma k hlavě; když jí však začal očichávat krk, vztekle zavrčela a rafla po něm. Její zuby se mu zaryly hluboko do měkkého masa ramene a Barí, nečekaným útokem překvapen, bolestně vyštěkl. A vzápětí se na něj vrhl i velký šedý vlk.

Podruhé nečekaně napaden, svalil se Barí na zem s vlčími tesáky zahryznutými do svého hrdla. Měl však v sobě Kazanovu krev, měl Kazanovy svaly, kosti i jeho houževnatost, a tak poprvé v životě bojoval – stejně jako Kazan bojoval onoho dávného hrozného dne na temeni Sluneční skály. Byl ještě mladý a taktice veteránů se musel teprve naučit; čelisti však měl jako zubaté půlkruhy železných pastí, které Pierrot líčil na medvědy, a v srdci mu planul prudce probuzený slepý vztek, zběsilá vraždychtivost, přehlušující jakýkoli pocit bolesti či strachu.

Tento boj, kdyby byl veden správně, by byl pro Barího i přes jeho mládí a nezkušenost skončil vítězně. Správně měli vlci čekat; tak kázal zákon smečky – vyčkat, dokud jeden z bojujících nepodlehne. Jenže Barí byl černý; byl to cizinec, vetřelec, stvůra, které si všimli až teď, ve chvíli, kdy se jim krev vařila vzteky a zklamáním zabijáků, jimž unikla jejich vyhlédnutá oběť. Jeden z přihlížejících vlků přiskočil a záludně napadl Barího z boku; a zatímco se Barí válel ve sněhu a v zubech drtil přední nohu svého prvního protivníka, vrhla se na něj najednou celá smečka. Kdyby takto zaútočili na mladého soba, bylo by to znamenalo jeho neodvratnou smrt během necelé minuty. Každý tesák by byl našel místo, kam se zahryznout; žádný by nebyl vyšel naprázdno. Barího však zachránila před okamžitým roztrháním jen ta šťastná okolnost, že ležel vespod – zavalen oběma prvními útočníky, jejichž těla ho chránila. Věděl, že bojuje na život a na smrt. Přes něj a nad ním se válela a zmítala vrčící horda šelem; jejich zuby se mu zarývaly do masa a působily mu žhavou bolest; zalykal se; bylo mu, jako by ho stovky nožů rozřezávaly na kusy – a přesto, navzdory vší hrůze a beznadějnosti své situace, nevydal ani hlásek, ani jedinkrát nezaskučel ani nevyštěkl.

Ještě půl minuty, a všechno by bylo skončilo – nebýt toho, že se rvačka strhla přímo na pokraji vysokého břehu. A právě kus tohoto břehu, podemletý proudem jarních povodní, náhle povolil a Barí se s polovinou smečky zřítil s ním. V mžiku si Barí vzpomněl na vodu a na prchajícího soba. Ztráta půdy pod nohama ho na kratičký okamžik odtrhla od smečky a v onom nepatrném zlomku vteřiny se Barí jediným skokem přenesl přes šedé hřbety svých nepřátel do hluboké vody řeky. Těsně za ním sklaplo naprázdno půl tuctu čelistí. Jako před chvílí řeka zachránila soba, tak nyní tato stuha vody, třpytivě se čeřící v záři měsíce a hvězd, zachránila i Barího.

Řeka byla sice jen asi třicet metrů široká, ale dostat se přes ni stálo Barího tolik sil, že to div nezaplatil životem. Velikost svého zranění si plně uvědomil teprve tehdy, když se mu podařilo vydrápat na protější břeh. Jedna zadní noha byla prozatím docela bez vlády; levé rameno měl rozsápané až na kost a hlavu i celé tělo podrásané a rozervané, samou živou ránu; a když se pomalu vlekl od řeky, zanechával za sebou ve sněhu stopu v podobě červené stružky krve. Crčela mu z krvácejícího jazyka, který mu visel z těžce dýchající, pootevřené tlamy; stékala mu po nohou, po bocích i po břiše a kapala mu i z uší, z nichž jedno měl do poloviny roztržené, jakoby rozříznuté nožem. Všechny Barího instinkty byly otupené, všechno vnímání okolního světa zaražené, jako by měl smysly zastřeny hustým závojem. O pár minut později už neslyšel vytí zklamané vlčí hordy na druhé straně řeky a neuvědomoval si ani existenci měsíce a hvězd. Polomrtvý se ploužil dál, až náhodou narazil na remízek zakrslé smrčiny. Prodral se do jeho houštiny a zcela vyčerpán se svalil na zem.

Celou noc a až do příštího poledne ležel Barí bez hnutí. Lomcovala jím horečka; vzplanula vysoko a rychle hnala tělo k smrti; ale potom začala pomalu opadávat a život zvítězil. V poledne vylezl Barí z úkrytu. Byl slabý a nohy se mu podlamovaly. Jednu zadní nohu táhl dosud za sebou a krutě ho bolela. Den však byl nádherný. Slunce hřálo, sníh tál, obloha se klenula jako hluboké modré moře a vlny života kolovaly opět teple Barímu v žilách. Jeho tužby však už byly docela jiné, změnily se jednou provždy – a éra jeho velkého hledání byla u konce.

Žhavá nenávist blýskla Barímu v očích, když zlostně zavrčel směrem k místu, kde v noci bojoval s vlky. Nebyli již jeho plémě. Nebyli již jeho pokrevnými bratry. Jejich výzva k lovu ho už v životě nezvábí, nikdy v něm hlas smečky už neprobudí staré touhy. Zrodilo se v něm něco nového – nesmírná, nehynoucí nenávist k vlkům, nenávist, která v něm bude sílit a růst, až mu zachvátí celé tělo i nitro jako nemoc, nenávist nikdy neutuchající a všudypřítomná, naléhavě se dožadující msty na jejich plemeni. Včera večer k nim přišel přátelsky jako jejich druh. Dnes je vyvrženec. Potrhaný a napůl chromý, navždy poznamenaný jizvami. Divočina mu dala lekci! Zítra, pozítří i po všechny další přemnohé dny života na ni nikdy nezapomene!

Kapitola 19

Čtvrtý večer po Barího útěku si ve srubu na Šedé Potáplici právě skvěle pochutnali na pečeni ze sobí kýty, kterou Pierrot přinesl z obchůzky po pastích. Pierrot kouřil po večeři svou obvyklou dýmku a Nepísi poslouchala jeho vyprávění o zajímavém úlovku, který se mu poštěstil, když je znenadání vyrušil nějaký šramot u dveří. Nepísi otevřela a dovnitř se kulhavě protáhl Barí. Radostný výkřik, který měla dívka na jazyku, jí však ihned ztuhl na rtech a Pierrot vyvalil oči, jako by nemohl uvěřit, že zvíře, které přišlo, je jejich vlčák, který se vrací. Tři hladové dny a noci, kdy si kvůli zchromlé, bezvládně visící noze nemohl nic ulovit, na něm zanechaly zřetelné známky. Poznamenaný škrábanci a šrámy a posetý žmolky zaschlé krve, houževnatě mu dosud slepující dlouhé chlupy v chuchvalce, skýtal podívanou, nad níž se nakonec vydral z Nepísiny hrudi dlouhý vzdech. Pierrotovi přeběhl po tváři zvláštní úsměv, když se naklonil v židli kupředu; a když potom vstal a podíval se na Barího zblízka, řekl Vrbce:

„Ventre Saint Gris – tisíc ďasů rohatých! Oui – ano, utekl ke smečce, Nepísi, ale smečka se do něj pustila. Tohle nevypadá na boj mezi dvěma vlky – non, non! To byla celá smečka. Je pokousaný a porvaný nejmíň na padesáti místech. A mon Dieu, on to přežil!“

V Pierrotově hlase přibývalo údivu i obdivu. Nemohl uvěřit tomu, o čem ho přesvědčovaly vlastní oči, a přesto tomu věřit musel. To, co se stalo, byl učiněný zázrak a Pierrot se na delší chvíli vážně odmlčel. Jen se vyjeveně díval, zatímco Nepísi se ze svého překvapení rychle vzpamatovala a spěchala Barího ošetřit a nakrmit. Nejdřív mu dala studenou kukuřičnou kaši, a když se hltavě nažral, začala mu v teplé vodě omývat rány a mírnit jejich palčivost medvědím sádlem a přitom na něj neustále mluvila libozvučnou kríštinou. Po tolika bolesti, hladu a proradnosti, které při svém dobrodružství zažil, to bylo pro Barího to nejsladší uvítání domů. Celou noc pak spal v nohách Vrbčina lůžka. A ráno dívku probudil chladný dotyk jeho jazyka, kterým jí olizoval ruku.

Tím dnem se zase obnovilo přátelství, Barího útěkem na čas přerušené. Z Barího strany to byla příchylnost ještě silnější než předtím. On to byl, kdo svévolně odešel od Vrbky – kdo ji opustil, když uslyšel volání smečky; občas se zdálo, že si je vědom, jak hluboce se provinil věrolomností, a že se to nyní snaží odčinit. Rozhodně se s ním udala pronikavá změna. Držel se Vrbky jako stín. Místo aby v noci spal v přístřešku ze smrkového chvojí, který pro něj udělal Pierrot, sám si vyhrabal v zemi mělký dolík těsně u dveří do srubu, Pierrot si myslil, že ví, proč tomu tak je, a Nepísi si myslila, že to ví ještě lépe než on, ale ve skutečnosti znal příčinu svého zvláštního chování pouze Barí sám. Neměl v sobě už tu touhu po hře, jakou míval v době, než odešel do lesů. Neběhal už za klacíky jen tak, z pouhé radosti z pohybu, ani se nehonil, až nemohl popadnout dech. Všechna jeho štěněcí hravost byla definitivně pryč. Místo ní ho naplnila hluboká oddanost a zároveň jitřivá hořkost – láska k Nepísi a nenávist ke smečce a ke všemu, co s ní souviselo. Na každé vlčí zavytí, které uslyšel, odpovídal zlostným hrdelním zavrčením, při kterém cenil tesáky tak hrozivě, že i Pierrot od něho raději vždy kousek poodstoupil. Ale jediný dotek dívčiny ruky ho dokázal dokonale uklidnit.

Zanedlouho se přihlásily pravé zimní vánice, a jak sněhu přibývalo, začal Pierrot obcházet řetězy pastí na svých loveckých stezkách. Nepísi s ním uzavřela na tuto zimu napínavou dohodu. Pierrot ji přijal za společníka. Každá pátá železa, každá pátá past, každá pátá otrávená návnada měla být její, a co se v nich chytilo nebo bylo jimi zabito, mělo o kousek přiblížit uskutečnění kouzelného snu, který sílil ve Vrbčině srdci. Pierrot jí něco slíbil: Budou-li mít letošní zimu v lovu štěstí a bohaté úlovky, vypraví se spolu na posledním sněhu do Nelson House a on jí koupí to malé starší harmonium, které tam mají na prodej; a kdyby snad už bylo prodané, budou pracovat ještě další zimu a koupí si pak harmonium nové.

Tento plán živil v Nepísi nadšený a neuhasínající zájem o pasti. Z Pierrotovy strany to všechno byla však spíš ukázka jeho chytré taktiky. Byl by přece prodal vlastní ruku, jen aby mohl Vrbce to harmonium koupit; rozhodl se už dávno, že je Nepísi dostane, ať už každá pátá železa a pátá padací past a pátá otrávená návnada nějaké kožešinové zvíře uloví nebo ne. Pokud šlo o tuto věc, nemělo jejich společnictví prakticky žádný význam. Ale po jiné stránce bylo užitečné tím, že vzbudilo u Nepísi zájem o podnikání a vzrušující osobní ctižádost. Pierrot ji také pilně ujišťoval, že mu je na jeho obchůzkách velice platným druhem a důležitým spolupracovníkem. Jeho tajným cílem však v podstatě bylo mít ji neustále u sebe i v době, kdy ho povolání odvádí ze srubu. Věděl totiž, že se Bush McTaggart zase na Šedé Potáplici objeví, a to během zimy pravděpodobně víckrát než jednou. Má rychlé psy, takže cesta pro něj není problémem. A až McTaggart přijde, nesmí Nepísi zastihnout ve srubu samotnou.

Řetěz Pierrotových pastí se táhl v celkové délce asi osmdesáti kilometrů směrem k severozápadu a na každého půldruhého kilometru připadala v průměru dvoje železa, jedna past a jedna otrávená návnada. Byla to stezka velmi nestejného charakteru; pro lov norka, vydry a kuny byla prosekána podél potoků, pro lov rysa a sobola vedla nejhustším lesem a pro lov lišky a vlka křižovala jezera a bouřemi bičované pruhy pustých plání, kde bylo možno nalíčit otrávené návnady. V polovině této trati si Pierrot postavil malý srub a na jejím konci druhý, takže denní úkol znamenal urazit čtyřicet kilometrů. Pro Pierrota to bylo docela lehké a Vrbce to po několika prvních dnech také už nepřipadalo namáhavé.

Po celý říjen a listopad konali tyto cesty pravidelně tak, že každých šest dní prošli trať oběma směry, což jim poskytovalo jeden den odpočinku ve srubu na Šedé Potáplici a druhý den ve srubu na konci trati. Pro Pierrota byla tato zimní práce povoláním životním, zděděným po mnoha pokoleních předků; pro Nepísi a pro Barího byla divokým a radostným dobrodružstvím, které je ani na okamžik nepřestalo bavit. Ani Pierrot se nemohl docela ubránit jejich spontánnímu nadšení – tak bylo nakažlivé; od oné večerní chvíle, kdy mu zašlo slunce života, protože Nepísina matka z knížecího rodu zemřela, se nikdy necítil tak spokojen.

Byly to nádherné měsíce. Kožešiny měly hustou srst a zima byla rovnoměrná bez bouřlivých metelic. Nepísi nejenže sama nosila na zádech menší tornu, aby Pierrotovi ulehčila od přílišné zátěže, ale vycvičila i Barího, aby snesl na plecích dvě maličké proutěné torby, které sama upletla. V těchto košíčcích nosil Barí návnadu. Přinejmenším v každé třetí sklapnuté pasti se vždycky objevilo to, čemu Pierrot říkal „šunt“ – králík, sova, straka, sojka nebo veverka. Tyto úlovky, stažené z kůže nebo oškubané, byly hlavním zdrojem návnad, líčených do dalších pastí na trati.

Když se jednou odpoledne počátkem prosince vraceli do srubu na Šedé Potáplici, náhle se Pierrot, který šlapal asi deset kroků před Nepísi, zarazil a zadíval se do sněhu. K jejich stopám se připojovaly stopy cizích sněžnic a směřovaly před nimi ke srubu. Pierrot zůstal snad plnou půl minuty bez jediného hnutí a jen se mlčky upřeně díval. Stopy přicházely přímo od severu – a v tom směru přece ležela stanice Lac Bain. A co víc, byly to otisky velkých sněžnic a délka kroku naznačovala, že stopy zanechal muž vysoké postavy. Dříve než Pierrot promluvil, Nepísi uhodla, co stopy znamenají.

„M’sieu jednatel z Lac Bain!“ řekla.

Barí nedůvěřivě očichával cizí stopu. Slyšeli, jak mu v hrdle cosi temně klokotá, a Pierrotovi se napjaly všechny svaly.

„Ano, m’sieu jednatel,“ přisvědčil.

Vrbce tlouklo rychleji srdce, když pokračovali v cestě. Nebála se McTaggarta, fyzicky se nebála; ale přesto se jí při pomyšlení, že je na Šedé Potáplici čeká, dmulo něco v prsou a dusilo ji v hrdle. Proč přišel? Nebylo zapotřebí, aby Pierrot na tu otázku odpověděl, i kdyby ji byla opravdu vyslovila nahlas. Věděla své. Jednatel z Lac Bain nemá žádný důvod sem chodit – ledaže chce vidět ji. Krev jí zalila tvář ruměncem, když si znovu vzpomněla na onu chvíli na pokraji rokle, kdy ji ve svém objetí div nerozdrtil. Pokusí se zase o něco takového?

Pierrot, hluboce zabraný do vlastních chmurných myšlenek, téměř neslyšel křečovité zasmání, které jí znenadání sklouzlo ze rtů. Nepísi totiž postřehla vrčení, které se opět vydralo Barímu z hrdla. Byl to zvuk tichý, ale výhružný. Když jim ke srubu zbýval již necelý kilometr, odepjala mu z plecí košíčky a nesla je sama. Po deseti minutách pak spatřili postavu muže, přicházejícího jim naproti.

Nebyl to McTaggart. Pierrot muže poznal, úlevou si hlasitě oddychl a zamával na něj. Byl to DeBar, traper lovící ve Velké pustině na sever od Lac Bain. Pierrot ho dobře znal. Vyměňovali si jed na lišky. Byli dobří známí a vzájemný stisk rukou vyjadřoval jejich radost ze setkání. Potom se DeBar zadíval na Nepísi.

„Tonnere – hrome, ona je z ní žena!“ zvolal, a Nepísi na něj také zpříma jako žena pohlédla, ale zároveň jí temný ruměnec zaplavil tváře, když se jí muž uklonil – hluboce a s dvorností, která připomínala doby o několik století předcházející začátek traperství.

DeBar se nezdržoval úvody a bez prodlení začal vysvětlovat, co ho k nim vede, takže dříve než došli ke srubu, Pierrot a Nepísi již věděli, proč přišel. M’sieu jednatel v Lac Bain odjíždí za pět dní na delší cestu a posílá DeBara jako svého zvláštního posla; má Pierrota požádat, jestli by v jeho nepřítomnosti nevypomohl jeho anglickému příručímu a indiánskému skladníkovi. Pierrot se k tomu z počátku nijak nevyjadřoval. Přemýšlel. Proč si Bush McTaggart posílá zrovna pro něj? Proč si nevybral někoho, kdo žije blíž? Ale teprve když ve srubu v železném sporáku praskal oheň a Nepísi se čile točila a připravovala večeři, vyslovil tyto otázky před lovcem lišek nahlas.

DeBar pokrčil rameny.

„Nejdřív se ptal mne, jestli bych tam nemohl zůstat. Jenže já mám ženu, která je slabá na plíce, Pierrote. Chytla to minulou zimu, asi od mrazů, a já bych se bál nechat ji dlouho samotnou. Jednatel k vám má velkou důvěru. A vy mimoto znáte všechny trapery, registrované v knihách Společnosti na Lac Bain. Tak si tedy poslal pro vás a prosí vás, abyste si nedělal starosti kvůli svým pastem. Zaplatí vám prý dvakrát tolik, než za kolik byste toho nachytal za tu dobu, co budete na stanici.“

„A – Nepísi?“ zeptal se Pierrot. „Očekává m’sieu, že ji vezmu s sebou?“

Vrbka u kamen až natáhla krk, jak napínala sluch, a srdce jí opět volně poskočilo, když uslyšela DeBarovou odpověď.

„O tom nic neříkal. Ale proč ne – byla by to pro mladou mademoiselle velká změna.“

„Snad.“

Během večera se již k té věci v hovoru nevrátili. V noci však Pierrot ležel celé hodiny beze spánku, přemýšlel a stokrát si kladl stejnou otázku: Proč si McTaggart poslal právě pro něj? Není přece jediný, koho dobře znají trapeři registrovaní v knihách Společnosti! Je tu například Wasson, ten skandinávský míšenec, jehož srub není vzdálen ani čtyři hodiny cesty od stanice – nebo Baroche, bělovousý starý Francouz, který žije ještě blíž a jehož slovo platí jako evangelium. Musí to tedy být tak, řekl si nakonec, že si pro něj m’sieu poslal proto, aby si ho naklonil jakožto Nepísina otce a pokusil se získat přátelství Nepísi samé. Je to nepochybně veliká pocta, co mu tímhle pozváním jednatel prokazuje. Ale přesto mu hluboko v srdci hlodal červ nedůvěry.

Než DeBar druhý den ráno odešel, pravil mu Pierrot:

„Vyřiďte m’sieu jednateli, že se pozítří vydám na cestu do Lac Bain.“

Vrbce pak po jeho odchodu řekl:

„Ale ty zůstaneš tady, ma chérie. Já tě s sebou na Lac Bain nevezmu. Měl jsem sen, že m’sieu nikam nepojede, že lhal a že bude dělat nemocného, až přijdu na stanici. Ovšem kdybys snad přesto stála o to jít se mnou…“

Nepísi se vztyčila prudce jako stéblo, které vymrštil poryv větru.

„Non!“ vykřikla tak divoce, že se Pierrot až rozesmál a zamnul si ruce.

Tak se stalo, že dva dny po lovcově návštěvě Pierrot vyrazil na cestu do Lac Bain, a Nepísi mu ze dveří srubu mávala na rozloučenou, dokud jí nezmizel z dohledu.

Ráno téhož dne vyskočil Bush McTaggart z postele, když byla ještě tma. Přišel jeho čas. K vraždě – k zabití Pierrota – se přece jen odhodlat nemohl – ale při své váhavosti připadl na lepší způsob. Nepísi mu nemůže uniknout.

Měl geniální plán – naprosto lehce proveditelný a se stoprocentní vyhlídkou na úspěch! A Pierrot si přitom celou tu dobu bude myslet, že on, jednatel, je na služební cestě někde na východě!

Nasnídal se ještě před úsvitem, a dříve než se rozednilo, byl už dávno na cestě. Úmyslně zamířil přímo na východ, aby Pierrot, přicházející od jihozápadu, nenarazil na stopy jeho saní. Byl totiž pevně rozhodnut, že se to Pierrot nesmí nikdy dovědět, ba nesmí mít ani sebemenší podezření, i když pro jednatele ta oklika bude znamenat takové prodloužení cesty, že se na Šedou Potáplici dostane teprve až druhý den. Bylo konečně i lepší dorazit tam o den později, protože se nedalo vyloučit, že něco mohlo Pierrota zdržet. Proto se ani nijak nenamáhal hnát saně příliš rychle.

McTaggart prožíval při představách příštích událostí přímo brutální potěšení a plně se mu oddával. Bylo vyloučeno, aby se dožil zklamání. Věděl najisto, že Nepísi nebude otce na jeho cestě do Lac Bain provázet. Zůstane ve srubu na Šedé Potáplici – sama.

Vrbce tuto samotu nekalil žádný zvláštní strach nebo obava. Mívala nyní chvíle, kdy jí fakt, že je sama, naopak lahodil – chvíle, kdy se potřebovala v klidu oddat svým snům a kdy si v duchu hrála s rozličnými představami a rozpřádala tajemství, s nimiž by se nebyla svěřila ani Pierrotovi. Vyspívala prostě v ženu – i když prozatím byla teprve líbezné, dosud nerozvité poupě ženství, stále ještě spíš holčička se sametovou vlahostí dívčího věku v očích; v duši se jí však již nesměle ozývalo něco tajemně ženského, jako by všemocná ruka přírody váhala, má-li ji probudit nebo nechat ještě trochu déle spát. Naskytla-li se Vrbce v takových chvílích příležitost ukrást pár hodin jen pro sebe, oblékala si červené šaty a kouzlila ze svých nádherných vlasů účesy, jaké viděla na obrázcích v magazínech, které si dával Pierrot dvakrát do roka posílat z Nelson House.

Druhý den po Pierrotově odchodu se Nepísi opět tak vystrojila, jenže tentokrát nechala vlasy splývat v širokém lesklém vodopádu volně rozpuštěné, jen přes čelo si uvázala obroučku z červené stuhy. Nebyla však ještě hotova. Tentokrát měla velkolepý plán. Na stěnu vedle zrcadla si napínáčkem připíchla velký list z ženského časopisu, na němž byl pohádkový zjev kadeřavé hlavy. Dva a půl tisíce kilometrů na sever od ateliéru ve slunné Kalifornii, v němž byl obrázek pořízen, špulila Nepísi rudé rty a krčila čelo, jak se namáhala zvládnout tajemství vlnitého účesu jiné dívky!

Dívala se právě do zrcadla, tváře rozpálené a oči jiskřící vzrušením z úporné snahy stočit z pramene vlasů, který jí neustále spadával hluboko pod pás, jeden z vytoužených prstýnků, když tu se za ní otevřely dveře a dovnitř vkročil – Bush McTaggart.

Kapitola 20

Vrbka seděla zády ke dveřím, když jednatel z Lac Bain vstoupil do srubu, a leknutím se pár vteřin nebyla schopna obrátit. V prvním okamžiku ji napadlo, že to je Pierrot – že se snad z nějakého důvodu vrátil. Ale téměř zároveň s touto myšlenkou uslyšela Barího nenávistné hrdelné zavrčení, a to ji okamžitě vymrštilo na nohy a otočilo ji čelem ke dveřím.

McTaggart k ní nevešel nepřipraven; pušku i těžký kožich nechal venku na saních. Stál zády ke dveřím a na Nepísi – oblečenou v krásných šatech a s rozpuštěnými vlasy – zíral okamžik vytřeštěně a jako omráčen tím, co vidí. Osud či náhoda jako by v té chvíli na Vrbku zanevřely. Doutnala-li snad v Bush McTaggartově duši dosud aspoň jiskřička rytířskosti nebo i jen ohleduplnosti, pohled na dívku ji dokonale udusil. Nikdy ještě nevypadala Nepísi krásněji, dokonce ani onoho dne, kdy ji zeměměřič MacDonald fotografoval. Slunce, proudící oknem dovnitř, ozařovalo její skvostné vlasy, jejichž třpyt rámoval dívčinu uzardělou tvář jako pastelově zbarvenou kamej. Sníval o ní, ale jeho vidina se nikdy ani zdaleka nepodobala ženě, která tu před ním teď stála – s očima široce rozevřenýma strachem a s ruměncem, který jí mizel z tváří pod jeho pouhým pohledem.

Jejich oči se v tomto strašlivém tichu – strašlivém pro dívku – nestřetly nadlouho. Slova zde byla zbytečná. Konečně pochopila. Pochopila, jaké nebezpečí jí hrozilo tenkrát onoho letního dne na pokraji rokle a v lese, kdy si tak nebojácně zahrávala s týmž ohněm, který jí hrozí nyní.

Ze rtů se jí vydral vzdech, který zněl jako zaštkání.

Pokusila se říci: „M’sieu!“ Bylo to však jen zasípění – žalostný pokus, který zůstal vězet ve staženém hrdle.

Pak zaslechla zřetelné klapnutí železa o železo, jak zastrčil závoru na dveřích. McTaggart popošel o krok.

Pouze o jediný krok popošel McTaggart. Až dosud zůstával Barí ležet na podlaze jako kamenná socha. Ani se nepohnul. A nevydal jediný zvuk kromě onoho prvního varovného zavrčení – dokud McTaggart neučinil tento krok. Pak se však vymrštil jako blesk, srst do posledního chlupu zježenou, vrhl se před Nepísi a zavrčel tak výhružně, že McTaggart před jeho zuřivostí uskočil až k zavřeným dveřím. Jediné Nepísino slovo v tom okamžiku by bylo situaci rázem vyřešilo. Ale vteřina byla promeškána – ona vteřina, než se vzmohla na výkřik. V tom zlomku času pracoval lidský mozek a ruka rychleji než rozum zvířete; zároveň s tím, jak Barí skočil jednateli po hrdle, se Vrbce téměř přímo před očima zablesklo a ozvala se ohlušující rána.

Byla to rána nazdařbůh, výstřel od boku z McTaggartovy automatické pistole. Barí nedoskočil. Dopadl dutě na podlahu a odkutálel se k roubené stěně. Ani nezacukal nohama, neškubl jediným svalem. McTaggart se nervózně zasmál, když zastrkoval pistoli zpátky do pouzdra u pasu. Viděl, že takový účinek mohl mít jedině zásah do mozku.

Nepísi, zády přitisknuta na protější stěnu, strnule vyčkávala. McTaggart slyšel její sípavý dech. Popošel do středu světnice.

„Přišel jsem, Nepísi, abych vás učinil svou ženou,“ řekl.

Neodpověděla na to. Viděl, jak těžce dýchá, že se až zalyká. Zvedla ruku k hrdlu. Udělal další dva kroky a zarazil se. V životě ještě neviděl takové oči.

„Přišel jsem, abych vás učinil svou ženou, Nepísi. Zítra spolu pojedeme dál do Nelson House a potom se se mnou vrátíte na Lac Bain – navždycky.“ Toto poslední slovo připojil, jako by ho bylo napadlo teprve dodatečně. „Navždycky,“ opakoval.

Mluvil bez okolků. Jeho odvaha a rozhodnost vzrostly, když zpozoroval, jak jí tělo ochablo, až se sklesle opřela o stěnu. Byla bezmocná. Nebylo pro ni úniku. Pierrot byl daleko. Barí byl mrtvý.

Nikdy by ho nebylo napadlo, že by některý živý tvor byl schopen tak bleskurychlého pohybu jako Vrbka, když po ní teď vztáhl ruce. Uklouzla mu pod napřaženou pravicí – střelhbitě jako šipka a tiše jako úhoř. Skočil po ní a surovým hrábnutím sevřel v prstech pouze slabý pramínek vlasů. Slyšel, jak se s prasknutím přetrhly, když se mu vyškubla a letěla ke dveřím. Odstrčila prudce závoru, ale to už ji dostihl a sevřel v železném objetí. Táhl ji pozadu ode dveří a tu teprve Nepísi vykřikla – volala Pierrota i Barího a v nejvyšším zoufalství vzývala Boha, aby ji nějakým zázrakem zachránil.

A přitom bojovala. Mrskala se mu v objetí, až se jí podařilo otočit se čelem k němu. Ale to už neviděla, protože se topila v moři vlastních vlasů. Zakrývaly jí obličej, hruď i celé tělo, dusily ji, omotávaly se jí kolem rukou a paží – ale přesto se bránila dál. V prudkosti rvačky klopýtl McTaggart o tělo Barího a oba se svalili na podlahu. Nepísi vyskočila o plných pět vteřin dříve než McTaggart a byla by stačila vyběhnout ze dveří, nebýt jejích vlasů. Zdržela se odhrnováním jejich husté záplavy dozadu, protože vůbec neviděla, a tak se stalo, že McTaggart byl u dveří dříve než ona.

Nezastrčil již závoru, nýbrž se jen hrozivě proti dívce otočil. Měl obličej poškrábaný a samou krev. Nebyl to už člověk, ale netvor. Nepísi již téměř klesala a přímo sípala – co dech, to dušený vzlyk. Pak se shýbla ke kamnům a popadla kus dřeva. McTaggart však viděl, že děvče je se silami skoro v koncích.

Nepísi sevřela poleno pevně v prstech, když se k ní opět blížil. McTaggart však úplně zapomněl na všechen strach i opatrnost. Vrhl se na ni jako zvíře. Poleno dopadlo. A tu se osud opět obrátil proti děvčeti. Ve svém zděšení a zoufalství popadla první kus dřeva, který nahmátla – to však bylo polínko slabé. Vší silou, pokud jí ještě nějaká zbývala, jím uhodila po McTaggartovi; když mu dřevo dopadlo na hlavu, zapotácel se, až ucouvl. Ale rána nebyla natolik silná, aby uvolnil své železné sevření.

Marně se mu pak bránila – už ani ne proto, aby ho mohla uhodit nebo prchnout, ale aby aspoň nabrala dech. Ještě se snažila vykřiknout a zavolat, jenže tentokrát se z jejích rtů, lapajících po vzduchu, už nevydral ani hlásek.

McTaggart se znovu zasmál, ale jeho smích ještě nedozněl, když zaslechl, že se otvírají dveře. Že by byl takový vítr? Otočil se, stále ještě svíraje dívku v objetí.

V otevřených dveřích stál Pierrot.

Kapitola 21

Během strašlivé chvíle, která následovala, se malým srubem na Šedé Potáplici pomalu převalila celá nekonečnost času – ona věčnost, která leží někde mezi životem a smrtí a z níž je někdy lidskému životu odměřováno po vteřinách místo po dlouhých věcích.

V těchto vteřinách se Pierrot nehnul z místa, které zaujal ve dveřích. A nepohnul se ani McTaggart, sehnutý pod tíhou břemene ve svých pažích a vytřeštěně zírající na Pierrota. Pootevřely se ale oči Vrbčiny. A Barího tělem, ležícím u stěny, zalomcoval křečovitý záchvěv. Při tom všem však nebylo slyšet ani dech. A pak toto ticho prorazil Nepísin hlasitý, sípavý vzlyk.

Zároveň s ním se vzpamatoval i Pierrot. Stejně jako prve McTaggart, nechal i on plášť a palečnice venku. ‚Když promluvil, zněl jeho hlas tak cize, jako by patřil někomu docela jinému.

„Dobrotivý Bůh mě přivedl zpátky včas, m’sieu,“ řekl. „Taky já jsem udělal okliku trochu na východ a viděl jsem, jak se vaše stopa obrací tímhle směrem.“

Ne, to vůbec nebyl Pierrotův hlas! McTaggartovi až přejel po zádech mráz. Pomalu pustil Nepísi. Svezla se na podlahu. A pak se McTaggart zvolna napřímil.

„No – není to tak, m’sieu?“ promluvil opět Pierrot. „Nepřišel jsem právě včas?“

Jaká to asi byla síla – nebo lépe, jak velký to byl strach, co McTaggarta přimělo, aby přikývl a z tlustých rtů vypustil chraptivá slova: „Ano – včas!“ A přece to obyčejný strach nebyl. Bylo to něco většího, něco mocnějšího než strach. Pierrot na to opakoval týmž cizím hlasem jako prve:

„Díky dobrotivému Bohu!“

A tu se oči nepříčetného střetly s očima nepříčetného. Mezi, oběma jako by vyvstala Smrt. Oba ji viděli. Oba se domnívali, že vidí, kterým směrem ukazuje její kostnatý prst. Oba si byli jisti. McTaggartova ruka nesáhla po pistoli v závěsném pouzdře a Pierrot se nechopil nože za pasem. Když se na sebe vrhli, šli jeden druhému rovnou po hrdle – a byly to nyní dvě líté šelmy, ne pouze jedna, neboť Pierrot byl prodchnut zuřivostí a silou vlka, rysa i lva dohromady.

McTaggart byl z nich obou větší a ramenatější, co do síly hotový obr; přesto však útoku rozzuřeného Pierrota neodolal, převalil se dozadu přes stůl a těžce dopadl na podlahu. Serval se v životě již mnohokrát, ale nikdy ještě nepocítil krk v takových kleštích, jakými mu nyní svíraly hrdlo ruce Pierrotovy. Div že z něho naráz nevymáčkly život. V šíji mu zapraskalo – stisknout ještě trochu víc, byl by měl zlomený vaz. Leže na zádech, mlátil slepě kolem sebe a zmítal se ve snaze setřást ze sebe tíhu míšencova těla. Pierrot mu však zatínal prsty do hrdla stejně pevně, jako se svého času držel hranostaj Sekusú, přisátý na krční tepnu jeřábčice, a tak po chvíli začal Bush McTaggart pomalu rozevírat ochabující čelisti a zrudlá tvář mu začínala nabíhat do fialova.

Chladný vzduch, vanoucí otevřenými dveřmi, Pierrotův hlas i hluk zápasu probudily rychle Nepísi k vědomí a daly jí sílu, aby se pokusila zvednout z podlahy. Skácela se předtím blízko Barího, a když nyní zdvihla hlavu, oči jí spočinuly na chviličku na psu, dříve než je stočila k oběma zápasícím. Barí žil! Tělem mu probíhalo zvláštní škubání; oči měl otevřené; když na něj pohlédla, snažil se k ní zdvihnout hlavu.

Potom se Vrbka s vypětím všech sil vzepřela na kolena a otočila se k mužům – a v té chvíli Pierrot, přes svou krvežíznivou zaujatost a touhu zabít, nemohl neslyšet pronikavý výkřik radosti, který se jí vydral z úst, když viděla, že muž, který je vespod, je jednatel z Lac Bain. S nesmírným úsilím se zvedla a potácivě se postavila na nohy a pak se chviličku vrávoravě kymácela, než se jí mozek a tělesné síly trochu vzpamatovaly. Právě když se zahleděla na černající tvář, v níž Pierrotovy škrtící prsty dusily poslední zbytky života, začal Bush McTaggart poslepu šátrat po své pistoli. Nahmátl ji, a aniž to Pierrot zpozoroval, vytáhl ji z pouzdra. A opět mu přál sám zloduch Osudu, neboť přímo pekelnou náhodou zapomněl ve svém rozčilení sklapnout pojistku, když prve střelil po Barím. Nezbývalo mu již více sil než na stisknutí kohoutku. Dvakrát na něj přitlačil ukazovák. A dvakrát třeskla zdušená rána těsně u Pierrotova těla.

Z výrazu Pierrotovy tváře Nepísi poznala, co se stalo. Až se jí srdce v prsou zastavilo, když viděla rychlou a strašlivou změnu, kterou způsobila náhlá smrt. Pierrot se pomalu narovnal. Oči měl na okamžik široce otevřené – otevřené dokořán a vytřeštěné. Nevydal ani hlásek. Neviděla ani, že by pohnul rty. A potom se skácel směrem k ní, takže McTaggart byl volný. V mučivém bolu, který se však neprojevil jediným výkřikem ani slovem, se Vrbka vrhla slepě vedle otce na zem. Byl mrtev.

Nepísi nebylo souzeno se dovědět, jak dlouho tam ležela, jak dlouho čekala, zda sebou Pierrot pohne, zda otevře oči, zda začne dýchat. Bush McTaggart zatím vstal, s pistolí v ruce se opřel o stěnu a při pohledu na své definitivní vítězství si pomalu urovnával myšlenky. Neděsil se svého činu. Přes tragiku tohoto okamžiku, jak tak stál opřen o zeď, mu už v té chvíli v mysli bezpečně vyvstávala linie budoucí obhajoby – pokud k nějaké obhajobě vůbec někdy dojde. Pierrot ho napadl s vražedným úmyslem – bez příčiny – McTaggart ho zabil v sebeobraně. Není snad jednatelem na Lac Bain? Nebude snad Společnost a zákon věřit spíš slovu jeho než slovu té holky? V hlavě mu zašumělo starým pocitem vítězoslávy. K tomu ale stejně nikdy nedojde – o téhle rvačce a smrti ve srubu se přece jakživ nikdo nedoví – až se vypořádá s ní! Nesmí jí navždycky zůstat cejch La Béte Noir – černé ovce. Ne, ne, zakopou Pierrota a Nepísi se s ním vrátí do Lac Bain. Jestli byla bezmocná předtím, je teď desetkrát bezmocnější. Ta si dobře rozmyslí prozradit, co se tady ve srubu stalo.

Zapomněl na přítomnost smrti, když se na ni podíval, skloněnou nad otcem tak, že ho její vlasy zahalovaly jako smuteční flór. Zastrčil pistoli zpátky do pouzdra a zhluboka nadechl vzduch do plic. Nestál ještě docela pevně na nohou, ale v obličeji měl už zase svůj starý ďábelský výraz. Pokročil dopředu, ale v tom okamžiku se ozval zvuk, který dívku vyburcoval. Ve stínu protější stěny se totiž Barí zatím s námahou vzepřel na přední nohy a nyní zavrčel.

Nepísi zvedla pomalu hlavu. Síla, která byla silnější než ona, jí stáčela pohled nahoru, až se nakonec dívala Bush McTaggartovi přímo do tváře. Téměř zapomněla, že tam jednatel vůbec je; měla vědomí a smysly zastřené a umrtvené – skoro jako by jí bylo srdce přestalo tepat zároveň se srdcem Pierrotovým. To, co spatřila v jednatelově tváři, ji však vytrhlo ze stavu otupělosti a žalu a naráz ji vrhlo znovu na okraj jejího propastného nebezpečí. Stál nad ní. V jeho tváři nebylo lítosti, ba ani stínu zděšení z toho, co udělal – nýbrž pouze šílené, jásavé uspokojení, když se díval nikoli na Pierrotovu mrtvolu, nýbrž na ni! Zvedl ruku a položil ji Vrbce na hlavu. Cítila, jak se jí jeho tlusté prsty zavrtávají do vlasů, a viděla, jak mu oči planou pod vodnatou mázdrou jako řeřavé uhlíky. Snažila se vstát, ale on ji s rukama zabořenýma do jejích vlasů stlačil k podlaze.

„Milosrdný Bože!“ vzdychla.

Nepronesla žádné další slovo, nezaprosila o milost, nevydala jiný zvuk než ten jeden suchý, beznadějný vzlyk. V této chvíli žádný z nich nevnímal Barího. Neslyšeli, že se zvedl a zkusil přejít světnici, ač mu přitom dvakrát podklesly zadní nohy, že až dosedl na podlahu. Ale dostal se až těsně za McTaggarta. Nejraději by se byl jediným skokem vymrštil tomu lidskému netvoru na záda, zakousl se mu do šíje a rozdrtil mu ten jeho tlustý vaz v zubech, jako by to byla sobí kost. Ale neměl k tomu dost síly. Stále ještě měl zadní část těla od plecí počínaje částečně ochrnutou. Čelisti měl však jako ze železa a jimi se také zuřivě zahryzl McTaggartovi do lýtka.

Jednatel bolestí zařval, jeho prsty se pustily Vrbčiných vlasů a dívka se vrávoravě postavila na nohy. Na drahocenou půl minuty byla volná, a tak zatímco se jednatel snažil kopáním a mlácením zbavit Barího, rozběhla se ke dveřím a prchala ze srubu. Tvář jí ovanul studený vzduch a vlil jí do plic novou sílu; aniž uvažovala, kde by mohla najít nějakou naději na záchranu, utíkala sněhem do lesa.

Když McTaggart doběhl do dveří, zahlédl již pouze, Jak dívka mizí v lese. V místě, kam Barí zaťal své tesáky, měl nohu rozervanou, ale necítil ani bolest, když se pustil do pronásledování dívky. Doširoka otevřenými ústy vyrazil mohutným dechem vítězoslavný výkřik, nelidský jako řev šelmy, když viděl, jak se dívka na útěku slabostí potácí – ta daleko neuteče! Byl již v polovině cesty mezi srubem a okrajem lesa, když se Barí dovlékl přes práh. Krvácel z tlamy, protože McTaggart ho musel dlouho kopat do čelisti, než jeho tesáky povolily. Uprostřed mezi ušima měl malou ožehnutou skvrnku, jako by mu tam byl někdo na okamžik přitiskl do běla rozžhavený pohrabáč. Tudy totiž proletěla McTaggartova kulka. Zasáhnout ho o půl centimetru níže, bylo by to pro Barího znamenalo smrt. Takhle však působila pouze jako rána silným klackem – ochromila mu všechny smysly a odhodila jeho bezvládné tělo v bezvědomí ke stěně. Měl však nyní již tolik sil, aby se aspoň udržel na nohou a nepodklesával, a proto se pomalu pustil po stopách muže a dívky.

Jak Nepísi utíkala, najednou a nečekaně se jí v hlavě vyjasnilo a vrátila se jí klidná rozvaha. Zahnula na úzkou pěšinu, po které ji McTaggart již jednou sledoval, ale těsně na pokraji rokle zabočila ostře doprava. Dobře McTaggarta viděla. Neběžel rychle, ale přesto ji pomalu doháněl – jako by se kochal pohledem na její bezmocnost přesně tak, jak se jím kochal, za trochu jiných okolností, onoho dávného dne. Dvě stě metrů od hluboké tůně, do které tenkrát jednatele shodila – těsně pod mělčinami, z nichž se vydrápal do bezpečí – začínala soutěska zvaná Modré Pero. Zatímco k ní utíkala, rodil se jí v hlavě strašlivý plán – úmysl vykonat čin, který jí s každým dechem, po němž vyčerpaně zalapala, skýtal stále jasnější a skvělejší naději. Konečně doběhla k ústí průrvy a podívala se dolů. A zatímco se dívala, z hloubi duše se jí šeptem nesla a na rtech chvěla labutí píseň matčina kmene:

Přijďte – naši otcové!

Vyjděte z údolí!

Veďte nás – neb dnes umíráme

a větry šepotají o smrti!

Roztáhla paže. Na pozadí zasněžené divočiny za propastí se ostře rýsovala její vzpřímená, štíhlá postava. Padesát metrů od ní se jednatel z Lac Bain prudce zarazil a zůstal jako zkamenělý. „Och!“ zamumlal. „Není úžasná?“ To už se za McTaggartem, klusaje stále rychleji a rychleji, blížil Barí.

Vrbka znovu pohlédla dolů. Stála na samém kraji, neboť v této chvíli necítila vůbec strach. Mnohokrát se právě v těchto místech pevně držela Pierrotovy ruky, když se nakláněla přes okraj. Pád do této hlubiny by nikdo nepřežil. Patnáct metrů pod ní se proudy vod, které nikdy nezamrzaly, tříštily mezi balvany v závoje pěny. Propast byla hluboká a černá a hrozivá, neboť sevřenými skalními stěnami do ní nikdy nepronikl ani paprsek slunce. Z hukotu dravého proudu Vrbce až zaléhaly uši.

Otočila se čelem k McTaggartovi.

Ani teď ještě nic netušil, nýbrž s náručí nedočkavě rozevřenou se znovu rozběhl směrem k ní. Padesát metrů! Nebyla to vzdálenost velká – a rychle se krátila.

Vrbčiny rty se znovu pohnuly. Strachu ze setkání s věčností nás koneckonců zbavuje vždy duše mateřská – a proto to byl také duch její matky, koho Vrbka zavolala v hodinu své smrti. A s touto prosebnou výzvou na rtech se vrhla do propasti, zahalena lesklým rubášem svých větrem bičovaných vlasů.

Kapitola 22

Ve vteřině stanul jednatel z Lac Bain na okraji propasti. Zařval chraplavým hlasem mocně jako tur – byl to divoký výkřik úžasu a zděšení. Volal zmizelou Vrbku jménem a díval se dolů, zatínaje své obrovské zrudlé ruce a zíraje v strašlivém napětí do vřící vody mezi černé balvany hluboko pod sebou. Ale nebylo tam už nic – ani jediná stopa po ní, ani poslední záblesk její bledé tváře a vlajících vlasů mezi bílou pěnou. I tohle byla schopna udělat – jen aby se před ním zachránila!

Pro mysl lidské bestie to byla taková rána, že se mu dělalo až nevolno – tak nevolno, že pro mžitky před očima téměř neviděl a mrákotně zavrávoral dozadu, jak se pod ním roztřásly nohy a podlamovala se kolena. Zabil Pierrota, a to znamenalo hladké vítězství; celý dosavadní život hrál svou úlohu surovce s klidem, cynismem a krutostí, jimiž nemohlo nic otřást – a opravdu jím dosud nic neotřáslo tolik jako dnešní zdrcující zážitek; až mu morek v kostech stydl, takže strnul jako ochrnutý. Neviděl vůbec Barího. Neslyšel, jak pes na okraji propasti naříkavě kňučí. Na chviličku se mu svět změnil v černou prázdnotu; a když se pak silou vůle ze svého omráčení vytrhl, rozběhl se jako šílený po okraji soutěsky, a kde se mu jen otevřel pohled na vodu, všude se díval dolů a pátral po nějaké známce po Vrbce. Nakonec už ale byla voda, sevřená strmými stěnami, příliš hluboko. Bylo po vší naději. Dívka byla pryč – a odvážila se i této strašné věci, jen aby mu unikla!

Opakoval si tato slova pro sebe až do omrzení – bručlavě, mechanicky, tupě a hloupě, jako by jeho mozek nebyl schopen pochopit nic kromě nich. Je mrtvá. Pierrot je také mrtvý. A to všechno způsobil v několika minutách on.

Zamířil zpátky ke srubu – ne po pěšině, po níž pronásledoval Nepísi, ale rovnou čarou skrze husté křoví. Ve velkých vločkách se začal snášet sníh. Podíval se na oblohu, kde se od jihovýchodu nad kraj valily hradby temných mraků. Slunce pohaslo. Co nevidět se dala čekat vánice – hustá vánice. Studené vločky, dopadající mu na holé ruce a tvář, probudily jeho mozek k činnosti. Je to pro něj štěstí, tenhle sníh. Sníh vše zakryje – i čerstvé stopy, ba i hrob, který Pierrotovi vykope.

Člověku takového ražení, jako byl jednatel, netrvá nikdy dlouho, než se vzpamatuje z morálního otřesu. Než před sebou opět spatřil srub, obírala se jeho mysl již zase praktickými otázkami – tím, co je třeba v dané situaci udělat. Nejhroznější ze všeho pro něj koneckonců nebylo to, že Pierrot i Nepísi jsou po smrti, nýbrž že jeho osobní plán nevyšel. Ne že Nepísi je mrtvá, ale že on o ni přišel. To bylo jeho hlavní zklamání. To druhé – jeho zločin – se dalo lehce ututlat.

K tomu, aby Pierrotovi vykopal hrob vedle hrobu jeho knížecí ženy pod vysokým smrkem, ho nevedla pieta. K vykopání hrobu ho nevedl vůbec žádný cit, nýbrž jen pouhá opatrnost. Zahrabal Pierrota opravdu důkladně. Potom snesl všechnu zásobu petroleje, kterou měl Pierrot na zimu, polil srub na všech místech, která uznal za nejvhodnější, a škrtl sirkou. Na kraji lesa pak vyčkal, až bude srub stát v jednom plameni. Pořád hustě sněžilo. Čerstvě zasypaný hrob se změnil v bílou hromádku a všechny stopy ve sněhu nenávratně mizely. Násilné činy, kterých se Bush McTaggart dopustil, nezanechávaly v jeho nitru ani stín strachu, když zamířil opět zpátky k Lac Bain. Nikdo se jakživ nebude o hrob Pierrota Du Quesne blíž zajímat. A i kdyby se takový zázrak stal, pak se nenajde nikdo, kdo by ho usvědčil. Jedné věci se však jeho černá duše nedokáže zbavit nikdy. Až do smrti bude vidět tu bledou, vítězoslavnou tvář Vrbky, jak stála otočena čelem k němu v onom velkém okamžiku svého triumfu – ve chvíli, kdy on pro sebe zvolal: „Och! Není úžasná?“, zatímco ona právě volila raději smrt než jeho.

Stejně jako Bush McTaggart zapomněl na Barího, zapomněl i Barí na jednatele z Lac Bainu. Zatímco McTaggart běhal po okraji soutěsky, přikrčil se Barí na udupaném kousku sněhu, kde Nepísi naposledy stála, a s celým tělem napjatým a předníma nohama vzepřenýma se díval dolů. Viděl ji, jak tam skočila. V létě ji mnohokrát následoval v jejích odvážných skocích do hluboké, tiché vody v tůni. Jenže tady to byla obrovská hloubka. Nikdy ještě neskákala z takové výšky. Barí viděl dole černé hlavy balvanů, které se zjevovaly a zase mizely v šumící pěně jako hlavy hrajících si oblud; řvavý hukot vody mu naháněl hrůzu; jeho zraku neušly ani závoje hrubé ledové tříště, létající mezi skalními stěnami. A tam dolů ona skočila!

Silně ho to táhlo následovat ji, vrhnout se dolů, jako to dělával vždycky jindy. Určitě je tam někde dole, i když se mu nedaří ji zahlédnout. Možná že si hraje někde mezi těmi balvany a schovává se v té bílé pěně a diví se, proč on neskáče za ní. Ale váhal – pořád váhal, s hlavou a krkem nataženým nad propast, až mu najednou sníh pod předníma nohama začal zvolna povolovat. S námahou se stáhl zpátky a kňučel. Zachytil čerstvý pach McTaggartových mokasínů ze stop ve sněhu a jeho kňučení pomalu přecházelo v táhlé, zlostné vrčení. Znovu se podíval přes okraj srázu. Ale pořád ji nikde neviděl. Vyštěkl – oním krátkým, ostrým signálem, kterým ji vždycky volával. Odpověď nepřicházela. Znovu a znovu štěkal, ale pokaždé se mu zdola v odpověď vrátil pouze hukot řvoucí vody. Potom ustoupil kousek dozadu a chvilku stál tiše a pozorně poslouchal; začala se ho zmocňovat jakási neznámá hrůza, že se až po celém těle roztřásl.

Padal nyní sníh a McTaggart byl v té chvíli už na zpáteční cestě ke srubu. Barí se bez váhání pustil po stopě, kterou muž zanechal při obcházení po okraji srázu, a kde se zastavil McTaggart, aby zkoumal hloubku pod sebou, tam se zastavil i Barí. Na čas přehlušila jeho žhavou nenávist k muži ještě žhavější touha najít Vrbku, a proto běžel stále dál po okraji průrvy, až asi půl kilometru za místem, kde se jednatel naposledy díval dolů, došel k úzké stezce, po níž se s Nepísi nejednou odvážil slézt, když hledala voňavé řasy. Klikatá cestička, která sestupovala po srázné skalní stěně, byla nyní zavátá sněhem, ale Barí se jím přesto probrodil a nakonec stanul přímo u samé vody nezamrzajícího proudu. Nepísi nikde nebyla. Kňučel a znovu zaštěkal, jenže tentokrát zněla v jeho volání jakási zaražená zdrženlivost, naříkavá nota, která napovídala, že už neočekává odpověď. Plných pět minut seděl potom vzpřímeně ve sněhu, nehybný jako socha. Není v moci lidského rozumu vysvětlit, co to vlastně bylo, jaké tajemství vycítil z temné vřavy průrvy, jaký hlas přírodních duchů mu napovídal pravdu. Poslouchal jen a díval se; a svaly mu bezděčně škubaly celým tělem, jak tuto pravdu začínal chápat. Nakonec zvedl zvolna hlavu, až jeho černý čenich mířil do bílé divoké spoušti na obloze, a z hloubi hrdla se mu vydralo třaslavé, táhlé zavytí severského psa, truchlícího před típí – indiánským stanem svého pána, který právě zemřel.

Bush McTaggart, směřující již po stezce k Lac Bain, tento nářek uslyšel a zachvěl se.

Čpavý pach dýmu, kterého ve vzduchu stále přibývalo, začínal pálit Barího v nozdrách, a to ho přimělo k tomu, aby se konečně rozběhl ze dna průrvy domů. Když došel k mýtině, mnoho už na ní nezbývalo. Místo srubu tam doutnala a čadila pouze řeřavá změť ohořelých trámů. Barí dlouho seděl a díval se, stále ve střehu a se zbystřeným sluchem. Účinek kulky, která ho předtím omráčila, již nepociťoval, ale jeho smysly prodělávaly nyní jinou změnu – stejně podivnou a neskutečnou, jako když prve ve srubu zápolily s onou temnotou poloviční smrti. V časovém rozmezí, které netrvalo víc než hodinu, nabyl celý Barího svět nepochopitelně změněné podoby. Ještě před hodinou seděla Vrbka ve srubu před svým malým zrcadlem, mluvila na něj a radostně se smála, zatím co on ležel ve stavu vrcholné spokojenosti na podlaze. A teď najednou nikde nic, není tu ani srub, ani Nepísi, ani Pierrot. Trpělivě se to namáhal pochopit. Trvalo nějaký čas, než se hnul zpod hustých balzámových jedlí, neboť jeho pohyby již začínalo řídit vážné a stále se prohlubující podezření. Nezamířil blíž k doutnající hromadě spáleniště, ale začal se ploužit, nízko přikrčený, opatrně po obvodu kruhové mýtiny směrem k psí ohradě. Tak ho cesta dovedla až pod vysoký smrk. Na tomto místě se zdržel snad plnou minutu, očichávaje skrz bílý sněhový příkrov čerstvě navršený rov. Když pak pokračoval v cestě, ploužil se ještě víc při zemi a uši měl naplocho přitisknuté k hlavě.

Psí ohrada byla otevřená a prázdná. I o to se postaral McTaggart. A znovu se Barí posadil zpříma a s hlavou vztyčenou zavyl svůj příšerný vzkaz světu. Tentokrát to byl umíráček za Pierrota. Zněl v něm však trochu jiný tón než v zavytí, které vyslal prve z hloubi průrvy – teď v něm byla určitost, jistota. V roklině byl nářek v jeho hlase zmírněn pochybností – nesmělou nadějí, čímsi natolik lidským, že se McTaggart v dáli na cestě až zachvěl. Nyní však Barí věděl, co leží v tom čerstvě vykopaném hrobě, zavátém sněhovou pokrývkou. Slabý metr země nemohl před ním skrýt jeho tajemství. Ležela tam smrt – konečná a neodvolatelná smrt. Pokud však šlo o Nepísi, byl Barí stále v pochybách; stále ještě doufal, že žije, a toužil ji najít.

Až do poledne se celkem nevzdálil od srubu, ale jen Jednou se odvážil až do jeho bezprostřední blízkosti a očichával zčernalou hromadu dýmajících dřev. Znovu a znovu obcházel mýtinu kolem dokola, drže se neustále těsně u pruhu houštin na okraji vysokého lesa, a nepřetržitě větřil a poslouchal. Dvakrát se vrátil až k roklině. Ale pozdě odpoledne se najednou jeho chování prudce změnilo; z náhlého popudu vyrazil svižným klusem do hloubi lesů. Neběžel však docela bezstarostně; opatrnost, nedůvěra a strach v něm znovu probudily pudy vlka. S ušima přitisknutýma ze strany naplocho k hlavě, s ocasem svěšeným, až se jeho špička vláčela po sněhu, a s poklesávajícím zadkem, charakteristickým pro onu zvláštní, úskočnou chůzi vlka, splýval téměř k nerozeznání se stíny smrků a balzámových jedlí.

Barí ani jedinkrát nezaváhal, kterým směrem má běžet; cesta, kterou zvolil, byla přímá jako šňůra a s prvním soumrakem ho neomylně dovedla na palouček, kam s ním Nepísi utekla onoho dne, kdy McTaggarta shodila do tůně pod skálou. Místo tehdejšího přístřešku z jedlových větví se tam teď tyčil dešti vzdorující indiánský stan z březové kůry, který Pierrot pomohl Vrbce během léta postavit. Barí zamířil rovnou k němu a s tichým nadějeplným zakňučením strčil dovnitř hlavu.

Nikdo mu neodpověděl. Ve stanu byla tma a zima. Zřetelně rozeznával dvě pokrývky, které tam byly trvale připraveny, řadu velkých plechových krabic, v nichž mívala Nepísi vždy nějakou zásobu potravin, a kamínka, která Pierrot improvizovaně sesadil z odpadků železa a silného plechu, Jen Nepísi tam nebyla. A nebylo po ní sebemenší památky ani venku. Sníh všude kolem byl panensky neporušený až na stopy, které zanechal on sám. Byla již tma, když se vrátil ke spálenému srubu. Celou tu noc se zdržoval poblíž opuštěné psí ohrady a po celou noc také vytrvale padal sníh, takže když Barí na úsvitě opět vyšel na mýtinu, bořil se do něho až po plece.

S rozedněním se však vyjasnila také obloha. Vyšlo slunce a svět zářil tak oslnivě, že až přecházely oči. To Barímu rozehřálo krev novou nadějí a očekáváním. Jeho mozek se namáhal ještě usilovněji než včera, aby všechno pochopil. Vrbka se určitě brzy vrátí! Najednou uslyší její hlas, pak vyjde z lesa a dá mu nějaké znamení. Něco z toho, ale spíš všechno dohromady, se prostě stát musí! Při každém zvuku se prudce zastavoval a větřil ve vzduchu do všech světových stran. Byl neúnavný, ani na okamžik neustal v pohybu, jeho tělo vyrývalo hluboké brázdy ve sněhu kolem velikánské bílé kupy, kde stával srub, i přes ni; brázdy vedly od psí ohrady i k vysokému smrku, a podél rokliny se oběma směry téměř na kilometr daleko táhly jeho stopy tak početné, jako by je byla zanechala celá vlčí smečka.

Odpoledne toho dne pocítil další silné hnutí. Jeho původcem nebyl rozum, ale také ne jen pouhý pud. Byl to nerozhodný boj mezi oběma, spor, v němž se zvířecí mozek potýkal ze všech sil s tajemstvím smysly nepostižitelné věci – s něčím, co nelze uvidět, uslyšet ani očichat. Nepísi totiž nebyla ve srubu, protože žádný srub nebyl. Ale nebyla ani ve stanu na palouku. Nenašel po ní žádnou stopu v rokli. Nebyla s Pierrotem pod velkým smrkem.

Proto se pustil, aniž si to takhle přesně ujasnil, ale přitom docela samozřejmě – na severozápad po staré známé Pierrotově lovecké stezce.

Kapitola 23

Žádný člověk ještě nepronikl do tajemství, jak a proč vlastně působí smrt tak zvláštně na smysly severského psa. Někdy ji pes vycítí z přilétajícího větru; tímto způsobem se k němu zřejmě dostává nejčastěji, ale přesto se v zemích Severu najdou tisíce majitelů ochotných odpřísáhnout, že jejich psi ohlásili smrt hodiny předtím, než skutečně nastala; a mnozí z těchto tisíců vědí ze zkušenosti, že se jejich spřežení zarazí v běhu půl kilometru, a někdy i celý kilometr před srubem, v němž leží nepohřbený nebožtík.

Včera ucítil Barí smrt a bez jakéhokoliv logického uvažování věděl, že mrtvým je Pierrot. Jak to věděl a proč to přijal jako neodvratnou skutečnost, to zůstane jedním z tajemství, jež silně otřásají teoriemi těch, kteří zvířecímu mozku nechtějí přiznat nic víc než pud. Barí věděl, že Pierrot je mrtvý, aniž přesně rozuměl tomu, co vůbec smrt je. Aspoň jedním si byl naprosto jist – nikdy už Pierrota neuvidí; nikdy neuslyší jeho hlas; nikdy neuslyší svištivý šum jeho sněžnic, udávající směr cesty – a proto nyní po Pierrotovi na jeho lovecké stezce nepátral. Pierrot byl navždycky tentam. S Nepísi však Barí dosud smrt nespojoval. Byl silně rozrušený, celý nesvůj; to, co se mu doneslo z rokliny, ho rozechvělo obavou a napětím; vzrušilo ho tušením čehosi neznámého, jakési hrozby, avšak když tak lkavě zavyl v roklině, ohlašoval tím pouze nepochybnou smrt Pierrotovu. Věřil totiž, že Nepísi je naživu, a v tuto chvíli si byl právě tak jist, že ji dohoní někde na lovecké stezce, jako byl přesvědčen včera, že ji najde ve stanu z březové kůry.

Od včerejšího rána, kdy snídal ještě s Vrbkou, nepozřel Barí jediné sousto; jenže ukojit hlad znamenalo lovit, a na to byl nyní zase příliš zaujat hledáním Nepísi. Byl by klidně zůstal o hladu i další den, nebýt toho, že na pátém kilometru od srubu přišel k pasti, do které se chytil velký sněžný králík. Králík dosud žil; Barí ho zakousl a dosyta se nažral. Až do tmy nevynechal jedinou past. V jedné byl chycený rys, v jiné sobol; daleko na bílé pláni zamrzlého jezera očichával hromádku sněhu, pod níž ležela zdechlina zrzavé lišky, otrávené jednou z Pierrotových jedovatých návnad. Rys i sobol byli však naživu a ocelové řetězy jejich želez pronikavě zařinčely, jak se chystali s Barím servat. Ale Barí o ně neměl zájem. Spěchal dál, poháněn stále rostoucím nepokojem, protože se již začínalo stmívat a on stále ještě nenacházel ani stopy po Nepísi.

Na rozdíl od včerejší bouřlivé noci s vánicí se nyní rozklenula nádherně jasná noc – chladná a zářivá noc, v níž se stíny rýsují tak jasně, jako by byly živé. A tu dostal Barí třetí nápad. Jako všechna zvířata, byl i on vždy zaujat převážně jednou myšlenkou – tvor, u něhož všechny podružnější popudy vždycky ovládal jediný popud hlavní. A tento popud ho v záři té hvězdné noci pobádal, aby co nejrychleji doběhl do první z obou Pierrotových loveckých chat na stezce. Tam Nepísi najde!

Nenazveme cestu, kterou Barí k tomuto závěru dospěl, rozumovou úvahou; ale ať už to bylo cokoli, instinkt nebo rozum, jisté je, že Barího prostoupila pevná, neochvějná důvěra. Ve spěchu, aby co nejrychleji zdolal vzdálenost – aby co nejdřív doběhl k chatě, začal opomíjet pasti. První malý lovecký srub byl od Pierrotova spáleného domova vzdálen čtyřicet kilometrů a z nich urazil Barí do setměni patnáct. Zbývajících pětadvacet kilometrů bylo nejobtížnějších. Na otevřených pláních byl sníh sypký a sahal mu až po břicho; často se musel prodírat závějemi, do kterých chvílemi zapadal celý. Na počátku noci slyšel Barí z dálky třikrát barbarsky surový pohřební chór vlků. Později zase zaslechl nespoutanou, triumfální ódu lovců opojených vítězstvím; to zřejmě ve chvíli, když strhli štvanou oběť necelý kilometr daleko v hlubokém lese. Jejich volání ho však již nevábilo. Pro něj to byl naopak hlas odpuzující – hlas nenávisti a proradnosti. Kdykoli ho zaslechl, pokaždé se na místě zarazil a se zježeným hřbetem zlobně zavrčel.

Kolem půlnoci doběhl Barí k půlkruhovému paloučku v lese, kde Pierrot vykácel stromy pro stavbu své první lovecké chaty při stezce. Nejméně minutu zůstal Barí stát na pokraji mýtinky, uši do nemožnosti napjaté a oči rozzářené nadějí a očekáváním, a dychtivě větřil ve vzduchu. Nedočkal se však žádné pentličky kouře, žádného zvuku, ba ani záblesku světla v jediném okénku roubené chaty. Již v té chvíli, když tam stál, na něj dolehlo těžké zklamání; znovu pocítil svou opuštěnost, znovu si uvědomil marnost svého hledání. Sklíčenost se obrážela i v jeho chůzi, když se schlíple ploužil sněhem ke dveřím srubu. Měl za sebou čtyřicet kilometrů a byl unavený.

Dveře byly vysoko zaváty sněhem a Barí se před nimi posadil a kňučel. Nebylo to však již ono dychtivé, tázavé kňučení jako před několika hodinami; teď vyjadřovalo jen beznaděj a hluboké zoufalství. Půl hodiny pak zůstal sedět zády ke dveřím, a chvěje se zimou, hleděl do hvězdami ozářené divočiny, jako by dosud zbývala prchavá naděje, že snad Nepísi přece jen přijde v jeho stopách po stezce za ním. Nakonec si ve sněhové závěji vyhrabal hlubokou díru a v neklidném polospánku v ní strávil zbytek noci.

Hned s prvním úsvitem se pustil Barí na další pouť po stezce. Nebyl však toho rána již tak čilý. Ocas nesl schlíple svěšený v poloze, které Indiáni říkají akusevin znamení nemocného psa. A Barí vskutku nemocný byl ne však na těle, nýbrž na duši. Všechna jeho dychtivá naděje v něm zemřela a vyhlídky, že Vrbku vůbec ještě někdy najde, se už nadobro vzdal. Druhá chata na konci lovecké stezky ho sice vábila ještě pořád, ale nebudila v něm již zdaleka ono nadšení, s jakým spěchal k prvnímu srubu. Putoval pomalu, trhaně a s přestávkami, neboť vzruch z hledání u něho teď nahradila nedůvěra k lesům. Ke všem Pierrotovým železům nebo pastím se přibližoval opatrně a dvakrát i vycenil tesáky. Jednou na kunu, která po něm chňapla zpod kořene, kam zatáhla železa, do nichž se chytila, a podruhé na velkou sněžnou sovu, která se pokusila ukrást návnadu a byla nyní vězněm na konci ocelového řetězu. Možná že ji Barí považoval za Uhumisú a že se mu v mysli živě vybavilo zrádné přepadení a zuřivý boj oné noci, kdy ještě jako štěně vlekl své bolavé a zraněné tělo hrůzostrašnými, tajemnými hvozdy. Nezůstal totiž při pouhém vycenění tesáků, nýbrž roztrhal sovu na cucky.

V Pierrotových pastích bylo hodně králíků, a tak měl Barí o potravu postaráno. Po deseti hodinách putování dorazil k druhé chatě při lovecké stezce; bylo už pozdě odpoledne. Při příchodu nezažil žádné zvlášť velké zklamání, protože celkem nic neočekával. Tento srub byl zavát sněhem ještě víc než předešlý. Na dveřích sahala závěj do výše jednoho metru a okénko bylo zamrzlé silnou vrstvou jinovatky. Na tomto místě, které leželo téměř na samém pokraji velké, holé pustiny a nebylo již chráněno vysokým a hustým lesem, si Pierrot postavil kůlničku na palivo, a v přístřeší tohoto dřevníku našel Barí dočasný domov. Po celý příští den se zdržoval někde poblíž konce lovecké stezky, pobíhaje jen po okraji pustiny nebo prohlížeje krátký vedlejší řetěz asi deseti pastí, které Pierrot a Nepísi nalíčili v bažině, kde bylo mnoho známek svědčících o pobytu rysů. Až třetího dne se vydal na zpáteční cestu k Šedé Potáplici.

Neputoval příliš rychle a trvalo mu dva dny, než urazil oněch čtyřicet kilometrů, které ležely mezi první a druhou loveckou chatou. U druhého srubu zůstal tři dny a k Šedé Potáplici dorazil až devátého dne. Tam se mezitím nic nezměnilo. Ve sněhu nebyly žádné nové stopy kromě těch, které vyšlapal před devíti dny sám.

Barího pátrání po Nepísi se nyní změnilo v cosi téměř automatického, v jakousi pravidelnou každodenní pracovní náplň. Po celý týden nocoval v pelechu, který si vyhrabal v psí ohradě, a přinejmenším dvakrát mezi úsvitem a soumrakem běhal k březovému stanu a k roklině. Jeho cesta, brzy dotvrda ve sněhu vyšlapaná, se stala právě tak zřetelnou jako Pierrotova lovecká stezka. Vedla lesem přímo k březovému stanu, vybočujíc jenom nepatrně k východu, aby přeťala také zamrzlou hladinu jezírka, kam se Vrbka chodívala koupat. Od stanu se stáčela obloukem do jednoho lesního zákoutí, kde Nepísi trhávala plné náruče ohnivě rudých květů, a odtamtud vedla k propasti a dál podél okraje rokliny, po srázu až dolů do úzkého koryta na dně průrvy, a potom zase zpátky přímo do psí ohrady.

A pak udělal Barí najednou změnu. Přespal v březovém stanu. A kdykoli se později ocitl opět na Šedé Potáplici, pokaždé se tam šel během dne prospat. Jeho ložem byly obě pokrývky, které pro něj zároveň znamenaly kus Vrbky. A tak ji tam tedy po celou dlouhou zimu čekal.

Kdyby se byla Nepísi v únoru vrátila a mohla Barího nečekaně překvapit, byla by ho našla změněného. Víc než kdy jindy se teď podobal vlku; přesto již nikdy nezavyl jako vlk a vždycky temně a z hloubi hrdla vrčel, když zaslechl volání smečky. Několik týdnů žil z masa, kterým ho zásobovaly pasti na staré lovecké stezce, ale později si již potravu lovil. Vnitřek indiánského stanu i jeho okolí bylo přímo poseto kožešinami a kostmi. Jednou napadl – sám – v hlubokém sněhu mladého jelena a strhl ho. Jindy zase, uprostřed únorové bouře, štval prudkou vánicí soba a byl mu nakonec už tak blízko v patách, že se sob v zoufalství vrhl ze skalního srázu a zlámal si vaz. Vedlo se mu dobře a co do velikosti a síly vyspíval – ve srovnání s jinými jeho plemene – rychle přímo v obra. Chyběl mu už jen půl roku, aby dorostl do mohutnosti Kazanovy, a v čelistech měl už teď skoro stejnou sílu jako on.

Třikrát za tu zimu Barí bojoval – jednou s rysem, který na něj skočil shora z vývratu ve chvíli, kdy Barí požíral čerstvě zakousnutého králíka, a dvakrát s vlky samotáři. Rys ho nelítostně porval, než prchl zase zpátky do vývratu. Mladšího z obou vlků Barí zadávil; druhý boj skončil nerozhodně. Stával se z něho stále víc a víc samotářský bandita, lupič žijící v odloučení jen se svými sny a doutnajícími nadějemi.

Barí totiž opravdu snil. Mnohokrát, když ležel v indiánském stanu, slýchal v duchu Nepísin hlas. Slyšel její něžné volání, její smích, zvuk svého jména, a nejednou prudce vylétl na nohy – na chviličku zase ten milý starý Barí – jen aby vzápětí s tichým, žalostným zakňučením zase ulehl zpátky na svůj pelech. Ale kdykoli zaslechl z lesa zapraskání větvičky nebo nějaký jiný zvuk, pokaždé mu jako první nápad bleskla hlavou myšlenka na Nepísi. Jednoho dne se dívka vrátí! Ta víra byla stejně nedílnou částí jeho života jako slunce a měsíc a hvězdy.

Minula zima a přišlo jaro a Barí dosud nepřestal vytrvale kontrolovat svou vyšlapanou trasu, občas zabíhaje po staré lovecké stezce dokonce až k první z obou loveckých chat. Železa byla už zrezivělá a sklapnutá; tající sníh obnažoval kosti a peří, sevřené jejich čelistmi; v pastích byly zbytky kožešin a daleko na ledě dosud zamrzlých jezer ležely ohlodané kostry lišek a vlků, kteří zahynuli po otrávené návnadě. Pak sešel i poslední sníh. V lesích a kaňonech šuměly rozvodněné potoky. Zazelenala se tráva a rozvily se první květinky.

To je přece čas, kdy se Nepísi už musí vrátit! Pln očekávání se po ní rozhlížel. Běhal nyní ještě častěji k jejich lesnímu jezírku, kde se koupávali, a nadlouho se také nevzdaloval ani od spáleniště a psí ohrady. Dvakrát skočil do jezírka, plaval v něm a přitom toužebně kňučel, jako by si byl jist, že teď už určitě se k němu musí Nepísi přidat, aby si spolu zase postaru zaskotačili. Ale když minulo i jaro a přihlásilo se léto, začal na Barího pomalu doléhat smutek a bída naprosté beznaděje. Všechno již bylo v plném květu, a dokonce i divoká réva baknýš planula v lesích ohnivě rudou barvou. Zuhelnatělou hromadu spáleniště, kde stával srub, začínaly zarůstat trsy zeleně, a modrokvětá popínavá rostlina, která obrůstala rov knížecí matky, dosahovala svými výhonky až k hrobu Pierrotovu, jako by její duší byla sama nebožka.

Tak všechno spělo kupředu, i ptáci již hnízdili a vyvedli mladé, ale Nepísi stále nepřicházela! A tu se nakonec v Barím něco zlomilo; snad pohasla jeho poslední naděje, jeho poslední sen – prostě jednoho dne dal Šedé Potáplici sbohem.

Nikdo nemůže říci, co ho to odhodlání stálo; nikdo nemůže říci, jak bojoval se vším, co ho poutalo k březovému stanu, k lesnímu jezírku, kde se koupávali s Nepísi, ke známým stezkám v lesích a k oběma hrobům, které nyní již nepůsobily pod vysokým smrkem tak osaměle. Odešel. Neměl žádný konkrétní důvod – prostě odešel. Možná že existuje nějaký Duch, jehož vůle řídí stejně kroky zvířat jako lidí; možná že to je to, čemu ve své nevědomosti říkáme instinkt, jisté je, že se Barí tímto odchodem, ke kterému se musel skoro přinutit, vydal vstříc svému velkému životnímu dobrodružství.

Čekalo na severu, čekalo na něj – a na sever také Barí zamířil.

Kapitola 24

Byl začátek srpna, když Barí opustil Šedou Potáplici. Neměl v hlavě žádný určitý cíl. Ale přesto v sobě nesl, jako nese negativ jemné otisky světel a stínů, jakési neurčité vzpomínky z dřívějších dob. Když ho nyní cesta zaváděla stále dál a dál od Šedé Potáplice, oživovaly se mu v mysli věci a události, na které již téměř zapomněl; a jeho prvotní zkušenosti vystupovaly opět jako skutečnost, jako obrazy znovu promítnuté do jeho mozku tím, že zpřetrhal poslední pouta, která ho ještě vázala k Vrbčinu domovu. Bezděky šel zpátky po stopách těchto matných otisků – otisků dávno minulých událostí, které v něm nakonec začaly pomalu probouzet nové zájmy. Rok znamenal v jeho životě dlouhou dobu – měřeno zkušenostmi lidskými, celé desetiletí. Bylo tomu již více než rok od chvíle, kdy se ztratil Kazanovi a Šedce a opustil starý vývrat, a přesto se mu nyní vracely nezřetelné vzpomínky na ony dny nejútlejšího dětství, na říčku, do které spadl, a na jeho zuřivý boj se sovátkem Papajučisú. Zdá se, že to byly do značné míry právě jeho pozdější životní zkušenosti, co v něm probouzelo vzpomínky na jeho začátky. Když došel ke slepému kaňonu, jímž se za ním kdysi hnala Nepísi s Pierrotem, připadalo mu, že se to všechno odehrálo teprve včera. Vyběhl na loučku na jeho konci a ocitl se vedle velkého balvanu, který div z Vrbčina těla nevymáčkl duši a život; a pak si vzpomněl, že kousek odtud jeho velký přítel, medvěd Vakajú, zahynul Pierrotovou kulkou – a očichával kamarádovy vybělené kosti, porůznu se válející v zelené trávě a roztroušené mezi pestrým kvítím. Strávil na loučce den a noc, dříve než se pustil kaňonem zase zpátky, a došel pak ke svým starým lovištím podél říčky, ve které pro něj Vakajú chytal ryby. Nyní tam zastihl jiného medvěda a ten také rybařil. Možná že to byl syn nebo vnuk jeho přítele Vakajú. Barí vyčenichal místa, kde si medvěd zahrabával své zásoby, a tři dny se živil jeho rybami, dříve než zamířil rovnou čarou na sever.

A tu, poprvé po mnoha týdnech, se v něm probudila trocha někdejší dychtivosti a popohnala Barího nohy ke spěchu. Vzpomínky, které vrstva času zastřela mlhavým závojem nezřetelnosti, dostávaly jasné obrysy a proporce – a jako by se byl vrátil na Šedou Potáplici, kdyby tam byla čekala Nepísi, tak se nyní s jakýmsi teplým pocitem, jaký asi cítí tulák spěchající domů, vracel ke starému bobřímu jezeru.

Byla právě nejnádhernější hodina letního dne – před západem slunce – když k němu dorazil. Zastavil se sto metrů před ním, když hladina byla ještě skryta jeho zraku, a větřil ve vzduchu a poslouchal. Tam, za hrází, tam je jeho jezero! Zvětřil jeho chladivý, medový pach. Ale co Umisk – a Zlomený zub – a všichni ostatní? Jsou tam ještě? Napínal uši, nezaslechne-li nějaký známý zvuk, a po chvilce se k němu opravdu jeden donesl – povědomé duté žbluňknutí do vody. Propletl se tiše mezi olšemi a stanul konečně skoro přesně v místech, kde se prvně seznámil s Umiskem. Hladina jezera se lehce vlnila; vynořily se dvě tři hlavy; viděl vějířovitě zčeřenou stopu starého bobra, vlekoucího kus dřeva těsně podél protějšího břehu – stočil pohled k hrázi, a ta byla stejná, jako když od ní téměř před rokem odcházel. Prozatím se neukazoval, nýbrž zůstával tiše stát ve skrytu mladého olšoví. Cítil, jak ho prostupuje teplý pocit rostoucího klidu a pohody, pocit úlevy po dlouhém napětí oněch teskných a osamělých měsíců, po které čekal na Nepísi. Dlouze si oddychl a ulehl mezi olšemi s hlavou vystrčenou jen natolik, aby měl dobrý výhled. Když se slunce snížilo nad obzor, jezero oživlo. Na břeh, kde zachránil Umiska před liškou, se vyškrábala další generace mladých bobrů – tři tučná bobří batolata. Barí tichounce zakňučel.

V olšině zůstal ležet celou noc. Bobří jezero se mu stalo opět domovem. Poměry se ovšem zatím v mnohém změnily, a jak se dny skládaly v týdny, obyvatelé osady Zlomeného zuba nedávali ani v nejmenším najevo, že by byli ochotni přijímat dospělého Barího tak, jak ho kdysi přijímali jako štěně. Byl teď velký, černý, vlčího vzhledu – hrozivě vypadající tvor s dlouhými tesáky, a přestože se nikomu nepokoušel ublížit, pohlíželi na něj bobři s hluboce zakořeněným pocitem strachu a nedůvěry. Ovšem na druhé straně zase ani Barí již nepociťoval svou někdejší štěněcí touhu si s malými bobříčky hrát, když ho jejich zdrženlivost již netrápila jako za oněch dávných dní. Také Umisk byl již velký, vyrostl v tučného a statného mladého fešáka, který si v tom roce zakládal rodinu a měl právě velmi napilno s hromaděním zásob na zimu. Je víc než pravděpodobné, že to velké černé zvíře, které nyní občas zahlédl, vůbec neztotožňoval s malým Barím, s nímž si kdysi navzájem očichávali čumáčky, a je docela možné, že ani Barí nebral Umiska jinak než jako pouhou část z celého obrazu, který mu ve vzpomínkách na tehdejší čas zůstal.

Po celý měsíc srpen považoval Barí bobří jezero za svůj hlavní stan. Někdy ho jeho výpravy z tohoto opěrného bodu odváděly i na dva až tři dny. Jeho cesty směřovaly vždycky na sever, někdy kousek víc k východu a jindy zas k západu, ale nikdy už ne na jih. A nakonec, počátkem záři, opustil bobří jezero nadobro.

Mnoho dní ho jeho toulání nevedlo žádným určitým směrem. Věnoval se lovu, živě se hlavně králíky a oněmi prostoduchými druhy lesních kurů, kterým se říká „buchty“. Tuto stravu si ovšem zpestřoval různými pochoutkami, které mu náhodou přišly do cesty. Zrál planý rybíz a maliny a ty měl Barí velmi rád. Chutnaly mu také trpké bobule horského jeřábu, které pro něj byly zároveň velmi zdravé, stejně jako měkká jedlová a smrková pryskyřice, kterou občas olizoval ze stromů. Někdy ulovil v mělké vodě rybu; tu a tam se odvážil dokonce opatrného boje s dikobrazem, a zvítězil-li v něm, pohodoval si pak na nejkřehčí a nejšťavnatější lahůdce ze všech mas, která tvořila jeho jídelní lístek. Dvakrát během září strhl mladého jelena. Velká požářiště, na která občas narazil, v něm již nebudila hrůzu; uprostřed hojnosti si už ani nedovedl představit těžké a hladové dny, které na jednom z nich kdysi zažil. V říjnu se zatoulal na západ až k řece Geikie a potom na sever k Wollastonskému jezeru, což bylo hodně přes sto padesát kilometrů od Šedé Potáplice. V prvním listopadovém týdnu zatočil opět na jih, sleduje několik dní tok řeky Canoe, a pak zahnul na západ a putoval podél klikaté říčky, zvané Malý baribal.

V těch týdnech narazil Barí při svých toulkách nejednou na člověka, ale jeho samého, s výjimkou jednoho kríského lovce na horním konci Wollastonského jezera, nespatřil nikdy nikdo. Když sledoval tok Geikie, třikrát viděl plout kánoe, a vždycky čekal přikrčený pod křovím, dokud čluny nepřepluly; snad desetkrát větřil za ticha noci kolem srubů a indiánských stanů, v nichž byl život, a u Wollastonu přišel jednou ke stanici Společnosti Hudsonova zálivu tak nablízko, že slyšel štěkot psů a křik jejich pánů. A přitom stále hledal – podvědomě hledal a pátral po bytosti, která odešla z jeho života. Očichával prahy srubů; obcházel v úzkém kruhu indiánské stany a větřil ve vzduchu; mí je jící kánoe pozoroval očima, v nichž to svítilo nadějí. Jednou již myslel, že ve větru zachytil pach Nepísi, a rázem mu nohy téměř vypověděly službu a srdce mu málem přestalo bít. Ale trvalo to jenom pár vteřin. Pak vyšla ze stanu – mladičká Indiánka s rukama plnýma košíčků z vrbového proutí – a Barí se nepozorovaně odplížil. A byl již bezmála prosinec, když Lerue, míšenec od Lac Bain, spatřil v čerstvě napadaném sněhu Barího stopy a o chvilku později zahlédl mihnout se v houštině i Barího samotného.

„Mon Dieu, má tlapy velké jako moje dlaň, věřte mi! A černý je jako havraní křídlo, když se leskne ve slunci!“ vykládal později v obchodě Společnosti na stanici Lac Bain. „Lišák? Non – kdepak! Je velký jako půl medvěda. Vlk? Oui – ano! Ale černý jako ďábel, m’sieus – pánové.“

Mezi posluchači byl i Bush McTaggart. Podepisoval právě perem dopis, který posílal Společnosti, když mu k sluchu dolehla míšencova slova. Ruka se mu zarazila tak prudce, že inkoust ukápl a rozstříkl se na dopise v kaňku. Tělem mu proběhlo zvláštní zachvění, když mrkl po míšenci. Vtom vešla Marie. McTaggart si ji přivedl od jejího kmene zase zpátky. Z velkých temných očí jí zírala nemoc a její divoká krása za uplynulý rok trochu pobledla.

„Zmizel – jako pára!“ pokračoval Lerue a luskl názorně prsty. Spatřil Marii a zmlkl.

„Černý, říkáš?“ zeptal se McTaggart, aniž zvedl oči od psaní. „Nevypadalo to spíš na psa?“

Lerue pokrčil rameny.

„Zmizel jako vítr, m’sieu. Ale byl to vlk.“

Marie pošeptala jednateli do ucha něco tak tiše, že z toho ostatní nezaslechli ani slovo, a McTaggart hned nato rychle dopis složil, vstal a odešel z místnosti. Byl pryč plnou hodinu. Nestávalo se často, aby Marie přišla do krámu; nestávalo se často, aby ji vůbec spatřili. Zůstávala skryta v jednatelově obytném srubu, ale kdykoli ji Lerue přece jenom zahlédl, pokaždé měl dojem, že je v tváři pohublejší než minule a že má větší a lačnější oči. Sám se spaloval žhavou touhou. Nejednu noc prochodil pod okénkem, za nímž věděl, že ona spí; často nahlížel dovnitř, podaří-li se mu zahlédnout její bledou tvář, a jediným jeho štěstím bylo vědomí, že Marie tomu rozumí a že jí v očích zazáří na okamžik jiné světlo, když se jejich pohledy setkají. Nikdo jiný o tom nevěděl. Bylo to tajemství jenom mezi nimi dvěma – a Lerue trpělivě vyčkával a pozoroval. „Jednou…,“ říkal si v duchu. „Jednou…“ a to bylo vše. To jediné slovo obsahovalo celý smysl jeho života a všechnu naději. Až ten den přijde, pak odvede Marii rovnou k misionáři ve Fort Churchillu a dají se oddat. Byl to sen – sen, pro který Lerue trpělivě snášel všechny ty dlouhé dny a ještě delší noci na loveckých stezkách. Teď jsou oba otroky okolní zlomoci. Ale – jednou…

Na to všechno Lerue myslil, když se McTaggart po hodině nepřítomnosti vrátil. Jednatel zamířil přímo ke skupině pěti šesti mužů, usazených kolem velké hranaté pece, a se spokojeným bručením si z ramen střásal čerstvě napadlý sníh.

„Pierre Eustach přijal vládní nabídku, aby dělal průvodce té zeměměřičské výpravě, a povede ji tuhle zimu nahoru do Velké pustiny,“ oznamoval. „Víš, Lerue – on má nalíčeno sto padesát želez a tluček a velký rajón s otrávenými návnadami. Dobrá stezka, co? A já si ji od něho na tuhle zimu najal. Tak se aspoň pěkně projdu na čerstvém vzduchu, který tolik potřebuju – tři dny venku na trase, tři dny tady. Co tomu kšeftu říkáš, hm?“

„Dobrý,“ odpověděl Lerue.

„Ano, moc dobrý,“ přisvědčil Roget.

„Bohatý kraj na lišky,“ potvrdil Mons Roule.

„A lehce schůdný,“ dodal Valence tichým, téměř ženským hlasem.

Kapitola 25

Traperská stezka Pierra Eustacha vedla padesát kilometrů přímo na západ od Lac Bain. Nebyla tak dlouhá, jako bývala stezka Pierrotova, ale protínala jako hlavní tepna přímo srdce kraje, oplývajícího kožešinovou zvěří. Patřívala již otci, dědovi a pradědovi Pierra Eustacha a její ještě starší vlastníci, jak tvrdil Pierre, pocházeli přímo z výkvětu nejušlechtilejší francouzské krve. Záznamy v knihách na McTaggartově stanici sahaly dozadu pouze k jeho pradědovi a přehled o ještě dřívějších vlastnících měla jen kancelář v Churchillu. Bylo to nejlepší a nejbohatší loviště mezi Sobím jezerem a Velkou pustinou na severu. A právě do toho kraje dorazil v prosinci Barí.

Opět putoval toulavým klusem pomalu k jihu, hledaje si v hlubokém sněhu potravu. Kistisú kestin čili Velká bouře propukla tu zimu dříve než jindy a po celý týden se potom nikde nepohnulo kopyto ani dráp. Barí se na rozdíl od ostatních zvířat nezahrabal do sněhu a nečekal, až se obloha vyjasní a na sněhu se utvoří kůra. Byl velký a silný a nepokojný. Nebyly mu ještě ani dva roky a vážil dobrých čtyřicet kilo. Tlapy měl široké, vlčí. Jeho hruď a plece byly mohutné jako u aljašského saňového malemuta, ale jejich svalnatost nebyla nijak na závadu jeho čilému pohybu. Oči měl dál od sebe než severský vlčák a neměl na nich ani stopu po vutul čili červené mázdře, která je charakteristická pro vlka a do jisté míry i pro severského psa. Čelisti měl jako Kazan, snad v nich měl dokonce ještě větší sílu. Po celý ten týden Velké bouře se toulal bez potravy. Byly to čtyři dny sněhové vichřice, mrazivé metelice hnané divokými vichry, po které následovaly tři dny třeskuté zimy, v nichž se každý živý tvor držel v nějakém tom teplém brlohu, vyhrabaném ve sněhu. I ptáci zůstávali někde schovaní. Člověk by byl mohl docela dobře kráčet přes hřbety sobů a losů a neměl by o tom ani tušení. Barí se kryl, když bouře řádila nejhůř, ale nikdy se nenechal sněhem zasypat docela.

Každý traper na celém území od Hudsonova zálivu až po povodí Athabasky věděl, že po Velké bouři bude vyhladovělá kožešinová zvěř zoufale hledat potravu a oni že teď mají z celého roku největší šanci, aby toho v patřičně nastražených železech a pastích s náležitě nalíčenou návnadou nalovili co nejvíc. Někteří z nich vyšli na lovecké stezky již šestého dne; někteří sedmého a jiní až osmého dne. Bush McTaggart se vydal na loveckou stezku Pierra Eustacha, která byla tuto zimu jeho, sedmého dne. Trvalo mu dva dni, než železa a pasti pod sněhem objevil, vyhrabal a očistil od sněhu, než nad nimi znovu postavil zřícené budky a opět nastražil návnadu. Třetího dne se zase vrátil na Lac Bain.

Právě toho dne došel Barí k lovecké chatě, stojící na konci McTaggartovy stezky. Stopa vyšlapaná McTaggartem ve sněhu kolem chaty byla čerstvá, a jakmile k ní Barí přičichl, rázem jako by se mu všechna krev v těle až do poslední kapičky prudce vzpěnila zvláštním vzrušením. Snad celé půl minuty potřeboval pach, vnikající mu do nozder, než mu v paměti oživil vzpomínku na jisté dávné události, a na konci této půl minuty zarachotilo Barímu v hloubi hrdla hrozivé zavrčení. Ještě několik minut stál potom ve sněhu nehybně jako černá kamenná socha a pozoroval chatu. Pak ji začal pomalu obcházet v kruzích stále menších a menších, až nakonec očichával práh dveří. Zevnitř se k němu nedonesl žádný zvuk ani pach života, zato však jasně rozeznával starý McTaggartův pach. A tu se otočil čelem k divočině – do směru, jímž lovecká stezka vedla zpátky k Lac Bain. Třásl se. Svaly se mu škubaly. Kňučel. V mozku se mu skládaly stále živěji různé obrazy – třeba boj ve srubu, pak Nepísi, divoká honička sněhem k okraji propasti – ba i obraz onoho pradávného zápasu, když ho McTaggart chytil do králičího oka. V jeho kňučení se ozýval silný tón touhy, ba přímo nadějného očekávání. Potom se však pomalu tišil. Pach na sněhu pocházel koneckonců přece od tvora, kterého začal kdysi nenávidět a kterého chtěl zadávit, ne od něčeho, co míval rád. Na chviličku mu příroda dala nahlédnout tam, kam vede spojování představ – ale pouze na letmý okamžik, a potom se všechno rozplynulo. Přesto přestal kňučet a z hrdla se mu místo toho znovu ozvalo známé zlověstné vrčení.

Sledoval pomalu stopu a slabý půl kilometru od chaty narazil na první železa na lovecké stezce. Po dlouhém nedobrovolném půstu měl tak propadlé boky, že vypadal jako vyhladovělý vlk. Pod první stříškou nalíčil McTaggart do želez jako návnadu stehno sněžného králíka. Barí sunul opatrně čenich dovnitř. Na Pierrotově lovecké stezce se naučil mnoho; poznal, co znamená sklapnutí želez; zažil i krutou bolest ocelových čelistí; věděl lépe než nejchytřejší liška, co provede tlučka, když se vysmekne ze zubu – a sama Nepísi ho naučila, že se nesmí nikdy ani dotknout otrávené návnady. Zabořil tedy zuby do králičího masa nanejvýš citlivě a vytáhl návnadu ven tak obratně, že lépe by to nebyl dokázal ani sám McTaggart. Do setmění prohlédl patero želez a sežral všech pět návnad, aniž dotykem uvolnil jediný talíř. Šestá past byla padací, tlučka. Kroužil kolem ní, až ve sněhu vyšlapal pěšinku. Potom ji nechal být a v teplém bažinatém mlází balzámových jedlí si pro tu noc našel nocleh.

Příští ráno pak vidělo začátek boje, který se měl rozvinout mezi rozumem člověka a důvtipem zvířete. Pro Barího nebylo toto pirátství na Bush McTaggartově lovecké stezce činem válečným, nýbrž prostě otázkou obživy. Stezka mu měla poskytovat potravu, jako mu loni po mnoho týdnů poskytovala potravu traperská stezka Pierrotova. Vyciťoval však, že v tomto případě dělá něco nedovoleného a že má protivníka, kterého musí přemáhat důvtipem. Být jiné počasí, vhodné ke zdařilému lovu, byl by možná putoval dál, neboť neviditelná ruka, která řídila jeho toulavé kroky, ho táhla sice pomalu, ale jistě zpátky ke starému bobřímu jezeru a k Šedé Potáplici. Ale za těchto podmínek, kdy se bořil do hlubokého a sypkého sněhu – tak hlubokého, že místy do něho zapadal l s ušima – byla pro něj McTaggartova traperská stezka učiněným řetězem nebeské many, sesílané přímo pro něj. Sledoval stopu jednatelových sněžnic a v třetích železech zakousl králíka. Když s ním byl hotov, nezbylo na sněhu nic než pár chlupů a rudé skvrny od krve. Protože hladověl tolik dní, měl nyní hlad opravdu jako vlk, a než den pohasl, ukradl návnadu z plného tuctu McTaggartových želez. Třikrát narazil na návnadu otrávenou – na kus jeleního nebo sobího loje, v němž byla hluboko vložena dávka strychninu – a pokaždé ho jeho ostrý čich před neviditelným nebezpečím varoval včas. Pierrot nejednou pln úžasu pozoroval, že Barí dokáže vycítit přítomnost jedu, i když byl do zmrzlé zvěřiny vpraven sebeopatrněji. Lišky a vlci se klidně pustili do masa, od něhož Barího odvrátila jeho neobyčejná schopnost, odhalit bystrými smysly přítomnost smrtelného nebezpečí. Proto míjel McTaggartovy otrávené pamlsky bez povšimnutí; pouze je na dálku větřil, zanechávaje důkaz o svém podezření v podobě stop vytlačených kolem nich do sněhu. Tytéž opatrné kruhy vyšlapal Barí tlapkami na místě, kde McTaggart udělal v poledne zastávku, aby si uvařil oběd.

Druhého dne, kdy už nebyl tak hladový a pronikavěji si uvědomoval nenáviděný pach svého nepřítele, žral Barí méně, ale zato víc pustošil. McTaggart se nedovedl tak dobře uchránit jako Pierre Eustach, aby na železech a stříškách nezanechal pach svých rukou, a tak Barího uhodil jednatelův pach do nosu téměř na každém kroku. V Barím to rychle jitřilo vyslovený odpor, stále rostoucí zášť, ač ještě před několika dny si na někdejší nenávist téměř nedovedl vzpomenout. Možná že ve zvířecím mozku probíhá něco jako jednoduchý početní úkon, který sice nedosahuje docela úrovně rozumu, ale co zase není ani jen pouhý pud, a tak dochází zvíře k výsledkům, jež lze přičítat obému. Barí nesečítal dohromady jedna a jedna, aby dostal dvě; ani se nevracel krok za krokem do minulosti, aby si ujasnil, že člověk, kterému tato lovecká stezka patří, byl prapříčinou všeho jeho žalu a útrap – ale jedno věděl: že ho hluboce nenávidí, že je posedlý touhou po pomstě. McTaggart byl jediný tvor kromě vlků, kterého kdy v životě nenáviděl; McTaggart to byl, kdo byl na něho zlý, to McTaggart byl zlý na Pierrota, McTaggart připravil Barího o milovanou Nepísi – a McTaggart byl zde na této lovecké stezce! Jestliže se Barí až dosud toulal bez pevného cíle nebo úmyslu, měl nyní najednou úkol nanejvýš jasný. Zněl: držet se lovecké stezky. Živit se z ní. A dávat znát svou nenávist a touhu po mstě, dokud bude žít.

Druhého dne narazil uprostřed jezera na vlka, usmrceného jednou z otrávených návnad. Dobrou půlhodinu drásal povrch zdechlého zvířete, až mu celou kůži rozerval na dlouhé cáry. Masa se ani nedotkl. Hnusilo se mu. Tím se mstil vlčímu plemeni. Zarazil se v putování, až když byl na deset kilometrů od Lac Bain, a rozhodl se jít zase zpátky. Právě v těch místech přetínala stezka zamrzlou říčku, za níž se prostírala volná planina, a přes tuto planinu se nesl – vanul-li vítr příhodným směrem – kouř a pach stanice Lac Bain. Druhou noc proležel Barí s plným žaludkem v houštině štíhlých Banksových borovic; třetího dne se pustil po lovecké stezce na západ.

Časně toho rána vyrazil také Bush McTaggart, aby sebral své úlovky, a v místě, kde deset kilometrů od Lac Bain přecházel říčku, uviděl poprvé Barího stopy. Zastavil se a s probuzeným, mimořádně velkým zájmem si je začal prohlížet; nakonec si z pravé ruky strhl palečnici, klekl do sněhu a v prstech zvedl jediný chlup. „Ten černý vlk!“

Vyrazil ta slova nepřirozeným, dutým hlasem a oči se mu bezděky stočily přímo do směru, kde byla Šedá Potáplice. Potom zkoumal, pokud možno ještě pozorněji než předtím, jednu stopu tlapy, zvlášť zřetelně vytlačenou ve sněhu. A když se zase postavil, měl v obličeji výraz člověka, který učinil nepříjemný objev.

„Černý vlk!“ opakoval, pohrdlivě škubl rameny a odprskl si: „Chm! Lerue je blbec. Tohle je pes.“ A pak, po chvilce, zabručel jen o tón hlasitěji než šeptem: „Její pes.“

Šel dál, stále sleduje stopy psa. Zmocnilo se ho nové vzrušení, které bylo dráždivější než napětí z lovu. Jako člověk měl tu výsadu, že uměl sčítat jednu a jednu, to jest logicky myslit, a logickou úvahou také došel k výsledku – k Barímu. Neměl téměř pochybnosti. Táž myšlenka byla to první, co mu blesklo hlavou, už když Lerue přišel se svou povídačkou o černém vlku. Když teď prohlédl jeho stopy, byl již doma – věděl, že to jsou stopy psa a ten pes že je černý. Potom došel k první pasti, z níž byla ukradena návnada.

Zaklel pod vousy. Návnada byla pryč, ale past nesklapnutá. Zašpičatělý kolíček, kterým byla návnada připíchnuta, byl hladce vytažen.

Celý ten den sledoval Bush McTaggart cestu, kterou Barí vyznačil svými stopami. Jednu past za druhou nacházel vykradenou. Na jezeře přišel na rozervaného vlka. Jeho prvotní znepokojivé vzrušení nad objevem, že má co dělat s Barím, pomalu ustupovalo náladě jiné – měnilo se ve vztek. A jak se den vlekl, jeho mizerná nálada se stále zhoršovala. Čtyřnozí piráti loveckých stezek mu nebyli zjevem neznámým, ale všichni – ať to byl vlk, liška či pes, když se stali v zlodějství odborníky – vykrádali obyčejně pouze několik pastí. V tomto případě však chodil lupič cílevědomě od jedné pasti ke druhé a otisky jeho tlap ve sněhu prozrazovaly, že se u každé zastavil. McTaggartovi připadalo, že se jeho dílo vyznačuje rafinovaností téměř lidskou. Otráveným návnadám se lupič pečlivě vyhýbal. Ani jednou nestrčil hlavu nebo tlapu do nebezpečného prostoru pasti. Zdánlivě zcela bezdůvodně roztrhal nádherného norka, jehož lesklá kožešina ležela teď v bezcenných cárech rozmetána po sněhu. Ke sklonku dne přišel McTaggart k pasti, v níž zahynul rys. Barí potrhal stříbřitý bok zvířete tak, že kožešina neměla nyní ani poloviční cenu. McTaggart hlasitě zaklel a vzteky ho až polilo horko.

Za soumraku došel k boudě, kterou si Pierre Eustach postavil v polovině lovecké stezky, a začal přehlížet dosavadní úlovek kožešin. Byla jich sotva třetina proti tomu, co mohl podle zkušeností očekávat; rys byl napůl zničený, jeden norek přetržený úplně vejpůl. Druhý den našel ještě větší zkázu, ještě víc pastí prázdných. Vzteky málem šílel. Když pozdě odpoledne došel do druhé chaty, nebyly Barího stopy ve sněhu určitě ještě ani hodinu staré. Třikrát za noc dokonce slyšel psa výt.

Třetího dne se McTaggart nevrátil na Lac Bain, ale pustil se opatrně do pronásledování Barího. Napadlo pár centimetrů čerstvého sněhu a Barí, jako by chtěl svého lidského nepřítele vydráždit k ještě zavilejší pomstychtivosti, prochodil křížem krážem okolí chaty v okruhu sta metrů a zanechal po sobě nepřehlednou změť stop. McTaggartovi trvalo dobrou půlhodinu, než se mu podařilo najít výchozí stopu, a tu pak sledoval asi dvě hodiny, až se ocitl v bažinaté houštině štíhlých jedlí. Barí se držel po větru. Občas zachytil pach svého pronásledovatele; snad desetkrát se zastavil a čekal, až se mu McTaggart přiblížil natolik, že slyšel praskot křovin, kterými se za ním prodíral, nebo tvrdé klepnutí, jak hlavní pušky zavadil o větev. A potom se Barí v náhlém vnuknutí, které znovu vyprovokovalo McTaggarta k nejpustšímu zaklení, stočil velkým obloukem dozadu a hnal se rovnou čarou zpátky k lovecké stezce. Když se tam k polednímu dostal i jednatel, zjistil, že Barí již začal znovu své dílo. Zakousl a sežral lapeného králíka; v délce půldruhého kilometru vykradl tři pasti a metl si to po traperské stezce opět přímo ke stanici Lac Bain.

Bush McTaggart se vrátil na svou stanici až pátého dne. Měl bohapustou náladu. Ze všech čtyř Francouzů byl v tu chvíli na stanici pouze Valence, a proto také jen Valence vyslechl, co se na stezce dálo; za chvíli slyšel ještě nadávky, kterými McTaggart častoval Marii. Oči rozšířené a celá vyděšená, s jednou tváří rudě planoucí, jak ji McTaggart uhodil, objevila se později Marie v obchodě. Zatímco jí skladník dával konzervu lososa, kterého si přál McTaggart k obědu, našel si Valence chvilku a pošeptal jí tiše do ucha:

„M’sieu Lerue chytil stříbrnou lišku,“ řekl s potlačovanou radostí. „On vás miluje, mon amie – milá přítelkyně, a do jara bude mít pohromadě nádherný úlovek – teď vám posílá ze svého srubu na Černém Bezocasém Medvídku tenhle vzkaz: Buď připravena utéct, až začne sníh měknout!“

Marie se na něj nedívala, ale dobře všechno slyšela, a když jí mladý skladník podával lososa, svítily jí oči tak zářivě, že po jejím odchodu řekl Valencovi:

„Šlaka rohatýho, chvílemi je ještě pořád krásná, Valenci!“

A Valence jen se záhadným úsměvem přikývl.

Kapitola 26

V polovině ledna ztratila válka mezi Barím a Bush McTaggartem již charakter pouhé epizody – pro zvíře se stala víc než pouhým chvilkovým dobrodružstvím a pro muže víc než pouhou vzrušující honičkou. Stala se pro ten čas hlavním smyslem jejich života. Barí se držel McTaggartovy lovecké stezky. Strašil na ní jako duch zhouby, a kdykoli znovu zvětřil pach jednatele z Lac Bain, pokaždé v něm ještě zesílil pudový dojem, že se mstí úhlavnímu nepříteli. Znovu a znovu přelstíval svým důvtipem McTaggarta; neustával obírat jeho pasti o návnady, a také v něm stále silněji rostla chuť roztrhat každou kožešinu, na kterou přišel; jeho největší radostí se stalo nikoli jídlo, nýbrž ničení. Jak míjely týdny, planul v Barím oheň nenávisti stále silněji, až nakonec chňapal a rval svými dlouhými tesáky i sníh ve stopě, kterou zanechaly McTaggartovy nohy. A celou tu dobu se hluboko pod vším jeho šílenstvím skrývala vidina Vrbky, vidina, která mu vyvstávala v mozku stále zřetelněji. Onen prvotní pocit velké opuštěnosti – ten stesk předlouhých dní a ještě delších nocí, jeho čekání a hledání na Šedé Potáplici – se vrátil a lehl mu na duši stejně tíživě jako za oněch prvních dní po tom, co se mu Nepísi ztratila. Za hvězdných nebo měsíčných nocí vysílal k obloze opět své lkavé volání po Vrbce a Bush McTaggart, poslouchaje v pozdní noci jeho vytí, cítil, jak mu po zádech přebíhá ošklivé mrazení.

Mužova nenávist byla jiná než nenávist zvířete, ale byla snad ještě zavilejší. U McTaggarta to nebyla pouze jednoznačná nenávist. Mísil se do ní nevysvětlitelný, pověrečný strach – něco, čemu se sice smál, co proklínal, ale co ze sebe nemohl ani vší mocí setřást právě tak, jako se Barí nemohl zbavit pachu jeho stop, který věčně dráždil jeho chřípí. Barí pro něj již dávno nepředstavoval jen zvíře samo; představoval mu nyní i Nepísi. A to právě byla ta posedlost, která se neodbytně uhnízdila v McTaggartově bohaprázdné mysli. Neuplynul teď jediný den, aby se v duchu nezabýval Vrbkou, nesnesla se a neskončila jediná noc, aby se mu ve snu nezjevila její tvář. Jedné bouřlivé noci se dokonce domníval, že venku ve skučícím větru slyší její hlas – a o necelou minutu později zaslechl z veliké lesní dálky tiché vytí. Té noci mu srdce svírala přímo drtivá hrůza. Celý se rozklepal. Kouřil dýmku, až ve srubu pro modrý dým nebylo vidět ani na krok. Proklínal Barího, proklínal bouři – ale neměl v sobě už tolik sebevědomí, tolik nabubřelé odvahy jako dříve. Nepřestával Barího nenávidět; stále ho nenáviděl tak silně, že ve větší nenávisti neměl v životě ještě žádného člověka – ale teď měl ještě o důvod víc, proč ho sprovodit ze světa. Poprvé ho to napadlo ve spánku, v jednom z jeho neklidných snů, a pak už ho to drželo – přesvědčení, že Barího vede k pustošení jeho lovecké stezky Nepísin duch!

Po čase přestal na stanici mluvit o „černém vlku“, který ho na stezce olupuje o úlovky. Kožešiny, poškozené Barího zuby, nikomu neukazoval a pečlivě je skrýval; nechával si prostě své tajemství pro sebe. Vyzvěděl postupně všechny intriky a úskoky traperů, lovících lišky a vlky na pokraji Velké pustiny. Zkusil tři různé jedy, jeden z nich tak prudký, že jediná spolknutá kapka znamenala smrt; zkusil strychnin v želatinových kapslích, v jelením loji, v sobím loji, v losích játrech, dokonce i v mase z dikobraza. A nakonec si při přípravě svých otrávených návnad dokonce namáčel ruce do bobřího tuku, dříve než začal manipulovat s jedy a masem, jen aby nikde nezanechal ani stopu lidského pachu. Po pozření jeho návnady hynuli vlci, lišky, ba i norek a hranostaj, ale Barí se k nim vždycky jen přiblížil – a nic víc. V lednu už otravoval McTaggart i ty návnady, které líčil do želez pod stříškami. Vyneslo mu to aspoň něco. Od této doby se totiž Barí již žádné jeho návnady nedotkl, nýbrž žral jen králíky, které si teprve sám v pastích zakousl.

Byl leden, když McTaggart Barího poprvé zahlédl. Byl v tom okamžiku právě bez pušky; před chvílí si Ji opřel o strom a teď k ní měl nějakých pět kroků. Zdálo se, jako by na to byl Barí čekal a přišel ho provokovat – neboť když jednatel náhle zvedl oči, stál Barí volně ve sněhu kus od zakrslé smrčiny, necelých dvacet metrů od něho, a bílé tesáky mu svítily a oči žhnuly jako jasné uhlíky. McTaggart vyvalil na chviličku oči, zrovna jako by zkameněl. Ano, je to Barí! Poznával jeho bílou hvězdu, i to ucho s bílou špičkou – a srdce se mu v prsou rozbušilo jako kladivo. Pomaloučku se začal šourat k pušce. Ale když už po ní natahoval ruku, Barí najednou zmizel jako blesk.

To vnuklo McTaggartovi nový nápad. Proklestil si lesem druhou stezku, která vedla souběžně s jeho stezkou loveckou, ale byla od ní vzdálena nejméně čtyři sta metrů. Všude tam, kde měl nalíčenou past, ať už to byla železa nebo tlučka, k ní tato nová stezka ostře zabočovala klínem v podobě sevřeného písmene V; po něm se pak mohl ke své lovecké stezce přiblížit zcela nepozorován. Věřil, že tímto uskokem se mu časem určitě podaří dostat psa na mušku. A opět to byl z těch dvou člověk, kdo bral na pomoc rozumovou úvahu, a opět to byl člověk, kdo prohrál. Hned první den, kdy po nové stezce vykročil McTaggart, rozběhl se po ní i Barí. Zpočátku ho chvíli mátla. Třikrát přeběhl mezi starou a novou stezkou sem a tam. Ale pak už nebyl na pochybách. Nová stezka byla čerstvá stopa, a proto šel ve šlépějích jednatele z Lac Bainu po ní. McTaggart nevěděl, co se děje, dokud se touž cestou nevracel – teprve pak vyčetl všechno ze sněhu. Barí navštívil všechny pasti a ke každé bez výjimky se přiblížil od špice onoho sevřeného V. Po týdnu marného pronásledování, číhání v záloze, plížení po větru točícím se do všech světových stran – po dnech, kdy McTaggart samým proklínáním a bezmocnými výbuchy zlosti byl snad dvacetkrát na prahu šílenství, dostal najednou další nápad. Přišlo to skoro jako vnuknutí shůry a bylo to tak jednoduché, že nechápal, jak je vůbec možné, že si na to nevzpomněl již dříve.

Spěšně se vrátil na stanici Lac Bain.

Druhý den hned na úsvitě byl už zase na stezce. Tentokrát měl na zádech batoh, v němž si nesl tucet silných vlčích želez, čerstvě smočených v bobřím tuku, a králíka, kterého minulý večer chytil do oka. Občas pohlédl starostlivě na oblohu. Byla jasná až do pozdního odpoledne, kdy se od východu začaly valit kupy temných mraků. O půl hodiny později se už řídce snášely první sněhové vločky. McTaggart zachytil jednu na hřbet své silné palečnice a bedlivě ji zkoumal. Byla suchá a prachová. Spokojeně se zasmál – to právě potřeboval. Do rána napadne určitě dobrých patnáct centimetrů nového sněhu a zakryje všechny stopy na stezkách!

Hned u nejbližší budky s pastí se zastavil a rychle se pustil do práce. Nejdříve zahodil otrávenou návnadu, nalíčenou v železech, a nahradil jí králíkem. Potom začal klást své vlčí pasti. Troje železa položil těsně k otevřené straně přístřešku, kudy se bude Barí muset pro návnadu natáhnout. Zbývajících devět pastí rozložil porůznu kolem ve vzdálenostech třicet až čtyřicet centimetrů od sebe, takže když byl s prací hotov, chránil boudu s návnadou nepropustný pás pastí. Řetězy od želez nezakotvil, nýbrž nechal je jen volně ležet ve sněhu. Jestliže se Barí chytí do jedněch želez, chytne se pak i do jiných, a proto je není třeba kolíkovat. Jakmile svou práci skončil, spěchal McTaggart houstnoucím soumrakem zimního večera dál ke své lovecké chatě. Byl výborně naladěn. Tentokrát je vyloučeno, aby mu jeho tah nevyšel. Cestou od Lac Bain sklapl všechny pasti. V žádném z těch želez nenajde Barí nic k snědku, dokud nedojde k tomuto „hnízdu“ dvanácti silných vlčích pastí.

Té noci napadlo opravdu téměř dvacet centimetrů sněhu a celý svět se zdál zahalen do nádherného bílého roucha. Stromy a keře byly ověšeny sněhem jako péřovými girlandami; balvanům nasadil sníh vysoké bílé čepice a pod nohama byl tak nadýchaný, že patrona puštěná z ruky propadla až na dno nové vrstvy. Barí se vydal po lovecké stezce časně. Počínal si toho rána opatrněji, protože po stopách McTaggartových sněžnic nepronikal novým sněhem žádný pach, který by ho vedl. Na první past narazil asi v polovině cesty mezi Lac Bainem a loveckou chatou, v níž čekal jednatel. Byla spuštěná a nebyla v ní žádná návnada. Sledoval stezku dál, běžel od pasti k pasti, ale všechna železa nacházel sklapnutá a všechna bez návnady. Nedůvěřivě větřil do všech stran, marně se snaže pochytit závan čpavého kouře nebo pachu člověka. Někdy k polednímu došel k „hnízdu“ – k oněm dvanácti zrádným pastím, číhajícím na něj se zejícími čelistmi patnáct centimetrů pod povrchem sněhu.

Plnou minutu stál hezký kus od nebezpečného pásma a jen větřil a poslouchal. Viděl pod stříškou králíka a zuby mu až cvakly, jak hladově polkl. Popošel o krok blíž. Stále byl ale nedůvěřivý – z jakéhosi neznámého a nevysvětlitelného důvodu cítil ve vzduchu nebezpečí. Úzkostlivě po něm pátral nosem, očima i ušima. Ale všude kolem něho bylo jen nesmírné ticho a hluboký klid. Znovu mu cvakly zuby. Tiše zakňučel. Co ho to vzrušuje? Kde je to nebezpečí, které nenachází ani očima, ani čichem? Pomalu obešel boudu s pastí dokola; obešel ji ještě třikrát, s každým kruhem se k ní trochu přibližuje – až nakonec nohama bezmála zavadil o vnější kruh želez. Stál bez hnutí další minutu; uši se mu sklopily nazad; přes všechnu svůdnou vůni králíka něco ho táhlo pryč. Ještě okamžik a byl by se otočil k odchodu, ale vtom se najednou – a to přímo za ochrannou stěnou přístřešku – ozvalo divoké, jakoby myší zapištění a vzápětí spatřil Barí hranostaje, bělejšího než sníh, hladově se zahryznout do králičího masa. Rázem zapomněl na svou podivnou předtuchu. Zuřivě zavrčel, ale jeho nebojácný malý sok neuhnul od svého hodování ani o centimetr.

A tak Barí skočil – rovnou do „hnízda“, které mu Bush McTaggart nastražil.

Kapitola 27

Nazítří ráno zaslechl Bush McTaggart řinčení řetězu, když byl ještě půl kilometru od „hnízda“. Je to rys? Je to kuna? Je to vlk nebo liška? Nebo snad Barí? Zbývající vzdálenost bezmála utíkal, až nakonec doběhl k místu, odkud mohl na past vidět – a srdce se mu radostí div nerozskočilo, když spatřil, že chyceným zvířetem je jeho nepřítel. Blížil se k němu však opatrně, s puškou stále připravenou k ráně pro případ, že by se pes nějakou náhodou přece jen osvobodil.

Barí ležel na boku; vyčerpáním těžce oddychoval a třásl se bolestí. Z McTaggartových rtů zabouřil jásavý výkřik, když přistoupil blíž a podíval se na sníh. Byl na několik metrů kolem boudy tvrdě udusaný, jak Barí sebou zmítal, a celý zkropený krví. Většina krve pocházela z Barího tlamy. Kapala mu z ní i nyní, když nenávistně hleděl na svého nepřítele. Ocelové čelisti, skryté pod sněhem, vykonaly své nelítostné dílo dobře. Jednu přední nohu měl chycenou skoro až pod prvním kloubem; v železech měl i obě zadní nohy; čtvrtá past mu zahryzla zuby do boku, a když si rval její čelisti z těla, vytrhl si s nimi i kus kůže zvíci poloviny McTaggartovy dlaně. Na sněhu bylo jasně napsáno, jak zoufale po celou noc pes zápasil; krvácející čelisti svědčily o tom, jak marně se zuby pokoušel rozlomit ocelová pouta, která ho věznila. Těžce oddychoval, oči měl podlité krví. Ale ani teď, po tolika hodinách mučivé bolesti, nebyly jeho bojovný duch a odvaha zlomeny. Když spatřil McTaggarta, vyskočil prudce na nohy, ale téměř okamžitě mu to strhlo zadek zase do sněhu. Přední nohy měl však vzepřeny. Hlavu držel zvednutou vzhůru, hruď měl vypjatou a zlostné vrčení, které mu bublalo z hrdla, si zuřivostí nezadalo s tygřím. Tady konečně – sotva tři čtyři metry před ním – stál jediný tvor na celém světě, kterého nenáviděl ještě víc než vlčí plémě. A přitom byl bezmocný – právě tak bezmocný jako tehdy, když se chytil do králičího oka.

Jeho zuřivé vrčení však teď už Bushe McTaggarta nechávalo chladným. Viděl, jak beznadějně mu je pes tentokrát vydán na milost a nemilost, a s jásavým smíchem si opřel pušku o strom, stáhl si palečnice a začal si nacpávat dýmku. Konečně dosáhl vítězství, po kterém tolik prahl, a také příležitosti k mučení, na kterou čekal. Choval v srdci nenávist právě tak vražednou jako Barí – nenávist, jakou dovede pojmout snad jen člověk k člověku. Původně měl v úmyslu prohnat psu kouli hlavou, hned jak ho dopadne. Tohle bude ale lepší – dívat se, jak pomaloučku dodělává; báječně se na jeho účet bavit stejně, jak škodolibě by dovedl špičkovat člověka; procházet se kolem něho, poslouchat ten řinkot želez a vidět kapat čerstvou krev, až se bude Barí na zmrzačených nohou svíjet a natáčet, aby byl tím svým zmučeným tělem neustále k němu obrácen čelem. Bude to nádherná pomsta. Byl myšlenkami na ni tak zaujat, že ani neslyšel šustot sněžnic, který se blížil odněkud zezadu. Teprve hlas – mužský hlas – ho z jeho úvah vytrhl. Prudce se otočil.

Byl to cizinec, muž jistě o deset let mladší než McTaggart. Alespoň nevypadal na víc než na pětatřicet nebo šestatřicet, i přes světlou bradku krátce přistřižených vousů. Patřil k onomu typu lidí, kteří jsou průměrnému člověku hned na první pohled sympatičtí; dělal dojem chlapce, a přesto to byl muž. Jeho oči se zpod lemu kožešinové čapky dívaly na svět upřímně; postavu měl pružnou jako Indián a v jeho obličeji nebylo ani stopy po obvyklých tvrdých rysech lidí z divočiny. A přesto věděl McTaggart ještě dříve, než muž vůbec promluvil, že cizinec mužem divočiny je, že jí patří tělem i duší. Čepici měl z kuny. Na sobě měl kabát z jemně vyčiněné sobí kůže, která nepropouští vítr, na bocích stažený širokým opaskem a lemovaný indiánským třásněním. Vnitřek kabátu byl podšitý kožešinou. Cestoval na dlouhých, úzkých zálesáckých sněžnicích; malou, pevně staženou tornu měl řemeny zavěšenou na zádech; pušku nesl v celtovém pouzdře. Od čepice až po sněžnice svědčilo prostě všechno o tom, že je už dlouho na cestách; kdyby se na to byl někdo McTaggarta ptal, byl by hádal, že muž za posledních pár týdnů ušel přinejmenším tisíc kilometrů. Byla to však jiná myšlenka než tato, při níž se až zachvěl, jak ho po zádech podivně zamrazilo – totiž náhlý strach, jestli si náhodou třeba i jen pouhý náznak pravdy nenašel nějakým záhadným způsobem cestu dolů na jih – pravdy o tom, co se odehrálo na Šedé Potáplici – a jestli snad tento zcestovalý cizinec neskrývá pod svým kabátem ze sobí kůže odznak Královské severozápadní jízdní policie. V tom okamžiku se ho zmocnil skoro panický děs a nebyl schopen vypravit ze sebe slovo.

Neznámý až dosud nepromluvil, pouze překvapením vykřikl. A pak řekl, upíraje oči na Barího:

„Pánbůh s námi, vy jste ale dal tomu ubožákovi pořádně do těla!“

Něco v jeho tónu McTaggarta uklidnilo. V tom hlase nebylo žádné podezření; jednatel viděl, že neznámý jeví větší zájem o chycené zvíře než o něj. Zhluboka se nadechl.

„Vykrádá pasti,“ řekl.

Neznámý se zadíval na Barího se vzbuzeným zájmem. Zapíchl pušku pažbou do sněhu a popošel k němu kousek blíž.

„Ještě jednou Pánbůh s námi – vždyť je to pes!“ zvolal.

McTaggart pozoroval zezadu muže očima pichlavějšíma než fretka.

„Ano, pes,“ odpověděl. „Divoký pes – při nejmenším z poloviny vlk. Okradl mě tuhle o kožešiny v ceně dobrého tisíce dolarů.“

Neznámý si sedl před Barím na paty, opřel se rukama v palečnicích o kolena, a jak se pousmál, zaleskly se mu bílé zuby.

„Chudáčku!“ řekl soucitně. „Tak ty tedy vykrádáš pasti, co? Jsi lupič, viď? A – teď tě dostala policie! Ale – ještě jednou Pánbůh s námi – moc poctivou hru s tebou teda nehrála!“

Vstal a pohlédl zpříma na McTaggarta.

„Musel jsem na něj nastražit tadyhle ty všechny pasti,“ vysvětloval omluvně jednatel a tvář mu pod upřeným pohledem cizincových modrých očí lehce zbrunátněla. Pak mu ale stoupla odvaha. „A v nich taky bude pomaloučku chcípat. Nechám ho tady pojít hladem, ať si tu zcepení za všechnu škodu, kterou mi natropil.“ Sáhl pro svou pušku a s očima upřenýma na neznámého a s prstem připraveným na spoušti dodal: „Já jsem Bush McTaggart, jednatel na stanici Lac Bain. Jdete tím směrem, m’sieu?“

„Jen pár kilometrů. Mě vede cesta nahoru – na sever za Velkou pustinu.“

McTaggart pocítil opět to nepříjemné zamrazení.

„Úřední důvody?“ zeptal se.

Cizinec přikývl.

„To jako – policie?“ naléhal McTaggart.

„No ovšem – samozřejmě – policie,“ odpověděl cizinec a zahleděl se jednateli přímo do očí. „A teď vás požádám, m’sieu, abyste v souladu se zákony prokázal jeden akt milosrdenství – a prohnal tomuto zvířeti kouli hlavou, dříve než odejdeme. Budete tak laskav? Nebo to mám udělat já?“

„Zákon traperské stezky je nechat vykradače pastí shnít v pasti,“ namítl McTaggart. „A tohle zvíře byl učiněný ďábel. Jestli nevěříte, tak já vám řeknu, co všechno…“

Rychle, ale přesto bez vynechání sebemenšího detailu vyprávěl o týdnech a měsících svého boje s Barím; o nervy drásající marnosti všech svých úskoků a nástrah a o chytrosti zvířete, která drásala jeho nervy ještě víc. A to zvíře se mu teď konečně podařilo chytit do pasti.

„Byl to ďábel – prohnaný ďábel!“ zvolal vášnivě, když skončil své vylíčení. „A teď řekněte, co byste udělal vy – zastřelil ho, nebo byste ho tady nechal ležet, aby pomaloučku dochcípal, jak si takový neřád zaslouží?“

Cizinec se díval na Barího. Když odpovídal, měl tvář odvrácenou od McTaggarta.

„Snad máte pravdu. Ať tu ten lotr pojde. No a jestli máte namířeno na Lac Bain, m’sieu, svezu se teď kousek s vámi. Prve jsem nějak uhnul z cesty a potřebuju ještě pár kilometrů, než se dostanu zase do svého hlavního směru.“

Vytáhl pušku ze sněhu. McTaggart kráčel první. Když šli půl hodiny, cizinec se zastavil a ukázal na sever.

„A teď rovnou čárou tam – dobrých osm set kilometrů,“ řekl tak lehkým tónem, jako by to chtěl zdolat ještě do večera. „Tady vás opustím.“

Nepodal McTaggartovi ruku na rozloučenou, ale než odešel, ještě prohodil:

„Můžete podat hlášení, že vaším krajem prošel John Madison.“

Potom zmizel ve vysokém lese a šlapal necelý kilometr přímo na sever. Pak ale zahnul na západ a po dalších třech kilometrech chůze zabočil v pravém úhlu na jih. A za hodinu po tom, co se rozešel s McTaggartem, seděl znovu na patách před Barím, téměř na dosah ruky od něho.

A vykládal mu, jako by si povídal s nějakým lidským přítelem:

„Tak takovéhle věci jsi tedy tropil, kamaráde! Vykrádal jsi pasti, co? A proto jsi zločinec! Vyvrhel! A dva měsíce jsi mu vypaloval rybník, viď? No vidíš, a jenom proto, že jsi lepší zvíře než on, tě tady chce nechat dodělat, jak nejpomaleji to půjde. Ty a vyvrhel, zločinec!“ Jeho hlas přešel v dobrosrdečný smích – v takový, který zapůsobí zvláštním kouzlem na každého, i na zvíře. „Je to úplná fraška. Měli bychom si potřást prackou, hochu, na mou duši! Jsi prý divoch. Ale já přece taky! Řekl jsem mu, že se jmenuju John Madison. To pravda není! Jsem Jim Carvel. Ach Bože! Ale jinak jsem přece neřekl nic víc než „policie“. A to pravda je! V tom jsem nelhal. Vždyť mě hledá celá ta mašinérie – kdejaký všivý policajt od Hudsonova zálivu až po řeku Mackenzie. Policie je ten důvod, proč utíkám! Plácneme si, kamaráde? Jsme na jedné lodi a já jsem opravdu rád, že jsem tě našel!“

Kapitola 28

Jim Carvel natáhl ruku k symbolickému stisku a bublavé vrčení, které tlumeně klokotalo Barímu v hrdle, se pomalu tišilo. Muž se zvedl. Chvíli stál, dívaje se v tu stranu, kam odešel Bush McTaggart, a pokuckával se tichým, pobaveným smíchem. I v tom jeho zvláštním, zdušeném smíchu znělo něco sympatického. Přátelská vlídnost byla i v jeho očích a blýskavých zubech, když se znovu podíval na Barího. Měl v sobě cosi, co jako by přímo rozsvěcovalo ten šedivý den a ohřívalo štiplavě chladný vzduch – něco nevšedního, co zalévalo okolí radostným optimismem a ovzduším družnosti, podobně jako světnici svým teplem zalévá rozpálená pec. Barí to dobře cítil. Poprvé od chvíle, co se oba muži objevili, povolilo napětí ve svalech jeho pastmi porvaného těla; hřbet jako by se mu sesul; zuby cvakaly, jak se třásl bolestí. Tomu muži svou slabost prozradil. V krví podlitých očích měl dychtivý výraz, když pozoroval Carvela – muže, který se sám označil za psance. A Jim Carvel k němu znovu natáhl ruku – tentokrát o hodně blíž.

„Ty chudáku,“ řekl a úsměv v tváři mu pohasl. „Ty chudáku!“

Ta slova byla pro Barího přímo jako pohlazení – bylo to první polaskání, které zažil od chvíle, kdy ztratil Nepísi a Pierrota. Spustil hlavu, až mu dolní čelistí spočinula naplocho na sněhu. Carvel viděl, jak mu z ní pomalu kane krev.

„Ty chudáku!“ opakoval.

Nebylo ani stopy strachu v pohybu, jímž k Barímu vztáhl ruku. V jeho gestu byla naprostá důvěra, pramenící z velkého a upřímného soucitu. Ruka se dotkla Barího hlavy a s bratrskou vlídností ho po ní popleskala, a potom – pomalu a trochu opatrněji – se sunula k pasti, svírající Barímu přední packu. Barí se ve svém už napůl šíleném mozku namáhal pochopit všechno, co se děje, ale celá pravda mu svitla až v okamžiku, kdy ucítil, jak se ocelové čelisti želez rozevírají, a když z nich mohl vytáhnout nohu. Pak udělal něco, co ještě neudělal žádnému jinému tvoru kromě Nepísi. Vyplázl jazyk a jedním horkým tahem olízl Carvelovi ruku. Muž se zasmál. Svýma silnýma rukama otevřel i ostatní pasti a Barí byl svobodný.

Chviličku zůstal ležet úplně bez hnutí, oči přímo zavěšené na muži. Carvel se mezitím posadil na zasněžený konec březového kmene a nacpával si dýmku. Barí ho pozoroval, jak si ji zapaluje; s nově vzbuzeným zájmem zaregistroval první nafialovělý obláček kouře, který vypustil Carvel z úst. Muž neseděl ani na délku dvou pasťových řetězů od něho – a zubil se na Barího.

„Vzchop se, kamaráde, jen trochu kuráže!“ povzbuzoval ho. „Kost nemáš zlomenou žádnou. Jsi jen kapánek ztuhlý. Měli bychom odtud raději koukat co nejdřív zmizet.“

Stočil tvář směrem k Lac Bain. Stále se nemohl zbavit podezření, že by se McTaggart mohl třeba vrátit. Totéž podezření snad napadlo i Barího, neboť když se na něj Carvel opět podíval, stál již na nohou, i když se trochu potácel, jak se namáhal udržet rovnováhu. V příštím okamžiku shodil psanec z ramen tornu a rozvazoval ji. Hrábl do ní rukou a vytáhl kus syrové zvěřiny.

„Dnes ráno jsem ho střelil,“ vysvětloval Barímu. „Ročák, křehký jako koroptvička – a tenhle kus je zrovna to nejchutnější sousto, jaké kdo kdy zpod nějaké páteře vyřízl. Na, ochutnej to!“

Hodil maso Barímu. Ve způsobu, jakým bylo přijato, nebyl ani stín jakékoli nedůvěry. Barí byl vyhladovělý – a maso mu hodil přítel. Zabořil do něho zuby. A jeho čelisti je začaly chroustat a rozemílat. Do krve se mu vléval nový oheň, zatímco hodoval, ale ani na okamžik nespustil své zarudlé oči z mužovy tváře. Carvel si hodil tornu zase na záda. Vstal, chopil se pušky, vklouzl do sněžnic a otočil se tváří k severu.

„Pojď, hochu,“ řekl. „Musíme jít.“

Bylo to vybídnutí tak samozřejmé, jako by ti dva byli spolu ve vší svornosti putovali snad odjakživa. Možná, že to nebylo jen pouhé vyzvání, ale do určité míry i rozkaz. Barí tím byl zmaten. Plnou půl minuty stál bez hnutí na místě a díval se upřeně za Carvelem, jak dlouhými kroky míří na sever. Pak mu projelo tělem náhlé křečovité škubnutí; otočil hlavu k Lac Bain; znovu se podíval za Carvelem; a z hrdla mu uniklo slabounké zakňučení, jen o málo hlasitější než normální dech. Muž v té chvíli už bezmála mizel v husté smrčině. Zastavil se a ohlédl.

„Tak jdeš, hochu?“

I na tu dálku Barí rozeznával, jak se na něj přívětivě usmívá; viděl mužovu zvoucí ruku a slyšel hlas, který v něm probouzel nové pocity. Tenhle hlas byl jiný než Pierrotův. Pierrota nikdy nemiloval. Ani nebyl tak měkký a melodický jako hlas Vrbčin. Poznal v životě jenom několik mužů, a žádný v něm nevzbuzoval plnou důvěru. Tento hlas ho však odzbrojoval. V jeho laskavé výzvě bylo cosi kouzelně vábivého. Nechtěl se jeho kouzlu bránit. Zčistajasna v něm vzkypěla touha sledovat toho cizince, běžet mu těsně v patách. Poprvé v životě ho posedla žhavá touha po přátelství s mužem. Nehnul se však, dokud Jim Carvel nezašel do smrčiny. Teprve potom ho klusem dohnal.

Na tu noc se utábořili v husté partii vzrostlého borového a jedlového lesa asi patnáct kilometrů na sever od Bush McTaggartovy lovecké stezky. Už dvě hodiny padal sníh a dokonale zakryl všechny jejich stopy. A padal stále dál, jenže hustým baldachýnem větví nepropadla z té bílé záplavy ani jediná vločka. Carvel si postavil svůj malý hedvábný stan a rozdělal oheň; byli již po večeři a Barí ležel na břiše, hlavou otočen k psanci a téměř na dosah jeho ruky. Carvel seděl zády opřen o strom a labužnicky si pokuřoval. Byl vysvlečený z kabátu a bez čepice a v teplé záři ohně vypadal téměř chlapecky mladě. Ale ani v tomto osvětlení neztratila jeho brada nic ze své pevnosti, ani jeho oči svůj průzračný jas a bystrost.

„To dělá člověku dobře, mít někoho, s kým může mluvit,“ vykládal Barímu. „Někoho, kdo rozumí a dovede mlčet. Chtěl sis už někdy zavýt, ale neměls kuráž? Vidíš, to je můj případ. Kolikrát jsem už div nepukl, jakou jsem měl chuť si s někým popovídat, ale nešlo to.“

Zamnul si ruce a natáhl je proti ohni. Barí sledoval každý mužův pohyb a pozorně poslouchal každý zvuk, který mu vyšel z úst. V očích se mu nyní zračila jakási směs němé oddanosti a zbožné úcty – pohled, který hřál Carvela u srdce a zmírňoval tíživý pocit nesmírné opuštěnosti a prázdnoty noci. Barí se zatím připlazil blíž k mužovým nohám a Carvel se náhle naklonil a pohladil ho po hlavě.

„Já jsem černá ovce, kamaráde,“ zasmál se. „To o mně netušíš – ani tušit nemůžeš. Chceš vědět, co se stalo?“ Na okamžik se zamlčel a Barí se na něj upřeně zadíval. Potom Carvel pokračoval, jako by mluvil k člověku. „Počkejme – vždyť ono už to je pět let. Teď v prosinci to bylo přesně pět roků, těsně před vánocemi. Měl jsem tátu. Byl to pašák, ohromný chlap, ten můj táta. Mámu jsem neměl – jen toho tátu, a my dva jsme byli jedna duše jedno tělo. Chápeš? A tu se z ničeho nic vynořil smrdutý skunk, jmenoval se Hardy, a jednoho dne ho zastřelil, protože táta byl jeho politický odpůrce. Obyčejná sprostá vražda. A oni toho skunka nepověsili! Ne, kamarádíčku, oni ho nepověsili! Měl příliš mnoho peněz a příliš mnoho vlivných politických přátel – a proto ho nechali vyváznout s ubohými dvěma roky káznice. Jenže on se tam ani nedostal. Opravdu – Bůh je můj svědek, on se tam vůbec nedostal!“

Carvel si zamnul ruce, až mu zapraskalo v kloubech. Tvář se mu rozjasnila vítězoslavným úsměvem a v očích mu blýskalo odleskem od ohně. Barí se zhluboka nadýchl – čistě náhodou; ale přesto to byl napjatý okamžik.

„Ne, on se do káznice nedostal, příteli,“ pokračoval Carvel, dívaje se opět přímo na Barího, „protože moje maličkost dobře věděla, co by to znamenalo. Do roka by byl dostal milost. A můj táta, ta druhá, větší půlka mého já, spal už v hrobě. Tak jsem se sebral a rovnou tam před očima soudce, a před očima advokátů, i před očima celé jeho vzácné rodiny a přátel jsem jednoduše k tomu smradlavému skunkovi přistoupil – a zabil jsem ho! A podařilo se mi utéct. Vyskočil jsem oknem, dřív než se vzpamatovali, a namířil jsem si to do divočiny a od té doby nedělám nic jiného, než v jednom kuse brázdím její stezky a polykám kilometry. Ale myslím, hochu, že Pánbůh je na mé straně. Předminulé léto aspoň udělal jednu moc divnou věc, aby mi pomohl – zrovna když Královská jízdní policie mi byla už skoro v patách a vypadalo to pro mě moc bledě. V okolí Sobího jezera našli utopeného člověka, bylo to právě v končině, kde mysleli, že mě už konečně uhnali. A dobrotivý Bůh dal, že ten muž se mi tolik podobal, že ho pohřbili pod mým jménem. A tak se tedy stalo, kamaráde, že úředně jsem mrtvý. Teď už se nemusím bát, pokud to ovšem vydržím ještě rok nebo dva a nebudu se s lidmi zrovna moc bratříčkovat; jsem z hloubi duše přesvědčený, že to takhle zařídil sám Bůh, aby mi pomohl z té šeredné bryndy. Co si o tom myslíš, ty, hm?“

Naklonil se kupředu pro odpověď. Barí celou jeho řeč pozorně poslouchal a snad jistým způsobem i rozuměl. Nyní mu však k uším dolehl jiný zvuk než Carvelův hlas. S hlavou těsně u země ho zaslechl docela zřetelně. Zakňučel; jeho zakňučení však přešlo rychle v zavrčení; bylo velmi tiché, ale Carvel v něm přesto rozeznal varovný tón. Narovnal se. Potom vstal a otočil se čelem k jihu. Barí stál vedle něho, nohy napjaté a hřbet zježený.

Po chvilce řekl Carvel:

„Tvoji příbuzní, kamaráde. Vlci.“

A šel si do stanu pro pušku a náboje.

Kapitola 29

Když vyšel ze stanu, stál Barí s tělem napjatým^ strnulý jako kamenná socha. Carvel se na chviličku zastavil a mlčky a se zájmem ho v tichu noci pozoroval. Odpoví pes na volání smečky? Patří k ní? Uteče mu – teď? Vlci se blížili. Nekličkovali, jako by kličkoval sob nebo jelen, nýbrž hnali se v rovné čáře – a to přímo na jejich tábor. Carvel si lehce vysvětlil, o čem ten přímý běh svědčí. Celé odpoledne zanechávaly totiž Barího nohy ve svých šlépějích pach krve; vlci narazili na tuto stopu jejich cesty v hlubokém lese, kde ji padající sníh nezakryl. Carvel nebyl znepokojen. Za pět let svých toulek mezi polárními kraji a jezerní hornatinou se již vícekrát setkal a přímo střetl s vlky. Jednou by byl již málem prohrál, ale to bylo daleko na volných pláních Velké pustiny. Dnes však měl oheň a v případě, že by mu snad došlo dříví, bylo kolem dost stromů, na které by se mohl vyšplhat. Všechna jeho starost se nyní soustřeďovala pouze na Barího. A proto řekl docela nenuceně, hlasem co nejlhostejnějším:

„Ty se k nim nepřidáš, viď, kamaráde?“ Barí nedal nijak najevo, zda jeho slova vůbec slyšel. Ale Carvel, stále ho bedlivě pozoruje, viděl, jak se mu chlupy na hřbetě naježily jako kartáč, a navíc slyšel, jak Barímu v hrdle zvolna sílí zlostné vrčení, signalizující přímo vražednou nenávist. Bylo to stejné zavrčení, jaké zadrželo jednatele z Lac Bain, a Carvel otevřel závěr pušky, aby se přesvědčil, je-li všechno v pořádku, a pod vousy se spokojeně zasmál. Barí možná jeho smích zaslechl. Snad pro něj něco znamenal, neboť vzápětí otočil hlavu a s ušima sklopenýma se podíval nahoru na svého druha.

Vlci se nyní neozývali. Carvel věděl, co to znamená, a vypjal se k ostražitosti ještě větší. Klapnutí pojistky na pušce vydalo v mrtvém tichu ostře kovový zvuk. Několik dalších minut neslyšeli pak nic než praskot ohně. Náhle sebou Barí škubl, jako když do něho střelí. Uskočil a otočil se proti stromům za Carvelovými zády, hlavu nataženou do jedné čáry se hřbetem. Jeho skoro třícentimetrové tesáky jen svítily, jak je zlověstně cenil a vrčel do černých hlubin lesa za kruhem, osvíceným září ohně. I Carvel se bleskurychle otočil. To, co spatřil, bylo přímo příšerné. Pár očí planoucích zelenavým ohněm, a hned vedle další dvojice a další a další – bylo jich tolik, že by je ani nebyl mohl spočítat. Až se mu zatajil dech. Podobaly se očím kočičím, jenže byly mnohem větší. Některé z nich, na které dopadala přímo zář ohně, žhnuly červeně jako řeřavé uhlíky, jiné se blýskaly modrozeleně – živá planoucí světýlka bez těla. Rychlým pohledem přelétl celý kruh černého lesa. Svítily i jinde; byly na všech stranách, všude, kolem dokola, ale nejhustší byly na té straně, kde je spatřil nejdříve. V těchto prvních několika vteřinách zapomněl na Barího, omráčen hrůzou téměř až k strnulosti při pohledu na ten příšerný kruh strašidelných očí smrti, který je cele obkličoval. Číhalo tam padesát, snad sto vlků, kteří v celé té barbarské divočině nemají strach z ničeho než z ohně. Připlížili se úplně neslyšně, pod jejich měkkými tlapami nezapraskala ani jediná přelomená větvička. Kdyby byli přišli později, a oni by už spali a oheň byl vyhaslý…

Zachvěl se, ale v mžiku u něho rozvaha nabyla zase vrchu nad vzrušením. Původně nechtěl střílet, leda v případě krajní nutnosti, ale nyní mu puška vyletěla bleskurychle k rameni a vyslala proud ohně do míst, kde byla hradba očí nejhustší. Barí věděl, co znamenají výstřely, a překypuje šílenou touhou vrhnout se některému ze svých nepřátel na hrdlo, vyřítil se týmž směrem. Carvel zděšeně vykřikl, když Barí vyrazil. Viděl místo jeho těla jen šmouhu, jak bleskově se mihlo, a pak Barího pohltila tma; v témže okamžiku uslyšel třesk vražedných tesáků a temný náraz střetnuvších se těl. Projelo jím divoké vzrušení. Pes zaútočil sám – kdežto vlci čekali. To mohlo skončit jen jediným způsobem. Jeho čtyřnohý druh skočil přímo do číhajících čelistí Smrti!

Odněkud ze tmy se k němu neslo hltavé chňapání oněch čelistí. Bylo to příšerné. Odhodil prázdnou pušku na zem a ruka mu sjela ke koltu 11,5 mm u pasu. S velkou automatickou pistolí před očima se pak vrhl do lesní tmy a z plných plic vyrážel divoký řev, který bylo možno slyšet snad dva kilometry daleko. Jeho hlas se mísil se štěkotem koltu, který plival nepřetržitý déšť ohně do změti rvoucích se šelem. V automatické pistoli bylo osm ran a Carvel nepřestal křičet a neustoupil zpátky do okruhu světla, dokud spoušť neklapla s kovovým cvaknutím naprázdno. Těžce oddychoval a poslouchal. Ve tmě neviděl již žádné oči ani neslyšel pohyb nějakých těl. Svým nečekaným prudkým výpadem celou tu vlčí hordu rozehnal. Ale co pes? Zadržel dech a napínal zrak. Z přítmí lesa se do kruhu světla vlekl stín. Byl to Barí. Carvel se k němu rozběhl, nadzdvihl ho, podebral ho pod lopatkami a v náručí ho donesl k ohni.

Z Carvelových jasných očí nemizel ještě dlouho potom údiv. Nabil znovu své zbraně, přiložil na oheň další dříví a z torny vydoloval několik hadříků a ovázal jimi Barímu tři nebo čtyři nejhlubší rány na nohou. A při tom se snad desetkrát nechápavě a s úžasem ptal:

„Co to do tebe u ďasa vlezlo, kamaráde, žes tohle udělal? Co můžeš mít zrovna ty proti vlkům?“

Celou tu noc nezamhouřil oko a bedlivě hlídal.

Společná příhoda s vlky smazala poslední stín nejistoty, pokud snad ještě nějaká mezi mužem a psem zbývala. Když potom putovali pomalu dál na severozápad, pečoval Carvel o Barího tak starostlivě, jak by snad neošetřoval ani nemocné dítě. Kvůli jeho zranění urazili každý den jen několik málo kilometrů. Barí to pochopil a v srdci mu zapouštěla stále pevnější a pevnější kořeny oddaná láska k muži, který měl ruce stejně jemné jako Vrbka a jehož hlas ho naplňoval hřejivým pocitem bezmezného přátelství. Vůbec se ho už nebál, ani k němu neměl nedůvěru. A pokud jde o Carvela, ten zase měl oči otevřené. Nesmírná prázdnota okolního světa a jejich osamělost mu skýtaly příležitost uvažovat i o zdánlivě podružných maličkostech, a tak se stalo, že den ze dne pozoroval Barího se stále větší bedlivostí. Nakonec učinil objev, který v něm vzbudil hluboký zájem. Kdykoli se na své pouti zastavili, pokaždé se Barí otočil čelem k jihu; a když se utábořili, nabíral nejčastěji vítr vanoucí od jihu. To považoval Carvel za docela přirozené, protože jeho stará loviště ležela zřejmě někde tam dole. Ale s postupem času si začal u Barího uvědomovat ještě ledaco jiného. Barí totiž občas tiše kňučel, když se zadíval zpátky do dalekého kraje, odkud přicházeli, a v těch dnech také vždy jevil mimořádně silný nepokoj. Ničím sice nenaznačoval, že by chtěl Carvela opustit, ale Carvel začínal nabývat čím dál tím pevnějšího přesvědčení, že ke psu doléhá od jihu nějaké tajemné volání.

Carvel měl v úmyslu stočit se do končiny Velkého Otročího jezera, dobrých třináct set kilometrů na severozápad, dříve než sníh rozbředne. Tam hodlal počkat, až rozmrznou i vody a odejdou z nich ledy, a potom se pustit po kánoi na západ do řeky Mackenzie a nakonec se dostat do hor Britské Kolumbie. Z těchto plánů v únoru sešlo. V kraji jezera Wholdaia je zastihla velká bouře, a když už jim zbývaly vyhlídky jen nejčernější, narazil najednou Carvel na srub, stojící v samém srdci hlubokého smrkového hvozdu, a ve srubu našel mrtvého muže. Byl mrtev pravděpodobně již delší dobu, protože byl zmrzlý na kost. Carvel vysekal ve zmrzlé zemi jámu a nebožtíka do ní pohřbil.

Srub znamenal neobyčejně cenný nález pro Carvela i Barího, pravým pokladem však byl zejména pro muže. Toto pevné, veliké stavení nemělo zřejmě jiného majitele než toho, který umřel; bylo pohodlné a bohatě zásobeno potravinami; a co víc, jeho majitel ulovil spoustu skvělých kožešin, dříve než mu mráz spálil plíce a než zápalu podlehl. Carvel se jeho úlovky probíral s potěšením a zájmem. Na kterékoli stanici by za takovéhle kožešiny zaplatili nejméně tisíc dolarů a on neviděl žádný důvod, proč by teď neměly patřit jemu. Do týdne prorazil ve sněhu opět nebožtíkovu zavátou traperskou stezku a začal na ní lovit sám.

Nové místo bylo vzdáleno přes tři sta kilometrů na severozápad od Šedé Potáplice a Carvel si brzy všiml, že se teď Barí nedívá přímo na jih – v oněch okamžicích, kdy k němu doléhalo to jeho záhadné volání – nýbrž k jihovýchodu. S každým dnem, který nyní uplynul, vystupovalo slunce na obloze o kousek výš a více hřálo; sníh pod nohama měkl a ve vzduchu se tetelil stále zřetelnější dech jara. Se vším tím se Barímu vracela i jeho stará touha; srdce mu rozechvívalo volání opuštěných hrobů na Šedé Potáplici, spáleného srubu, osamělého březového stanu za lesním jezírkem – a Vrbky. Ve spánku se mu zjevovaly nejrůznější známé obrázky. Znovu slyšel tichý, jemný hlas Nepísi, cítil dotyk její ruky, hrál si s ní opět v temném stínu lesů – a Carvel přitom sedával klidně a pozoroval ho, jak sní, a snažil se pochopit význam toho, co viděl a slyšel.

V dubnu odnesl Carvel své kožešiny na zádech do stanice Společnosti Hudsonova zálivu na jezeře La Biche, které leželo ještě kus dál na sever. Barí s ním šel jen půl cesty – ale když se Carvel při západu slunce vrátil, našel ho čekat u srubu. Měl z toho tak nesmírnou radost, že psa objal kolem krku a přitiskl si jeho hlavu na prsa. Žili pak ve srubu až do května. Všechno začalo pučet a ze země stoupala vůně rašící zeleně.

Potom našel Carvel první rozvité jarní květiny.

A téhož večera si sbalil tornu.

„Nejvyšší čas, abychom se dali na cestu,“ oznámil Barímu. „Ale změnil jsem trochu plán. Půjdeme zpátky – tam!“

A ukázal jižním směrem.

Kapitola 30

Carvela se zmocnila zvláštní rozmarná nálada, když zaměřil kroky na jih. Nevěřil ve znamení, ať dobrá nebo špatná. Pověra nehrála v jeho životě téměř žádnou úlohu, ale měl v povaze jak zvědavost, tak i lásku k dobrodružství – a léty samotářského tuláctví se v něm rozvinula schopnost vytvářet si v duchu nejrůznější, často velmi zajímavé představy, což lze jinými slovy nazvat jedinečně bujnou obrazotvorností. Pochopil, že nějaká neodolatelná síla táhne Barího zpátky na jih – že ho však netáhne pouze na určitou světovou stranu, danou kompasovou růžicí, nýbrž přímo na jedno určité místo v tom směru ležící. Bez jakéhokoli zvláštního důvodu ho začal celý případ zajímat stále víc a víc, a protože nebyl otrokem času a neměl celkem žádný pevně stanovený cíl, začal se bavit pokusy. První dva dny se nechal psem vést a sledoval směr jeho cesty kompasem. Pes mířil stále na jihovýchod. Třetího rána uhnul Carvel naschvál prudce na západ. Brzy si všiml změny v Barího chování – nejdříve jeho nepokoje a potom schlíplé nechuti, s níž se pes loudal za ním. K polednímu zahnul Carvel ostře opět na jihovýchod a Barí, do kterého okamžitě zase vjela stará dychtivost, znovu předhonil svého pána a běžel jako první.

Potom už šel Carvel trvale cestou, kterou udával pes.

„Možná že jsem blázen, přítelíčku,“ povídal jednou večer jakoby na omluvu. „Ale je to koneckonců docela zábavné – a já musím stejně dojít někam k železnici, abych se dostal na západ do hor, tak co na tom záleží, kde to bude? Nechám se vést – jen dokud mě nedovedeš zpátky k tomu chlapovi na Lac Bain. Ale… u čerta! Nemíříš ty snad na jeho stezku, aby sis s ním vyřídil účty? Jestli je to tak…“

Obláček kouře z dýmky mu prudce vylétl z úst, jak se otočil na psa, ale Barí, s hlavou položenou mezi předními tlapami, se na něj díval klidným pohledem.

O týden později odpověděl pak na Carvelovu otázku nejjasněji tím, že zabočil k západu, aby se velkou oklikou vyhnul stanici Lac Bain. Bylo ke třetí hodině po poledni, když překročili loveckou stezku, na které kladl svá železa a pasti Bush McTaggart. Barí se však ani nezastavil. Mířil stále dál na jih, a to klusem tak rychlým, že ho Carvel chvílemi až ztrácel z očí. Ovládalo ho zřejmě silné vzrušení, ale statečně je potlačoval; pokaždé však kňučel, když se Carvel zastavil, aby si odpočinul – a vždycky větřil s čenichem obráceným k jihu. Jaro, květiny, zelenající se země, zpěv ptáků a líbezná vůně ve vzduchu – to všechno mu bolestně připomínalo onen slavný včerejšek, kdy patříval Vrbce. V jeho neuvažujícím mozku zima už vůbec neexistovala. Dlouhé měsíce sněhu a starostí o potravu jako by nikdy nebyly; nové vidiny, kterých teď měl plnou hlavu, je z jeho povědomí úplně vytlačily. Vrátili se ptáci a květiny a modrá obloha; a s nimi se určitě musela vrátit i Nepísi a teď na něj čeká – tamhle nedaleko, hned za tím hřebenem zeleného lesa.

Carvela se začalo zmocňovat něco hlubšího než pouhá zvědavost. Jeho rozmarná nálada přecházela ve vážnou zamyšlenost, v jakési bezděčné očekávání, které ho trvale provázelo a plnilo určitým rozechvěním z přemáhaného napětí. Když pak došli k starému bobřímu jezeru, byl už v zajetí podivného a tajemného dobrodružství cele. Od osady Zlomeného zuba ho vedl Barí k říčce, na níž kdysi rybařil černý medvěd Vakajú, a odtamtud pak přímo k Šedé Potáplici.

Byl nádherný den, krátce po poledni. Vládl takový klid, že bublání jarních vod, zurčících v tisícerých stružkách a potůčcích, znělo v tichých lesích jako omamná symfonie. Divoká réva v teplém slunci přímo plála svým krvavým karmínem. Na volných prostranstvích byl vzduch prosycený vůní svěžích jarních květin. Ve stromech a keřích si spárkovaní ptáci stavěli hnízda. Po dlouhém zimním spánku pracovala příroda na svém velkolepém díle na plné obrátky. Byl unekepesim, měsíc svatební, měsíc budování domova – a Barí se vracel domů. Nikoli k nevěstě, nýbrž – k Nepísi. Věděl, že tam teď je, možná že stojí na tom pokraji propasti, kde ji viděl naposledy. Brzy si zase budou spolu hrát, jako si hráli včera, jako si hráli předevčírem i den předtím; a Barí samou radostí štěkl Carvelovi nahoru do obličeje, aby ho popohnal k rychlejší chůzi. Pak vyšli na mýtinu a Barí zůstal opět jednou stát jako zkamenělý. Carvel spatřil zuhelnatělé trosky spáleného srubu a vzápětí i oba hroby pod vysokým smrkem. A zatímco se pomalu vracel pohledem k čekajícímu, napjatému psu, začínalo mu svítat. Těžce polkl, jak mocně se mu stáhlo hrdlo, a teprve po chvilce ze sebe s námahou tiše vypravil:

„Myslím, hochu, že jsi doma.“

Barí ho nevnímal. S hlavou zdviženou a čenichem obráceným k modré obloze větřil rozčileně ve vzduchu. Co to k němu zalétalo mezi vůněmi okolního lesa a travnaté mýtiny? Proč se tolik třásl, když tady teď stál? „Co to v tom vzduchu proboha může být?“ ptal se Carvel sám sebe a jeho pátravé oči se snažily nalézt na tyto otázky odpověď. Ale marně, nikde nemohl objevit nic podezřelého. Byla tam jen zkáza – všude kolem pouze stopy smrti a dojem opuštěnosti, nic víc. A vtom ze sebe Barí najednou zničehonic vyrazil podivný zvuk – téměř lidský výkřik – a už mizel jako vítr.

Carvel zatím již shodil z ramen tornu a nyní k ní odhodil i pušku a vyrazil za Barím. Běžel rychle, přímo přes mýtinu do nízkého balzámového jedloví a po travou zarostlé pěšině, kterou kdysi vyšlapaly časté cesty. Chvíli utíkal, až sotva popadal dech, ale pak se prudce zastavil a poslouchal. Po Barím nebylo ani památky. Stará vyšlapaná pěšinka ho však vedla pod vzrostlými stromy hloub do lesa a Carvel se jí držel dál.

Také Barí se prudce zastavil, když doběhl k hlubokému temnému jezírku, v němž se s Vrbkou tak často bavívali hrou. Slyšel zurčení vody a oči mu nadějně blýskaly, když se pátravě rozhlížel po Nepísi. Čekal, že ji tu někde uvidí; že spatří její štíhlé tělo, svítící někde v tetelivém stínu převislých smrkových větví nebo zářící svou bělí v některém z teplých zrcátek prorážejícího slunce. Zkoumavýma očima vyhledával jejich staré skrýše – rozsedlinu ve velkém skalisku na protější straně, převislé břehy, pod nimiž se potápěli jako vydry, smrkové větve, které se skláněly až dolů k hladině a v jejichž houští Vrbka ráda skrývala své nahé tělo, zatímco on ji hledal po celém jezírku. Ale nakonec se musel smířit s poznáním, že Nepísi tam není a že ji musí jít hledat jinam.

Rozběhl se tedy k indiánskému stanu z březové kůry. Malý palouk, na němž si kdysi dávno postavili svůj skrytý vigvam, byl nyní plně zalit sluncem, které proráželo od západu světlinou v hustém stromoví. Stan tam byl dosud. Barímu se nezdál ani příliš změněný. Ale ze země před stanem stoupalo to, čeho se k němu před chvílí v závanu klidného, téměř nehybného vzduchu donesla nepatrná stopa – kouř malého ohníčku. Nad jeho plameny se skláněla jakási postava a Barímu nepřipadlo nijak zvláštní ani naprosto nečekané, nýbrž zcela samozřejmé, že postavě visí od ramen dva silné, lesklé copy. Zakňučel – a při tom zvuku sebou postava slabě škubla a pomalu se otočila.

Ještě i pak mu připadalo jako nejpřirozenější věc na světě, že to musí být Nepísi a nikdo jiný. Ztratil ji včera. Dnes ji zase nachází. A v odpověď na jeho zakňučení se Vrbce vydral přímo z hloubi duše zdušený vzlykavý výkřik.

Když je tam Carvel za několik minut našel, ležel pes s hlavou pevně přivinutou do Vrbčiny náruče a Vrbka plakala – plakala jako malé dítě, s hlavou zabořenou do Barího šíje, takže jí muž neviděl do tváře. Nevyrušil je, pouze tiše čekal; a zatímco tam tak stál, něco ve vzlykajícím hlase a poklidu lesa jako by mu naznačovalo tragédii shořelého srubu a dvou hrobů i význam onoho volání, které doléhalo k Barímu od jihu.

Kapitola 31

Toho večera vzplanul na palouku nový táborový oheň. Nebyl to ubohý ohníček udržovaný s obavou, aby ho snad nezahlédly cizí oči, nýbrž hranice, jejíž plameny šlehaly vysoko k nebi. V její záři stál Carvel. A jako se změnila ta malá doutnající hromádka, nad níž si Vrbka vařila večeři, v docela jiný oheň, tak se změnil i Carvel, ten úředně mrtvý psanec. Z tváře shodil vousy a z ramen starý kabát ze sobí kůže; rukávy si vykasal až k loktům a tváře mu hořely ruměncem, jehož původ neměly na svědomí pouze vítr, slunce a bouře; v očích pak měl tak zářivý výraz, jaký se mu v nich neukázal již pět let, a snad ještě vůbec nikdy. Díval se na Nepísi. Seděla v záři ohně lehce nakloněna kupředu k plamenům, jejichž mihotání se teple obráželo v lesku jejích nádherných vlasů. Carvel se ani nepohnul, dokud nezměnila polohu ona. Zdálo se, že snad ani nedýchá. Žár v jeho očích temněl – ve zbožňující obdiv muže k ženě. Pak se Nepísi náhle otočila a přistihla ho, dříve než stačil svůj upřený pohled odvrátit. Ale ani ona neměla důvod, proč by svůj planoucí pohled skryla víčky. Zářila v něm, jako v celé její tváři, nová naděje a nové štěstí. Carvel se posadil na kmen břízy vedle ní, vzal do ruky jeden z jejích tlustých copů a při řeči si s ním pohrával. U nohou jim ležel Barí a pozoroval je.

„Zítra nebo pozítří půjdu do Lac Bain,“ řekl Carvel s tvrdým a hořkým podtónem ve svém vážném, oddaném hlase. „A nevrátím se odtamtud, dokud ho – nezabiju.“

Vrbka se dívala přímo do ohně. Na chvíli zavládlo ticho, rušené pouze praskotem ohně, a za tohoto ticha se Carvelovy prsty stále probíraly hedvábnými prameny Vrbčina copu. Jakou příležitost si to nechal ujít onoho dne na McTaggartově lovecké stezce – kdyby byl jen tušil! Zaťal tvrdě zuby, když se mu při pohledu do žhoucího jádra ohně znovu začaly promítat obrazy z toho dne, kdy jednatel z Lac Bain zabil Pierrota. Vrbka mu všechno vyprávěla. Jak utíkala. Jak se vrhla do propasti, odhodlána volit raději smrt v ledových vírech rokle. Jak z řeky zázračně vyvázla – a jak ji polomrtvou našel Tu-boa, bezzubý starý Indián z kmene Krí, jemuž Pierrot ze soucitu dovolil lovit v části svého dědičného území. Cítil v hloubi nitra všechnu tragiku a hrůzu oné strašlivé nekonečné hodiny, v níž Vrbce zašlo slunce tohoto světa, jako by to prožíval ve vlastním srdci. V jasných plamenech přímo viděl, jak věrný starý Tuboa napíná poslední síly, aby donesl Nepísi do svého srubu, vzdáleného tolik předlouhých kilometrů od rokle! Před duševním zrakem se mu odvíjely obrazy týdnů, které potom v jeho srubu prožila – těch strašných týdnů hladu a kruté zimy, v nichž Nepísin život visel na vlásku. A nakonec, když sníh napadl nejvýš, Tuboa zemřel. Carvelovy prsty se zaťaly do pramenů Vrbčina copu. Z rozrušených prsou mu vyšel hluboký vzdech, a zíraje nevidomě skrz oheň, pravil:

„Jdu na Lac Bain hned zítra.“

Nepísi chviličku neodpovídala. Také ona se dívala do ohně. Potom řekla:

„Tuboa ho chtěl zabít, až přijde jaro a bude schopen té cesty. Když ale umřel, věděla jsem, že to musím udělat já. Proto jsem také přišla sem – s Tubuovou puškou. Je čerstvě nabitá – od včera. A – m’sieu Džím…“ Pozvedla k němu vítězoslavně zářící oči a téměř šeptem dodala: „Nikam nemusíte chodit. Poslala jsem na Lac Bain vzkaz.“

„Vzkaz?“

„Ano, Ukimo Džím – vzkaz po poslu. Předevčírem. Vzkázala jsem mu, že jsem neumřela, ale žiju a jsem tady… že na něj čekám… a budu teď jeho iskvao – ženou. U-ú, ten přijde, Ukimo Džím – přímo se přižene! A nezabijete ho vy. „Non!“ Usmála se na něj zpříma a Carvelovi se rozbušilo srdce jako zvon. „Puška je nabitá,“ dodala tiše. „Střílet budu já.“

„Předevčírem,“ řekl Carvel. „A z Lac Bain to je…“

„Bude tady zítra,“ odpověděla mu Nepísi. „Zítra se západem slunce se objeví na mýtině. Vím to. Cítím to v krvi už od rána. Zítra – zítra – protože on si pospíší, Ukimo Džím. Uvidíte, jak bude pospí chat!“

Carvel mezitím sklopil hlavu. Volný konec hebkého copu, který svíral v prstech, si tiskl ke rtům. Vrbka, která se dívala opět do ohně, to neviděla. Ale cítila to – a v hloubi duše se chvěla jako ptáče.

„Ukimo Džím,“ zašeptala – či spíš jen vydechla záchvěvem rtů tak slabounkým, že to Carvel vůbec neslyšel.

Kdyby tam té noci býval starý Tuboa, byl by možná vyčetl prazvláštní výstrahu z větrů, které občas jemně zašelestily ve vrcholcích stromů. Taková to byla noc – noc, kdy si rudí bohové mezi sebou tajemně šuškají, karneval slávy, při kterém jako by se i mizející stíny a vysoké hvězdy rozechvívaly v rytmu jazyka mocných, je pouze možné, nikoli jisté, že by starý Tuboa se svými devíti křížky na zádech byl něco poznal, nebo že by byl alespoň začal tušit něco, co Carvela při jeho mládí a důvěřivosti vůbec nenapadlo. Zítra – přijde zítra! Tak to řekla Vrbka, záříc radostí. Ale starému Tuboovi by stromy byly možná pošeptaly: A proč ne už dnes?

Byla půlnoc, když se úplněk vyhoupl přímo nad lesní palouček. V březovém stanu spala Vrbka. Kus od ohně ležel ve stínu balzámové jedle Barí a ještě dál, až na pokraji husté smrčiny, nocoval Carvel. Pes i muž byli unaveni. Vykonali předešlého dne v rychlém tempu velmi dlouhou cestu, a spali proto jako zabití.

Nevykonali však cestu ani zdaleka tak dlouhou, ani v tak rychlém tempu jako Bush McTaggart. Od východu slunce až do půlnoci měl za sebou plných pětašedesát kilometrů, než vyšel ze stínu stromů a stanul na mýtině, na níž stával Pierrotův srub. Z kraje lesa dvakrát zavolal a teď, když se nedočkal odpovědi, stál v plném měsíčním světle a poslouchal. Měla tady být Nepísi – čekat na něj. Byl utahaný, ale sebevětší únava nemohla uhasit oheň, který mu rozpaloval krev. Celý den mu planula chtíčem a teď – když byla tak blízko svého ukojení a vítězství – rozlévala se mu jeho stará vášeň žilami jako nejopojnější víno. Někde tady blízko, možná pár kroků odtud na něj čeká Nepísi – čeká na něj! Opakoval zavolání a srdce mu bušilo stravující nedočkavostí, zatímco napínal uši do tmy. Odpověď však nepřicházela. A potom se mu na jeden nekonečný okamžik zastavil dech. Začichal ve vzduchu – a zachytil slabounký, ale zřetelný pach kouře, nesoucí se k němu.

Poslušen prvního instinktu zálesáka, otočil se čelem proti větru, který však měl v této hvězdné noci jen velmi slabounký dech. McTaggart již nevolal, nýbrž spěchal na protější stranu mýtiny. Nepísi je zřejmě někde tam – asi u svého ohně usnula – a samou radostí až tlumeně zajásal. Došel k okraji lesa, náhodou přesně do míst, kde začínala zarostlá pěšina; pustil se po ní, a jak postupoval, pach kouře dráždil jeho chřípí stále silněji.

To, co způsobilo, že si při chůzi počínal ostražitě, byl rovněž zálesácký instinkt. Ten a navíc nápadné ticho dnešní noci. Pod nohama mu nesměla zapraskat jediná větvička. Houštiny rozhrnoval tak pozorně, že vůbec nezašustily. Když konečně došel k malému palouku, kde ze zbytků Carvelova ohně dosud stoupala do výše spirála jehličím vonícího kouře, kradl se tak tiše, že to neprobudilo ani Barího. Možná že hluboko v nitru mu přece jen dosud dřímala stará nedůvěra; a také proto se možná kradl tak tiše, že chtěl k Vrbce vejít, když spala. Při pohledu na stan se mu srdce rozbušilo prudčeji. Stál tu zalit měsíčním světlem, bílý jako den, a před ním, jak si McTaggart všiml – viselo pár kousků ženského oděvu. Postupoval opatrně, našlapuje jako liška; za několik okamžiků stanul u vigvamu s rukou na plachtě, zastírající vchod, a s hlavou dychtivě nakloněnou kupředu napjatě lovil každý i sebeslabší zvuk. Uslyšel její dech. Na okamžik stočil tvář tak, že mu měsíční světlo padlo přímo na oči. Planuly mu skoro nepříčetným žárem. A potom, stále ještě docela tiše, odhrnul plachtu ve vchodu.

Rozhodně to nemohl být žádný zvuk, co probudilo Barího, schouleného v černém stínu balzámové jedle asi deset kroků od stanu. Snad to byl čichový vjem. Nejdřív se mu aspoň zachvělo chřípí; teprve pak procitl. Několik vteřin upíral oči na postavu, sehnutou ve vchodu do stanu. Věděl, že to není Carvel. Do nozder mu vnikal jakýsi starý známý pach, dráždící ho jako odporný jed – ano – pach lidské bestie! Vyskočil a stál na napjatých nohou, pomalu ohrnuje pysky z dásní a vyceňuje své dlouhé tesáky. V té chvíli McTaggart zmizel. Z vnitřku stanu se něco ozvalo; náhlý pohyb těl, překvapené zvolání člověka, vytrženého ze spánku – a potom výkřik, nezřetelný, přidušený, zděšený výkřik – a na toto zavolání Barí vyrazil zpod své balzámové jedle a z hrdla se mu ozývalo temné burácení, které bylo zároveň písní Smrti.

Carvel na pokraji husté smrčiny se nepokojně převaloval. Budily ho podivné zvuky, výkřiky, které doléhaly do jeho vyčerpaného mozku a mísily se mu se sny. Nakonec se posadil a potom v náhlém zděšení vyskočil a hnal se letem ke stanu. Nepísi stála na palouku, volajíc jméno, které mu předtím sama dala: „Ukimo Džím – Ukimo – Džím – Ukimo – Džím.“ Stála tam bílá a štíhlá, oči svítící odleskem hvězd, a když spatřila Carvela, rozepjala proti němu náruč, stále jen opakujíc:

„Ukimo Džím – U-u, Ukimo Džím…“

Ze stanu slyšel vzteklý řev zvířete a kvílivý nářek člověka. Zapomněl, že se znají teprve od včera, a s výkřikem si přivinul Vrbku na prsa; a dívka ho pažemi objala pevně kolem krku, zatímco sípavě vyrážela:

„Ukimo Džím – je to ta lidská bestie – tam uvnitř! je to to černé zvíře z Lac Bain – a Barí…“

Carvel naráz vše pochopil; chytil Nepísi do náruče a utíkal s ní pryč od těch strašných zvuků, které neumlkaly a zněly stále příšerněji. Teprve v husté smrčině ji zase postavil na zem. Její paže ho ale stále objímaly pevně kolem krku; tímto těsným dotykem poznal, jak se zoufalá dívka zděšením třese na celém těle; dýchala přerývaně a vzhlížela mu do tváře. Přivinul ji k sobě ještě těsněji a pak náhle prudce sklonil svou tvář k její a na jeden vzrušující okamžik pocítil horký dotyk jejích rtů na svých. A slyšel její šepot, tichounký a rozechvělý:

„Uu-ú, Ukimo Džím…“

Když se Carvel vracel k ohni, sám, jen se svým koltem v ruce, Barí na něj čekal před stanem. Carvel vytáhl z ohně kus hořícího dřeva a zmizel ve vigvamu. Když se znovu objevil, byl bledý jako plátno. Hodil klacek zase na oheň a vrátil se k Nepísi. Zabalil ji předtím do svých pokrývek a teď si k ní klekl a ovinul kolem ní paže.

„Je mrtvý, Nepísi.“

„Mrtvý, Ukimo Džím?“

„Ano. Barí ho zadávil.“

Zdálo se, že Vrbka vůbec nedýchá. Něžně, se rty v jejích vlasech, jí Carvel šeptal o tom, jak si zařídí svůj společný krásný život.

„Nikdo se nic nedoví, moje nejdražší. Ještě teď v noci ho zakopu a stan spálím. Zítra se vydáme do Nelson House, kde je misionář. A potom – se vrátíme – a já postavím nový srub na místě, kde shořel ten váš starý. Miluješ mě, ka sakahet?“

„Oui – Ukimo Džím – miluju tě…“

Náhle je něco vyrušilo. Barí totiž konečně ohlašoval světu své vítězství. Jeho triumfální volání se neslo vzhůru ke hvězdám; plulo kvílivě po střechách lesů a rozlévalo se po tiché obloze – to vlčí skulení plné jásotu z dosaženého úspěchu, z vykonané pomsty. Jeho ozvěna pomalu skomírala, až se opět rozhostilo ticho. Jemný vánek, šelestící ve vrcholcích stromů, šeptal teď tichou píseň velkého míru. Ze severu se ozval svatební zpěv potáplice. Vrbčiny paže objaly pevněji Carvelova ramena. A Carvel z celého srdce děkoval Bohu.