Zinovij Samojlovič Davydov

Zajatci ledu a noci

ČÁST PRVNÍ

LOĎ JEREMEJE OKLADNIKOVA

I

Škoda Nasti, jde do pasti

Jeremej Petrovič si utřel rukávem košile pot, odstrčil sklenici od čaje a podíval se na tlusté hodinky, podobající se cibuli. Bylo už devět hodin, mužští však pořád ještě neskončili s nakládáním a mírný větřík před okny si pohrával s vybledlou vlajkou na stěžni.

„Že se s tím ale courají, lajdáci, lezou jako tuleni! Kdyby tak sebou museli mrsknout, jako já sebou mrskal za cara Petra!“

„Ale copak, pantáto, dopálil ses?“ uštěpačně se zeptala Vasilisa Semjonovna a zahřmotila nádobím: „Tři koráby naložili, čtyry roky plavali, čtyry velryby ulovili.“

„No no, dej pokoj!“ odsekl zlostně Jeremej Petrovič a vztekle hledal čepici.

Den se vydařil. V Mezeni nebývá mnoho takových dnů: nebe bylo modré a modrá chladná voda se vlnila na slunci. Jeremej Petrovič šel, mhouřil oči a usmíval se na plachetnici Jeremeje Petroviče Okladnikova kolébající se proti domu, který patřil také jemu, Jeremeji Petroviči. Ano, patnáct let – určitě ne víc – uplynulo od té doby, kdy plachtíval ve službách státu na lov velryb a zabodával do nich harpunu, ale teď, to se podívejme, jaký si postavil dům na vysokém slunném břehu, jaké lodi mu plují a jak je svým vlastním pánem.

„Jeremeji Petroviči!…“

„….Petroviči!…“

„Buď zdráv, báťuško!…“

„…báťuško!…“

A lidé před ním ustupovali, a on kráčel podél břehu mžouraje a počítaje příští výdělky.

Jeremeje Petroviče již od rána rozjařovalo slunce. Měl dnes dobrou náladu, viděl všechno růžově a nechtěl upadnout do hříchu hádkou se svou Vasilisou nebo hubováním na omeškavší se nakladače. Vždyť koráby odplouvající na širé moře se musí nakládat v klidu a míru, bez hněvu a smutku. Tím spíše, že než Jeremej Petrovič došel k plachetnici Nastě, houpající se u břehu, bylo již všechno hotovo a všech čtrnáct mužů stálo na svých místech. Čekali jen na jeho rozkaz.

„Nezapomněl jsi na nic, Timofejiči?“ optal se Jeremej Petrovič a bystře přehlédl palubu zastavenou sudy.

„Všechno v pořádku, Jeremeji Petroviči,“ chraptivě odpověděl Alexej Timofejič Chilkov, kormidelník a starosta loveckého družstva.

„Jen aby,“ pohrozil mu pihovatým ukazováčkem Jeremej Petrovič.

„Všecko je jaksepatří,“ zaraženě zakašlal do hrsti Timofejič.

„Jaksepatří… Já tě znám!…“

Timofejič si urovnal na hlavě čepici a rozpačitě si utřel ústa.

„No sbohem,“ řekl Jeremej Petrovič a pokřižoval se.

„Škoda Nasti, jde do pasti,“ vzdychl si kdosi v zástupu na břehu.

Bidla se opřela o písčité dno a na břehu stojící Jeremej Petrovič okamžitě odplul dozadu. Neodplul to však Jeremej Petrovič, nýbrž velká plachetnice Nasťa plavně klouzala uprostřed řeky jak obrovská labuť. A vida, už je za ostrovem a Váňuška Chilkov, Timofejičův schovanec, napíná plachtu; ale Jeremej Petrovič pořád ještě stojí na břehu a křičí za ní poslední důrazná napomenutí.

„Koukej se, Timofejiči, vyhnout balvanům!…“

„Ů-ů-ům,“ kvílí kdosi jako odpověď Jeremeji Petroviči z druhého břehu, ale kdo, to není vidět.

„Drž se pobřeží, až propluješ Ponojí!…“ neustává Jeremej Petrovič.

„Ojí,“ posmívá se mu ozvěna. „Ojí-jí!“

„Kdybys už radši šel domů!“ vykřikl na něho ze stěžně Stěpan Šarapov, kudrnatý mladík, předzpěvák a vtipálek. „Jedeš, čerte rohatá!… Zloduchu jeden!“

Avšak Jeremej Petrovič ho neslyší. Ještě dlouho stojí na vysokém břehu mezi vzlykajícími ženami a dětmi, které se k nim tisknou, a vítr mu čechrá havraní plnovous.

Když se konečně přesvědčil, že svým pronikavým zrakem neurve už nic ze semknutého, kmitajícího se prostoru, obrátil se a stoupal po červené udusané pěšince k domu.

II

Ledové moře

Daleko široko se rozprostřelo Severní ledové moře a na všechny strany se po vlnách rozbíhaly jeho otevřené cesty – nelze je zatarasit, zkrotit ani uzavřít.

A po takové volné, nikým nezahrazené cestě, po ruském studeném moři pluly, a pluly už nejedno století, norské, anglické a švédské lodi; doplouvaly až k Nové zemi a ke skalnatému ostrovu Grumanu, kterému cizinci říkali Špicberky.

A tak i loď Jeremeje Petroviče se v červnu roku 1743 šťastně vyhnula pokojné skalní mělčině černající se kormorány a již druhý den plula Ledovým mořem. Příznivý vítr každou hodinu sílil a prudce ji hnal daleko od rybářských stanic na Kole. Skalnatý břeh s balvany pod vodou a s písčitými mělčinami se už za nimi nevynořoval jako přízrak. Drobná ledová tříšť se chvilkami třela o boky lodi. Od rána drobounce mrholilo jako skrz husté síto. Plachty na stěžních namokly a paluba páchla zvlhlým dřevem jako les na podzim.

Tuleni vynořovali už v Bílém moři kulaté hlavy nad vodu a občas plavali zpovzdáli v celém hejnu za lodí, provázejíce lovce na dalekou plavbu. Stěpan Šarapov do nich pálil z dlouhé chvíle olovem a polekaná zvířata padala ke dnu jako kameny.

Stěpan se v tom vlhku a zahálce nudil. Už včera si nabrousil dvě harpuny, sekeru a krátké kopíčko. Spal dnes až do oběda; teď se přikryl mokrou plachtou, seděl se svěšenýma nohama na sudu a plival daleko přes palubu do rozčeřené modré vody.

Co má dělat loď, plující na lov velryb, uprostřed těch modrých vod? Velryba nemá ráda takovou světlou modř a hledá si temnější a kalnější místa, kde plují hejna měkkýšů, medúz a různých drobných rybek. Velryba požírá všechnu tuhle drobotinu, protože jen takovou může spolknout, i když je sama tak hrozně veliká.

A kolem dokola houstla mlha, třebaže každou hodinu, dnem i nocí, byl pořád bílý den. Oparem bylo vidět, jak slunce rudlo a nabíhalo, kolébalo se na nebeské báni a celých čtyřiadvacet hodin nezapadalo za obzor. Tento nekonečný den štípal Stěpana do očí a probouzel v něm stesk. Tu zvrátil mokrý obličej k nebi a z plna hrdla zazpíval:

Musím zaběhnout

na zelený luh,

musím se podívat,

co dělá můj věrný druh…

A podél boku lodi neustále pleskala hustá ledová tříšť a drobný deštík se dnes jako včera rozprašoval shůry skrze husté síto.

Najednou však něco zapraštělo přímo pod lodní přídí. Loď se zatřásla jako polekaný kůň, okamžitě se zastavila a Stěpan udělal kotrmelec ze sudu na mokrou palubu, kde se zamotal do plachet a stočených lan, a narazil obličejem na zásobní ráhno do nich zastrčené.

III

Přerušený spánek Timofejičův

Ledové království se ohradilo před člověkem křišťálovými stěnami a ledovými věžemi, mořskými obludami a dravou zvěří. Avšak starý plavec Timofejič ví, že s ledovými krami nebo s plovoucí horou nesmí zápolit bezohledně, nýbrž se starou námořnickou obratností. A tuto obratnost získal Timofejič už v dětství, když se plavil s otcem na zámořských kupeckých lodích; od otce se tehdy také naučil řídit loď.

Později očichal Timofejič hodně moří a větrů, když plul na holandských lodích a soloveckých jednostěžnících. Od Holanďanů se naučil správně poznávat směr podle hvězd a nahýbat si z vědýrka rumu. A snad proto, že si tak moc oblíbil tu holandskou kořalku, nebo snad pro něco jiného, zkrátka nepoštěstilo se mu jako Jeremeji Petrovičovi stát se loďařem, i když jeho tmavý plnovous dávno zežloutl a zhuňatěl jako srst starého ledního medvěda. Okladnikov se brzo usadil doma a bezohledně, rychle a stále bohatl, zatímco Timofejič se celý svůj život toulal po mořích, neustále jen uprostřed plovoucích ker a mokrého sněhu; do teplého moře nedoplul ani jednou za celý svůj život.

Ve chvíli, kdy je stihla pohroma, spal Timofejič na starých pytlech v podpalubí, přikrytý vlčím kožichem. V rychle houstnoucí mlze náhle vyrostla přímo před lodí ledová pevnost – jen to zkus ji dobýt, pálit do ní z děl. Buď rád, že ještě žiješ a že to neviděl Jeremej Okladnikov, který stavěl své lodi u Baženina ve Vavčuze.

Timofejičovi se v rozespalosti zdálo, že zuřiví Švédové znovu zahájili palbu na Novodvinskou pevnost jako za Petra před čtyřiceti lety. Rozcuchaný a neumytý vyběhl z podpalubí a vykročil bosýma nohama po mokré palubě k místu, kam se seběhla křičící a nadávající posádka lodi, pokoušející se háky a bidly odsunout loď nazpět, dál od ledové pasti.

Hora se tu objevila zčistajasna. Stála přímo před lodí, stála tu v oblacích páry a bylo slyšet, jak z ní stékala roztálá voda do moře.

S takovými masívy se mořeplavci setkávali v minulých letech, a nejen s takovými. Stávalo se, že z druhého konce světa jim jde v ústrety celé křišťálové město s domy, cimbuřími, se strážními věžemi, a jako by v něm plápolaly ohně na oslavu velkého svátku, ba je slyšet i hlahol zvonů. Avšak plavci vědí, že to jsou domy bez obyvatelů a věže bez střelců. Jen lední medvěd přichází do těchto paláců, zrovna takový medvěd jako lesní, jenže větší, bílý a dravější. Vystoupí si na ledovou věž, zdvihne hlavu a dlouho se dívá na loď plující v dáli na lov.

Hora, na kterou loď narazila, zatímco Timofejič spal pod kožichem, byla jako zalita mlékem a vznášela se nad ní bílá mléčná pára. Zdálo se, že se pomaloučku kolébá, i když nevyčnívala kolmo z vody, nýbrž stála jako na bílé, místy otlučené ledové míse. Do jedné takové vyražené díry narazila loď přídí, kterou teď sevřely dva příkré ledové břehy jako zubaté kleště.

Timofejič to spatřil, když doběhl k přednímu stěžni. Odtud okamžitě, téměř bez zastavení, seskočil bosýma nohama na led.

IV

Šumař se vrací se zprávami

Všechno loďstvo Jeremeje Petroviče se toho léta rozjelo: nezůstala tu ani jediná loď, ani plachetnice, ani bárka. A div ne celou Mezeň najal letos Jeremej Petrovič na své lodě, takže zůstaly doma jen ženy a děti. Ba i městský šumař, jednonohý voják Susakim, se připojil k jedné lovecké posádce a plul v Okladnikovově člunu ke Kaninovu mysu. Lodníci ho vzali proto, aby jim vyprávěl pohádky, a on s sebou vzal jen svůj pruhovaný pytel, z něhož v případě potřeby vytahoval píšťalu nebo pomalovanou škrabošku. Jeremej Petrovič zůstal v Mezeni sám a jen si odfukoval po překotné práci, seděl na zápraží, mžoural očima a nastavoval slunci havraní ohořelý plnovous, který mu o posledním Štědrém večeru připálil Susakim loučí. Jeremej Petrovič tenkrát Susakima div nezabil, brzo však zapomněl na šumařovu urážku; a vzpomněl si na ni, teprve když k němu Susakim přišel, aby ho také najal na práci, a začal tím, že zastrouhal Jeremeji Petroviči mrkvičku.

„To nestrouhám já, to strouhá šumař,“ drmolil Susakim a strouhal Jeremeji mrkvičku přímo pod nosem. „Šumaři jsou lidi dobrý… šumaři jsou lidi veselý…“

„Já tě rozveselím, ty jeden darebáku,“ zlobil se Jeremej Petrovič. „Já ti ukážu, jak se lidem podpalujou fousy!“

„Jeremeji, Jeremeji, fousy nelituj, polituj hlavu,“ zavrtěl se Susakim na dřevěné noze jako čamrda. „Lidi jdou na lov a ty se tu hádáš.“

„Fuj ty, škoda každýho slova!… Co ode mě chceš, ty zloduchu?“

A přestože Jeremej Petrovič nechtěl ani slyšet, aby šumař, který jeho, Jeremeje Petroviče, tak hluboce urazil, jel na lov v jeho člunu, naložili rybáři Susakima sami, aby jim v noci anebo ve dne za bezvětří vyprávěl o čertech a loupežnících. Jak jinak jim mohl Susakim při rybolovu pomoci? Vždyť i jeho to v té kaninské díře brzo omrzelo a poprosil, aby ho odvezli nazpět.

Jeremej Petrovič si za krásného dne hověl na zápraží, když mu najednou ten protivný Susakim zase začal strouhat mrkvičku přímo před nosem, porostlým tvrdými chlupy. Loďař si překvapením div nepřekousl jazyk. A ještě více strnul, když mu Susakim, vrtící se na jedné noze a mířící na něho svou dřevěnou nohou, sděloval zprávu, kdesi zaslechnutou, že loď, která odplula na lov velryb do Severního ledového moře, narazila v mlze na kru.

„No, cože?… Jakže?…“ třásl Jeremej Petrovič Susakimem oběma rukama.

„Susakimuško, příteli!…“

Avšak Susakim dělal drahoty a schválně otálel.

Okladnikov tedy vklouzl do světnice a přinesl odtud Šumaři sklenici pašovaného rumu. Susakim do sebe rum zvrhl a řekl, že kořalka je dobrá, ale smrdí málem. Jeremej Petrovič mu nalil znova.

„No tak co, příteli Susakime? Jak je to s lodí?“ třásl se Okladnikov.

„Nijak,“ prohlásil konečně Susakim, „jaká byla, taková i je. Slyšel jsem, že pluje bez obtíží.“

„Ty jsi ničema, Susakime, ničema!… Proč jsi mě tak mučil? A rumu co vychlastal, potvora jedna…“

„To by se ti hodilo, co, ty zloduchu?… Však se dočkáš!…“ rozhněval se šumař, kterému kořalka už stoupla do hlavy. Žertem vystřelil na Jeremeje Petroviče dřevěnou nohou a šel po ulici s vypjatou hrudí a s pruhovaným pytlem na zádech.

Avšak šumař přece jen nelhal a nelhal ani ten, kdo mu to řekl.

Když Timofejič seskočil na led, vykřikl úplně změněným hlasem:

„Spusťte plachty!“

A několik lidí utíkalo spouštět plachty, zatímco Timofejič pobíhal kolem lodi, přeskakuje z nohy na nohu jak cvičený medvěd, anebo zase lezl po čtyřech. Ohmatával, očichával, olizoval obložení přídě a viděl, že neštěstí není tak velké, poškrábání není hluboké a žebroví snad vůbec není poškozeno. Vylezl tedy po prkně nazpět na palubu a spustil se do podpalubí. Zde bylo všechno celé, všechna žebra lodi byla nepoškozená.

Na zádi zatím dva mladíci mírně otáčeli kormidlem napravo i nalevo.

Led u přídě praskal, bortil se a loď žalostně skřípala všemi kostičkami a těžce se vytrhávala ze sevření ledových drápů.

Tak tedy unikli prvnímu neštěstí, ale neštěstí chodí jedno za druhým.

V

Do člunů!

Dny uhánějí po zeměkouli jako ve zlatém vozíku, vítr před nimi letí a troubí na stříbrný roh. V neznámé zemi, v mlze a třeskutém mrazu se rodí zpěněné vlnobití a vítr, vylétající z kolébky, bouří, žene se nad rozčechranou pustinou a prudce naráží na kalnou zelenou vlnu. Napíná plachtu, hraje si s větrnou korouhvičkou na stěžni a šplouchá na palubu zelený kal.

Teprve pátého dne vplula loď do této zelené vody a Timofejič od té doby skoro neslézal ze strážního koše na stěžni. Viděl, jak si delfíni hrají na přeskakovanou, jak plují plachty po nebi tam, kde na konci světa splývá obloha s vodou. Timofejič se tak zadíval do mořské dáli, že už viděl na obzoru velrybí vodotrysky, spoustu proudů pohádkové výše a úžasné síly.

Timofejič prskal, potřásal hlavou a smrkal ze své pozorovatelny. Přelud zmizel.

Jednou zpozoroval mladou velrybu velmi blízko u lodi. Vystrčila hubu k nebi a jako by se Timofejičovi zrovna posmívala.

„Do člunů!“ vykřikl dolů Timofejič a muži hned začali spouštět čluny.

Avšak na mořské hladině už nebylo vidět žádné zvíře ani ptáka. Jen vítr se tu dál proháněl a vlny se z rozběhu převalovaly přes naloženou palubu. A chlapi vynadali Timofejičovi, že je starý lední medvěd, a zalezli zpátky do podpalubí.

Ale teď už dlouho spát nemohli.

„Do člunů!“ vykřikl zase Timofejič.

Velryba tentokrát vystrčila z vody ocas a znovu se ponořila pod vodu. Avšak Timofejič věděl, že velryba co nevidět opět vypluje a možná ne sama. V této době se velryby objevovaly v celých houfech. A skutečně, čtyři ohromná zvířata začala vyskakovat z vody a žbluňkat nazpět a způsobila tím obrovské vlnobití a rámus, podobající se dělové palbě. A k této velrybí veselici rychle pluly veslařské čluny, mžikem spuštěné na vodu, a vlny je jako při bouři vysoko vyhazovaly a zase vrhaly do mořské hlubiny. V obou člunech bylo po pěti lidech. Jeden seděl na zádi, tři veslovali, a na přídi stál připravený harpunář.

Jeden z člunů se přiblížil ke zvířeti ani ne na deset sáhů.

Stěpan v liščí čepici se na přídi předklonil – užuž se vymrští z člunu a sám jako harpuna rozrazí vzduch. Jenže Stěpan se v mžiku zase zaklonil a zapažil ruku. Timofejič viděl, jak se rozmáchl a vymrštil harpunu, jak potom sebou člun trhl a příšernou rychlostí se hnal po vlnách.

A v tom okamžiku archangelský Kapiton rychle vymrštil z druhého člunu dvě harpuny za sebou do menší velryby – že by do té, co se Timofejičovi posmívala, když vystrkovala z vody usmívající se hubu? Raněné zvíře padlo na dno, zbarvilo hustou krví zelenou vodu a táhlo za sebou s harpunou i všechna lana, co jich bylo v člunu. Avšak lana byla velmi pevně přivázána k přídi a potopivší se velryba je úplně nenapjala; nebo tu snad nebylo tak hluboko a vysílené zvíře na dně dodělávalo?… Mohlo tomu být tak i onak, a Kapiton, připravený na všechno, stál ostražitě se sekerou v jedné ruce a s dvěma nabroušenými kopími v druhé.

Čas utíkal a voda vřela jako ve mlýně po celém vodním okolí. Tu se však vynořily z vody obě kolmo zapíchnuté harpuny a Kapiton neotálel, mrštil po vodě kopí doprostřed mezi obě harpuny.

Zvíře okamžitě vyplulo nad vodu s harpunami i s kopím. Bylo zemdlené, ale mělo ještě dosti síly, aby naposledy vyrazilo ze svých dýchadel krvavý proud, který se zakmital vysoko nad mořem.

Kapiton prořízl nožem díru do ocasu velryby, provlékl jí provaz a pomalu táhl zabité zvíře k lodi.

Ale člun se Stěpanem nebylo vidět.

VI

Zmizelý člun

„Nikišo, koukni se ještě!…“ zachraptěl zdola Timofejič. „Máš mladší oči.“

„Nic není vidět, Alexeji Timofejiči,“ křičel z koše veslař Nikitka.

Timofejič lapal okoralými rty po vzduchu a znovu marně bloumal z kouta do kouta po palubě a obdařoval lodníky výpary rumu. Nahýbal se přes palubu a díval se do mořské dáli sovíma nemrkajícíma očima. Zelená hladina mu připomínala zatopené louky za Okladnikovovou usedlostí, kde s Váňuškou spoutávali pánovy koně. Jenže tam byla louka, byla tam pod nohama zelená země a rostly na ní byliny a vysoká tráva, ale tady, koukni kam chceš, všude samá zkázonosná špína.

Musím zaběhnout

na zelený luh…

Kdo si tu tak prozpěvoval nedávno, ještě včera?… Ach-a!… To Stěpan, Stěpuška-harpunář hlaholil na sudu!… Ech, Stěpo, Stěpo, jsi pitomec, Stěpo! Kolik jsi toho naharpunoval za den v tý svý zrzavý čepičce?…

Musím se podívat,

co dělá můj věrný druh…

A Timofejič šel k zamračeným rybářům, kteří tu mlčky stahovali zabitou velrybu, a žvanil něco o Váňuškovi, o člunu a o koních na zelené louce u Mezeně.

„Váňa, synáček můj, je ve člunu se Stěpanem…“

Muži mu neodpovídali a rozřezávali velrybí trup na velké, stejné díly. Velryba, kterou Kapiton zabil, nebyla z největších a vážila jen asi tři sta pudů. Bylo to ještě mladé zvíře a jeho sametová kůže na hřbetě přecházela do světle modré barvy. Teď ji však lana nadzdvihla z vody, a tak ležela podél boku lodi břichem vzhůru. Po břiše zabitého zvířete popolézali muži; vyřezávali velké kusy tuku a podávali je železnými vidlemi na palubu.

Plachty byly svinuty a loď stála v bezvětří nepohnutě na tiché vodě.

„Nikišo, hej, Nikišo, nevidíš nic?…“

„Nic není vidět, Alexeji Timofejiči.“

Timofejič tedy slezl beze slova do podpalubí. Zde si otevřel svůj železem okovaný kufřík a vytáhl z něho měděnou čutoru, kterou si kdysi vyměnil od zajatého Švéda. Pohlédl na měděné lvy s vypláznutými jazyky a na tři královské koruny na čutoře. Všechno bylo na místě a všechno bylo jako obvykle. Jen Váňuška tu nebyl. Když si to Timofejič uvědomil, zvrátil hlavu a lil do hrdla silný rum. Těžká čutora se mu čím dál víc třásla v rukou a konečně mu docela vyklouzla ze zesláblých prstů a polila mu vousy, košili i kalhoty.

Timofejič zachraptěl něco o dobrém příteli, se kterým se rozhodně musí třeba i naposled sejít, a kalné slzy mu tekly zpod zarudlých víček a vázly v chumáčích plnovousu, žlutého jako srst starého ledního medvěda. Pak začal hledat zapadlou čutoru. Vykramařil celý kufřík, ale čutoru nenašel. A tak se starý Timofejič, když se nesetkal s přítelem a nenašel čutoru, svalil celý mokrý a opilý na prázdné pytle.

VII

Smrt Andreje Rosomachy

Člun poslaný Timofejičem hledat zmizelé také jako když zapadne do mořské hlubiny.

Rybáři už byli s prací skoro hotovi: zatloukali poslední sudy napěchované velrybím tukem a spouštěli je do tmavého podpalubí. Tam na prázdných pytlech ležel rozvalený Timofejič, který neviděl a neslyšel rámusivý shon kolem sebe. Jako kámen těžký spánek mu stiskl srdce a hlavu mu svíraly strašné sny železnými obručemi.

Už dávno jej honí nevídaně obrovská velryba a Timofejič vidí, že místo ploutví má hady a hlavu že má psí. Timofejič je ve vodě v holínkách, spodky se mu nadmuly jako dva měchy a čepelatka rostoucí na mořském dně jako by mu spoutávala nohy dlouhými řemeny. Pluje k břehu, ale vůbec nemůže doplout. Pluje z posledních sil, ale vítr ho odráží zpátky od břehu a Timofejič slyší, jak velryba s psí hlavou řinčí, jako by se najednou tisíc sudů s velrybím tukem valilo do prázdného podpalubí. Velryba je už docela blízko; Timofejič vidí, že ta bestie má rezatou srst, zrovna tak zrzavou jako Stěpuškova čepice. Vyplázla jazyk z té psí tlamy a zahnula jej tak vztekle, jako lvi na měděné čutoře. Timofejič šmátrá ve spaní kolem sebe a pak se znova zalyká kalnou slanou vodou.

A harpunář Stěpan s Timofejičovým schovancem Váňuškou a s ostatními v člunu si tou dobou také lokli mořského láku, nikoli ale ve snu, nýbrž doopravdy.

Velryba, do které Stěpan z rozmachu vrazil nabroušenou harpunu, nepadla na dno, jak to velryby nejčastěji dělají, když se zachraňují před lovcem. Neponořila se hluboko, pak se ale najednou vrhla kupředu a táhla loď tak rychle, že Stěpanovi, který upadl naznak přímo na veslaře, zasvištěl vítr v uších. Stěpan chtěl popadnout sekeru, aby přesekl provazy harpuny, ale neviděl pro slzy, jež mu zalily oči, a tak jen hmatal kolem sebe. Veslaři také hledali sekeru, ale ta ve člunu nebyla. Spadla přes palubu, nebo si ji ve spěchu zapomněli vzít?

Rychlost člunu byla příšerná. Kdo není zvyklý na takovou rychlost, ten ji nesnese. Kolem slabé lodičky, plné vody, se roztočily víry ve velkých kruzích. Zpod přídě a boků vyrážely vodotrysky a zalévaly velrybáře od hlavy k patě.

Avšak raněné zvíře přece jen sláblo a rychlost člunu se poněkud zmírnila. Vítr přestal zběsile svištět, kruhy na vodě se jak čamrdy rozbíhaly na všechny strany a teď se točily a svědily už jen v očích, zalévajíce je štiplavými slzami. Ale pod přídí člunu voda ještě stále klokotala, vířila a vystřikovala do výše. Stěpan nahmatal ve vodě na dně člunu mokrou harpunu a postavil se na přídi.

Velryba vyplula, ale člun se řítil setrvačností přímo na ni. Veslaři popadli vesla, která se klátila v rozervaných a zamotaných kožených havlinkách. Stěpan pomalu zapažil a vší silou vymrštil harpunu.

Vyletěl člun se všemi muži sám tak vysoko, nebo udeřila velryba ocasem do jeho boku a odhodila daleko stranou lidi i napadrť rozbitý člun? Nikdo to nemohl říci, protože to nikdo neviděl. Všichni si pamatovali jen dělovou ránu a studené zelenavé světlo, kmitající se v mořské hlubině.

Když se Stěpan vynořil nad vodu, zaslechl nedaleko křik lidí, namáhajících se uniknout z vodní pasti, která je stahovala ke dnu. Lidé se zmítali ve vodě a křičeli, ale Andrej Rosomacha měl hlavu i obličej zakrvácený a červená rubaška se mu na zádech vydula jako zakrvácený hrb. Stěpan viděl, že Rosomacha tone, že se mu potápí hlava i obličej omytý od krve, znovu se vynořuje nad hladinu a krev mu zase zalévá čelo, oči i rusý plnovous. Stěpan odfrkoval a plival a plaval k Andrejovi. Avšak Rosomachova hlava zase zmizela pod vodou a na místě, kde se před okamžikem červenala jako kohoutí hřebínek, kroužilo na vodě zlámané veslo. Andrej už nevyplul. Teď mu omyjí krev slané vlny, mořská hlubina ho stáhne na dalekou cestu!…

Stěpan se potopil a hledal rukama Andreje pod vodou. Voda ho objala, stiskla, sevřela, ale nedostal se na mořské dno, kam právě klesl Andrej.

„Jako kluci jsme s Andrejem kradli v klášterní zahradě řepu a jeho mnich zpohlavkoval,“ vzpomněl si najednou polomrtvý Stěpan, když opět vyplul nad vodu. A jaký byl Andrej, pomyslil si, Andrej Rosomacha – červená rubacha…

Když se rozhlédl kolem sebe, spatřil nablízku ohromné velrybí tělo s harpunou, trčící z boku. A na velrybím hřbetě klečel Váňuška; hlasitě vzlykal a držel se oběma rukama

za druhou harpunu, která se velrybě zabodla skoro doprostřed hřbetu.

Stěpan plul k Váňuškovi, a než doplul, seděli už na hřbetě velryby také oba bratři Veriginové a starší Fjodor podal Stěpanovi veslo. Stěpan se přidržel vesla, vylezl po kluzkém velrybím hřbetě a také se chytil za hluboko zaseknutou harpunu. Kolem dokola plavaly ve vodě a ve velrybí krvi třísky a kousky lan; mořská pustina byla nevlídná a jen slunce bez mrknutí sledovalo nevídanou loď, na jejíž mokré palubě seděli čtyři lidé, z nichž čůrkem stékala voda; a jen draví ptáci cítili pochoutku a ve velkých kruzích se vznášeli na bezoblačném nebi.

„A kde je Andrej?“ ptal se Fjodor Verigin. „Andreje není nikde vidět.“

„Andrej – jen ho zavolej!“ utrhl se na něho Stěpan a vší silou se uhodil pěstí do prsou. „Je pryč tvůj Andrej. Není už tvůj Andrej,“ vykřikl náhle zuřivě, „hledej si teď Andreje!“

Stěpanův obličej zezelenal, oči mu vylezly z důlků a ze rtů mu vytryskla bílá pěna jako hřebci uštvanému k smrti. Váňuška, který pořád ještě plakal, na něho ulekaně pohlédl a ihned umlkl.

VIII

Co se stalo Fjodoru Veriginovi před devatenácti lety

Fjodor se více Stěpana nevyptával. Loupalo mu v koleně, tam, kde vězela anglická kulka. Tuto kulku měl Fjodor v koleně už devatenáct let, od toho dne na Kole, kdy na mořském břehu hlídal carskou velrybu.

V tom roce plavil se Fjodor na rybářském člunu s třemi kamarády na kolský břeh. Mezeňští tu měli vlastní mezeňské stanoviště a čekali jenom na počasí, aby vypluli na moře, když najednou přijel kdosi z Koly a s ním dva vojáci. Ten člověk zpohlavkoval rybáře a nařídil jim, aby už nestavěli trojstěžníky, nýbrž dvojstěžníky podle holandského vzoru. Má prý podle carského rozkazu poslat na galeje rybáře, kteří budou nadále stavět trojstěžníky. Pak vytáhl nějakou listinu a dvakrát ji hlasitě přečetl. A pokaždé se ptal, jestli všemu rozumějí.

Na listině byla velká černá pečeť a vlastnoruční carův podpis: Petr. Byl to rozkaz z Petrohradu kolskému veliteli.

„Po obdržení tohoto rozkazu nařiď rybářům, aby dávali pozor, až moře vyvrhne na břeh velrybu; ať si z ní opatrně vyřežou tuk, ale kostice a kostru ať nechají nedotčeny tak, jak jsou. A ať ti to ohlásí. A jak ti to ohlásí, postav ke kostře stráž a okamžitě nám o tom napiš. My k vám potom pošleme člověka, který ty kosti umí řádně podle čísel rozebrat. Potom ty kosti a kostice doprav do Ňuchči v doprovodu zvláštního důstojnického kurýra.“

Muž schoval listinu do rukávu a přísně pohlédl na rybáře. Poté nasedl s vojáky do člunu a byl tentam. Druhý den zpozorovali Mezeňští patnáct verst od tábořiště zdechlou velrybu vyhozenou na břeh.

Lovci vykuchali velrybu, jak bylo napsáno v rozkazu, a poslali jednoho rybáře na Kolu ohlásit to úřadům. A Fjodorovi dali prozatím jídlo na tři dny a starou švédskou puštičku a nechali ho tu hlídat carské pozůstatky. Rybáři odešli na stanoviště a Fjodor se za nimi dlouho díval z mořského břehu, hustě posetého drobným kamením.

Příliv se střídal s odlivem, po nebi plulo slunce, v poledne pražilo a vykuchaná zdechlina odporně páchla. Fjodor bloumal po břehu, hledal ploché oblázky a házel je daleko do moře. Kamínek jednou, dvakrát, třikrát poskočil po vodě a stále větší a větší kruhy se šířily po celé zátoce. Tu a tam rostlo na břehu nizoučké křoví, plazící se po zemi, Fjodor si z něj natrhal sušší větvičky a zapálil oheň. Tak tu na pustém břehu uprostřed kouře a zápachu protloukl dva dny. A třetí den se objevila vpravo na obzoru loď.

Plula na západ, ale blížila se stále více k pobřeží, a podle výstroje bylo vidět, že je to loď cizí; Pomořané neloví a neobchodují na takovýchto fregatách. Fjodor se bál, aby k něčemu nedošlo, neboť v ruských vodách tenkrát loupežilo hodně takových luňáků. Stávalo se, že uloupili úlovek i s lodní výstrojí a lidi odháněli z lovu, přitom do nich stříleli z mrožovek, těžkých ručnic se širokými hlavněmi, kterými se lovili mroži a tuleni. Rybáři si jednou dokonce postavili v Šapkinově zálivu, posledním to ruském stanovišti na Kole, baterii s pěti děly na obranu před nepřítelem.

Když se loď přiblížila k místu, kde kouřil Fjodorův oheň, bylo vidět, jak spustila z paluby člun s veslaři, kteří ihned nalehli na vesla. A tady, u vody, běhal zmatený Fjodor, mával rezatou puštičkou a křičel na nezvané hosty německy:

„Jdi pryč… Já střílet!…“

V Archangelsku slyšel Fjodor v německé tržnici, jak se němečtí kupci dohadují s rybáři, a proto, aby mu bylo lépe rozumět, křičel na námořníky ze zahraniční fregaty „německy“:

„Já zavolat vojáky!… Já hned střílet!…“

Tu se v člunu zdvihl muž a vytáhl z opasku pistoli. Vystřelil na Fjodora a zase se posadil. Fjodorovi něco ožehlo pravou nohu a tuze bolestně ho udeřilo do kolena. Dal se na útěk, ale neuběhl ani dvacet kroků. Upadl na kamení a s údivem hleděl, jak mu krev zalévá bosou nohu.

Námořníci vystoupili na břeh a začali vysekávat sekerkami velrybí kostice. Dva přistoupili k Fjodorovi a ten s dlouhou pistolí za pasem ho kopl do břicha. Pak ho chytli za ruce a táhli k vodě. Fjodor měl rozedřená celá záda, rozdrásané celé nohy a od místa, kde upadl, se táhla krvavá stopa až k vodě – červený pruh od jeho rozbitého kolena, které pálilo a jako by se rozpadalo na kousíčky od nebozezu, jenž se mu do něho stále hlouběji a hlouběji zavrtával. Námořníci hodili Fjodora do člunu a začali nakládat velrybí kostice.

Druhý den přijela z Koly podle předpisů vojenská stráž, která našla na břehu jen zpřeházenou kupu zapáchající velrybiny, úlomky velrybích kostic a vyhaslý oheň. Ale po Fjodorovi nebylo ani stopy.

Rybáři tenkrát zakusili mnoho trápení: z Koly přijela vrchnost, hledalo se, pátralo se pod hrozbou zbídačení a smrti… A za tři měsíce, když nastal čas a rybáři se vraceli z rybolovu do Mezeně, sebrali mezi sebou po groši a objednali u kněze zádušní mši za Fjodora.

Avšak Fjodor nezahynul. Přestože byla za jeho duši odsloužena zádušní mše, vstal po dvanácti letech z mrtvých a znova se objevil v Mezeni. Na podzim, když už zamrzly řeky, došel v noci po silnici k Okladnikovově usedlosti a zaklepal na branku svého docela rozvaleného domečku. Pes štěkal, a zatímco Fjodor čekal, až mu někdo přijde otevřít, pomyslil si, že ještě teď na podzim bude rozhodně muset podepřít plot.

„Koho to Bůh nese?“ ozval se ženský hlas a branka zavrzala v rezatých veřejích.

„To jsi ty, Marjo?“ zamumlal sotva slyšitelně Fjodor.

Odpovědí mu byl strašný výkřik, žena od něho uskočila, upadla uprostřed dvora, křičela a házela sebou jako v padoucnici. Pes se zalykal štěkotem, trhal se ze řetězu a z domu běžel přes dvůr k vratům muž, druhý muž Marjin.

Když se Fjodor dověděl, že Marja je znovu provdána a že Alenka, kterou nosíval v náručí po světnici, zemřela loňské zimy na bahenní zimnici – nevešel ani do chalupy. Zaklepal naproti u bratra. Zde krátce vypověděl, že ho na Kole před dvanácti lety přepadli Angličané a odvezli s sebou. Pak ho přesadili na druhou loď a odvezli do horoucích pekel, kde ho zařadili do královské vojenské služby. Fjodor byl za tu dobu v mnoha zemích, viděl i černochy a lidi s kůží červenou jako měděný kotel. Avšak o tom, jak se dostal ze svého smutného otroctví, se zmínil jen povrchně a nějak nejasně, a už nikdy se k tomu nevrátil.

IX

Na hřbete zabité velryby

Tak seděli ti čtyři – Stěpan, Váňuška a dva bratři Veriginové – už nejednu hodinu na hřbetě zabité velryby. Fjodora pořád ještě bolelo koleno a srdce mu usedalo pro Andreje, který zmizel rychlostí blesku. Zdá se, že zrovna teď se spolu namáhali urovnáním spletených havlinek ve člunu, že Andrej cenil z vousů žluté zuby, a zatím Andrej zahynul, Andrej už není, jako by se byl ani nenarodil.

Fjodor si nepamatoval, jak se mu dostalo do rukou veslo a jak se s ním vyškrábal na velrybí hřbet, kde klečel Váňuška a držel se za harpunu. Jako ve snu podal veslo Stěpanovi, když k nim připlaval, a nebýt bolesti v koleně, opravdu by usnul na kluzkém velrybím hřbetě i s veslem, které stále ještě držel v ruce a nevěděl co s ním. Fjodor se vzpamatoval, až když mu Stěpan veslo vytrhl.

Supi kroužili stále níž a níž nad zabitou velrybou a pronikavě, odporně křičeli. Stěpanovi bylo nanic z toho křiku ptáků, cítících zdechlinu, a ze slané trpkosti v ústech, připomínající zápach nemocnic v Mezeni. Vytrhl Fjodorovi veslo z rukou a mávl jím po ptácích. Dravci vzlétli a ještě pronikavěji zavřískali. Stěpanovi, který vypadal na velrybím hřbetě jako zmoklý špalíček, se tím zlostným švihnutím po ptácích trochu ulevilo.

„No to jsme se dostali na pěknou loď, postavte stěžně a napněte plachty,“ řekl s úsměškem. „Takový koráby, zdá se, ještě nikdo nestavěl.“

„Jo?“ divil se Fjodor, který se pořád ještě nemohl vzpamatovat.

„Ty jsi, Fjodore, opravdu jako čáp: ten taky letí za moře a pořád mele jen jedno,“ řekl Stěpan, jemuž se pomaloučku vracela dobrá nálada a hubatost: „Tak co teď budem dělat, hošíci?“

„Kdyby tak byl chlebíček,“ zafňukal Váňuška, celý zmodralý zimou.

„Chlebíček? A na co chlebíček? Víš, na moři oceáně, na ostrově Bujáně stojí bejk pečenej a v boku má česnek tlučenej, a ty si z jednoho boku řež a do druhýho namáčej a jez. Slyšel jsi už tu pohádku? Tak počkej, až zaduje víc větru, zahneme k tomu ostrovu Bujánu. Ale teďkonc ještě chvilku trp!“ a Stěpan natáhl v ruce veslo, druhou se držel za harpunu a pokusil se pohnout svou novou lodí. Avšak velryba se nehnula dopředu ani dozadu, jen se zakolébala a hrozila znovu potopit lidi, kteří na ní našli útulek. Stěpan sklonil veslo a plivl velrybě na ocas.

„Tak co budem dělat, hošíci?“ opakoval. „Hlady neumřeme, velrybiny nám tu stačí na dva roky, jen řezat, jíst a oblizovat se; a přece to za nic nestojí.“

„Musíme počkat na Timofejiče,“ ozval se Miron a skrčil pod sebe nohy. „Timofejič nás tak nenechá. Tady z tý strany musíme čekat loď nebo člun.“

„Tak teda počkáme, jestli se dočkáme! A Andrejovi království nebeský,“ řekl Stěpan. „Asi ho něco řádně praštilo do hlavy a vyteklo mu hodně krve. Jinak by se byl tu chvilku na vodě udržel.“

„Věčná mu sláva!“ zamumlal Miron a dodal, dívaje se stranou: „Má doma ženu a jednoroční dítě.“

Muži sklopili hlavy. I Stěpan umlkl a zanechal svých pořekadel a průpovídek. Uplivoval jen velrybě na ocas a snažil se doplivnout doprostřed obou ploutví. Všechny ale začal trápit hlad. Timofejič je vyhnal do člunů těsně před obědem, a teď se už slunce sklánělo k západu a promáčení, hladoví lidé, sedící nehybně na svém vratkém plavidle, byli celí zkřehlí. Voda mírně kolébala zabité zvíře a to se nepozorovaně obracelo k slunci hned hlavou, hned bokem a hned zase ocasem. To kolébání je svádělo k dřímotě, ke spánku, k zapomenutí.

Stěpan, který tloukl špačky, náhle sebou trhl a zdvihl hlavu. Zaslechl jakýsi vzdálený, nejasný šramot něčeho ještě neviditelného. Jako by vesla čeřila vodu nebo nějaký pták kejhal. Stěpan vyskočil a zase rozhoupal svou vratkou loď. Rozhlížel se na všechny strany širého prostoru, kam nízké slunce rozsypalo dlouhé rudé paprsky, a zdálo se mu, že daleko na obzoru, kde se třpytil zlatem vyšňořený oblak, se míhá člun.

„Ho-ho-ho-ho!“ vykřikl Stěpan: „Ho-ho!…“

A všichni čtyři z plna hrdla halekali, až ochraptěli.

Šramot se přibližoval a byl stále zřetelnější. Po vodní hladině, zalité zapadajícím sluncem, klouzala loďka; veslaři mířili k velrybě a také halekali. Byl to šestiveslový člun poslaný Timofejičem.

Veslaři všechno pochopili bez jediného slova. Zabalili Váňušku do roztrhané plachty a položili ho na dno loďky. A Váňuška, sotva se trochu zahřál, nemyslil už na hrozný hlad, který ho mučil, a rovnoměrně funěl mokrým, zimou zmodralým nosem, který vystrčil zpod plachty jak vrabčí zobáček. A velrybu přivázali za ocas k zádi.

Když se člun obrátil na zpáteční cestu, letěli za ním pořád supi, sedali si velrybě hned na hřbet a hned zase vzlétali vysoko k nebi. A tak ji doprovodili až k lodi. Teprve tady dostali svůj díl, když zamračení lodníci kuchali velrybu, která jim dnes přišla tak draho.

X

Hon na lidi

A opět zahvízdal vítr na píšťalku, opřel se do plachty a hnal loď ke Grumanu, kde byla skutečná velrybí říše, kde velryby plavaly ve velkých hejnech a oceán se jimi jen hemžil. A zde byla voda zase průzračná a velryby z ní nechrlily své vysoké vodotrysky.

Váňuška pořád ještě hrozně kašlal od té doby, co žbluňkl do vody a pak proseděl půl dne na velrybím hřbetě, pevně se držel za harpunu a zuby mu drkotaly jak paličky na buben. Timofejič léčil svého kmotřence neobvyklým způsobem, tak jak jeho kdysi léčili kaninští Samojedi.1* Lovil tehdy samotinký v blízkých lesících bez psa, jenž mu toho roku pošel; zabíjel lišky a zacházel do takových sněhových končin, že si sám už nepřipadal jako člověk, ale jako nějaké polární zvíře. Ve dne se plazil po sněhu, pozorně si prohlížel rozmanité stopy na sněhovém povrchu a na noc se vracel do loveckého srubu závějemi skoro po hlavu. Tady zatápěl v kamínkách, vařil si večeři a pak stahoval zabitá zvířata.

Avšak toho dne, kdy Timofejič narazil na uprchlé Samojedy, neměl na lovu štěstí. Od rána hustě padal sníh a jeho bílé načechrané peřiny zakrývaly stopy a pěšinky, které sám prošlapal. Každá borovička byla jako zabalena do hranostajového kožíšku a Timofejič si toho dne nejednou odplivl, když ho jedlová větev obtížená sněhem zasypala sněhovým chomáčem, který mu zalepil celý obličej.

Ale zimní den je krátký a rychle dohořívá. Timofejič tedy zahnul nazpátek k chýšce. Ale sníh na jejím prahu, v soumraku namodralý, byl ušlapán a dveře chaty nebyly docela zavřené. Timofejič vykřikl, ale vůkol bylo ticho, jen ozvěna v dáli přeskakovala z kopečka na kopeček. Timofejič vstoupil do chýšky a vykřesal světlo. V koutě seděli dva schoulení Samojedi přitisknutí k sobě a dívali se na Timofejiče jako myšky z pasti. Timofejič je odtrhl od sebe a vytáhl za límec doprostřed světnice. Byli to dva malí hoši v rozedraných kožíšcích a s omrzlými nosy. Žalostně a prosebně hleděli Timofejičovi do očí a tichounce kňučeli.

Timofejič jim dal po kousku syrového sobího masa a Samojedi je v mžiku zhltli. Pak se zase schoulili do klubíčka jako štěňata a usnuli ve svém koutě.

Ráno nabral Timofejič do kotlíku sníh, postavil ho na kamínka, aby se voda svařila, a Samojedi se přiblížili k ohni a zase mu hleděli do očí jako psi. Timofejič se od nich pokusil vyzvědět co a jak, ale marně; odplivl si, vrazil jim do ruky ještě po kousku masa a chystal se k odchodu. Timofejič jde a hoši za ním. Uhne stranou, oni také. Sestoupí do rokle, oni také. Timofejič je odhání. Oni postojí, postojí, a zase jdou za ním.

„Asi zabloudili daleko od čumu2*,“ řekl si Timofejič a mávl rukou.

Avšak Samojedi nezabloudili od čumu, ale uprchli z archangelského žaláře, a bylo to takhle:

Car Petr, který byl roku 1717 v Holandsku, v Amsterodamě, psal odtud do Archangelska, aby neprodleně našli dva Samojedy, mladé hochy, ošklivé a komické. Samojedy ve věku od patnácti do sedmnácti let, a musí mít na sobě svůj obvyklý samojedský oděv. Car je potřeboval jako dárek pro florentského knížete. Ten kníže byl asi velmi krutý a velmi hloupý, když ho mohly bavit takové věci.

Carem vyslaný důstojník Petr Jengalyčev přivezl carovo psaní do Archangelska, seděl od rána do večera v hospodě a rovnou sem do pivnice byli přiháněni Samojedi polapení v tundře. Avšak důstojník byl opilý a tuze vybíravý. Pochytaní Samojedi se mu nelíbili, nařídil, aby se polapili jiní, a Samojedy už chycené velel zavřít do žaláře.

Toho roku padla na samojedské čumy velká hrůza. Samojedi pobíhali po celé tundře, odháněli soby dále k moři, ale vojáci je doháněli všude, brali jim kožišiny, zabíjeli soby a mladé hochy odváděli, nikdo nevěděl proč a kam.

Archangelský žalář byl Samojedy přecpán. A Jengalyčev posílal do tundry stále nové oddíly, protože nepotřeboval obyčejné Samojedy, ale takové, aby florentskému knížeti při prvním pohledu na ně puklo smíchem břicho.

Petr Jengalyčev dělal každý týden přehlídku polapených Samojedů. Přiháněli je ze žaláře na dvůr hostince a důstojník k nim vycházel s dlouhou holandskou dýmkou a s carským vyznamenáním na plášti politém vínem. Samojedi okamžitě, jako na povel, sebou plácli do bláta, neboť považovali Petra Jengalyčeva za nějakého hrozného boha, jemuž na prstech úžasně zářily nebeské hvězdy v prstenech. Důstojník bil Samojedy holí do hlavy a kopal je do žeber, aby je zdvihl se země a mohl se jim podívat na huby zamazané blátem. Samojedi nechápali, co od nich ten zlý bůh chce, a zůstávali ležet obličejem k zemi. Nakonec je vojáci obraceli jako želvy na záda a vzteklý bůh jim plival do obličeje.

Avšak Samojedi, jak vidno, nebyli tak docela na hlavu padlí, protože jednoho podzimního rána jich deset v žaláři scházelo. Osm z nich ještě téhož dne pochytali v lese a ještě téhož dne je na strážnici zmrskali, ale dva zmizeli.

XI

Timofejič léčí Váňušku z nachlazení

Uprchlíci si to namířili rovnou na sever a schovávali se v různých houštinách a prodírali se jimi na lesní stezky. Jedli různé zdechliny, hryzali kůru ze stromů, honili mladé lišky a někdy se jim podařilo zabít je holí nebo kamenem. Tu roztrhávali rukama zabité zvíře a na místě pojídali syrové maso a pili teplou krev.

Avšak dni byly čím dál kratší a již první mrazy této zimy byly třeskuté. Na mýtinách skřípal zmrzlý sníh, praskající mrazem, a za dlouhých nocí zoufale vyli vlci. Samojedi se zahrabávali do závějí a leželi v nich položiví, polomrtví. A sotva začalo svítat, znovu se zase vlekli navátými závějemi pustinou. Avšak sil jim neustále ubývalo, mučil je hlad, křehli mrazem a strachem. A tak konečně přišli k Timofejičově chýšce.

Timofejič je nezbil ani je nevlekl nazpět ke zlému bohu s mnoha hvězdami na prstech. Zůstali u něho, spali v koutě, který si hned od začátku vybrali, a od svítání do večerních červánků se ploužili po lese za Timofejičem jako lovečtí psi, nehnuli se od něho ani na krok. Utíkali po krvavé stopě za postřeleným zvířetem a vytahovali Timofejičovi lišky holýma rukama z doupat. Pátrali po tetřevech hlušcích a hlasitým křikem přivolávali lovce ke stromu, na němž seděl načepýřený pták. Nosili správně vnadidlo do pastí, kladli v hustém jedloví oka na koroptve. Přinášeli do chýšky obrovské otýpky suchého chrastí, odhrabávali z prahu sníh a pomáhali Timofejičovi stahovat a na prknech napínat veverčí, liščí a zaječí kůže. Usmívali se, když hleděli Timofejičovi do očí, breptali něco svou řečí, ukazovali rukama na jih, tloukli se pěstmi do obličejů s vysedlými lícními kostmi a plivali si navzájem do tváří. Avšak Timofejič nerozuměl ničemu z toho, co se mu pokoušeli vysvětlit. Chytal oba za límec a srážel je k sobě čely. Samojedi padali na udupanou hliněnou podlahu a tiše se chechtali. Tak strávili s Timofejičem deset dní.

Jednou zrána Timofejič nějak s nechutí vyšel ven a Samojedi jako vždy se táhli za ním. Puška, stará křemencovka, jako by ani nebyla jeho, ale cizí, těžká a tlačí ho do ramene. Timofejič jde a horký dech mu ožehuje chřípí, oči se mu zavírají a div neusne v chůzi. Náhle vyskočil na stezku polární zajíc; rozhlédl se, zastřihal ušima a strnul na zadních tlapkách asi pět kroků od Timofejiče. Timofejič vystřelil skoro těsně u něho, ale minul se. Zajíc udělal kotrmelec a zahnul pod svah. Samojedi se hnali za ním, ale Timofejič se obrátil a klopýtal k chýšce.

Samojedi letěli sobím tryskem s klacky v rukou po klikaté zaječí stopě, ale brzo ji ztratili a vrátili se zpět. Timofejiče nenašli, i zahalekali jeho způsobem, ale na jejich halekání se nikdo neozýval. A třebaže pěšinka byla ušlapaná, neboť sníh již několik dní nepadal, viděli, že nohy v kožišinových botách odnesly Timofejiče nazpět a jeho stopa na pěšince byla taková divná, překračovala pěšinku hned napravo, hned zase nalevo. Samojedi běželi k chýšce.

Dveře byly otevřeny a světnice vymrzlá. Přímo na prahu se válela na zemi puška. A Timofejič se jak dlouhý tak široký svalil u kamínek. Ležel skrčený s okoralými rty, hořící tváří a lomcovala jím horečka.

Samojedi přenesli Timofejiče na pryčnu, zuli ho, naházeli na něho kůže a pořádně vyhřáli světničku. Pak vytáhli kousky jantaru, zašité v kožíšku, roztloukli jej a svařili ve zvířecím tuku. Touto mastičkou mazali Timofejičovi ráno a večer paty a napájeli ho vařící vodou se solí.

Neuplynul ani týden a Timofejič byl zase na nohou. Ráno vstal, a ještě když seděl na pryčně, popadl své lékaře za límce a srazil je jako berany čely k sobě. Ti pískali radostí a něco breptali, ukazujíce do slídového okénka. Timofejič žvýkal chleba s jakousi polévkou, kterou mu nalili Samojedi do číšky, teple se oblékl a vyšel se zbraní ven. Samojedi šli za ním a pak zmizeli. A Timofejič je už nespatřil.

Šli zimní cestou, aby se dostali dále do tundry, nebo se obrátili nazpátek do Kozminova lesíka a doufali, že se shledají se svými? U Kozminova lesíka bývaly modlitebny Samojedů, a když se Timofejič vracel této zimy z lovu nazpět do Mezeně, narazil v tomto odlehlém místě na celý les bůžků a na mnoho nějakých hadříků, rozvěšených po stromech.

Když se Timofejič hřál v Mezeni na peci, slyšel vyprávění o honbě carského důstojníka Petra Jengalyčeva na Samojedy.

Tu teprve pochopil, o co šlo a kdo byli jeho lékaři mastičkáři. Od té doby léčil sebe i jiné z nachlazení a horečky tímto samojedským mazáním. A tak i Váňuškovi mazal na noc paty tlučeným jantarem, smíchaným s horkým velrybím tukem, zabaloval ho do polokožíšku a ukládal na pytle v podpalubí. Seděl mu u hlavy, pořád si nacpával dýmku tabákem z pytlíku, visícího na hřebíku, nebo ji zase vyklepával do kotlíku. Váňuška měl plný nos štiplavého tabákového kouře, kýchal, kašlal, něco nesrozumitelného drmolil a nakonec usínal. Tu se Timofejič uchyloval ještě k jednomu prostředku, který podle jeho mínění musel určitě vyhnat z Váňušky nemoc. Naučil se tomuto prostředku od zaklínačů balamutících lid, ale staroch, jako tenkrát i jiní lidé, věřil v léčivou sílu všeho, co teď prováděl nad Váňuškou. Stáhl si s ukazováčku olověný prstýnek, foukl skrz něj do všech čtyř světových stran, položil jej Váňuškovi na čelo a vkleče zavřel oči a sotva hýbaje rty šeptal nad ním:

„Na moři na Asafu, pod dubem pod Vavřincem stojí Herodesovy dcery: dvanáct panen rozcuchanejch, prostovlasejch, neopásanejch, nezapnutejch; jdou do světa křesťanskej lid mučit, tělo studit, kosti lámat, do hrobu přivádět. I vzal svatej Šimon do každej ruky tři pruty a každou šlehl třikráte do zad. I žadonilo dvanáct sester, dvanáct třesavek, rozcuchanejch, prostovlasejch, neopásanejch, nezapnutejch: ‚Šimone svatej, nedotejkej se nás a my se nedotkneme otroka božího Ivana.‘“

Timofejič vydechl, zažmoulal ústy a pokračoval ještě tišeji:

„Mý slova jsou silný a čarující jako velký moře-oceán; tvrdý a působivý; tvrdší a působivější než rybí kel a tvrdší a pevnější než kalená ocel a kámen. Ať teda jsou tyhle mý slova klíčem a zámkem, klíč hodím do vody a zámek zase do hory.“

Když Timofejič skončil, navlékl zase prstýnek na prst a s hekáním se ukládal vedle svého schovance. Hoch se převracel a mluvil ze spaní, Timofejič chrápal ve všech tóninách a vlny narážely do boku lodi poháněné větrem dál a dál od Mezeně.

XII

Na Gruman!

Bývaly časy, kdy lovci nemuseli plout na lov velryb až ke krám a do mlh Ledového moře. V oněch dávných dobách, z nichž se nám uchovala jen matná vzpomínka, velryby klidně pluly nejen ve vodách nejsevernějších zemí. Mořští obři připlouvali i k břehům Biskaje, sebevědomě a prudce rozráželi široké vlny a nebáli se nepřítele, kterého v přírodě nebylo. Hráli si v moři, pluli po jednom, po dvou nebo ve velkých hejnech. Rozmnožovali se a nic nepřekáželo jejich obživě a hrám a rození dětí… Avšak působili člověku velkou škodu a bylo nutno odehnat je dál od břehu.

Člověk se odvážil napadnout velrybu a brzy se přesvědčil, že tato nestvůra při vší své mohutnosti utíká zpravidla před nepřítelem, s jehož hbitostí nemůže soupeřit svou ohromnou silou. A mimoto člověk poznal, že lov velryb mu přináší bohatou kořist, jíž se nevyrovná kořist z žádného jiného lovu.

Ozdoby starých vojenských uniforem a ženská paráda vyžadovaly tenkrát velké množství velrybích kostic, jejichž cena byla tak velká, že v Holandsku byly považovány za nejdražší cizozemské zboží spolu s indickým pepřem a muškátovým oříškem. Bohatství však plynulo i z velrybího tuku a masa, které se pojídalo. Proto začalo velké vyhlazování velryb, na němž se podílely kupecké společnosti mnoha národů. A velryby, pronásledované a doháněné ve všech svých útulcích, musely se brzo vzdálit z teplých moří do drsných krajů, kde dlouhé měsíce vládne věčná tma nebo bliká jen slabé světlo.

A od té doby svištěla harpuna jen v této říši věčného ledu, rozrážela vzduch zhuštěný mrazem a sveřepě se zabodávala do velrybího hřbetu. Sem tedy, do Ledového moře, ke Špicberkům, na Gruman, řídili nyní všichni kormidelníci lodě a k tomuto Grumanu zamířil pevnou loď Jeremeje Okladnikova i starý kormidelník Alexej Timofejič.

V těchto studených zemích číhalo na mořeplavce vždycky velké nebezpečí a starosti. Již v roce 1555 bylo caru Ivanu Hroznému sděleno, že u murmanského břehu spatřili Pomořané dva koráby zakotvené ve stanovištích. Na těchto korábech bylo mnoho zboží, ale lidé na nich byli všichni mrtví. Ba i anglický kapitán, mořeplavec Hugo Wilawby, zmrzl na břehu ve stanu za stolem, když psal do lodního deníku.

V té době již ruští Pomořané brázdili na jednostěžnících a dvoustěžnících Ledové moře. Dva Rusové dokonce řídili lodi anglické expedice pod vedením kapitána Stephena Barrowa, který tou dobou hledal cestu Ledovým oceánem do Číny. Odvážný kapitán se dostal až k ostrovu Vajgači u Nové země, ale musel se vrátit nazpět, zastrašený zuřivými bouřemi a ledovými masívy, jichž bylo toho léta v Ledovém moři spousta.

Za padesát let po Stephenu Barrowovi byl na Nové zemi proslulý holandský mořeplavec Barents, který se jako Barrow snažil dostat do Číny nejbližší mořskou cestou, podél severních břehů Eurasie. Na Nové zemi se u Kostinova kruhu tenkrát setkal se dvěma ruskými loďmi. Sem, do této říše kruté zimy a tmy, se odvážně pouštěli ruští lovci – sem k ledovému mysu, k mysu Nassau, kde nezkrotný Barents našel svůj hrob.

„Pozdvihněte mě a nechte mě naposledy pohlédnout na strašný ledový mys,“ řekl umíraje svému kormidelníku.

Avšak kormidelník Timofejič znal tamní cesty, nevěděl nic o Barentsovi a málo se zamýšlel nad těžkostmi své plavby. Dojímal ho Rosomachův osud a Váňuškova nemoc, ale přesto byl rád, že je příznivý vítr a že loď se rychle žene kupředu a slibuje u Grumanu bohatý lov a jeho brzký konec, neboť se tu často vyskytovala neuvěřitelně veliká zvířata.

XIII

Pustý ostrov

Avšak vítr je svobodný a rozmarný. Dnes vane na jednu stranu, ale zítra změní směr a s desateronásobnou rychlostí žene loď k neznámým a nežádoucím břehům. Hned docela ustane a loď stojí nehybně se schlíplými plachtami, a vtom najednou začne šíleně vířit, láme stožáry, trhá lana.

Dej Bůh větříčku,

naší lodi cestičku;

z přídě, zpod přídi,

závětří do zádi,

kormidelníku dozadu,

a veslaři přes palubu,

zaduj silně do plachet,

ať můžem narovnat hřbet.

Tak za bezvětří zpívají děti v Pomoří. Ale copak se dá poručit větru, copak se dá očarovat moře? Timofejič jen vzdychal, když viděl, jak bouře rve plachty, jak loď padá jak vodní vážka do hlubiny tu přídí, tu zádí. Vytahoval z tabatěrky vlastnoručně udělaný kompas, díval se střídavě na střelku a na slunce a žmoulal ústy. Loď se hnala kupředu, nikoli však ke Grumanu, nýbrž na Malý Berún.

Po pravém boku paluby vyšlehl na obzoru ledový bělavý plamen. Zřejmě se tam srazilo mnoho ledových ploch, které vystřelovaly k nebi mléčný odraz. A nepřetržitě se odtud ozývaly hromové salvy, těžce otřásající vzduchem i vodou.

Vítr skučel bez přestání celé dny a noci, až teprve když se v dáli objevila země, poněkud se zmírnil. Muži se shlukli na přídi a hleděli na vzdálený břeh, modrající se na obzoru jako velký hrbatý mrak. Timofejič si vlezl do strážního koše.

Poznával toto místo, kam byl už jednou zanesen stejnou náhodou. Prolelkovali tu tenkrát tři dny a tři noci, ba sestoupili i na břeh, na liduprázdný Malý Berún, pochmurný ostrov, kde nemá velrybář co dělat a kam málokdy připlují lodi. Musí teď zajet s lodí do zátoky a počkat zde na lepší pohodu; jen aby ledové kry, neustále chrlící do nebe oslnivé proudy bílého světla, nezpůsobily nějaké neštěstí. Loď se ještě pořád hnala kupředu, led se za ní valil s praskotem, jakoby salvami, nepřetržitou dělovou palbou.

Timofejič slezl dolů a postavil se ke kormidlu. Vpředu se hrozivě vypínal vysoký břeh a hejna racků létala s pronikavým křikem na všechny strany. Kroužila nad lodí, pak se hnala nazpět k břehu, kam přinášela na své ptačí trhy zprávu o příjezdu lodi ze zámoří. A Malý Berún vypjal na uvítanou velrybářům svá strašná žebra a roztáhl se v oceáně jak velbloud v posledním tažení.

Loď vplula do zátoky za zesílené dělové palby. Přesně tak, jako když se vrací eskadra z nepřátelských vod a nese zprávu o vítězství. Jenže loď naopak hledala u Malého Berúnu záchranu a kormidelník nemohl ani přistát u břehu, neboť celá zátoka byla ucpána ledem. Ledové kry se tu točily jako v tůni, hnaly se proti sobě, s třeskotem se srážely a hlučně zase rozrážely na různé strany. Timofejič se ohlédl a jen hekl: ústí do zátoky, ještě před chvílí volné a čisté, bylo už zacpáno ledem a ledové mohyly se tu vypínaly jako novodvinské bašty. Tyto ledové pevnosti hořely zelenými, modrými a červenými plameny, jako by tu ve výstupcích a střílnách byly rozestaveny různobarevné věčné lampičky. Lodníci se také obrátili a mlčky hleděli, jak nízké slunce štědře vrhá do zátoky třpytící se drahokamy a jak planoucí led zatarasuje – ne-li navždy? – všechny vchody a východy.

Stěžně skřípaly, rackové vřískali, ledové kry neustále praskaly a kupily se na sebe. Timofejič však přece jen dostal loď blíže k břehu. Zde v černé vodě plaval ve velkých namačkaných hroudách průzračný led, modrý led, a zde také zavolal Timofejič na Stěpana, aby vyhodil kotvu.

Led se semkl v ústí zátoky, ale může se zase rozptýlit. Změní-li se v noci vítr, vyčistí zátoku a Timofejič pak vyvede z pasti lidi i loď. A teď ať si muži oddechnou, dost se celé dny a noci natrmáceli bez oddechu s kormidlem i se sudy kutálejícími se po celé palubě.

XIV

Timofejič odchází na břeh

Ohňostroje rychle uhasly, v lampičkách dohořel olej a na ledových baštách utichly dělové salvy. Loď byla zakotvena a kolem dokola se po celé zátoce rozbíhaly na ledové pláni průtoky a úzké výmoly jako černí hadi.

V noci napadl sníh a průzračný led se už netřpytil modrými safíry jako včera, ale pokryl se namodralým mechem.

Mužstvo tvrdě spalo v podpalubí zahřátém lidským teplem. Jen Timofejič nemohl spát a vedle něho se převracel ze strany na stranu také Fjodor. Timofejič si několikrát za noc oblékl s hekáním a vzdycháním obnošený kabát a vystupoval nahoru. Podíval se na ústí do zátoky, stále ještě zabedněné ledem, zažmoulal ze zvyku ústy a lezl nazpět do podpalubí, kde se pokoušel usnout na rozestlaných pytlech. Avšak spánek nepřicházel, právě tak jako už nepřicházel k procitnuvšímu Fjodorovi, který ležel na zádech s široce rozevřenýma očima. Tomuto tichému člověku, tak podivně a nečekaně pronásledovanému osudem, se často zdály těžké sny. Probouzel se uprostřed noci a již neusínal, ležel s otevřenýma očima a pomalu převracel těžké hroudy hrůzou přetížené paměti.

Timofejič ho šťouchl do boku. Fjodor udiveně pohlédl na starce.

„Copak chceš, Timofejiči?…“

„Heleď, Feďo, tohle… Je s námi zle, Feďo…“

„Zle?…“

„A jak zle! Z tý zátoky se nedostanem, aby do ní hrom uhodil! Když se touhle dobou dostane do těchhle míst jednou led, zůstane tu do příštího léta, to znamená do teplých větrů. Tady máš, Feďo, ten medovej koláč!… To znamená přezimování, Feďo!…“ Timofejič zažmoulal ústy a opakoval: „To znamená přezimování!“

Fjodor ležel mlčky a dál hleděl do tmavého kouta, kde se matně hrbily sudy nacpané velrybím tukem.

„Tady na tom ostrově,“ pokračoval chraplavě Timofejič, „přezimovali před deseti léty naši z Mezeně: syn Petra Balanina, Simakov Jelisej a s nima sedum rybářů z Archangelska. Postavili si tu i loveckou chatu, pět verst od břehu. Dobrá chalupa to byla – copak se s ní asi stalo? Celou ji do posledního prkýnka dopravili dvoustěžníkem z Mezeně. Zejtra sejdeme na břeh, Feďo, a uvidíme. Jestli je chalupa ještě celá… jestli ji neroznesli lední medvědi. Sejdeme na břeh, Feďo! Vezmeme s sebou taky Stěpana, ne?…“

„Sejdeme, Timofejiči.“

„Tak dobře. A teď už spi. Zejtra tam půjdeme.“

Timofejič skrčil nohy pod kožich a přetáhl si kabát přes zmrzlý nos. Ještě chvilku pod kabátem vzdychal, hekal, odfrkoval a sténal, ale pak začal chrápat tak bohatýrsky, jak to dovedl jen on.

Fjodor už ale oka nezamhouřil. Ležel dlouho a díval se, jak ostré světlo proniká spárami v rohu rozeschlé paluby; pak vzbudil Timofejiče a chystali se na cestu.

Posádka se pomalu probouzela, všichni hlasitě zívali a mnuli si přes noc strnulá záda. Zimomřivě vylézali zpod dlouhých kabátů a polokožichů a lezli po příkrých schůdcích nahoru, kde šedé nebe přikrylo loď, zátoku i celé neznámé okolí jako nízký zvon. Vlny už nenarážely na boky lodi, k nimž přirostl průzračný led lehce poprášený sněhem. Jen pod přídí lodi, kde ve vodě černé jako inkoust ležela od včerejška kotva, se děsivě černal velký podlouhlý výmol.

Váňuška nechtěl zůstat na lodi a škemral, aby ho vzali s sebou na ostrov. Ve svých dvanácti letech už nejednou obeplul na rybářských lodích kolský břeh, ale ještě nikdy nebyl tak daleko. Chlapec dotíral na Timofejiče, zatímco ten ukládal do koženého pytlíku suché žitné placky, slaninu v kotlíku, střelný prach, pytlík s tabákem, dýmku, křesadlo a troud. Timofejič si hleděl pytle a dělal, jako když Váňuškovo fňukání neslyší, až nakonec ho přece okřikoval a odháněl. Ale Váňuška pořád vedl svou: vem mě a vem mě! – a Timofejič mu tedy zlostně uvázal na krk teplý šátek a zapjal mu zaječí polokožíšek.

Bylo ujednáno, že najdou-li chatu, přenocují všichni čtyři na ostrově a vrátí se až druhý den na loď, aby se pak všichni poradili o dalším.

Kapiton jim spustil z lodi prkno se schůdky a všichni čtyři – Timofejič, Fjodor, Stěpan a Váňuška – slezli na led.

XV

Prázdná zátoka

První utíkal Stěpan, skákal z kry na kru a za ním přes výmoly a trhliny hopkoval jako vrabec Váňuška. Fjodor mával rukama jako větrník křídly, neboť led byl kluzký a vratký; byl jenom trošku poprášen zrádným sněhem a nohy se jím bořily do vody. Nebylo radno dlouho otálet na kře, neboť se pod chodcem rychle potápěla, muselo se rychle přeskočit na jinou. Fjodor se nějak omeškal a začal se potápět současně s ledovým povlakem, na nějž seskočil. Než si to uvědomil, byl už po pás ve vodě. Timofejič mu podal ruku a pomohl mu vylézt zase na led.

Stěpan a Váňuška byli již daleko vpředu. Timofejič a Fjodor jim nestačili. Ještě dlouho udržovali rukama rovnováhu na krách, kymáceli se jako opilí na obě strany, zatímco Váňuška se Stěpanem už na ně čekali na mokrých pobřežních kamenech.

Na celém mysu a kam jen oko dohlédlo se hemžila spousta racků. Seděli v hnízdech, skrytých mezi kameny, pronikavě křičeli, rvali se, milovali se a líbali, střemhlav ulétali a ihned se zase vraceli s rybkou nebo trávou v zobáku. Vůbec jim nevadilo, že vedle nich sedí lidé, a těm po nich také nic nebylo. Stěpan a Váňuška se dívali na Timofejiče a Fjodora, jak trčí na ledu jako sluky na krtinách, jak těžce a nemotorně přeskakují z jedné kry na druhou a jak se za nimi černá nehybná, osiřelá loď, pevně uzavřená ledovou hradbou v zátoce.

Zatímco Timofejič si nacpával dýmku už na břehu a Fjodor ždímal skrznaskrz promočené kalhoty, bloumali Stěpan a Váňuška po kamenech, měkkých jako koberec, protože je pokrývala silná vrstva ptačího trusu. Rackové jim klouzali mezi nohama, zlostně na ně vyvalovali své kulaté zřítelnice a nemínili ustoupit nezvaným hostům z cesty. Stěpan a Váňuška si zvědavě prohlíželi pustý a divoký břeh, kam tak zřídka vkročila lidská noha.

Timofejič dokouřil dýmku, vyklepal ji o kámen a zavolal Stěpana a Váňušku, Stěpan si vzal zbraň, postavenou kolmo mezi kameny, a zasunul si za pás sekeru.

Timofejič šel napřed po jakési jen jemu známé cestě, lépe řečeno necestě, neboť jaká mohla být cesta v tak pustém kraji? Vždyť tu nebyla vidět ani zvířecí stezička: lední medvědi a divocí sobi i lišky tu chodili rovnou za nosem nebo kličkovali ze strany na stranu, jak se jim zlíbilo, dnes tak, zítra onak. Avšak Timofejič, starý kormidelník a lovec zvěře, jakmile jednou někde byl, nalezl zase cestu i za mnoho let, třeba opilý. A tady se nic nezměnilo od té doby, co se tu jednou Timofejič vylodil, a tak jako nyní tu od věků byly nakupeny balvany a tu a tam trčelo ubohé jívoví.

Po nerovné cestě se šlo těžce, na každém kroku se naráželo na ohromné balvany pokryté lišejníky jako rzí. Timofejič, Váňuška, Stěpan šli za sebou a za nimi, trochu omeškalý, se vlekl Fjodor ve svých mokrých kalhotách. Po ledové lázni ho zase bolela noha, v jejímž koleně mu vězel olověný oříšek.

Slunce se za celý den ani jednou neukázalo. Koulelo se kdesi nad zvonem z nízkých mraků, jenž zakrýval moře, ostrov a to málo živočichů, kteří tu snad žili. Přesto však bylo skrz nízké mraky znatelné, že sluníčko stojí vysoko na obloze, a bylo už po poledni, když unavení poutníci spatřili v dáli, v malé úžlabince, černé a dosti velké stavení. Byla to lovecká chata, postavená tu kdysi Mezeňskými, Balaninem a Simakovem, kteří ji tu pro všechno zanechali.

Na dně úžlabinky, tu a tam lemované zeleným mechem, ležel zmrzlý, zčernalý sníh. Také kolem samotné chaty byla tu a tam pohozena špinavá prostěradla stejně starého sněhu. Dveře do chodby byly zatlučeny dvěma zkříženými prkny. Stěpan, který si celou cestu hvízdal jako čížek, zaklokotal jako slavík, když odtrhával prkna a otvíral zpočátku nepoddajné dveře. V chodbě nebylo vidět na podlahu, neboť ji pokrýval starý, za léto sesedlý sníh. Avšak chata byla v pořádku, i pec byla skoro bezvadná, a kdyby se zátoka v jednom nebo ve dvou týdnech nevyčistila a nepropustila uchvácené zajatce, mohli by se všichni odebrat z lodi sem, pod dosud pevnou střechu, a nějak už přečkat krutou a dlouhou zdejší zimu.

Všichni byli unaveni skákáním po krách a blouděním po kamenech, kolem balvanů a neduživého jívoví. Muži ani nezatopili v peci, zapili slaninu a chléb jen vodou, kterou Váňuška nabral do kotlíku z potůčku, protékajícího nedaleko úžlabinkou. A pak zavřeli pevně dveře, zalezli na pryčny a spali až do rána.

Spali a neslyšeli vítr, který přilétl k chatě, zavířil na střeše a kolem dřevěných stěn a pak s vrabčím zapištěním zase odlétl. Neslyšeli ani moře, které se znovu divoce rozbouřilo. A když se chystali na zpáteční cestu, veselé paprsky se k nim prodíraly okny, zatlučenými prkny, a zdálo se, že stěny zčernalé kouřem podpírají průzračné, zlaté, otáčející se sloupy.

Timofejič vedl lidi nazpět touže cestou, která však byla veselejší, lehčí a jakoby i kratší než včera. Sluníčko hřálo a toto truchlivé místo nezdálo se v jeho světle už tak smutné. Stěpan trylkoval ještě veseleji a Váňuška utíkal daleko vpředu. Ba ani Fjodor se neomeškával za kamarády jako včera a koleno ho nebolelo.

Váňuška seběhl do rokle, kde mezi kameny syčel a pěnil se potůček, pak vyběhl na vršíček a zůstal tu stát jako solný sloup. Timofejič zdáli viděl, jak se Váňuška černá na vršíčku jak osamělá ohořelá borovička. Když se Váňuška poněkud vzpamatoval z překvapení, obrátil se z dálky k ostatním a něco křičel, ale vítr odnášel jeho hlas. Váňuška spráskl ruce a utíkal po břehu k vodě na druhé straně za vršíčkem, zatímco Timofejič se Stěpanem a Fjodorem teprve scházeli do rokle. Když pak všichni tři vystoupili na pahorek a podívali se před sebe, rázem oněměli a stáli mlčky s nataženými hlavami, jako by poslouchali zádušní mši, kterou jim na vršíčku zpíval vítr.

Fjodorovi se udělalo špatně a klesl na kámen, zakryl si tvář širokými dlaněmi a Stěpan utíkal s nadávkami po mysu k Váňuškovi, který strnule stál až u vody. Timofejič se posadil vedle Fjodora, zmateně se otáčel ze strany na stranu a jeho ruka bezděky hledala něco v kapse, za košilí, za holínkami.

Dole na slunci se jasně modrala zátoka, v níž nebyl včerejší led, ba ani sněhové čapky zmrzlého sněhu plujícího v moři. Nebyla v ní však ani loď. Bublavé a kadeřavé vlny se otíraly o nízký mys, odplývaly nazpět, široce se rozlévaly po celé zátoce a otevřeným ústím pluly do širého moře, do nevlídné a hrozné pustiny, zalité lhostejným sluncem stojícím vysoko na obloze.

XVI

Ledové kladivo uhodilo do lodi

Na lodi zůstalo devět lidí i s Kapitonem Novosylcevem, Timofejičovým zástupcem po dobu jeho nepřítomnosti. Kapiton, třebaže se oženil teprve před pěti lety, byl považován za zkušeného muže, mořeplavce a harpunáře, známého v Archangelsku i v Mezeni. Díval se za odcházejícími kamarády až k břehu, pak šel pomalu na příď a spatřil, že výmol, v němž ležela kotva, se zmenšil asi o polovinu. Kapiton nařídil lodníkům, aby vyvlekli z petlic kormidlo, a sám vytáhl z vody kotvu. Loď i s přirostlým ledem zůstala nadále stát nehybně. A právě tak nehybné i mrtvé bylo nyní v zátoce u Malého Berúnu všechno. Ba i rackové přestali křičet po poledni, když se olověné mraky spustily ještě níže, přimáčkly pod sebou zátoku a jako by se jakousi velkou a zoufalou silou tlačily na ledové náhrobky, ucpávající průplav na širé moře. Tyto strašné hory střežily bránu do zátoky jako zlí psi, ochotní zakousnout se ledovými zuby do hrdla každému, kdo by se teď odvážil k nim přiblížit. Kapiton věděl, že někdy stačí dotek vesla, aby hora rozdrtila celou loď ve svých ledových spárech. Avšak nejpodivuhodnější a nejstrašnější ze všech byla jedna ledová mohyla: podobala se obrovskému člověku s useknutýma rukama, vraženému po kolena do ledu. Ledový člověk se vší mocí snažil vyprostit se z ledového zajetí; zvrátil se dozadu, napřímil ledové tělo a hlavu měl v kotoučích mlhy.

Loď teď zarostla ze všech stran ledem: na přídi, na zádi i na obou bocích. Zdálo se, že už nestojí ve vodě, ale na zimním paloučku, poprášeném prvním lehkým sněhem, a její lanoví se nakadeřilo bílým sametem. Výmoly utíkaly stále dále k břehu zátoky a tam se znovu svíjely jako hadi a rozlézaly na všechny strany.

Ani Timofejič, ani Fjodor, ani Stěpan s Váňuškou neslyšeli ve své úžlabince, v pevně uzavřené chatě, jak prudce zadul západní vítr a jak se přehnal přes celý ostrov. Úplně ohnul slabounké jívoví a z rozmachu do něho házel kulaté kameny. Nedělal si nic z balvanů a roklí, nebál se vratkého ledu u břehu.

Prolétl nad výmoly, dorazil až k lodi, opřel se o ni celou hrudí a hnal ji i s ledovým paloučkem, na němž stála, na širé moře. Bylo to v noci, podobné zimnímu jitru, kdy na palubě spal jen jediný člen posádky, ponechaný tu pro jistotu Kapitonem. Nebyl to však on, kdo procitl první, nýbrž Kapiton, který vyběhl nahoru a v rozespání nemohl hned pochopit, oč jde. Bylo slyšet jen skučení a praskot, jímž se probudili i ostatní muži v podpalubí. Kapiton se ještě nevzpamatoval a nestačil ani vykřiknout, když spatřil ledového obra, sklánějícího se nad loď. Tu začal křičet, avšak jeho křik nebylo slyšet, sám Kapiton neslyšel vlastní hlas. Zakryl si jednou rukou oči a druhou odháněl sklánějící se přízrak, couval před ním a čekal hrozný úder.

Loď se pravým bokem přihnala pod ledovou horu, hrozivě se tyčící v ústí do zátoky. Ledová hora nezastřela jenom příď. Kapiton mával rukou a couval, ale na přídi klopýtl o lana, která po Timofejičově odchodu sám vytáhl i s kotvou z vody. Padl naznak, a když otevřel oči, spatřil, že celá loď se ponořila do temného stínu vysokého ledového stanu. Tu se Kapiton obrátil tváří k zemi a zacpal si rukama uši. A ohromné ledové kladivo uhodilo do lodi a rozdrtilo ji se vším, co na ní bylo.

Tak ztroskotala loď Jeremeje Okladnikova. Před měsícem ji Jeremej Petrovič, bohatý kupec v Mezeni, vypravil a naložil, když si nejprve spočítal výdělek, který z ní bude mít. A nyní se její úlomky, vynořivší se z vody, rychle hnaly na širé moře za ledovou horou, která si prorvala cestu a jako by utíkala od místa, kde právě vykonala své zhoubné dílo.

XVII

V Archangelsku

V Archangelsku se v září brzo stmívá, zavírají se dříve krámky a hned po poledni se dávají pečeti na zbrojnici a sklady potravin. Městský invalida Luka Skačok sestupuje ze schodů na náměstí a rozžíhá u městské váhy olejovou lucernu.

Za řekou v kolonii štěkají psi. Ponocný se loudá ulicemi a zaplétá se do sobího kožichu. U domu Nikifora Fjodoroviče Baženina zatočí dřevěnou klapačkou a klopýtá dále.

Ve škarpě proti radnici spí biskupský zpěvák Kramarenko a loďařský tovaryš Zujev si položil hlavu na jeho břicho. Napuchlý tovaryš vystrčil k nebi rozbitý nos a rozčepýřený plnovousek. Oba tvrdě spí, i když zpěvák ze spaní heká a hází sebou jako špatné svědomí.

Ponocný klepe dřevěnou nohou na můstcích a zastavuje se proti kanceláři obchodu s tuky, aby si nacpal nos čerkeským tabákem. Zde zaklape dvakrát klapačkou a podívá se skulinou v okenici.

Ředitel kanceláře obchodu s tuky Solomon Adamyč Vernizober a sekretář archangelské admirality Solomon Adamyč Klingštedt hrají karty o šňupky. Střídavě míchají karty a štěstěna střídavě nadržuje hned tomu, hned onomu. A vyhrávající Solomon Adamyč dlouho míří na nos druhému Solomonu Adamyči, který prohrává a jenž tu sedí se zavřenýma očima a schoulený zmírá v očekávání neodvratného. Vyhrávající Solomon Adamyč pozdvihuje k lusknutí štipeček prstů k nosu svého přítele a zas jej odtahuje a radostně se pochechtává. A prohrávající Solomon Adamyč se rozčileně vrtí v křesle a cuká nožkama v bílých punčoškách.

Na stole odkapává hořící svíce a stíny obou Solomonů Adamyčů tančí na vybledlých holandských čalounech mezi matným zrcadlem a portrétem tehdy vládnoucí carevny Alžběty. Avšak v devět hodin svíčka zhasíná a Solomon Adamyč Klingštedt se ubírá domů, kde ho v čistě uklizeném pokojíčku očekává jeho žena, baculatá jako kulička, zaplétající si na noc světlé copy.

Ponocný točí klapačkou, a když dojde k strážnici u městské váhy, tichounce zaklepá na dveře. Invalida Luka Skačok ho vpustí dovnitř a zasunuje zástrčku. Tady městský invalida a ponocný pijí vodku a spí do svítání.

Olej dohořívá v lucerně na náměstí u městské váhy. Svítilna čoudí, světýlko bliká a nakonec úplně zhasíná. Tma a ticho. Uschlý list padá ze stromu do stružky proti radnici. Spadlý list šimrá obličej opilého zpěváka, který se stále ještě ve spaní zmítá, protože se mu zdá o kyjevském semináři a o zlé rektorské dlani. Dávno uplynulé se jako těžká můra vrátilo, a ne už jen jedna, ale stovky rukou se natahují do stružky z oken radnice černých jako hrob.

Avšak na druhé straně škarpy proniká z přivřené okenice světlo. U lůžka svítí noční lampička a na podlaze poskakují stíny, zdvihají se po stěnách a létají po stropě. Kapitonova žena Darja houpá kolébkou, zavěšenou na trámu, ale děťátko pláče a pláče.

„…Spí, každý spí, i Kaťuna spí, i bába spí, jen medvěd nespí a packu si cucá…“

Děťátko pláče a neusne do svítání. Když se již okenicemi prodírá bílý den a mladí kohouti halasně na hradu zakokrhají, děťátko usne a za pecí umlkne cvrček. Teď však rozespalá Darja vzpomíná při kolébání na Kapitona. Vrátí se do Archangelska už zimní cestou tak někdy v říjnu.

Serguňa pláče. Darja ho bere z kolébky a nosí po světnici.

„…Odejdi nespavosti-neklidnosti… Dej nám spánek-odpočinek…“

Avšak Kapiton se v říjnu nevrátí. On se už vůbec nevrátí do Archangelska, do žlutého domku s jeřabinou u schodů. Nenaštípá dříví, nevyhodí do vzduchu Serguňu, nenasype konopné semínko čížkovi, který teď spí na bidýlku v kleci se zobáčkem schovaným pod křidélkem.

Kapiton Novosilcev neplave už ani na lodi, ani v člunu po Ledovém moři. A až vlny úplně roznesou jeho rozdrásané tělo a mořská voda je rozleptá, budou jeho kosti, rozváté do všech čtyř světových stran, dlouho bloudit po studeném oceáně.

A Darja – mladá hlava je nebohá vdova. Čeká ji smutek přesmutný a zármutek přermutný.

ČÁST DRUHÁ

RUŠTÍ ROBINZONI

I

Zvláštní nález

Timofejič seděl na kameni u prahu chaty a hřál si záda na slunci, jež stále řidčeji blažilo lidi dlouhými šikmými paprsky. Pletl z vrbového proutí košík, ale pruty byly tak krátké, že košík vypadal uboze, byl řídký a proutky z něho trčely kolem dokola. Nebyl to košík, ale jakýsi ježek ohrožující celé okolí pichlavými ostny.

Uplynuly dvě neděle od té doby, co Timofejič a Váňuška s Fjodorem i Stěpanem přeskakovali z kry na kru a vyskočili na tento břeh. Dva dny a dvě noci protruchlili u vody a čekali, neobjeví-li se jim kdesi zmizelá – snad v mořské hlubině? – Okladnikovova loď. Necítili noční chlad, ráno neslyšeli ptačí hlomoz kolem sebe a nepomyslili ani na jídlo. Třetího dne rozvázal Timofejič pytlík, vytáhl z něho slaninu a dal každému kousek. Muži pojedli a mlčky šli za Timofejičem touže cestou nazpět k chatě.

Bylo ticho na ostrově, na pustém Malém Berúně, kam lodi připlouvají jen za bouře, aby se ukryly v zátoce a čekaly na příznivé počasí. Lodi byly v těchto místech velmi vzácné; jenom náhoda mohla zahnat loď k Malému Berúnu, proto bylo marné čekat na takovou náhodu ještě v tomto létě.

Někde daleko, za horou, v roklích a jeskyních se zatím skrývali lední medvědi, ale divoký sob, jak bylo vidět, stál na pahorku jako vytesaný z kamene, se zvrácenou parohatou hlavou. Stěpan k němu lezl půl dne po břiše. Pomaleji než hlemýžď vlekl Stěpan tělo po zemi i po kamenech, a když chtěl namířit zbraň k výstřelu, utrhl se kulatý kámen, spadl a přiťukával si s ostatními kameny v příkopu. Sob trhl hlavou a seskočil z pahorku tak rychle, že Stěpan ani nestačil zdvihnout zbraň. A tak jen zaklel a vrátil se k chatě, kde našel Timofejiče, jak plete druhý košík.

Váňuška a Fjodor se také musili co nejdříve vrátit, protože slunce se už sklánělo a zalévalo okraje úžlabinky studeným ruměncem. Tak se na podzim v Mezeni v posledních studených, ale ještě slunečních dnech rumění okénka v domcích a zkřehlé děti, nabažené hry, se utíkají zahřát do maminčiných sukní.

Váňuška a Fjodor se loudali po mořském břehu pouze se sekerou, byli už daleko od chaty, a když přišli k nevelkému mysu, zpozorovali v dáli na vodě a podél břehu něco jako ohromný vor, roztažený všemi směry div ne na několik verst. Šli k němu, ale vzdálenost mezi nimi a vorem byla pořád stejná, nezmenšovala se, jako by se tento mnohaverstový vor od nich vzdaloval právě tak rychle, jak se k němu blížili. Fjodor a Váňuška byli u konce svých sil tou honbou za nedosažitelným vorem, až konečně se jim zdálo, že ho přece jen dohnali, protože už rozeznali jeho jednotlivá břevna; jenže ta se už nepodobala voru, nýbrž byla bez ladu a skladu nakupena a rozházena.

„No to je přece, Váňo, nějakej starej vrak!“ zvolal Fjodor. „To ale bude dáreček Timofejičovi. Teď si vytopíme chatu jako lázně! A Timofejič se pořád soužil tím, že nás Berún nechá zmrznout. S těmadle dřevíčkama přece nezmrzneme!“

„Nezmrzneme!“ vesele vykřikl Váňuška a jako hříbě hopsal napřed.

Nízký břeh tu byl úplně zatarasen dřívím. Ohromné klády se pohupovaly ve vodě, třely se o sebe a táhle vrzaly jako studniční váha. Kde se tu mohly vzít kmeny tak silné, že se nedaly téměř obejmout, s tak různorodou dřevovinou buď tvrdou jako kámen, nebo měkkou a poddajnou a jakoby dokonce teplou?… Váňuška pořád skákal z kmene na kmen, ale Fjodor usedl na hladký, vodou a lety omletý špalek a prohlížel si nablízku nakupené klády. Bylo to drahé zámořské dřevo, nebyla to ruská sosna ani bříza. Bouřemi a uragány odtržené od rodných břehů, odnesené vodou, kroužilo celé století po mnoha mořích, lesklo se na slunci mokrými zády a konečně ukončilo své putování, zahnané k Malému Berúnu, pustému ostrovu v Ledovém moři.

Váňuška se nabažil skákání ze stožáru na stožár a přikrčil se někde za trámem. Pustina a ticho obestíraly Fjodora měkkým závojem. Sundal čepici a zavřel oči. Mírný větřík si pohrával s jeho vlasy. Fjodorovi se zdálo, že slyší nějaký kolotoč, který se točí a vrže tady, na konci světa, na Malém Berúně. Už patnáct dní žil Fjodor na tomto ostrově, o němž až doposud slyšel jen různé babské výmysly a pohádky. A všechny dny tu byly a budou si podobné jak omleté valouny a jako ty valouny, skutálené po svahu do rokle, budou se valit jeden na druhý a předhánět se. Tady se prazvláštně točí čas a přibližuje člověka, který sem zapadl, především a pouze k smrti.

Fjodor si povzdechl a otevřel oči. Sehnul se pro čepici ležící vedle na kládě a příjemná vůně ho vzrušila jako dávné vzpomínky. Tak to vonělo v horkých zemích, které z něho vyleptaly všechno mládí a sílu. Čepice ležela na vonném dříví, zvaném cedr fénický, který roste v Atlasu a jehož vonná pryskyřice má velkou cenu.

Fjodor se probral ze svého zasnění a začal poklepávat sekerou tu po jednom, tu po druhém břevnu. Byly tu podivuhodné druhy dřeva, nad nimiž v carevniných sklepeních od rána do noci ohýbají záda truhláři-umělci: amarantové čili červené ze stromu z Antilských ostrovů, jehož těžká dřevovina má purpurově rudou barvu; z hedvábného stromu dováženého z Indie, se zdánlivě průsvitnou dřevovinou, tak jemný má lesk; z fernambukového stromu z Jižní Ameriky, které dává truhlářům nábytku červenou barvu různých odstínů; ze zimostrázu, který roste v různých tropických zemích, které je velmi tvrdé, nepostradatelné na rytecké tabule a soustružnické práce; z palisandru, dováženého z Jižní Ameriky, jehož libě vonící pryskyřice připomíná vůni fialek.

Hodně toho tady bylo Fjodorovi známo, i když ne přesně, tak třeba podle slabé vůně, kterou vydechoval cizí vrak sluncem mírně vyhřátý. A nic tak neuvízne v paměti jako vůně.

Váňuška se objevil za hromadou vysoko navalených klád. Vlekl nějaký těžký předmět a volal Fjodora na pomoc.

„Pojď sem, Feďo, já ti něco ukážu!“

„Copak to tam máš?“ ozval se Fjodor a zabalancoval po kládách proti Váňuškovi.

Hoch držel velké prkno, z něhož trčely zrezavělé hřebíky a velký, také úplně rezavý hák. To byl opravdu šťastný nález. Hák byl hotové kladívko. Dal se z něho udělat i dřevec na lov medvědů. A hřebíky?… Co všecko se dá přece udělat z hřebíků!…

Fjodor si plivl do dlaní a popadl hák. Když však pohlédl na prkno, zastavil se a vyvalil oči.

„Feďo, no tak!…“ zatahal ho za rukáv Váňuška.

Avšak Fjodor místo aby se zapřáhl do prkna, sedl si na bobek a pořád se na ně díval vyvalenýma očima.

Proč si ho tak upřeně prohlížel, když na hnědém prkně bylo docela jasně vidět šikmý neruský nápis, vypálený jako koňský cejch:

St. Helena

s rohatým koníčkem nahoře a s číslicemi 1719 doleji. Jenže tento nápis s kudrlinkami a háčky nebyl jako koňský cejch vypálen jenom na úlomku ztroskotané lodi. Fjodor měl na levé lopatce právě takový nápis. Ohnivými, rudými písmeny měl na živém těle vypálen tentýž nápis: St. Helena, sice bez čísel, ale se stejnými háčky a stejně vzepjatým rohatým koníčkem.

II

O býku a medvědu

Prkno s hákem a hřebíky, které přitáhli Fjodor a Váňuška, přišlo náramně vhod. Z dvanácti nábojů, které přinesl Timofejič na ostrov, zůstaly v rohu na prach jen čtyři. Zato osm výstřelů, jimiž Stěpan za tyto dva týdny osmkrát probudil mrtvé ticho, panující v tuto roční dobu na Malém Berúně, jim vyneslo osm sobích koží a hojně sobího masa; to teď mezeňští velrybáři jedli několikrát denně. Co si ale dále počnou s pouhými čtyřmi zbývajícími náboji, které v nejlepším případě opatří lovcům ještě čtyři soby? Vždyť červenec byl už na sklonku a blížila se zdejší těžká a nebezpečná zima, a v ní vyjdou na lov hladoví lední medvědi, budou se potloukat kolem chaty, a ty člověk neodežene sekerkou nebo loveckým tesákem. Timofejič si prohlédl prkno, které Fjodor s Váňuškou přitáhli do chaty, a pečlivě z něho vytáhl hák a všechny hřebíky.

Druhý den hned zrána zatarasil dveře velkými balvany, vypravili se všichni na mořský břeh a dopravovali k chatě klády a všechno, nač přišli a co se mohlo hodit do jejich hospodářství. A hodit se mohlo všechno, protože tito lidé neměli ani to nejnutnější k těžkému zápasu v téhle pusté a nevlídné zemi. Proto sebrali všechno, co na břehu našli: děravé vědro, lodní šroub, zrezivělý úlomek kotvy a velkou vysmolenou čtyřhrannou láhev, kterou Timofejič hned tady na břehu hřebíkem odzátkoval a místo rumu z ní vytáhl nějaký zabalený papír, pokreslený cizími kudrnatými písmenky.

Museli se připravit na zimu, zásobit se masem, vyzkoušet pec, tu a tam vyspravit střechu. Měli teď dříví, hřebíky i sekeru a mohli se dát bez odkladu do práce. Stěpan se zase na celé dny vytrácel a číhal na soby. Hodinu po hodině se k nim plazil na břiše a střílel jen najisto. Tak složil ještě čtyři soby, foukl do rohu na prach a zastrčil ho pod pryčnu.

Fjodor a Váňuška se zatím plazili po střeše se sekyrou, klepali na ní jako datlové a jejich klepot se rozléhal po celém ostrově, přeskakoval v dálce do roklí a na pahorky. Ucpávali díry ve střeše a natahali sem hlínu, kterou jim Timofejič nakopal pracnou kotvy, již našel na břehu a nabrousil na kameni. Na kameni vybrousil Timofejič i hák, nález z vraku fregaty Svatá Helena, který Fjodora tak překvapil. Přibil hák k těžkému klacku, pro jistotu svázal obojí ještě sobími řemeny a získal tak zbraň, s níž se teď mohl postavit i proti medvědovi. A přidělal ještě i příčku, úplně jako na opravdovém loveckém dřevci. A s tímhle dřevcem nebyla už Timofejičovi noc, neustále se prodlužující, tak hrozná.

Noc se prodlužovala a tma houstla: rozsypala hvězdy po temné obloze a tiché zvuky po okolních pahorcích. Začaly mrazíky a lovci už večer topili v peci dřívím, sebraným na břehu, jehož jméno ani neznali. Pícka hulila k zakouřené střeše chuchvalce modrého dýmu, který voněl jako kadidlo a působil na Timofejiče skličujícím dojmem.

„Kouř je kouř a má zavánět kouřem,“ zlobil se staroch, „ale to kadidlo neznamená nic dobrýho!… Kadidlo patří k nebožtíkovi. Vždyť i Jeremeji Petroviči, než mu umřel Gavrilka, kamna taky pořád kouřily jako kadidlo.“

„Člověk nemá nikdy úplný štěstí,“ řekl Stěpan, který vedle pícky brousil na kameni hřebíky. „Takový bohatství, a nemá děti ani dědice. A přitom má pořád málo, krkoun!… Honí jednoho, div ducha nevypustí, a pořád, pes bídná, kouká, aby to měl co nejlacinější!“

„To je tím, že má shnilý srdce,“ odpověděl Timofejič a míchal dřívkem sobí polévku v kotlíku. „Boháči mají dycky shnilý srdce.“

„Jak to shnilý?“ divil se Stěpan.

„No tak jako ten bejk, kterým jednou rozzlobil Jeremeje jeden dědeček-nemodlenec, z těch, co se nemodlí za cary. Zaklepal u Jeremeje, poprosil ho o nocleh, ale ten mu ho nechtěl dát.

Řek mu: ‚Ty bys mi přines neštěstí.‘

A dědeček na to:

‚Kampak jenom já v tý tmě půjdu, podívej, už začíná i metelice.‘

Petrovič nechtěl, pak se ale přece slitoval a pustil ho dovnitř. Kouká, že dědeček je celej takovej čisťounkej, hezounkej… Petrovič ho teda nakrmil a začal mu vykládat svý trampoty a svízele. I o jediného syna že přišel, a to i ono, a že jiní kupci a loďaři žijou o moc líp než on. A ten dědeček, co byl u něho na noc, mu říká:

‚Povím ti o jednom mužikovi…‘

Tak ten dědeček, abys věděl, přišel jednou k tomu mužiku do domu, a ten mužik byl takovej zazobanec, boháč bohatej, měl hodně dobytka i krmiva. I ptá se ho dědeček:

‚Tak jakpak, vede se ti dobře? Zdá se, že máš všeho hojnost, žiješ si dobře, boháči?‘

A tu ten mužik, ten sedlák, odpovídá:

‚Kdepak,‘ povídá, ‚my přece pracujem, snažíme se; jó zato kupci, ti si žijou o moc líp.‘

Dědeček mu na to říká:

‚Já si teďka ještě někam zajdu něco vyřídit a ty zatím vykrm do podzima, než se vrátím, bejka tak, aby byl tlustej, ale srdce měl černý.‘

Dědeček odešel ze statku a mužik si lámal hlavu, jak bejka vykrmit, aby byl tlustej a srdce měl černý. I začal teda ten mužik chodit po krčmách a kdekoho se vyptával, jak má vykrmit bejka, aby byl tlustej a srdce měl černý. Jednou se někdo ozval a povídá:

‚Ty jsi ale! Tak kup medvěda a postav ho s bejkem do jednoho chlíva a dobře je oba vykrmuj. Pokaždý když medvěd zařve, bejk se vyděsí tak, že si dřepne na zadek: bude si myslet, že ho medvěd sežere.‘

Mužik to tak udělal. Koupil medvěda a do rohu postavil bejka a krmil ho do podzimu. A dědeček si zatím došel, kam potřeboval, vrátil se a zase klepá mužikovi na vrata.

‚Tak co?‘ říká, ‚vykrmil jsi bejka?‘

‚Vykrmil,‘ odpovídá mužik.

‚Tak ho teda zařízni, podíváme se, jestli je takovej, jak jsem chtěl.‘

Když bejka zařízli, byl doopravdy takovej, jak dědeček chtěl: tlustej a srdce měl shnilý, černý.

‚No,‘ říká dědeček, ‚řekni mi, jak jsi to udělal, že je bejk tlustej, a co jsi dělal, že srdce má shnilý?‘

Mužik mu odpověděl:

‚V mým chlívě stál v jednom rohu bejk a v druhým medvěd: pokaždý když medvěd zařval, bejk padl na zadek; vod toho mu taky zčernalo srdce.‘

A dědeček povídá mužikovi:

‚Tak vidíš, takovej je i kupec, kterýmu závidíš; dneska má všeho hojnost, ale srdce mu hnije strachy, aby se nedostal před soud. Ty máš ale srdce klidný, nehnije ti jako tomu bejkovi…‘

Jeremej vyslechl všechno, co mu dědeček vyprávěl, a rozhněval se: ‚Co to tu meleš, ty kozí brado?‘ říká tomu dědečkovi, co se u něho zastavil. ‚Najed ses,‘ povídá, ‚tak si zase jdi. Chodí vás teď moc takovejch pohádkářů!…‘

Odešel z kuchyně a vztekle bouchnul dveřma. Ale lodníci vzali na noc dědečka k sobě. Ráno dědeček odešel. A Jeremej Petrovič jakoby nic.“

III

Bajky starého kormidelníka

Dny se očividně krátily, noci přibývalo a brzo zazpíval severák, napadla spousta sněhu a začaly metelice. V chatě však nebylo zima: topilo se v čoudící peci a kouř se vznášel v hustých chuchvalcích ke krovu a valil se ven dveřmi nebo okénkem občas otevíraným. Strop v chatě byl tak začouzen, že vypadal, jako by byl udělán z černého dřeva. I zdi chaty od podkroví až k oknům byly černé, ale pod okny byly ještě čisté a žluté jako dřevo, z něhož byla chata postavena. Toto dřevo bylo pevné, bez plísně a červotočiny. V studených zemích bývá dřevo skoro věčné, nepodléhá zhoubným vlivům podnebí a let jako jinde.

Z hřebíků, nalezených na břehu, zůstalo už jen několik: ostatní byly tak zrezivělé, že se zlámaly na kamenech, na nichž Stěpan vyklepával a piloval všechno to železné haraburdí. Stěpanovi se přece ale podařilo vyrobit dvě kopí a několik šípů. Za luk mu sloužil jedlový kořen vyvržený mořem a tětivu, byť ubohou, si udělal z řemene, vyříznutého ze sobí kůže.

Sobí maso už docházelo a lovci, ozbrojení kopími, šípy a dřevcem, několikrát vyšli na lov; báli se však jít daleko od chaty, neboť ještě málo znali ostrov; byl teď zasypán sněhem a dny se čím dál více krátily. Starý Timofejič se obával setkání s ledním medvědem, o němž mluvil jen šeptem a vždy ho nazýval jenom „hospodářem“.

„Hospodář je taky mužik,“ chraptil Timofejič, „jen kůži má zvířecí…“

Staroch se zlobil, když přitom postřehl posměšný Stěpanův úsměv.

„Slyšel jsi už, ty hloupá palice, jak štěká pes? Na vlka tak, na lišku onak, na tetřeva zase jinač, ale na člověka a na medvěda stejně. Co to znamená?“

„Nic to neznamená…,“ cenil se Stěpan.

„Och, Sťopo, Sťopo!“ vzdychal Timofejič. „S tebou to špatně dopadne!“ a obracel se od neuctivého posměváčka k Fjodorovi:

„Poslechni, Feďo, co se jednou stalo,“ chraptěl Fjodorovi přímo do ucha. „V Šenkursku mi to na jarmarku vyprávěl jeden lovec. Ulovil ohromnýho medvěda. Stáhnul z hospodáře kůži, a jak se na něj kouknul, celý se až roztřás. Medvěd měl pod kůží břicho opásaný mužickým opaskem…“

Timofejič se po těchto slovech dokonce trochu zaklonil, aby byl svědkem dojmu, jakým zapůsobila jeho slova.

Jenže Fjodor byl jako vždycky mlčenlivý a zamyšlený, šel vedle Timofejiče a stěží vytahoval nohy z hlubokého kyprého sněhu.

Timofejič znovu mhouřil oči červené od větru a pozorně si prohlížel závěje sněhu, míhající se vpředu, a dál zasvěcoval Fjodora do tajemství a zaklínadel, jimiž obrostl za svůj dlouhý život jako starý kmen mechem.

Tak se toulali kolem úžlabinky a zapadali do jam zanesených sněhem; ale zvěř se asi držela dál od úžlabinky a lov se nedařil. Stěpan se zatím učil střílet z luku a brzy se tak zdokonalil, že trefil na sto kroků kolmo postavené poleno. Avšak sobí maso mezitím stále ubývalo a lovcům se do srdcí vkrádala starost, neboť si ještě netroufali ulovit si živobytí zlámaným hákem a několika starými hřebíky.

Za soumraku se vraceli domů, roztápěli pec a vařili si v kotlíku sobí vnitřnosti. Pak rozehřátí a unavení klímali u dohořívajícího ohně, v dřímotě poslouchali, jak praskají uhlíky, olizované modrými plamínky a posypané svrchu lehkým popelem. Když dohasínal poslední uhlík, lezl Timofejič popaměti na horkou pec a za ním tam lezli i Stěpan, Váňuška a Fjodor. Tady vyspávali, co hrdlo ráčilo, neboť noc byla tmavá a zdála se nekonečná. Několikrát za noc se probouzeli a starostlivě naslouchali, jak něco šramotí u zdi.

Nevěděli, odkud ty šelesty a šramoty vycházejí; plnily jim srdce smutkem a vzbuzovaly noční strach, který prýštil do chaty ze záhadných hlubin Malého Berúnu. Co bylo tam za horou? Medvědí pelechy, nebo snad ještě něco hroznějšího? Na to nemohl odpovědět ani Timofejič, který si při různých příležitostech osvojil všelijakou dávnou moudrost a mohl vyprávět pohádku i skutečný příběh o vesmíru, o čtyřech ročních dobách, o větrech a hromech, o safíru kameni, ba i o jedné rybě, která zalepuje lodi. Ale co bylo za horou, to Timofejič nevěděl. Tam bylo neznámo. A to bylo hrozné.

IV

Timofejičova pohádka o caru a loupežnících

Čím více se prodlužovaly noci, tím těžší bylo toto dlouhé ležení na peci v tmě tmoucí, při záhadném šramotu a praskotu. Váňuškovi se pořád zdálo o loupežnících, budil vedle ležícího Stěpana, ale ten jenom zaklel, obrátil se na druhou stranu a znova usínal. A Váňuška celý rozechvělý seděl na peci, naslouchal hlasům noci ze všech stran vtékajícím do úžlabinky, valícím se z oceánu, který bušil do ostrova ledem a tmou. Váňuška tak seděl na zkřížených nohách, pak si vlezl i s hlavou pod svůj zaječí kožíšek a ležel, dokud neprocitli Timofejič, Fjodor a Stěpan a nezačali se vrtět. Tu se Váňuška uklidnil a sám teprve usínal.

„Tvůj Váňa se bojí loupežníků,“ říkal Stěpan Timofejičovi, „v noci mě budí. Měl bys kluka oženit, pak se přestane bát loupežníků.“

A když se Stěpan sdostatek vyzíval, pokračoval z dlouhé chvíle, s kterou si nikdo z nich nevěděl rady, ve svých úvahách:

„No jo, ale jakpak tu Ivana voženíš? Kde tu na Berúně bydlí dohazovačky? Kdyby tu byla dohazovačka, našla by se i nevěsta. Chceš, Váňo, my tě tu oženíme?“ zalomcoval Stěpan rozespalým Váňuškou. „Timofejič ti už našel i nevěstu, opravdu, bohatou a hezkou. My tě oženíme s dcerou atamana loupežníků. Chceš?“

„Jdi ty!“ zlobil se Váňa a odvracel se od něho.

„No, co se směješ, Sťopo?“ chraptěl Timofejič, svěsil s pece bosé nohy a všemi pěti prsty se drbal na prsou, porostlých vybledlými chlupy. „Možná že tu opravdu žijou nějaký zapomenutý lidi? Že tu třeba nejsme sami. Až přijde léto, projdeme ostrov a podíváme se, co za loupežníky se tu skrejvá. Možná že jich tu pár zůstalo ještě po caru Petrovi.“

„Po caru Holci?“ škádlil Stěpan Timofejiče.

„Kdo to tu zůstal?“ byl zvědav Váňuška.

„Ale zůstali tady ti, co snad voják nepobil. Car Petr První rád jezdil na lov. A tak jednou jel lovit a zabloudil v lesích; uběhla už hezká doba, setmělo se, zastihla ho noc, a do svýho města pořád nemůže dojet, a tak jede tmou, pod nohama koně něco skřípe a na nebi jen hvězdy blikají. Tu najednou narazí na vojáka – taky zabloudil, vlezl si do křoví a sedí tam.“

Timofejič se rozkašlal, odplivl si a zase zalezl pod kožich.

„No!…“ zatahal ho za rukáv Váňuška.

„Ne no, ale prr!… Počkej!… Co jsi tak nedočkávej!…“

Timofejič se natáhl na peci a pečlivě si podstrčil kožich pod sebe.

„No tak!…“ zase ho zatahal za rukáv Váňuška.

„Pst!…“ okřikl ho Timofejič a naslouchal.

Venku za dřevěnou stěnou něco zašramotilo a utichlo.

„Tak teda potkal zbloudilýho vojáka,“ pokračoval Timofejič. „‘Copak tu tak sedíš, vojáku?‘

‚Já,‘ povídá voják, ‚jsem zabloudil. A kdopak jsi ty?‘

‚Já?‘ říká Petr, ‚jsem carskej lovec, hajnej.‘

A tak se vydali na cestu společně. I říká carskej lovec vojákovi:

‚Vylez na strom a podívej se, jestli nejsou někde vidět světla na Petěrhofu.‘

Voják mu na to odpovídá: ‚Já nejsem žádnej námořník, já jsem pěšák, natahovat se tak nemůžu; vylez si tam sám!‘

‚Tak mi podrž koně,‘ říká mu Petr Alexejevič a leze sám na jedli; dostal se až na vrcholek, rozhlídl se a vidí, že na jednom místě bliká světýlko.

A voják zatím ohmatával koně, a že nebyl hloupej, nahmatal čutoru: zatřepal s ní – žbluňká to v ní; vyrazil špunt, čuchnul si – bojarská kořalka. ‚Aha,‘ dovtípil se voják, ‚tak von ten carskej lovec jezdí se zásobou,‘ a rovnou z láhve si přihnul vína. Alexejevič zatím sjel na zem, sed si na koně a zase vyrazili, vpředu na koni Petr a pěšák za ním rychle poskakuje po svejch. Zamířili k tomu světýlku, co blikalo na paloučku, i dojeli k vratům a voják na ty vrata zabouchal; ale nikdo nic, jen psi za vratama štěkají na celý kolo a hvězdy na nebi mžourají.“

Timofejič zase umlkl a začal, až teprve když ho Váňuška lehce šťouchl bosou patou do boku.

„No a voják, třebaže byl jen pěšák, a ne námořník, přeskočil plot, a jak tak skákal, roztrhl si vojenskej plášť a velkej kus z něj zůstal viset na kůlu. A hned jak seskočil na zem, šel otevřít Alexejiči vrata a Alexejič do nich vjel. Vešli do domu a v něm je jen stařena a němá holka, její dcera. Voják povídá:

‚Potřebujeme někam dát koně, babko, ukaž nám kam.‘

Stará rozsvítila lucernu a ukázala mu konírnu. Voják tam odved koně, založil mu seno a šel zpátky do světnice.

‚Tak, babko, a teď dej večeři taky nám.‘

‚Kdepak, já k večeři nic nemám.‘

Ale voják nebyl hloupej, šel ke kamnům, votevřel troubu a vytáhl z ní pečenou husu. A protože nebyl hloupej, poskočil sem a tam, taky k almárce, a v ní byla plná láhev vodky.

‚No a teď si,‘ povídá, ‚carskej lovče, sedni k večeři.‘

Posilnili se jaksepatří a teď hezky na vodpočinek. Ptají se babky na nějaký ústraní, kam mají jít na kutě.

‚Ale kam chcete,‘ odpovídá jim.

Voják pootevřel dveře do vedlejší světnice, podíval se tam a – jémináčku! – tam jsou hromádky úplně zakrvácenejch šatů, obuv taky celá zakrvácená. Voják pochopil, že je tu něco nekalýho, a poprosil o seno k podestlání. A když šli spát, zpozorovali žebříček do podkroví, vylezli po něm nahoru a podestlali si seno tady. Alexejevič se svalil, tak jak byl, utahanej, jen si odfrknul a hned usnul, ale voják nemoh usnout, nevodfrkoval, pořád se jen díval okýnkem z podkroví. A najednou bylo slyšet rámus. Do domu přišli nějací zbojníci a bába se jich ptá:

‚Kudy jste chodili?‘

‚Chodili, ale nepochodili,‘ říkají.

A bába, že tu má dva zajatý beránky.

‚A kde jsou,‘ ptají se.

‚Chrápou na půdě,‘ povídá.

‚Tak se musej odklidit.‘

Jeden říká:

‚Já tam pudu a odklidím je.‘

A tak začali brousit nože…“

V tom okamžiku v chodbě něco bouchlo. Timofejič ihned přestal vyprávět a všichni čtyři se posadili na peci. Celí strnulí poslouchali šramot venku a srdce, které jim bušilo v prsou.

„Lední medvědi!“ mumlal Stěpan a seskočil s pece. Nahmatal v koutě dřevec a tiše se s ním plížil ke dveřím, přikradl se k nim a rázně je otevřel. Mrazivý vzduch se navalil do světnice a současně s ním pronikly skulinami v chodbě slabé paprsky zimního svítání. Jedna kláda, jimiž byly zvenčí podepřeny dveře na noc, se svalila – sama nebo nějakým silným nárazem?

Stěpan postál v chodbě, vyhlédl skulinou ven, vrátil se do světnice a natáhl si boty. Ostatní se také oblékli, popadli všechny své zbraně, rychle rozházeli klády v chodbě a vyběhli ven.

Tady bylo ticho a pusto; ojedinělé sněhové vločky se pomalu snášely v soumraku kalného svítání, jako by s někým zápasily, jako by unikaly někomu, kdo je násilím vrhal na zem z oblohy, nad zátokou už poněkud zarůžovělé. Bylo však vidět, že zcela nedávno tu někdo byl. Široké stopy byly roztroušeny kolem celé chaty a pak směřovaly k hoře. Jako by si ten, kdo tu byl, zul boty a potloukal se kolem chaty bos, pak se ale něčeho polekal a dal se na útěk. Nebyly to však lidské stopy, široké medvědí tlapy se hluboce vtiskly do sněhu a celé dveře byly poškrábané medvědími drápy. Hladový lední medvěd celou noc bloumal kolem chaty, a nakonec se začal dobývat do dveří. Avšak dveře nepovolily, jen kláda v chodbičce spadla a hlučně se odvalila ke zdi. Polekané zvíře pádilo z úžlabinky k hoře s nataženým krkem a se skrčeným huňatým krátkoocasým zadkem.

V

Souboj s lední medvědicí

Lední medvěd je zvědavý, hladový, a ke všemu ještě sveřepý. Jak se jednou otřel kolem chaty, ucítil vůni syrového i vařeného masa, zvětřil pach lidského těla, pronikajícího z nepatrných skulinek a štěrbin chaty, musel se lední medvěd vrátit znova, a to nejspíše příští noci. Nemusel se vrátit sám. Celé stádo hladových medvědů mohlo rozmetat chodbičku a vrazit do světnice, bitvu s nimi tady v té neproniknutelné tmě zimní noci nebo i při slabém odlesku hořících polen v peci museli nevyhnutelně prohrát. Starý Timofejič se domníval, že srdce ledních medvědů – mužiků zakletých do zvířecí srsti – musí tady, na Malém Berúně, překypovat zuřivostí jako ohlasem nějakých hrozných zločinů, spáchaných těmi mužiky, když ještě chodili po světě a byli ještě lidmi.

Timofejič stál na prahu a oddával se svým těžkým myšlenkám, zatímco Stěpan už několikrát obešel chatu a běžel po medvědí stopě k hoře. Vrátil se udýchaný nazpět a oznamoval, že u stupňovitého úpatí hory zahlédl lehkou páru, která se tu valila na zrůžovělém sněhu.

„Medvědice zalehla… Je to medvědí brloh!…“

„Nějak brzo zalehla medvědice do brlohu! Co tam dělá?“ namítl Timofejič.

„Pojďme tam, vemu ji dřevcem! To se ví… Sobího masa už máme jak za dva nic: ze šunky zbyl už jen plátek…“

A Stěpan se dlouho nerozmýšlel, znova utíkal k hoře a za ním pospíchali i ostatní, když pevně zavřeli dveře a podepřeli je zvenčí kládou.

Měkký sníh zalézal Stěpanovi do bot, do rukávů, za límec, on ale necítil studené pramínky, roztávající mu na rozpáleném těle. Opíral se o dřevec jak o hůl a uháněl kupředu, k hoře, zápolil se sněhem, který mu obaloval boty velkými chomáči a překážel v běhu, jako by ho těžkými řetězy přikovával k litinovým vězeňským koulím. Když se konečně znovu dostal k místu, kde zpozoroval medvědí brloh, nebyl tu sníh už tak růžový, ale zežloutl za tu krátkou dobu, než doběhl do chaty a nazpět. Ale jako prve se na tomto místě valila po sněhu pára, stoupající na půl metru do výše. Stěpan čekal na kamarády, kteří lezli ještě daleko jako mouchy na čistě vypraném ubrusu, a odškraboval si zatím dřevcem boty úplně zalepené sněhem. Zdálo se, že Timofejič a jeho společníci se k hoře vůbec nepřibližují, že jen kreslí jakési vzorce do bílého sněhu na svahu úžlabinky. Ale Stěpan byl rozohněný a nemohl se dočkat, až vyplaší medvědici z brlohu. Lovecká vášeň mu nějak zvlášť vesele vypínala hruď, točila se mu z ní hlava jako po silné medovině. V jednom okamžiku ucítil, jak v něm zaklokotala krev, jak se radostně rozezpívala… A Stěpan vrazil bez rozmyslu dřevec do žlutého sněhu.

Jako odpověď na tuto neopatrnost lovce, který se zapomněl a nepočkal na nutnou pomoc, ozvalo se zvířecí zasyčení a dvě tlapy s drápy se prodíraly ven zpod sněhového oparu. Stěpan s rozpálenou tváří a zářícíma očima tu stál s dřevcem v rukou a rychle škrábl nabroušeným ostřím medvědici do chodidla. Zuřivé, ale přidušené zařičení se vyvalilo ze země, zarachotilo jako kola na dřevěném mostě a rozlícené zvíře zasypávalo Stěpana zatvrdlými hrudkami rozmeteného sněhu. Medvědici netrvalo dlouho vylézt ven a postavit se tváří v tvář pokušiteli, který se tu vzal kdovíodkud a chce bůhvíco. Bylo září a brloh nebyl příliš zasněžen. Po několika prudkých úderech do sněžné klenby ložnice stála na čtyři kroky před Stěpanem statná, stará, žlutosrstá medvědice s vyplazeným fialovým jazykem.

Stěpanem lomcovala horečka. Zaplavilo ho takové opojení, jaké doposud nepoznal. Matně si uvědomoval, že teď stojí samotinký tváří v tvář svému osudu. Jako by na světě vůbec nebylo Timofejiče, Malého Berúnu, ani Nastasji, kterou zanechal doma v Mezeni, ale jen ta bílá pěna na černé hubě, bílá pěna, lemující tlamu medvědice uzoučkým, zkadeřeným proužkem.

Medvědice, která vylezla z teplého pelechu do studena, byla zahalena párou jako kůň, ženoucí se v zimě širokou ulicí. Čtyři kroky od Stěpana točila medvědice prudce hlavou napravo nalevo a rozevřela dokořán tlamu, jako by si ji připravovala k nastávající práci. Stěpan se snažil prohlédnout si co nejlépe vyceněné špičáky živého zvířete, líbila se mu tato hra s nebezpečím a stál tu se skloněným dřevcem, připraven odhodit zbraň docela a utkat se s medvědicí holýma rukama, zápasit s ní jako o masopustní neděli v Mezeni, kdy s nadlidskou silou tiskneš k sobě protivníka a čekáš: ještě jednou, ještě trochu, a lupne mu v kříži a ty ho pak stlačíš pod sebe.

Medvědice však měla zřejmě docela jinou náladu. Prohlédla si už tvora, s nímž se setkala poprvé v životě a který tu před ní stál jen na zadních nohách, jistě ne proto, aby ji pozdravil. A proč jí ten vetřelec spálil přední tlapu špičatým, křížovitým kůlem? Medvědice výhružně zařičela a hnala se na Stěpana, ten však uskočil vpravo, popadl dřevec oběma rukama a vymrštil ho. Zvíře nečekalo tento úskok, přešlapovalo chvilku na místě, pak ale zařvalo, postavilo se na zadní tlapy a hnalo se rovnou na Stěpana, který vykročil proti němu. Jakmile se však dřevec dotkl ostřím medvědí srsti, zvíře se rozmáchlo po železe tlapou a hrozným úderem srazilo z kůlu domácky vyrobený nůž i s příčkou, oboje připevněné k dřevu několika rezavými hřebíky a přivázané pásky ze sobích koží. Stěpan stál před zvířetem jen s kůlem v ruce. Nebude muset skutečně zápasit holýma rukama s medvědicí jako o masopustní neděli v Mezeni? Asi ano, protože medvědice uhnula před zlámaným dřevcem, přistoupila až ke Stěpanovi, ale nechytla se s ním do křížku: začala ho jen drásat drápy a kousat do hlavy, přikryté pořád tou starou liščí čepicí, kterou div neztratil ve vodě, když ho velryba vyhodila ranou ocasu ze člunu se vším všudy.

Zvířecí drápy a zuby klouzaly po dvojité liščí kůži, na několika místech prokously a do krve rozčísly vlasy na hlavě Stěpanově. Přesto však medvědice Stěpana ani tak nedrásala a nekousala, jako spíše očichávala, on ale cítil tupou bolest v hlavě od medvědí tlapy a uvědomil si, jak hrozně se proti němu obrátila hra, kterou tak lehkomyslně začal. Ruce měl volné, vzpřímil se a vší silou udeřil žerdí dřevce medvědici do břicha. Ta se svalila naznak, okamžitě však vyskočila a s příšerným řevem se vrhla na Stěpana, který ucouvl několik kroků.

Řev medvědice se valil dolů po svahu úžlabinky v ústrety Timofejiči a jeho společníkům, kteří zrychlili kroky, když zaslechli zvířecí ryk, rozléhající se jako signál k boji. Zápasili s načechraným, hlubokým sněhem, s dolíky a kameny poprášenými sněhem a pospíchali po Stěpanových stopách, který utíkal napřed a kdovíco tam teď napáchal s tím svým dřevcem. A když Timofejič vystoupil z úžlabinky, hned viděl, že ten chasník udělal hloupost, protože mával zlámaným dřevcem a couval před zvířetem, které se na něj sápalo. Timofejič pádil se sekerou v ruce k Stěpanovi, křičel a halekal, a těsně za ním utíkali Fjodor a Váňuška, zuřivě potřásající svými kopími a hulákající tak, že by už jen tím zahnali na útěk i samotného čerta. Jenže medvědice zřejmě nebyla z lekavých. Obrátila se a překvapeně si prohlížela nové příchozí, neuvěřitelně podobné tomu, s nímž měla právě co dělat. Dokonce úplně zapomněla na Stěpana a vzpomněla si na něj, až když oběma rukama vysoko zdvihl žerď dřevce a rozpůlil ji o její hlavu. Tu se zatočila na místě a začala si hrabat tlapami sníh na hlavu, dokud ji přispěchavší Timofejič neskolil ranou sekyry; rozpůlil jí krátkým, silným rozmachem hlavu jako březové poleno.

VI

Noční poplach

Pod kůží medvědice se neobjevil ani mužský opasek, ani ženský pásek ze šňůry. Timofejič byl z toho trochu rozpačitý, třebaže pořád trval na svém, když kvečeru toho neklidného dne si pochutnával na vařené medvědině, která sice měla zvláštní příchuť, ale byla šťavnatá a zdála se výraznější než sobí maso, jehož se už přejedli.

Hned po večeři si zalezl Timofejič na pec. Stěpan se uvelebil na peci již dříve. Hlava ovázaná mokrou košilí, potlučená a poškrábaná medvědími drápy, mu třeštila jako po těžké opici. Tělo mu hořelo a pořád ještě cítil horký dech medvědice a slyšel prasknutí její lebky pod ranou Timofejičovy sekery. Avšak nejhorší ze všeho bylo, že když Stěpan dřímal, zdálo se mu, že to nepraská lebka medvědice, ale že to na jeho hlavu dopadá Timofejičova sekera a že jeho rozpoltěná hlava se rozpadá na kousky.

Zakrátko i ospalý Váňuška se uvelebil na peci a jen Fjodor ještě dlouho seděl u hromady uhasínajících uhlíků, rukama objal kolena a položil si na ně obličej zarostlý širokým plnovousem. Čas plynul, utíkal beze stopy, rozplýval se jako dým, usazující se v sazích na stěnách, ale Fjodor si nevšímal času, právě tak jako si nevšímal zimy plazící se po podlaze, právě tak jako neslyšel chrápání, pohvízdávání a vzdechy na peci.

Noc se valila po ostrově a chata se zdáli podobala asi korábu, který se potopil v hlubině noci. Komu se však mohla zdát chata na Malém Berúnu v noci a zdáli korábem, nad nímž vlny tmy narážely na okolní pahorky? Jen lední medvědi, o nichž Timofejič nepochyboval, že jsou to zakletí mužici, jen ti lední medvědi mohli teď hlídat na pustém ostrově tuto dřevěnou chatu. Nehlomozí to venku zase lední medvědi? Fjodor s námahou zvedl hlavu, která jako by mu přirostla ke kolenům, a poslouchal. V chodbě cosi rachotilo, i když ne tolik jako minulé noci. Fjodor vyskočil a otevřel dveře. Bylo tma jako v pytli, ale zvenčí někdo plácal jakoby hadrem do dveří. Fjodor vykřikl a zadupal nohama tak, že spáči na peci se okamžitě probudili a potmě seskočili bosýma nohama na podlahu. Timofejič klopýtl ve tmě o zlámanou žerď dřevce, válející se u pece, a upadl. Nic neviděl, ale přilezl po čtyřech ke dveřím na chodbu a z plna hrdla zahalekal. Fjodor přestal křičet, jakmile zpozoroval, že plácání do dveří přestalo, ale ulekaný Timofejič pořád ještě lezl a halekal, dokud nenarazil čelem do zdi tak prudce, že se mu zajiskřilo v očích.

Kdyby byl nyní někdo rozkázal: „Budiž světlo!“ – a světlo by se oddělilo od té pekelné temnoty a skutečně ozářilo chatu odhozenou za hranice dosažitelného světa, pak by se to, co se tu v tomto okamžiku právě odehrávalo, muselo zdát každému jako něco dočista nevídaného. Fjodor s otevřenými ústy a vyvalenýma očima se velkým tělem nahýbal do otevřených dveří chodbičky. Váňuška a Stěpan stáli u pece jako slepí s nataženýma rukama. A Timofejič zůstal na čtyřech a stále trkal hlavou jako kozel, který se v rozběhu praštil o kmen, jenž se neznámo odkud octl uprostřed cesty. Hned jak Timofejič narazil na překážku, zmlkl, nic nevnímal a pořád jen pohyboval hlavou, dokud si neuvědomil, že nebezpečí minulo, protože ve světnici bylo ticho a takové ticho bylo i venku. Medvěda se asi podařilo odehnat jen tím křikem: čím jiným ho mohli zahnat, když zlámaný dřevec se válel na podlaze a ostatních zbraní se mohlo použít jen v nejkrajnější nutnosti?

Timofejič přestal hýbat hlavou, odplivl si a lezl pořád ještě po čtyřech zpátky k peci. Tady zase narazil na zlámaný dřevec a zlostně ho odhodil. Zlámaná žerď trefila Fjodora do nohou, úderem mu nohy podklesly a Fjodor leknutím z plna hrdla zařval.

„Fuj ty!…“ odfukoval Timofejič. „Musíme si udělat nějakou misku nebo lampičku na noc, nebo v tý pekelný tmě ještě někdy jeden druhýho podřežem. To jsem, Feďo, tebe tak natřel?…“

Avšak Fjodor se už vzpamatoval, zavřel dveře do chodby a uveleboval se na peci. Za celou noc ještě nezamhouřil oka a najednou cítil takovou únavu, že když už seděl na peci, stačil si zout jen jednu botu a vtom se skulil na bok; okamžitě se ho zmocnil hluboký tvrdý spánek, jako by zapadl do černé teplé hlubiny.

VII

Konec pohádky o caru a loupežnících

Ostatní ale již neusnuli celou noc. Fjodor asi dlouho seděl u vyhaslé pece, než zaslechl plácání medvědí tlapy do dveří zvenčí. Za tu dobu se Timofejič a Váňuška dosyta vyspali a také Stěpanovi skoro přestala hlava bolet. Svědila ho ale a užuž si chtěl hrábnout všemi pěti do slepených vlasů.

„Né, né!…“ zarazil ho Timofejič: „Nesahej si na to!… Když svědí, tak se to hojí. Ta tě ale včera přičísla! To bych nepřál nikomu!…“

„To nic není!“ pohodil hlavou Stěpan a znova ucítil bolest, jako by dostal kladívkem ránu do hlavy. Bolest ale zase hned zmizela, a Stěpan s hlavou zakloněnou, a snaže se nehýbat s ní napravo ani nalevo, pokračoval:

„Tak vidíš, Váňušo, co za loupežníky chodí venku a k nám v noci se dobejvají. Sám bys takovou loupežnickou ženskou nezvládnul. Tyhle chundelatý jsou horší, Timofejiči, než ty tvoje, cos nám o nich vyprávěl, jsou silnější a zuřivější…“

„No, ty mordýři bejvají taky zuřiví…,“ odsekl Timofejič.

„Zuřiví, ale ne tak…,“ nesouhlasil Stěpan. „A jak to tam s nima dopadlo? Nezabili snad toho tvýho vojáka i s carem?“

„Eh, eh!“ zakdákal Timofejič. „Tak ti to hned vyložím! Jak to tam skončilo? Jo, tam to teprve asi začíná…“

„No tak vykládej dál, a ne zas od začátku… Co otálíš?…“

„Co jim tam začíná?“ zatahal Váňuška Timofejiče za rukáv.

„Ale začíná jim to, že teprve začínají brousit nože.“

„No?“

„No, a tak brousej nože…“

„A pak?“

„A pak – měli polívku z kocoura s jehličím a pečenýho vrabce. Co ty mě, darebo, pořád popoháníš? Nejsem žádná kobyla!“

„Kobyla nejsi, Timofejiči, ale řeknu ti to na rovinu, že jsi velbloud holandskej, abys věděl…,“ ozval se Stěpan, „leze to z tebe jako z chlupatý deky.“

„Když je to tak, nebudu vám teda vůbec nic vyprávět,“ rozhněval se Timofejič.

„Tak si nevyprávěj, jdi k šípku!“

Timofejič strčil bradu do kazajky a funěl jako rozzuřený mrož. Když se poněkud uklidnil, vystrčil zase bradu z kazajky a beze všeho pobízení najednou začal:

„Ty vrahové začali brousit nože. Brousí nože… Brousí nože…“

„Ty starej lední medvěde, zapadnul jsi s těma svejma nožema do bláta až po pupek,“ rozhněval se Stěpan. „Budeš teď sto let brousit nože v blátě.“

„Nevypravuju to tobě, tak co dorážíš?“ nedal mu domluvit Timofejič. „To se podívejme.“

A už schválně začal zase s těmi noži:

„Brousej si nože…“

Rozzuřený Stěpan si zlostně odplivl, přetáhl si přes hlavu krátký kožíšek a ještě si pod ním zacpal uši.

„Brousej nože a voják to všechno slyší, i jejich hovor, a myslí si: Kdybych vzbudil toho lovce Alexejeviče, je prudkej, skočí na ně dolů, a ještě se napíchne na nože; a co, myslí si, zastanu to sám. Sedl si na bobek u žebříku a tesák si dal vedle sebe. A jak jeden z loupežníků leze po žebříku, voják slyší, že už jde, že zdvihá hlavu ještě vejš, a voják udělal šmik-šmik tomu zbojníkovi po krku: hlava mu zůstala na půdě a tělo – bum-bum-bum – letí dolů.

‚Jsou to asi jeho známí,‘ říkají si ostatní loupežníci, ‚že je tam tak dlouho.‘

A druhej povídá: ‚Teď tam pudu já.‘

A zase začali brousit nožejčky…“

Timofejič se zarazil, začal hmatat kolem sebe na peci a rýt se v kapsách kazajky, hledal dýmku. Když si ale vzpomněl, že mu už dávno došel všechen tabák, mávl rukou a pokračoval:

„Začali teda znovu brousit nožejčky…“

Stěpan slyšel zpod kožíšku chraptivé Timofejičovo brumlání, nevydržel to déle a vystrčil hlavu.

„Brousej si nožejčky…“

„Tobě tak jazyk ubrousit na zubatým brusu, abys zapomněl na ty svý nožejčky.“ A Stěpan zase strčil hlavu pod krátký kožíšek.

Avšak Timofejič si ho nevšímal a pokračoval:

„Tak si teda brousej nožejčky, ale voják zůstává u žebříčku a pořád drží připravenej tesák. A když ten druhej zbojník vylez až k němu, taky ho ťal do krku. Hlava zase zůstala v podkroví a tělo, – bum-bum-bum – letí dolů z žebříku.

‚No,‘ říkají ostatní, ‚ten se s nimi asi taky zná.‘

Ataman nařizuje:

‚Jdi ty, třetí, a podívej se, co tam tak dlouho dělají.‘

Ale třetí jakbysmet: voják mu naráz ušmik hlavu a tělo zase jen bum-bum-bum – letí dolů. Ataman to už nevydržel:

‚Je vidět, že se všichni znají; teď se tam kouknu já!‘

Vylezl, vystrčil hlavu, voják ho vzal tesákem po krku rrráz a hlava zůstala na půdě, tělo se kutálí dolů. A víc už voják neslyší žádný hovor. Šťouchl teda svýho druha do boku, ale ten jen funí a vrtí hlavou, nemůže se probudit.

‚Tak vstaň, carskej lovče Alexejeviči,‘ říká mu, ‚podívej se, co jsem už všecko udělal! Půjdeme teď dolů.‘

Vyburcoval svýho společníka a slezli dolů. A tu vidí, že to tu je loupežnický doupě.

Voják přistoupil k stařeně:

‚Ukaž nám, ty stará čarodějnice, kde jsou truhly s penězma.‘

A bába vidí, že se stalo neštěstí, a tak je zavedla do sklepa, a tam truhla jako hrom! Carskej hajnej Alexejevič se nad ní sehnul a kouká… A ta němá holka, bábina dcera, vzala pušku a vystřelila do toho sklepa, ale ta kulka Alexejeviče netrefila, jen mu trochu začoudila manžetu. Voják si zatím nacpal zlata a tolarů a zlaťáků všude, kam jen moh, za košili, do holínek, do kapes, do čepice, a když už neměl kam, chodí a cinká zlatníkama, zvoní jako rolničky na trojce.

‚No, a teď nám,‘ povídá, ‚ty stará čarodějnice, ukaž cestu z toho tvýho doupěte.‘

A stařena jim radí:

‚Jeďte touhle cestičkou a přijdete na pitěrskou silnici.‘

A je to.“

Timofejič umlkl. V chatě bylo ticho. Nic sem zvenčí nedoléhalo. V okénkách, proříznutých vysoko nad zemí, se ještě neobjevily známky svítání. Stěpan, Váňuška a Fjodor tvrdě spali. A Timofejič si také zívl, zažmoulal ústy, natáhl se zase na chladnoucí peci a zabalil si nohy sobí koží.

Fjodor a Váňuška, kteří usnuli již za Timofejičova vyprávění, se ponořili do ještě hlubšího předjitřního spánku, když jim Timofejič přestal chraptět nad ušima o nožích a tolarech. A k píšťalám a trubkám spáčů se brzo přidalo i mohutné troubení Timofejičovo, který byl teď v kraji daleko od pustého ostrova a jeho tmy, ledu a sněhu.

VIII

Stěpan slyší psí štěkot

Jakmile Stěpan ráno vstal, začal dělat nový dřevec z téhož háku, obroušeného na kameni a včera sraženého rozzuřenou medvědicí. Klacek, který si vybral za násadu místo zlámaného, byl jako ze železa. Těžký a tvrdý, z neznámého druhu dřeva, se nejlépe hodil na dřevec, ale když ho osekával, musil dávat velký pozor, aby nepoškodil sekeru.

Rozcuchaný Timofejič slezl s pece, posadil se bos na špalek uprostřed světnice a zíval tak hlučně a burácivě, že Stěpan přestal na okamžik tlouci sekerou, a Fjodor, který ještě spal, sebou házel a neklidně se převracel. Váňuška se už dávno probudil, ale byl líný vylézt zpod zahřátého polokožíšku, ležel naznak a mlčky pozoroval, jak černá okénka nejprve zmodrala, pak nepostižně zesvětlela, a nakonec zešedivěla právě tak jako ten šedivý zimní den, jenž vystřídal dlouhou noc plnou neklidu. Když se úplně rozednilo, přestal se Stěpan zabývat dřevcem, sebral luk, šípy a jedno kopí a odešel.

„Počkej, Stěpo!… Půjdeme s tebou!… Narazíš zase na ledního medvěda!… Ty jsi ale!…“ volal za ním Timofejič, Stěpan však nečekal a šel nahoru po svahu úžlabinky. Nesměli už ztratit jediného dne ani hodiny. Slunce co nevidět odejde z těchto míst na velmi dlouho, vždyť i teď jen slabounce blikalo nad mraky, jako by bylo v lampičce málo oleje a knot ohořelý za dlouhé letní dny.

Stěpan pomalu stoupal do vrchu, rozhýbával si tělo, zdřevěnělé z nočního ležení, a najednou se zastavil vpolou cesty, nechápavě zdvihl hlavu a rozhlížel se kolem sebe. Někde docela nablízku štěkal pes, hafal a líně vyl jako jeho Serka v Mezeni, když šla Nastasja přes dvůr otevřít sousedovi, klepajícímu

na dveře. Pes na Malém Berúně, na ostrově, kam jednou za deset let a ještě nevolky zabloudí jen nejodvážnější lovci jen proto, aby odtud co nejdřív zase utekli!… Ano, v této pustině, snad navěky oddělené od celého světa dalekým prostorem, ledem a mořem, štěkal ospalý pes, jako by se rozvalil někde uprostřed dvora, aby lapal červencové mouchy a ňafal nudou nebo prostě ze zvyku…

Stěpan se podíval na zem. Pod nohama měl jen sníh; sníh se prostíral daleko široko, kam jen oko dohlédlo; načechrané sněhové podušky se nadouvaly po celém svahu úžlabinky a nikde nebylo vidět Stěpanovu ženu Nastasju v jejím šátku s vyšitými chrpami ani Serku, stočenou do klubíčka a dřímající jen jedním přivřeným okem u ohlodané kosti. A štěkání se už neozývalo.

Zdálo se to Stěpanovi?…

Neudělal však ani deset kroků, když se štěkot zase opakoval, stejně chraptivý, se stejně krátkým zavytím. Co tam ten Timofejič tak dlouho civí? Copak tam všichni umřeli nebo co?

Stěpan se zastavil, naslouchal a šel zpátky k chatě.

Již zdáli zpozoroval, že se tam něco přihodilo, protože všichni tři hned přešlapovali pod okny, hned zase chodili kolem chaty, mávali rukama a hledali něco ve sněhu. Když se Stěpan přiblížil, spatřil, že jedna z klád vražených do země je povalena a že se na sněhu válí rozervaná sobí kůže, do níž zrovna včera svázali část medvědího masa a ranec pověsili na vysoký trám.

„To neudělal lední medvěd,“ chraptěl Timofejič, „to neudělal hospodář; ten se nepodhrabuje. Tady byl v noci někdo jiný.“

Timofejič zase zapomněl, že mu došel tabák, stáhl si rukavici a strčil ruku do kapsy pro dýmku, ale dýmka tam nebyla, a Timofejič ji hledal v záňadří.

„Slyšel jsem teď štěkat psa,“ houkl na něj Stěpan, „štěká…“

Timofejič vytáhl ruku ze záňadří, trochu se přikrčil, natáhl hlavu a přistoupil až ke Stěpanovi:

„Říkáš, že štěká?…“

„Štěká, zrovna jako moje Serka na zápraží.“

Timofejič rychle zažmoulal ústy, narovnal si za pasem sekeru a šel nahoru po ušlapané Stěpanově stopě.

Staroch těžce oddechoval, ale mířil stále kupředu, a Stěpan mu sotva stačil. Fjodor a Váňuška sbírali rozházené kusy medvědího masa a Váňuška, který právě zdvihl se země ohlodanou medvědí tlapu, najednou vyhekl: tlapa hrozně připomínala useknutou lidskou nohu.

„Feďo, podívej se!…“ podával mu Váňuška namodralou uříznutou tlapu.

Fjodor vzal zamyšleně kousek medvědiny, obrátil ji v rukou, náhle hrozně zbledl a medvědí kýta mu vypadla z rukou. Pak se rychle obrátil a utíkal nahoru, kam odešli Timofejič a Stěpan. Zmatený Váňuška zůstal sám, bylo mu ale samotnému úzko, nesebral ani kolem dokola rozházené medvědí maso a utíkal střemhlav za Fjodorem. Dohonil ho už hodně daleko od chaty a šel za ním mlčky, protože Fjodor také mlčel a hrbil se jako pod nějakým těžkým neviditelným břemenem.

IX

Jací to psi štěkají na Malém Berúně

Timofejič ležel bez čepice na sněhu, ucho skloněné k zemi, když se Fjodor s Váňuškou dostali konečně k příkrému kopci, na němž se černaly dvě postavy.

„Stěpo, kopni ještě jednou…“

A Stěpan, který klečel vedle něho, znova kopal do kyprého sněhu sekerou obrácenou jako lopata.

„Štěká,“ chraptěl Timofejič ležící na sněhu: „To ňafá liška… A ty – že pes!… Copak jsi to ještě neslyšel? I mě jsi celýho vyplašil… Ty jsi taky!“

Zahanbený Stěpan se rozpačitě usmíval, pořád odhazoval sníh a neodpovídal vrčícímu Timofejiči.

„Štěká… Jestli jsi pořádný lovec, a nejen takovej sváteční střelec, tak to musíš rozeznat. Počkej, hned nám zaštěká!… Kopni ještě, Stěpo!“

Zpod sněhu bylo slyšet tlumený šelest, jako by tam někdo buď kašlal, nebo kýchal. A najednou něco mokrého uhodilo Timofejiče do ucha, a ten rychle sáhl rukou do sněhu. Když vstal, zmítala se mu v rukou poloudušená liška a staroch ji hodil Váňuškovi, jenž ji chytil v letu. V tom okamžiku ale druhá malinká hlava, podobná psí, se vysunula zpod sněhu. Liška se rychle prodírala ven, když ji přiskočivší Timofejič popadl za ocas a vší silou jí z rozmachu udeřil o zem. Zvíře bylo mrtvé, Timofejič si spokojeně odfrkl a hodil je zase Váňuškovi. Na tomto místě objevili celé liščí království. Byla tu do sněhu vyryta spousta nor a Váňuška úplně zapomněl na svůj strach, doběhl do chaty a přitáhl odtud lopatku kotvy, která lépe rozhrabávala sníh než stará Timofejičova úzká sekyrka. Ale i sekera se hodila, protože se rozdělili na dvě skupiny: Váňuška kopal se Stěpanem a Timofejič s Fjodorem pracovali opodál u krajních nor.

Timofejič ještě nikdy neměl na lovu takový úspěch. Bylo vidět, že na Berúně byla hojnost zvěře, která nebyla plachá a lstivá a dala se chytat holýma rukama. Jen jedna liška proklouzla Váňuškovi pod nohama, zastavila se opodál, usedla jako pes na zadní tlapky a prohlížela si neznámé tvory, hospodařící u její podsněžné chaloupky. Za okamžik však zvířátko udělalo kotrmelec a natáhlo se na sněhu se šípem v hrudi; Stěpan poprvé vystřelil do živého terče.

Když už se začínalo šeřit, přihodilo se něco také Timofejičovi. Liška vystrčila hlavu zpod sněhu a vyklouzla tak rychle, že Timofejič stačil v největším chvatu po ní jen švihnout sekerou. Na sněhu zůstalo huňaté liščí košťátko, useknuté u samé páteře, a bezocasé zvíře se stočilo jako spirála a šíleně zakroužilo po sněhu, jako by jím točila vichřice v sněhovém větrném víru.

Fjodor mrštil po lišce kopím, které se však zarylo vedle ní do sněhu, a zvířátko se vzepjalo jako pes, rozběhlo se a zmizelo z dohledu v modravé, už se šeřící dáli.

Timofejič však nelitoval ušlé kořisti: ulovených lišek tu ležela celá hromada a museli si pospíšit, aby celou tu spoustu dopravili do setmění k chatě.

„Dost, Stěpane! Budeme mít dost práce ještě zejtra. Svaž je k sobě ocasy! Heleď, jak se smráká…“

Spokojení a unavení táhli kořist dolů a chvilkami na sebe vesele pokřikovali, jako by se po zdařilém lovu vraceli domů do Kuzněcovovy nebo Okladnikovovy kolonie, kde na ně v troubě čekala hustá polévka a velké krajíce černého chleba v dřevěném talířku na stole.

Timofejič si vzpomněl na chléb, který už tři měsíce neměl v ústech. Vzpomněl si na žitný chlebíček, hodně posolený, avšak na Malém Berúně nebylo ani soli, ani chleba.

Z každé Timofejičovy ruky viselo nějakých pět lišek, které držel za ocasy a vlekl je čumáky po sněhu. Timofejič šel, pevně v rukách svíral měkkou huňatou kožišinu a pořád vzpomínal na chleba, který každou sobotu pekla kuchařka Okladnikovových Solomonida, na velké vypečené bochníky, vonící nakyslým teplem jako prohřátý zabydlený kout.

V takovém koutě, v komůrce za kuchyňskou pecí velkého Okladnikovova domu, se Timofejič uhnízdil brzo po pohřbu své staruchy a tady neustále voněl čerstvý chléb a panské silné polévky.

Z těchto vzpomínek, stále rychleji se honících v Timofejičově hlavě, mu tak zakručelo v břiše, že se před ním kráčející Fjodor až ohlédl:

„Có?…“

„Có… Nic… Nic jsem neříkal.“

„A mně se zdálo, že jsi na mě zavolal: Fjodore…“

„Já na tebe nevolal. Pořád se ti něco zdá… I v chůzi se ti něco zdá.“

Timofejič se otřásl, dokonce se rozpřáhl a uhodil všemi svými liškami do sněhu, aby odehnal ty nepříjemně dotěrné sny o chlebu, jehož pečením byla šilhavá Solomonida proslulá po celé Mezeni. A k chatě v úžlabince bylo již jen asi sto kroků. Když k ní Timofejič už docházel, spatřil ještě zdáli na sněhu od rána rozházené kousky medvědího masa, obořil se na Fjodora a úplně zapomněl na chleba i na Solomonidu, podsaditou jako díž.

„Já nevím, na co jsi myslel…,“ huboval Timofejič Fjodora dále. „Ty bys jen pořád seděl a koukal si na pupek.“

Avšak Fjodor se neomlouval. Shodil na prahu všechny své lišky a rychle vešel do chaty.

X

Noc bez konce

A od toho dne to začalo. Lišek nalovili hroznou spoustu. Stačilo jen vystoupit po svahu úžlabinky a dojít k prvním srázům stupňovité hory, a už tu začínala doupata, nory, jeskyně – útočiště malých zvířátek a nevídaně obrovské pelechy ledních medvědů. Polárními a modrými liškami se zabývali Fjodor a Váňuška a poráželi je jako dříví v lese.

Ale Timofejič se sekerkou a Stěpan s dřevcem a lukem odcházeli dál hledat větší zvířata.

Mráz přituhoval a sněžná přikrývka tvrdla. Za nocí pukala a dlouhé trhliny se klikatily po svazích úžlabinky. Také dřevěné stěny chaty v noci skřípaly a praskaly jako povozy na zimní cestě. A dnů tou dobou stále ubývalo a byly kratší než vrabčí zobáček. Každou chvilku už musí nastat nepřetržitá temnota; severák ji přiháněl na Malý Berún z moře.

Stažená těla ulovených zvířat uchovávali lovci stále na mrazu, svazovali je do sobích koží a věšeli na sloupy vražené do země. Sníh na velkou dálku polévali vodou, aby pevný led zabránil liškám podhrabávat se pod kolmé sloupy a stáhnout z nich maso v kožišinových rancích. Zmrzlé sobí, medvědí a liščí trupy byly nakupeny i v chodbě, jenže celý ten roh hojnosti byl sladký, bez soli a bez chleba. Zvláště z liščího masa jim bylo zpočátku nanic, protože co za chuť může mít psina? Aby tedy jídlo aspoň trochu ochutili, začali lovci ulovenou zvěř udit, rozvěsili ji pod střechu na dlouhých sobích řemenech. Když se topilo v peci, valil se kouř v hustých oblacích vzhůru a každý den více proudil visící tu maso.

Křesací kámen, který přinesl Timofejič z lodi, se už dočista otřel a bylo nutno postarat se o nějaký neuhasínající oheň, zvláště teď pro blížící se nepřetržitou tříměsíční noc.

Stěpan našel venku medvědí lebku, naplnil ji rozpuštěným medvědím sádlem a z rukávu své obnošené košile udělal knot.

Noční lampička čadila a mastné saze se usazovaly na všem, co bylo v chatě, přece však blikavým rudým světlem ozařovala to ubohé obydlí s nahromaděnými kýtami a kožišinami, s bídou a kouřem, s velkým lidským trápením, zesilujícím se houstnoucí nocí. Když se roztopila pec a v kotlíku bublala polévka, rozptylovala se tma, zima i samota zároveň se stoupajícím dýmem a zdálo se, že je ještě naděje na záchranu, že vysvobození je nablízku.

Váňuškovi, dřímajícímu u ohně, se v tu chvíli zdálo o velkém korábu, plujícím všemi plachtami s vlajkoslávou k Malému Berúnu kolem ledových paláců mořského cara. Byl to koráb záchrany, který musel vysvobodit jejich duše z toho strašného zajetí.

Někdy však to nebyl koráb, nýbrž jezdec v ledovém brnění, pádící k jejich úžlabince na bujnohřívém koni a porážející kopím ledního medvěda velkého jako kůň.

Timofejič vařil v kotlíku maso. Fjodor se Stěpanem seděli u ohně a hnětli namočené kůže tak dlouho, až byly měkké jako semiš. Lovci byli už úplně rozedraní, všechno na sobě dotrhali. Mohli si ale našít hodně všelijakých oděvů z kožešin, i jehlu si už vyrobili ze starého zlámaného hřebíku. Fjodor si vykrojil ze sobí kůže košili, ale neměl ji čím sešít. Jakžtakž si přistehoval jednotlivé části košile tenoučce nařezanými řemínky, ale nedopadlo to hezky a pohodlně, jen lidem pro smích a jemu pro trápení. Stehy byly velké a drsné; měly mezi sebou dírky, jimiž prosvítalo tělo a pořádně jimi profukovalo.

Jednou, když Timofejič rozsekával na špalku kousky medvědího masa, nemohl nijak přeseknout sekerou jeden kousíček, který měl podivně zauzlené žíly, pevné jak železná lana. Timofejič je začal vyřezávat nožem a poznal, že medvědí šlachy jsou nejen pevné, ale že se dají podélně rozdělit na dlouhé tenké nitě.

Rozradovaný Timofejič stáhl s Fjodora jeho sobí košili a sešil ji znova medvědími žilami, navlečenými do dírky vlastnoručně vyrobené jehly.

Brzy nato zanechali lovu. Po celém ostrově se již prostírala nekonečná noc. A když povoloval mráz, zahalovala úžlabinku taková tma tmoucí, že časem nebylo vidět ani sníh, hustě se sypající z jakýchsi černých nebeských studní.

V tomto příbytku nepřetržité tmy se mohlo skutečně zapomenout na noc i den, avšak Timofejič vystrkoval ve své nové liščí čepici hlavu ven, a jestliže byly na nebi hvězdy, dovtípil se, že v Mezeni teď zakokrhali první kohouti.

Oznámil to hned svým společníkům dřímajícím u vyhaslého ohně, hnal je na pec a sám tam lezl za nimi také.

XI

Zlatí pávi na stříbrném mostě

Noc se rozestřela nad ostrovem už celou svou pravěkou mocí. Byla to tichá hlubina tmy, podobná hlubině mořské – zrovna tak svévolná, neproniknutelná, zahalující vše. Dolehla na lidské srdce zoufalou tíhou, leptala v hloubi duše všechnu naději, otravovala tělo a ducha zahálkou, ochablostí a leností.

Čtyři lidé, uzavření v dřevěné bedně, jakoby nadnášené vlnami černé potopy, pluli neznámým směrem k neznámému cíli. Věděli, že ještě nepadli docela ke dnu, že ještě někam plují, protože jim to Timofejič neustále připomínal.

Mohlo se jim zdát, že je nepřetržitá noc, že je nekonečná jako kruh, jenže starý hvězdopravec nevynechal jediné příležitosti, aby se nepodíval na mrazivé nebe a neoznámil jim, že Jeremej Okladnikov se teď chystá do lázně.

Timofejič už v prvních dnech jejich neočekávaného uvěznění na Malém Berúně začal dělat nožem zářezy na dřevěných stěnách. Každé ráno slézal s pece a po několikerém jako hrom strašném zívnutí vzal nejprve nůž nebo sekeru – co mu dříve padlo do ruky – a vyryl do zdi u dveří čáru. Zářezy dělal v rovné přímce pod sebou, a když jich bylo šest, tu místo sedmého udělal Timofejič křížek, to znamenalo neděli. Tohoto dne dával Timofejič všem po kousku medvědího masa, vyuzeného pod krovem, místo liščí psiny. Bylo chutnější než liščí, snad od dýmu nebo od něčeho jiného, vonělo jako hrozinkové těsto okladnikovských mazanců.

Timofejič strkal Váňuškovi o kousek víc, vlídně ho plácal do ramene a říkal:

„Nebuď smutný, Váňuško! Co ti tu schází? Podívej se, jak nám to jídlo voní.“

Ale Váňuška nedělal Timofejiči takové starosti jako Fjodor, ten věčný nešťastník, stále zamračenější a někdy neodpovídající ani na otázky. Rozbolela ho snad zase noha, neboť pokulhával a vláčel po zemi pravou nohu, v jejímž koleně odedávna vězela anglická kulka.

Fjodor nějak ztloustl, celý opuchl. Skoro neustále teď ležel na peci a pořád mlčel. Jen oči vyvalí a dívá se do kouta, jako by tam po dlouhém hledání konečně našel něco již dávno ztraceného.

„Fjodore,“ volal na něho Váňuška. „Feďoch – lenoch!…“

„Nech ho bejt,“ šeptá svému kmotřenci Timofejič. „Ať si leží…“

Polární lišky ve dne v noci ňafaly kolem chaty, ale boj s nimi nebyl zlý. Na peci a na pryčnách hromady kožek, nyní bílých, jen rostly, neboť zvířátka sama lezla do kličky, sama lezla do rukou. Avšak rance s masem museli nyní přivléci do chodbičky; kolem sloupů zaražených do země bylo naváto tolik sněhu, že lišky bez námahy dosáhly na rance, prokousávaly sobí kůži a vytahovaly maso.

Lední medvědi se dočista kamsi propadli. Jen jednou vzbudilo lovce obrovské zvíře, které si vylezlo na střechu chaty a rozrývalo tam sníh a hlínu, kterou sem už na podzim natahali Fjodor a Váňuška. Medvěda ani nenapadlo ustoupit, ani trochu se nepolekal bouchání, hluku a křiku lidí, kteří vyběhli z chaty. Sletěl po hlavě, až teprve když na něho Stěpan vystřelil šíp, nabroušený téhož večera. Lední medvěd se hnal na Stěpana, ale narazil na silný odpor. Zahnaný dřevcem ke zdi, postavil se na zadní tlapy a celý ostrov se otřásal jeho řevem. Lišky vyběhly ze sousedních nor, usadily se opodál, ňafaly a vyly, lovci křičeli, halekali; přiblížili se až k ryčícímu medvědovi a bušili do něho, jak kdo mohl. I Váňuškovi se podařilo – poprvé v životě – bodnout ještě živého medvěda kopím zhotoveným vlastní rukou.

Ubité a ubodané zvíře se svalilo na zem, hrabalo na sebe sníh, pak jen chroptělo, až se konečně natáhlo na sněhu a vycenilo krví zalité zuby, nebudící už hrůzu.

Vtom něco zaplálo za dálnými sněhovými přesypy, nebe náhle zazářilo, zahořelo plamennými závoji – rudými, modrými, zelenými; vyšlehovaly, mizely a vířily jako voda narážející na břeh. Na té straně, kde před půl rokem zajala tyto lidi zátoka do ledové tříště, se moře přímo rozhořelo, nedohledný oceán tam nyní plál nádherným plamenem a ozařoval oblohu různobarevnou severní září.

Zdálo se, že zlatí pávi rozestřeli hořící chvosty a pyšně se procházejí po širokých rozložených kobercích, hned zacházejí

za purpurový závoj a hned se zase objevují a kráčejí dále po stezce, táhnoucí se z východu na západ, ale stále více se odklánějící k jihu.

Lovci zapomněli na zabité zvíře; stáli tu ohromeni a vzrušeně hleděli na dosud nevídaný průvod pávů, na slavnostní pochod ptáků, provázených okřídleným komonstvem, jehož cesta byla vystlána oslnivým brokátem. Tato cesta se nakonec překlenula přes celý ostrov vypouklým mostem jako stříbrnou duhou a vedla z pusté neobydlené země do zemí úrodných, kde člověk plní sýpky, kde šelestí tráva a bublají potůčky…

První přišel k sobě Timofejič. Několika štulci vzpamatoval i své okouzlené společníky a všichni čtyři začali za dohasínajícího svitu severní záře přetahovat do chodby huňatého obra, neustále zalévaného měnícím se světlem a stále ještě chrlícího kouřící se proudy husté, ještě nevystydlé krve na zmrzlý sníh.

XII

„Zde se souží štyry lidi“

Po této noci uhodily kruté mrazy, praskající jak obrovské ohně, jak hořící smůla a síra; ožehovaly a pálily, vyrážely dech a pronikaly do všech skulin, zalézaly do všech štěrbin. Mohlo se soudit, že zlatí ptáci, kteří odešli z těchto zemí po mostu plápolajícím bílým plamenem, odnesli snad všechno, co mohlo ještě zmírnit tento mráz, jenž spadl na ostrov z mlhavé výše a stále bezmezně sílil.

Zvenčí se už neozýval štěkot, vytí ani šramocení zvěře. I když to bylo hrozné, vystrkoval Timofejič nos ven a zaznamenával jako předtím střídání dne a noci a stálé ubíhání dnů slitých nyní v pevný kruh jako loukotě v točícím se kole. Starý kormidelník na sebe navlékal nesmírné množství kožešin, nechával si jen skulinu pro oči a vycházel ven. Zde se postavil u dveří, podobný obludě s mnoha ocasy, a poslouchal, jak skřípe sníh a jak se vysoko na nebi něžným zvoněním dorozumívají hvězdy. Našedlé a bílé ocasy visely Timofejiči odevšad, on však stál a naslouchal popraskávání a ostatním zvukům a upřeně se díval na přesypy modrého sněhu, a zdálo se mu, že se odtud ozývají těžké kroky.

Timofejič ale věděl, že i kdyby někdo chodil za těmito viditelnými násypy sněhu, pak jen hladový lední medvěd, ale skutečná lidská noha nebude šlapat v tomto začarovaném království po zmrzlém sněhu.

A tak Timofejič stál a čekal, díval se tu na oblohu, tu na sněhové vlny rozbíhající se na všechny strany, dokud mu zima nepronikla celou tou hromadou navlečených koží. Podle mnoha příznaků usoudil, že se již co nejdříve musí zase ukázat slunce, že léto už není za vysokými horami a naděje na brzké vyváznutí z tohoto vězení znova s novou silou vyšlehla v starcově duši.

V chatě měl Timofejič celou polovinu stěny poškrábanou čárkami, značkami a zářezy. Vypočítal si, že jakmile dojde do rohu, skončí nepřetržité temno a na ostrově zabliká slabé světlo, které každým dnem bude sílit a stále déle se bude zdržovat na Malém Berúně. A když slunce poprvé vyšplíchlo své šarlatové světlo do úžlabinky, vylezl z chaty Fjodor, za zimu celý opuchlý a změklý, a za ním jak syslíci z doupěte se ukázali vytáhlý a pohublý Váňuška, začouzený a celý černý Stěpan a Timofejič se svými ocasy, klátícími se na něm ze všech stran.

Mráz byl krutý, ale nebyl vítr, a v úžlabince bylo ticho, jaké vždy bývá za zimního svítání.

Šikmé paprsky zalévaly úžlabinku a zdálo se, že se ze zlatého džbánečku vylévá rudé víno a prosakuje až k chatě, kde nepohnutě stáli čtyři huňatí tvorové, z nichž vystupovala pára. Poznat lidi v těchto vypařujících se kožišinových chuchvalcích, zamazaných sazemi, nebylo na první pohled možné.

Dny se prodlužovaly, zima se mírnila a jaro vlídně přikvačilo za bublání potůčků pod sněhem a jakéhosi dusotu, ozývajícího se občas od hory. Váňuškovi se už nezdálo o loupežnících a Timofejič jen čekal na okamžik, kdy se bude moci zase vydat po roztálých kamenech do zátoky, k místu, kam jedině mohla přistát náhodná loď.

Okraje úžlabinky se brzo obnažily a chatu nyní obklopoval široký, rezatý pruh promrzlé země. V úžlabince tmavl a sléhal se sníh, po němž byla chůze těžká a nebezpečná. Na nebi se ozývalo cvrlikání, a když jednou zrána Váňuška vyšel z chaty, našel venku na dveřích přilíplého, roztřeseného, polomrtvého broučka.

Cvrlikání sílilo; brzo se k němu přidalo hvízdání, skřeky a mávání křídel. Mořské vlaštovky přelétaly v malých hejnech; lední kachny pluly ve velkých hejnech vysoko nad tajícím sněhem; na oschlé kládě u prahu potřásal opeřeným zadečkem bělořit; „fít-fít!… círr!“ přizvukoval křišťálovým kapkám mořský holub s bílými prsíčky. Za horou občas něco zadunělo, jako by tam někdo odfukoval po těžké práci.

Úžlabinka byla ještě zavalena sněhem, když čtyři lidé, zapadající ustavičně do sněhu, se konečně dostali nahoru a šli k moři touž cestou jako před rokem. Šli po týchž kamenech zarostlých rezatými lišejníky, šlapali po témže nizoučkém vrboví, které přezimovalo pod sněhem, až přišli na břeh moře, posetý rozčepýřenými racky, klidně sedícími na vejcích a vůbec si nevšímajícími hostů, kteří se tu najednou objevili z druhé strany pahorku.

V zátoce nebyl led. Těžké modročerné vlny se do ní volně vlévaly a právě tak volně se vracely nazpět volnou cestou, kterou nelze zatarasit a zkrotit, zahradit a uzavřít.

Cesta na moře byla otevřená; průliv ze zátoky nebyl ucpán ledovou hradbou. Avšak ani jediná plachta nevyplula nad obzor; v dáli, kde se nebe slévalo s vodou, nebylo vidět ani loď, ani plachetnice, ani rybářské čluny.

Všichni čtyři dlouho seděli na pobřežních kamenech a mlčky naslouchali těžkému rachotu hněvivého příboje. Pak Timofejič a Stěpan vzali tyč, donesenou z chaty, vrazili ji do země, přivázali na ni medvědí kůži a pod ní upevnili úlomek prkna, nad nímž se Timofejič celý včerejší den potil. Křivě a neobratně, ale jasně a zřetelně bylo na prkně načmáráno:

ZDE SE SOUŽÍ ŠTY

RY LIDI LÉTO 1744

Stěpan seběhl k mysu, sebral tam kameny a obložil jimi rozkopanou zem u tyče. Pak zavolali Váňušku a Fjodora a slezli do rokle, na jejímž dně šuměl s jarem oživlý potůček, a pomalu šli nazpátek ke svým liškám a medvědům, k začouzené chatě a k zatuchlému liščímu masu. Jen medvědí kůže zavěšená na vysoké žerdi zůstala na břehu jako ve větru se třepotající huňatý prapor jejich hrozného neštěstí.

XIII

Co se stalo s Fjodorem Veriginem,

když ho Angličané odvezli

„Co ty, Feďo, pořád jen mlčíš?“ popichoval Fjodora Stěpan a cenil při tom bílé zuby. „Jsi jako němej! Kdybys aspoň někdy promluvil…“

Ale Fjodor se jen provinile usmíval, něco zamumlal a upřeně hleděl na travičku, vyrostlou u chaty, podobnou třezalce. Potom Stěpan mrkl na Váňušku a odešli nahoru dráždit ozvěnu, čili hrát si na Afoňku a pána.

„Jedem na Mezeň!“ vykřikl Stěpan do rudého západu.

„Dem-zeň…,“ odpovídala hora a po celém ostrově začaly přeskakovat vzbuzené ohlasy.

„Ho-ho-ho!…“ křičel Stěpan a jako by se zrovna kameny sypaly na plot nebo na železnou střechu.

Timofejič se zlobil; tahle hra se mu nelíbila.

„Vidíš ho, psisko jedno, jak hafá, jak štěká, hafan! Hele, hele!“

Ozvěna Stěpanových výkřiků se rozbíhala po pahorcích, plašila ptáky v zelenajícím se jívoví a mnohonásobně zaléhala do uší Timofejičovi a Fjodorovi, kteří tu seděli na kládách hned vedle chaty.

„Afo-oňko!…“ křičel Stěpan.

„Co-o, pa-ane!“ ozýval se Váňuška jakoby z druhé strany.

„Byl jsi u mých mužiků?…“

„Byl, pane!…“

„Žijou dobře-e?…“

„Dobře-e, pane!…“

„A jak?…“

„Na sto dvorách a pěti sekerá-á-ách!…“

„Há-há-há-há!“ bubnovalo v dáli za mechovými kopečky.

„Jak to tomu psiskovi leze na rozum,“ kýval Timofejič na tu stranu, odkud se jako kavka s hory snášelo Stěpanovo halekání. „A co ty, Feďo, pořád jen sedíš? Měl by ses trošku rozhejbat… Takhle by ses moh brzo rozstonat.“

„Pořád se mi svírá noha,“ hladil si Fjodor koleno pravé nohy. „Pořád mi to v ní vrtá, jako když mi z ní někdo vytahuje všechny žíly.“

„To je zlý!…“

„Zlý, Timofejiči. Nikdy mi v ní nedloubalo, až teprve před třema rokama mě začala tak zlobit. Nejdřív mi v ní trochu cukalo, ale teď – jedna hrůza!“

„To se tam tý kulce stejská, chtěla by na světlo denní.“

„Jeden voják mi říkal, že se jí bude létama stejskat.“

„A jak tě to ten Angličan prásknul?“

„Zrovna do kolena mě prásknul.“

Fjodor si vysoukal sobí kalhoty nad opuchlé koleno, kde se mu na jednom místě kůže zkroutila do vrásčitého uzlíku.

„Když mě tenkrát prásknul, hrozně to bolelo, jako když mi někdo vrtá nebozezem kosti; pak to ale přestalo bolet. A když mě přivezli do Zulukafrie3*, ani jsem o tom už nevěděl.“

„A je daleko do tý tvý Zulukafrie?“

„To ti už nepovím, Timofejiči,“ mumlal Fjodor a shrnul si nohavici na bolavé noze. „Nemoh jsem ty versty počítat. V lodním podpalubí, kde jsme byli zakovaný do řetězů, byla egyptská tma. Je to daleko, Timofejiči, tuze daleko, daleko.“

„A ta Zulukafrie se jmenuje Svatá Helena?“

„Jmenuje se Svatá Helena. Ale nevím, proč svatá. Žádnou svatost jsem tam neviděl, jen slzy a samou loupež.“

„No, to ty nemůžeš vědět.“

„Proč bych nemoh, Timofejiči? Hnil jsem dýl než deset let v přístavu a na ohni rozžhaveným razítkem mi tam píchali znamení a zhanobili mě a mý jizvy natírali střelným prachem, aby mě každý poznal i na onom světě.“

Fjodor rozvázal řemínky kožené košile. Měl bílá a měkká záda a na levé lopatce se mu za denního světla zřetelně červenaly ohnivé háčky a rohatý koník. Timofejič věděl, že na anglických korábech jsou tito koníci naplácáni všude, ale nevěděl, že takovými koníky je možné značkovat nejen vědra a kotvy, ale i živé lidské tělo.

„No, ty ti dali, chudáčku!… Do kolena i do lopatky!“

„Jo, už jsem poznamenanej…,“ tak nějak křivě se ušklíbl Fjodor.

„Jenomže i poznamenanej jsem jim zase utek.“

„Tak to voni tě poznamenali za útěk?“

„A za co jinýho?… Přivezli nás na Helenu, tu svatou. Bylo to všelijakejch lidí, tolik jazyků, že se ani nedaly spočítat. Učili nás zacházet s dělem, den co den nás učí a den co den nás bijou klackem; a na noc nás zavírají do žaláře. A tak jsem se rozhod, že uteču. Ale kam utýct? Běž si kam chceš, všude narazíš na moře, k mořskému břehu přijdeš: byl to ostrov, zrovna takovej jako ten náš prokletej Berún. Všecko to moc dobře vím, ale pořád mě to pronásleduje a učení mi nejde do hlavy: pořád si jen všímám, jak a kam vedou cesty a jak v žaláři zavírají vrata a jak jsou rozestavený stráže. V noci nemůžu spát, pořád jen přemejšlím a přemejšlím, i na Marju si vzpomínám a jak je u nás v Mezeni, co asi dělá moje Alenka… A jak usnu, o všem tom se mi zdá a tak hrozně se mi zdá, že utíkám s Alenkou na rukou a že mě honěj na rychlých koních…“

Timofejič přisedl těsně k Fjodorovi, hladil mu bolavou nohu a jen občas prohodil: „Tak, tak,“ a vlídně se mu díval do modrých očí. A Fjodor pokračoval bez otálení:

„A tak, jak se říká, měl jsem málo spaní, zato ve snu hodně vidění. A zdálo se mi to tam celý tři roky. Když ty tři léta uplynuly a naučili jsme se zacházet s tím dělem a hodně si jich tam už zvyklo, bylo nám volnějc a i dohled zeslábl, i když nás pořád ještě bili za každou maličkost: za špinavý holínky i za rezatej knoflík… Už nás ale posílali i do města pro všelijakej státní náklad – je tam takový město, Jamestown se jmenuje. No, a mě to začalo ještě víc trápit a pozoruju, že i druhý dva, nějaký černí Rumuni, se taky pořád ohlížejí a lichotějí se ke mně. V tý době jsme se už jakžtakž naučili brebentit anglicky. A tak mi jednou ten jeden Rumun povídá: ‚Tak co, kamaráde, jak je ti? Badly?‘ říká to anglicky a to znamená podle našeho – vede se ti špatně? ‚Jo,‘ povídám, ‚bídně.‘ A on na to: ‚Mně taky bídně, poorly, úplně poorly. Mohlo by to bejt lepší.‘ Podíval se na mě pronikavě těma kukadlama a mlaskl jazykem. A tím taky náš první rozhovor skončil.“

Fjodor si vydechl a zdvihl hlavu. Světlá noc se vůkol rozlévala jako modravé mléko a na vršíčkách i v dolíkách se ztráceli a zase objevovali Stěpan a Váňuška, pomalu se blížící k chatě. Bylo ticho. Na nebi nebylo slyšet cvrlikání ani svištění. Jen něco tlumeně dunělo, dunělo každou noc od teplé pohody a někdy i ve dne.

Fjodor přestal vyprávět a Timofejič se ho už na nic nevyptával. Věděl, že Fjodor nebude mluvit před Stěpanem a odložil to na jindy.

Stěpan a Váňuška přišli unavení a ihned se svalili na klády Timofejičovi a Fjodorovi k nohám.

Stín hory zatím stále více temněl a všechny předměty na Malém Berúně byly stále matnější a matnější… Všichni nehybně seděli, nikomu se nechtělo mluvit; až konečně Váňuška přerušil dlouhé mlčení čtyř lidí, pohřížených do neveselých myšlenek:

„Co ten tam pořád heká?“ zeptal se a ukazoval prstem k hoře.

„No… heká…,“ roztržitě odpověděl Timofejič. „Pojďme spát!…“ Vstal a pomalu se loudal do chaty.

Za ním se zdvihli i ostatní a zapřeli vnější dveře v chodbičce těžkými kládami. Dělali to každou noc už druhý rok. Na Malém Berúně to bylo vžité jako obřad před spánkem, skoro vždycky plným vzdechů, dotěrných přeludů, blábolení a hrozných snů.

XIV

Z deště pod okap

Druhý den po poledni poslal Timofejič Stěpana a Váňušku k zátoce, aby se podívali, je-li poutač na břehu v pořádku, a odtud aby prošli břehem k místu, kde se válel vrak. Váňuška se Stěpanem si vzali sekerku i dřevec a odešli samý žert a smích.

Timofejič vytáhl ven celou hromadu koží, usadil se na kládách a začal je hníst, napínat a vyhlazovat. Fjodor ještě dlouho něco kutil v chatě, pak také přišel ven, sedl si k Timofejičovi, také se chopil koží a hnětl i rovnal je bílými, opuchlými dlaněmi.

„Tak co, Feďo, tys mi to včera nedopovídal, jak ses dal na útěk a jak ti to s tou tvou Helenou dopadlo.“

„S tou Helenou jsem měl trápení nad hlavu.“

„Jak to?“

„Ale tak, že jsme se s těma Rumunama, o kterejch jsem ti včera říkal, potají domluvili, že utečem společně, a od tý doby jsme si taky společně prohlíželi všechna zákoutí a očuchávali všelijaký ty zátarasy a překážky. A tak jsme pořád chodili a slídili bezmála rok. Ty Rumuni se tam tenkrát taky dostali jako myši do pasti a taky je to táhlo pryč, už ti ani neřeknu, do jakejch krajů, ale jistě k svýmu teplu a k svýmu ohni.“

„A nejsou ty Rumuni z Egypta?“

„Já ti, Timofejiči, nepovím, nevyznal jsem se v tom, byli možná i z Egypta. Mně to bylo jedno: byli se mnou v jednom pytli, v jednom trápení, byli zrovna takový smolaři jako já. Naše malá pevnost stála na vysokánský hoře, ale město stálo níž a v něm byl i přístav s loďma; ty lodě, co se plaví z Indie nebo z Ameriky, nikdá ten Jamestown neminuly. Ale byl to takovej Zapadákov, jenom příkop a po jeho krajích se táhly domečky. Naše Mezeň je proti němu hlavní město. No a jednou se podařilo, že mě i s těma Rumunama poslali na celej tejden do přístavu skládat erární pytle tady do intendančního skladu; v těch pytlech byly takový tvrdý suchary a rozinky. Nemohli jsme pořádně rozeznat, odkud ten koráb připlul a kam má namířeno, ale když jsme šli pro poslední tři pytle, tak místo abychom je složili do skladu, zatáhli jsme je do nejtmavějšího kouta v podpalubí a za ty pytle jsme si taky do tmy lehli. Ležíme, celí se třeseme, zuby nám drkotají. Ležíme den, ležíme noc, ale na druhý den začali nakladači shazovat do podpalubí všelijaký zboží a válet sudy. Pamatuju se, že to tam tak krásně vonělo, všechno tam vonělo medem. A my ležíme za pytlema, trošku jsme si už zvykli, chroupali jsme suchary a přikusovali k nim rozinky. Když nás pak tím zbožím, balíkama a sudama zavalili, řekli jsme si, že se trochu vyspíme. Tak jsme teda usnuli. Najednou mě někdo budí; vyskočil jsem a myslím, že je se mnou amen. Ale to mě budí Rumuni:

‚Ty moc ve spaní chrápeš‘, říkají, ‚tak bys nás všechny přived do záhuby.‘

Už jsem teda nespal, dokud nebylo všechno naloženo. Jenom ležím, poslouchám, jak šplouchá voda a jak se mi pod nohama prohánějí krysy. Pak slyším, jak vytahujou kotvu, odvazujou lana a odrážejí. Budím ty svý Rumuny.

‚Odrážíme, braši!…‘ říkám jim.

A oni jsou rádi, že vyvázli z otroctví, i když se pro první dobu dostanou třeba do pekla.

Tak jsme teda jeli a neměli jsme ani zdání kam. Trápila nás velká žízeň: nenapadlo nás vzít si s sebou vodu, třeba jen jednu velkou láhev. To ale nevadilo, zatím jsme to vydrželi. Ten jeden Rumun chtěl navrtat nožem jeden sud, aby viděl, co v něm je, ale zadrželi jsme ho, abychom neupadli do nějakýho neštěstí a neprozradili se. Tak jsme teda trpěli. Rumuni mě pořád zvali k sobě, do jejich země:

‚Tam ti dáme popít,‘ říkají, ‚napiješ se u nás našeho dobrého vínečka, z opravdický révy; my máme svoje sladký a voňavý víno, ne dovážený, víno-samotok; zajdeš si jen na vinici a pod hrozen si jen postavíš čutorku…‘“

Timofejič odhodil kůže a ohromeně zíral na Fjodora:

„Co je to za Rumuny, v tom se nevyznám. Říkáš, že mají samotok? Nepleteš si to, Feďo?…“

„Ty Rumuni opravdu byli Rumuni.“

„Třeba to byli Gruzíni?“

„Ne, Gruzíni jsou jiný, ale tohle byli Rumuni…“

Timofejič zamyšleně potřásl hlavou a opět se pustil do svých koží.

„Tak teda ležíme, chvilkama spíme, protahujeme se, pořád si šeptáme a vzpomínáme, ten na víno, ten zas na něco jinýho, a slyšíme, jak voda v moři už hodně šplouchá a někam nás nese tak hrozně rychle, že všechno v podpalubí se otřásá. Opravdická bouřka… A najednou odemkli podpalubí a začali vytahovat sudy a házeli je do moře. No, myslíme si, vyhazují zboží: to teda máme v lodi díru. A tak jsme vylezli nahoru. V tom zmatku nás nikdo ani nezpozoroval. Všichni tři se držíme pohromadě, jeden za druhým, a nahoře na korábu je plno křiku a nářku, děti pláčou, taková sodoma je tam, nedej Bůh, ještě něco horšího… Déšť se jen leje, blesk rozřezává celý nebe… A najednou udělalo všecko kotrmelec a nás to s Rumunama taky rozhodilo na všechny strany: loď narazila v rozběhu na dno. No, myslím si, to je ale útěk: sotva jsem se dostal z jednoho neštěstí, zapadl jsem do druhýho až po uši. A tu slyším, jak někdo říká, že komora je plná vody. Vyhledal jsem znova Rumuny a říkám jim: ‚Tak, kamarádi, co teď…‘

A oni mi ukazují prstem:

‚Koukej, vidíš břeh?‘

A opravdu, ke břehu je asi sto sáhů, jenže vítr fouká proti nám, od břehu, ještě nás co nevidět odtrhne z mělčiny a zažene nazpátek do moře.

Námořníci začali srážet stožáry a štípat palubu, vázat a sbíjet vor, ale kolem dokola je takový dopuštění, že se z toho některý až pomátli. A tu spustili čluny, ale ty narazily na balvany a zbyly z nich jen třísky. Spustili pramici, usazovali na ni děti a ženský, už docela bezhlavý, ale ani pramice jim nepomohla: víry s ní zatočily jako s čamrdou a převrátily ji se všema lidma, jen bublinky z ní zabublaly. Moji Rumunové hrozně zesmutněli, já byl taky celej pryč, i když jsem se už mockrát vykoupal v moři. A kapitán, takovej statnej Angličan, začal křičet a volat dobrovolníky, aby natáhli na břeh kotevní lana a uvázali je na kameny, co tam trčely zrovna u břehu. Chtěl jsem se přihlásit, ale Rumuni mě zadrželi:

‚Sám se prozradíš a nás taky; jen stůj hezky tady stranou,‘ říkali.

Tak se teda našel jinej námořník: shodil se sebe šaty, lano si navlíknul jako kolo, chvilkama jde, chvilkama plave a kolo roztáčí. Pořádně to s ním, s chudákem házelo, točilo, třáslo, mysleli jsme, že je s ním konec, ale on najednou sedí na balvanech a uvazuje na ně lana.

A po těch lanech se lidi dostávali na břeh; každej se drží lana a myslí jen na sebe; nás nikdo nepozoruje. Řeknu ti, že hodně lidí skočilo do vody, ale málo jich vyšlo na břeh: někoho srazila vlna, někdo se strachy pustil lana… Rozhodli jsme se s Rumunama, že nepůjdeme za sebou, ale že se zamícháme mezi ostatní. Já, protože jsem byl na moře zvyklej, jsem se dostal ke kamenům první, ale Rumuny jsem už víckrát neviděl. Byli zvyklí na pevninu, a tak to nevydrželi. Nepodařilo se mi teda napít se toho jejich vína.“

„Tak nepodařilo?“ zklamaně se zeptal Timofejič.

„Nepodařilo… říkám ti přece, že už jsem ty Rumuny víckrát nespatřil. Sami se místo vína nalokali mořskýho láku a s ním taky odešli na onen svět. No a já vylez na břeh, a na břehu je všecko vzhůru nohama, lidi jsou z toho celí pryč. Z celýho břehu se sem seběhli všichni černoši, stojí na kopečku a koukají na nás, je jich tam spousta. Ale ještě při tom přechodu na břeh zafičel najednou vítr, ale už z moře, zlomil loď na dvě poloviny a přiháněl ke břehu všelijaký lodní nářadí a krámy. Sbírali jsme to, někdo chytil plachtu, někdo nějaký jídlo, ale ti břichatí černoši čili Zulukafři, jak jim tam říkají, přilítli jako supové, bili nás a všecko nám brali. Ke mně přiběh takovej ramenatej klacek, utrh mi z kabátu knoflíky, a ještě mi k nim přidal takovej záhlavec, že jsem slyšel andělíčky zpívat. No, dejme tomu, že bylo i lepší, když mi utrh ty vojenský knoflíky: za jeden nebo dva dni mohli ti Angličani, co se zachránili, zpozorovat, co za královskýho dělostřelce k nim spadlo z nebe. Přišel jsem na to hned, jak jsem se po tý ráně vzpamatoval. Šel jsem trochu stranou a pomaloučku jsem si strhal ostatní prýmky, zahodil jsem je za takovej hrbolek a ještě jsem si obrátil kabát naruby…“

Vtom si šedivý bělořit, jistě odněkud ze sousedství, sedl vedle Fjodora na kládu a rychle zahýbal ocáskem nahoru a dolů.

„Neposeda,“ usmál se Fjodor: „Cvít-cvít-cvít!“ vábil ptáčka rukou.

Ten se však zavrtěl, zamával ocáskem, vznesl se a letěl dolů k potoku.

„Tak vidíš, ani ta němá tvář nechce do otroctví…,“ poznamenal Timofejič.

„A kdopak by chtěl, Timofejiči? Kdopak bude sám sobě škodit?“

„A vidíš, Jeremej má kanára, dal mu ho jeden Němec; zpívá tak krásně: trylkuje a klokotá tak i onak… Jeremej už několikrát z legrace vynesl klec na zápraží, otevřel dvířka, ale kanár se ani nehnul; kdyby měl kanárčí rodinu, bylo by mu i v kleci dobře.“

„To se ten kanár narodil už asi v kleci. Ani neví, jak voní nebe a jak hřeje slunce. Ale to bys koukal, jaký kanáři jsou tam v houští u těch černochů, lítají svobodně a jak potvory vřískají. Takový by u Okladnikova nevydržel, a když by přece chvilku vydržel, tak by stejně při první příležitosti ufrnkl… Jo… Tak já ti to nedopověděl, jak to se mnou hrozně dopadlo. Sešlo se nás na břehu všeho všudy štyrycet lidí, a kolik se jich utopilo, to ti ani nepovím. Bylo mezi námi i několik anglickejch milostpaní, i jeden desetiletý chlapec. Jak ten se dostal na břeh, to je až zázrak! Sebrali jsme se v hloučku kolem kapitána a ten říká, aby ho všichni slyšeli, že musíme jít pěšky hlubokejma lesama k jednomu mysu, podle našeho to byla – Dobrá naděje. Bože, to si tak lidi vymýšlej jméno! Já tam ztratil, tak říkajíc, naději dočista, a byl jsem jako ten tvůj kanár; z Heleny jsem utek a dostal jsem se do Naděje; vyměnil jsem si kukačku za jestřába. No, o tom ti taky povím.

Tak jsme tedy šli po břehu, jdem, řekama se brodíme, v noci zapalujeme ohně, hladovíme a mrzneme, a jak vlezeme do nějaký vesnice, černoši nás ženou pryč a obírají nás o poslední. A jak se černoši, neřádi, dovedou rvát. Měl jsem na nohou boty s měděnejma přezkama, a tak mě jeden černoch beze slova povalil na zem, stáh mi boty, hned se posadil a zkoušel si je. Já vstal, drbu se a dívám se na něj. Obul si boty, vstal, vzal mě za ramena, nabral mě kolenem do zadku a tak mě nakop, že jsem letěl a letěl a ani nevím, kam až jsem doletěl, protože jsem sebou plácnul obličejem rovnou do písku.

K jídlu jsme neměli vůbec nic, a tak co si ti Angličani nevymysleli! Po celým břehu bylo hodně chcíplejch velryb. Velryby, řeknu ti rovnou, mrňavý, samá chamraď, ne jako naše, grónské. Tak si teda ti Angličani vzpomněli zapalovat oheň na velrybách. Oheň hoří a velrybí maso se ve vlastním tuku opejká. No, jedli jsme taky ústřice a trhali trávu… Nejhůř bejvalo v noci, když se zvedal hroznej řev, vytí a skřípání zubů, každý zvíře řádí po svém… No nic, trpíme a jdem – já, jako bych ani nebyl já, otírám se kolem nich, držím jazyk za zuby, mlčím, jdu, vzpomínám na svý utopený Rumuny, že by mi s nima bylo lehčej a veselej.

A tak uteklo hodně času, všichni si na sebe zvykli a já pozoruju, že někteří se po mně podezřele koukají, zezadu, ze strany, tak nějak nehezky po mně pokukujou. A najednou ke mně přijde ten statnej kapitán a hned mě popad za límec:

‚Copak ty jsi zač?‘ říká. ‚Kde ses tu vzal, jaký jsi národnosti?‘

Co mu říct? Povídám mu, že jsem pravoslavné národnosti, to znamená křesťan, a že si jdu za svejma záležitostma. On se na mě ale obořil:

‚Tady není žádná poštovní silnice ani hlavní třída! Proč ze sebe děláš hlupáka? Ty,‘ říká, ‚jsi asi zběh, tenhle plášť je dělostřeleckej, zbytečně jsi vytrhal všechny knoflíky i s látkou! Já tě zatýkám; teď hezky pudeš s námi, a jak přijdem na mys Dobré naděje, předám tě tam velitelství.‘

Jdi k šípku i s tou tvou Dobrou nadějí! myslím si. Dojdu s vámi k prvnímu lidskýmu obydlí, myslím si, dál vod těch lotrů černochů…

No, a tak jsme přišli k Holanďanům, holandský farmy jsou tam bohatý a nemají nikoho na práci. Ti Holanďani chytají černochy a nutí je, aby na ně pracovali. Jenže černoši buď umírají, nebo utíkají jako já. A tak si myslím, že nemám co ztratit, a než vlízt v Naději zase do voprátky, to se radši budu zatím potloukat po holandskejch farmách. Přenocovali jsme na jedné takové farmě, ráno se vydáváme na cestu, ale já, šup nazpátek za humna a tam jsem se usadil. Sedím hodinu, sedím druhou a myslím si, že bych už moh vylízt. Šel jsem na dvůr, jdu po dvoře a potkám hospodáře, a ten starej Holanďan na mě kouká:

‚Copak, ty ses opozdil?‘

Já mu říkám, že jsem zaspal a že teď vůbec nevím, co mám dělat.

‚Poslouchej,‘ povídá, ‚dovedeš pracovat v hospodářství?‘

Odpovídám mu, že můžu dělat všechno.

‚No, tak zůstaň u mě,‘ říká. ‚Jestli budeš dobře pracovat, nic ti nebude scházet. Já vím, že jsi zběh.‘

A tak mi dal na starost dobytek; měl fůru ovcí, beranů a koz, a na všechno jsme byli jen dva: já a ještě jeden křivej černoch. Ubytoval mě na shnilý slámě v nějaký blechárně, postavený z tyček. Strava – fuj! – šlichta, horší než tvá liščí polívka; neumřel jsem hlady jen proto, že jsem si vždycky vlez do chlíva a podojil si někerou kozu. Kdyby mi, satanáš jeden, vydal aspoň boty, vždyť jsem se tam trmácel bos, ve svým roztrhaným kabátě.

Zapracoval jsem si u toho Holanďana tejden a myslím si: neutek jsem z Heleny proto, abych k tobě, ty darebáku, vlez do votroctví: uteču i tobě. Ale musím ti říct, že utéct jsem moh jen jednou cestou, zase jen do tý Dobrý naděje, aby do ní hrom uhodil! Uteču, myslím si, do Naděje, tam zalezu zase na nějakou loď, schovám se do podpalubí, snad budu mít tentokrát větší štěstí.

Našetřil jsem si kukuřičný placky a jednou zrána, hned za svítání, jsem se vydal od farmy k farmě, tou cestou, kterou před třema nedělema šli všichni zachránění z toho ztroskotanýho korábu. Na jakejkoli farmě říkám, že jsem člověk pravoslavný, taky z toho ztroskotanýho korábu, že jsem se po cestě rozstonal a že doháním ostatní. A jestli uhodnou, že jsem zběh, co na tom? Když mě vyženou, odejdu, ale jestli mě budou chtít nějakou chytristikou zotročit, tak uteču, utíkat jsem už doved o závod; utek jsem už od dvou, uteču tedy i tobě, ty pse. Ale šlo to. Všude mě nakrmili, ba i politovali… Jeden Holanďan se mě ptal, co všechno umím dělat, ale já už nebyl hloupej, řek jsem, že jsem kněz a že žádnou jinou práci neumím než se modlit za mrtvý. Holanďan se mnou teda nic nepořídil a já jsem šlapal dál po horkým písku, šlapal a šlapal, až jsem došel zase k tomu teplýmu moři, k tý Naději…“

Tu se však Fjodor chytil za krk a vykřikl. Přitom sebou trhl tak nešikovně, že se svalil, dvakrát se převrátil a skutálel se dolů z klád. Polekaný Timofejič vyskočil a odběhl několik kroků stranou. Oba nechápavě hleděli na hromadu koží, kde se hýbal jakýsi chomáček, jako by si stažená a dávno snědená liška přišla požádat o svůj kabátek, který Timofejič zrovna hnětl a vyhlazoval v upracovaných rukou.

XV

Medvídě, s nímž, měli hodně starostí

Stěpan šel, opíral se o dřevec a Váňuška mával sekerou, poklepával topůrkem na kameny, které se tu kolem dokola kupily v celých hromadách.

„Netluč tak, Váňo, rozbiješ sekeru a co si počneme…“

„Koupíme si jinou…“

„Jo, koupíš za starou bačkoru, kyš, kyš!“

„I bačkora je zboží.“

„Takovýho zboží je plnej trh a co s ním?“

„Opravdu není k ničemu,“ souhlasil Váňuška.

„Tak vidíš, sám to chápeš… Dříví bačkorou nenaštípeš… Tak s tou sekerou tak netluč… Dej pozor… Na celým Berúně máme jedinou sekeru…“

Chtěli jít k zátoce, jak jim nařídil Timofejič, aby opravili vlajku, bude-li třeba, a pak podél břehu podívat se k vraku. Když přišli k rokli, viděli už zdáli, jak vítr hladil a čechral medvědí kůži přivázanou k vysoké tyči. Vylezli na vršíček, zelenající se kvetoucím mechem, na němž byla tyč. Váňuška narovnal pokřivené prkénko a znova si přeslabikoval nápis vyrytý Timofejičem:

ZDE SE TRÁPÍ ŠTY

RY LIDI LÉTO 1744

Před nimi se prostírala stále rozhněvaná a čistá zátoka, a na břehu vřískali mezi kameny rackové tak, jako by je někdo bral na nože po deseti. A do tohoto křiku a halasu vzrušeného ptačího trhu se mísilo syčení a mlaskání, jakési bublání, jako by z převrácené láhve žbluňkala voda na zem. Váňuška pohlédl napravo a tiše šťouchl Stěpana:

„Medvědi!“

Po břehu, těsně u vody, chodila mokrá medvědice, která asi zrovna vylezla z vody, šlapala tlapami na racčí hnízda a pošťuchovala medvídě, velké jako domácí voříšek. Medvídek šťouchal čumákem matce do břicha, potom dělal kotrmelce na kamenech a bavil se křikem a zmatkem ptáků, pobíhajících vedle něho. Medvědice ho odstrčila dál od vody a začala dusit racky, zmítající se jí u nohou, a požírala je i s peřím a vnitřnostmi.

„Samice!“ sotva slyšitelně zasténal Stěpan a dávno zahojená hlava ho zasvrběla. Zase se ho začala zmocňovat lovecká vášeň, jakou už jednou prožil.

Medvědice se blížila; na břeh vál vítr z moře, a proto nevěděla, že dva špehové sledují každý její krok a nevšímají si zatím medvíděte, které jim nedá žádnou práci. Váňuškovi se v prsou třepalo srdce jako čížek, uvízlý v osidlech. Hoch křečovitě svíral prsty topůrko a nespouštěl upřené oči z medvědice. Ta se pomaloučku blížila s nataženým mlaskajícím čenichem umazaným krví, ale medvídek se pořád omeškával a doháněl ji směšnými skoky jako selátko.

„Necháme je dojít tam k tomu srázu,“ zašeptal Stěpan. „Vyskočím proti ní s dřevcem a ty jí nadběhni zezadu a bouchni ji sekerou do palice.“

Medvědice se přibližovala k strmé skále, příkře se zdvihající dvacet kroků do vršíčku, za kterým se Stěpan a Váňuška skryli. Když popošla ještě několik kroků, prudce zdvihla hlavu a zavětřila, vyrazil proti ní Stěpan s ještě nenamířeným dřevcem. Když medvědice uzřela Stěpana, zakývala se ze strany na stranu a čekala na medvídka uvízlého mezi kameny; a když se dotkl hlavou jejího huňatého břicha, přikryla ho svým tělem.

Zatímco Stěpan namířil dřevec a hnal se k polekanému zvířeti, utíkal Váňuška se sekerou, sevřenou v obou rukou, kolem skály, aby přišel medvědici do týlu. Medvědice chránila mládě, přitiskla mu hlavu mezi svá prsa a krk a těžce s ním uskočila od Stěpana za skálu, kde v záhybu narazila na Váňušku, který vylétl proti ní. Pro oba to bylo tak nečekané, že Váňuška, připravený zasadit medvědici ránu zezadu, narazil z rozběhu na zvíře, které mu pádilo přímo pod nohy, upustil sekeru a roztaženými prsty vjel do medvědí srsti; medvědice však pustila medvídě a úderem tlapy odhodila Váňušku několik kroků od skály. Hoch si do krve rozedřel ruce o kameny a ucítil prudkou bolest v boku. Ihned však vyskočil a spatřil Stěpana, utíkajícího k medvědici s namířeným dřevcem a s hlavou skloněnou jako býk, připraveného zasadit z rozběhu zdrcující úder. Medvědice řičela, přitiskla medvídě ke skále a přikryla je svým tělem, aby všechny rány dopadly jen na ni. Váňuška přiběhl blíže, uchopil válející se tu sekeru a rozmáchl se s ní na medvědici, která všechnu pozornost soustředila na Stěpana.

„Sekni ji do hlavy, nečekej!“ vykřikl Stěpan a Váňuška švihl sekerou, ale s údivem najednou zpozoroval, že uhodil medvědici do lebky jenom topůrkem, které mu náhle v rukou vůbec nic nevážilo. Medvědice se rozzuřila a postavila se na zadní tlapy. Stěpan k ní zrovna doběhl, vrazil jí z rozmachu dřevec do měkkého břicha, vší svou nevybitou silou se ji snažil probodnout naveskrz, přibít ji ke srázu a přitom řičel, skřípal zuby a nakazil tím i Váňušku, který se ještě nevzpamatoval ze svého údivu. Hoch také uchopil dřevec, tiskl medvědici ke skále a zuřivě, nepříčetně křičel. Medvědice plácla oběma tlapami do dřevce, pak náhle utichla a svalila se na zem. Medvídě, přitisknuté jejím tělem ke skále, si odfrklo a přisálo se jí k zakrváceným cecíkům.

Medvídek jim dal víc práce, než si mysleli: nebylo možné odtrhnout ho od matčina bezduchého těla, třebaže ihned přestal sát, jakmile se přesvědčil, že slaná krev mu nenahradí její sladké mléko. Medvídek si tedy vylezl na matku, nataženou u skály, zdvihl čumáček umazaný krví a zakňučel jako štěně. Když ho chtěl Váňuška vzít, seklo ho mládě packou do ruky. Avšak Stěpan je zlostně popadl za huňatý zátylek, hodil si je na ramena a nesl jako telátko. Váňuška zdvihl se země dřevec a topůrko, našel mezi kameny sekeru a utíkal za Stěpanem.

Medvídek, kterého Stěpan nesl na zádech a přidržoval rukama za přední tlapky, se okamžitě utišil a provinile hleděl na Váňušku, který ho šťouchl topůrkem do hubeného zadečku.

„Cav-cav-cav,“ kývl na něho Váňuška a dal mu čichnout k sekeře. Šli vedle sebe: Stěpan s živým břemenem a Váňuška se vší zbrojí použitou v boji, který právě skončil.

„Říkal jsem ti, ty čertovo kvítko, aby sis nehrál se sekerou a nemlátil s ní do kamenů,“ osopil se Stěpan na Váňušku, který šel mlčky vedle něho. „Vidíš, jak bys to byl dopracoval! Počkej, Timofejič tě vytahá za pačesy, ten tě prožene!“

Váňuška, jehož ještě bolelo v boku od medvědí rány, uznal svou vinu, která ho div nestála život. Zůstal poněkud za Stěpanem a šel několik kroků za ním, ale medvídek k němu obrátil hlavu a díval se na něj zakalenýma a také provinilýma očima, ačkoliv nikdo nevěděl, čím se on provinil.

Šli docela mlčky dál a oba muži sedící na kládách, posluchač i vyprávěč, úplně zaujatí vyprávěním o neobyčejných dobrodružstvích Fjodora Verigina v zemi, kam ani havran nezalétne, neslyšeli, jak Stěpan a Váňuška přišli zadem k chatě a jak spustili na klády živého medvídka. Mládě, které omrzelo klácení na Stěpanových zádech s tlapami sevřenými v jeho železných dlaních, ihned přiběhlo k Fjodorovi a olízlo mu krk vlahým jazýčkem. A pak metalo kozelce v měkkých liščích kožich, páchnoucích tak příjemně, známě, zvířecky.

XVI

Nový nocležník

Bylo už pozdě jít pro zabitou medvědici. Musí to udělat až ráno, protože se s ní jistě pěkně nalopotí. Samice, která zůstala na břehu, bude mít podle Stěpana nejméně čtyřicet pudů a cesta po kamenech byla špatná a nepohodlná, ke konci tak vyčerpávajícího dne úplně neschůdná. Budou muset vstát zítra časněji a dnes si dříve lehnout. Timofejič sebral kůžičky rozházené medvídkem a šel do chaty připravit večeři.

Medvídě skákalo a klopýtalo po kládách a každou chvilku udělalo kotrmelec na zem. Honilo Váňušku, Váňuška honil zase medvídě a starý Timofejič se zastavil na prahu, díval se na tu veselou honičku a usmíval se do vousů.

„Cav-cav-cav!… Cavuško!“ lákal Váňuška rozdováděné zvířátko, poskakoval před ním a medvídě za ním hopkovalo jako prasátko.

„Nakrm toho Savku,“ zvolal Timofejič, „a pak si s ním hraj, jak budeš chtít… Má možná hlad…“

„Ten se ještě nažere,“ poznamenal Stěpan, který zapomněl žalovat Timofejičovi na Váňušku. Měl sám také chuť pohrát si s medvídkem a lákal ho k sobě:

„Cav-cav-cav!… Pojď sem, hlupáčku!…“

Medvídek přiběhl k Stěpanovi a olizoval mu nataženou ruku, náhle však zneklidněl a zavyl: Stěpanovy ruce páchly matčinou srstí, něčím, co bylo nenávratně a hrozně ztraceno. Medvídek to zvířecím pudem matně ucítil, utekl náhle od Stěpana, zalezl pod klády, schoval se tam a občas tichounce zakňučel. Stěží se ho podařilo odtud vytáhnout do chaty. Zde mu dal Timofejič teplou liščí polévku s drobně rozkrájeným masem. Savka ji očichal, zapomněl na své hoře a chlemtal jídlo, nalité do medvědí lebky.

Nastalo léto, ale jen krátké léto Malého Berúnu se vzácnými slunečními dny a občas s chládkem, pronikajícím až do kostí. Lovci stále spali na peci a Váňuška, unavený chůzí a nebezpečným lovem, dožvýkal uzenou liščinu, vlezl si na pec a přitáhl tam i ospalého medvídka. Hoch nechtěl ani slyšet, aby se Savka zavřel na noc do chodbičky, rozhodně si ho položil vedle sebe a pevně ho k sobě přitiskl. Timofejič nic nenamítal, i když si musel lehnout vedle medvídka.

Bylo světlo. Všichni leželi bok po boku na velké peci, na teplém ostrůvku, obklopeném ze všech stran nesmírným mořem chladu. Nebyli zvyklí chodit v létě tak brzo spát a jen medvídek rychle a pravidelně oddechoval, s vypláznutým úzkým dlouhým jazykem. Zdálo se, že i Váňuška usnul, ale Timofejič, Fjodor a Stěpan leželi naznak s otevřenýma očima a čekali na nenávratné propadnutí do neznáma, které přicházelo vždy koncem dne a nazývalo se spánek.

Timofejič ležel a přemýšlel o podivuhodných věcech, o nichž mu vyprávěl Fjodor, a o zemích, kde kanáři hlaholí v oblacích jako cinkající rolničky a dávají přednost volnosti před těsnou klecí kupce Okladnikova.

„Stěpane!… Stěpo! Neslyšel jsi někdy něco vo Rumunech?“

„O jakejch Rumunech?“

„Ale tady Fjodor vyprávěl… o Rumunech, kterým roste víno-samotok?…“

„Neslyšel… A co, kručí ti v břiše bez vínečka?“

„To ne…,“ vyhýbavě odpověděl Timofejič.

„A jak to, že ty, takovej spravedlivej člověk a mudrc, ses ho tolik napolykal? Nebo snad proto, že ho i mnichové přijímají?“

„Přijímají, můj milej, a jak přijímají,“ zaradoval se jaksi Timofejič. „Nikde jsem neviděl takový opilství jako u těch mnichů… Kupci, ti si na jarmarcích taky dávají do nosu, uf-uf! Mají ti kupci lehký peníze. Ale řeknu ti, že kupec se mnichovi nevyrovná. Kdepak!… Kupec má svý zájmy a už předem o nich uvažuje, ale kněz? Odzvonil a – šup ze zvonice dolů. Ti, co jsou staré víry, starověrci, ti nepijou, oškliví si to, ti mají starý obřady… Ale naši!… U těch jsem se taky prvně v životě opil, když jsem byl ještě mladej a byl na soloveckým rybolovu. Mniši tam pili a nám nosili taky. Nebyli lakomí: nesejou, nežnou, jen kadidlo pálej a bohatství se jim samo skrz ten kouř rozmnožuje… A vínečka mají, řeknu ti, můžeš ho pít, můžeš ho do sebe lejt, můžeš se s ním třeba polejvat…“

„A ty Timofejiči, když už tak rád piješ, měl bys pít buď kvas, nebo čaj,“ poradil mu Fjodor.

„No, to bys tomu dal!“ rozrušil se Timofejič. „Nic jinýho od tebe člověk neslyší, než tohle… Čaj! Ale kde ho vzít!“

„Kdepak, takoví hlupáci jako my, a pít čaj,“ souhlasil s ním Stěpan, „a ještě ke všemu tady, na Malým Berúně. Jen ať si Jeremka Okladnikov vyplachuje sám břicho čajem.“

„No bať,“ vzdychl si Timofejič. „Jen ať si Jeremej pije čaj!“

Váňuška se obrátil na druhou stranu a přemístil i medvídka, kterého stále objímal oběma rukama. Medvídek zavrčel, ale hned zas usnul a pořád s vyplazeným jazykem.

XVII

Krejčovská dílna v chatě na Malém Berúně

Váňuška se s medvídkem ještě ani pořádně nevydováděl na zeleném a měkkém mechu rozestlaném na svazích úžlabinky, když znova napadl sníh a mrazivé větry se honily nad ostrovem jako čarodějnice a zametaly své stopy přeletujícími chomáči stříbrného prachu. S kůžičkami a Fjodorovým vyprávěním, krmením medvíděte a neustálým očekáváním zázračného spasení propásl Timofejič dobu a připravil jen malou zásobu dříví na zimu, která je tak rychle přepadla, vzala je útokem a pronikala všude, kam se jen dalo. Slibovala, že bude dlouhá a krutá, a zmírnit nastupující mráz musilo nejen dříví nasekané a naštípané z vrakových klád, ale i nové teplé kožichy. Timofejič se dal bez odkladu do práce, proměnil chatu v krejčovskou dílnu a posadil i ostatní k práci, která se po několika neúspěšných pokusech dařila a šla jim dobře a plynule od ruky při nedlouhém světle rychle se krátícího dne.

V několika korytech, vydlabaných ze silnějších klád, se v roztálém sněhu máčely zvířecí kůžičky, z nichž potom novopečení kožišníci lehce seškrabovali srst. Mazali kůže sobím tukem, hnětli je celé hodiny rukama, až byly měkčí než plátno. Z těchto koží pak vykrajovali nožem spodky a košile, sešívali je tence rozřezanými medvědími a sobími šlachami. Obleky, v nichž přišli na ostrov, byly již obnošené, rozedrané, špinavé, zahodili je, neboť tyto hadry se už na nic jiného nehodily než na knoty do medvědích lebek, v nichž nepřetržitě slabě svítil zvířecí tuk.

Timofejič vykrojil sobě a Váňuškovi dlouhou vestu a dvojitý kožíšek. Dlouhými stehy spíchl dvě kožešinové přikrývky, ale bylo mu líto uřezat z kožek ocasy, a proto je nechal, aby se klátily a visely ze všech stran jako dlouhé střapce. Váňuška se svou ocasatou kožešinou přikrýval jako pokrývkou. Ale nebylo možné přinutit ho k tomu, aby si ji přehodil přes sebe, jako to dělal Timofejič, když za mrazivých nocí vycházel ven. Našedlé a bílé ocasy vyrůstaly starému kormidelníkovi vpředu i vzadu, na prsou i na zádech zároveň s vousy a vlasy. Stál na sněhu jako nestvůra, která vylezla z hory a přiblížila se k chatě pod rouškou mrazivé mlhy, jíž byl celý ostrov každou noc zahalen.

Timofejič nepochyboval o tom, že Okladnikovova loď padla do záhuby s Kapitonem i se všemi lodníky, které Timofejič sám najal v Mezeni i v Archangelsku a na Solombalském ostrově, kam letos na jaře zajel. Kdyby se byl zachránil jen jediný muž, oznámil by na Pomoří zprávu o starém kormidelníku Chilkovovi a jeho společnících, kteří upadli do tak hrozného neštěstí a už druhý rok se trápí na Malém Berúnu. Některá loď, plující na Gruman, by byla k nim zajela na ostrov a zachránila by jejich duše, stále častěji upadající do osidel sklíčenosti a ochablosti. Zátoka byla tohoto léta čistá, nebylo vidět ledové kry ani dále na břehu, a proto nebylo těžké přistát na Berúně… A poutač ještě stojí na břehu a jen svištící vichřice tam perou medvědí kůži sněhem bílým jak mýdlová pěna. Ne, ti čtyři lidé zemřeli, jako by už nebyli mezi živými. V Mezeni za ně odsloužil už asi nejednu zádušní mši pop, veselý otec duchovní, odbíhající mezi krtinami a zádušní mší k Jeremejovi poslechnout si zámořského kanára a vyzunknout sklenku pašovaného rumu. Nebo snad ještě není všechno ztraceno a zbývá ještě nějaká naděje? A zádušní mše mu snad vlezla jen tak do staré hlavy, zachumlané do koží s klátícími se ocasy? Bogojavlenský pop nebude sloužit zádušní mši za živé lidi ani po celé láhvi pašovaného rumu. Veselý otec duchovní, který nenechal ani jednou projít Váňušku, aby ho nepostříkl kropáčem, i sám rád zahlaholí vypitým basem přání dlouhého života každé živé tváři.

„Mno-ga-ja lěta… Mno-ga-ja lěta…“

Uklidněný Timofejič se vracel do chaty, a když ostatním podal zprávu o pohybu hvězd na nebi, vzal opět nožík a vykrajoval Váňuškovi nové vysoké kožišinové boty.

„Mnogaja lěta…,“ chraptěl a skláněl se hluboko nad prací při blikavém světle čadící lampičky. „Mnogaja lěta…“

Stěpan a Váňuška krmili v koutě medvídka, který vyrostl a ztloustl z vařené stravy, a Fjodor seděl vedle Timofejiče a hnětl rukama kůži. Od té doby, co medvídek vyrostl, nespal už na peci; vyháněli ho na noc do chodbičky a pevně za ním zavírali oboje dveře. Medvěd nechtěl jít z tepla světnice do studené chodby. Kňučel a škrábal, ale Stěpan Savku táhl za krátký ocas a špinavě bílá hrouda se vzpouzela a kvičela a prosila Váňušku o slitování. Z chodby potom bylo slyšet ještě dlouho šramot, dokud se nepodařilo povalit medvídka na sobí kůži, pro něho rozestlanou, načež se Stěpan a Váňuška, unavení a spokojení, vraceli do světnice.

XVIII

Medvěd Savka nezůstane bez práce

Druhá zima uplynula jako první, napadlo jen více sněhu a krutěji řádil mráz, ochlazující už tak dost studenou chatu, podobnou teď tmavé hrobce, úzkému hrobu, ze všech stran zasypanému drobným krystalovým sněžným pískem. Jednou v noci ho napadlo tolik, že čtyři lidé, ležící na chladné peci, byli ve svém útulku dočista pohřbeni pod sněhovými závějemi, které chatu zanesly až po střechu. Stěpan potom dlouho tloukl sekerou v chodbě, rozebíraje střechu, aby se dostal ven tunelem vykopaným v rokli. Když se takto vyhrabal na vzduch, nepoznal místo, které obýval dva roky. Nebyla tu ani úžlabinka, ani obrovský balvan v sousedství, dokonce ani chata; pod nočním nebem se prostírala zvlněná poušť s ubíhajícími náspy namodralého sněhu. Stěpanem vyrytá chodba připomínala úzký vchod do liščí nory. Kéž by někdo přišel a vykopal je z této nory tak, jak oni vykopávali lišky!

Vloni je lekaly šramoty, pronikající za dlouhých nocí do jejich příbytku. Teď je lekalo toto doposud nepoznané a s ničím nesrovnatelné ticho, které zavládlo v době, kdy byla chata pohřbena pod sněhem. Ale nemuseli už chodit na lov a krmit odrostlé medvídě; živilo se samo a přinášelo i jim dosti. Někdy dokonce několik lišek najednou vlezlo tunelem do chodby prokopané Stěpanem, a Savka se tu s nimi rázně a rychle vypořádal.

„Hrobe, ty můj hrobe, těsnej ty můj dome,“ vzdychal si pro sebe Timofejič a prolézal nahoru podívat se na nebe a přesvědčit se, že v nehybném tichu vůkol se hýbe jenom čas. To však bylo patrné, a nejen podle dráhy nebeských těles. Když v máji letos poprvé vylezl polomrtvý Fjodor ven, aby si poležel na slunci ještě chladném, byl jeho obličej, vymytý sněhem, zarostlý jako dříve širokým plnovousem, ale už úplně šedivým.

„Ty jsi, Feďo, zešedivěl!“ divil se Timofejič. „Hádám, že ti není ještě ani štyrycet…“

Fjodor neodpověděl, jen úkosem pohlédl na Timofejiče a zasupěl jak rozdrážděný mrož. Věděl, že se narodil v roce 1700, ale na to, kolikátý rok je teď, nemohl vůbec přijít. Žádný! Fjodor si sáhl na plnovous a pokusil se přiblížit k očím tvrdý, kučeravý pramen. Jaký div! Vousy mu stále rostly z tváří, on je však nepoznával. To byl cizí plnovous. Takovýhle plnovous má Afanasij, druhý muž Marjin, ale jeho, Fjodorův plnovous byl docela jiný. Fjodor si počechral plnovous, pak odlezl po čtyřech nazpět do chaty. Byl již tuze špatný: nohy mu nesloužily a dásně mu krvácely a zuby se mu viklaly. Timofejič jen čekal na léto, aby se na ostrově podíval po trávě, kterou znal jen on sám; chtěl jí vyléčit Fjodora, který odmítal teplou sobí krev. Timofejič ji srkal velkou dřevěnou lžící a napájel jí Váňušku i Stěpana.

Léto přišlo, ale Timofejič nemohl pro Fjodora nalézt trávu, stejně jako nemohl dojít k pobřeží, aby se podíval na záliv a opravil poutač, bude-li to zapotřebí. Za celé léto nesešel z ostrova sníh; byl sypký a měkký, ale slabý zledovatělý škraloup zrádně skrýval výmoly a jámy, brlohy ledních medvědů a říčky tiše bublající v korytech pod sněhem. Timofejič se Stěpanem a Váňuškou se dostali jen k místu, kde na břehu ležel vrak. Fjodora nechali na peci, aby hlídal chatu a půldruha roku starého medvěda pobíhajícího v chodbičce.

Mořský břeh byl smutný a celý bílý sněhem, který přes léto neroztál. Pokrýval i klády tu a tam se černající, a dál k moři nebylo vůbec vidět vodu; vpředu, napravo, nalevo, kam jen oko dohlédlo, kupil se na břehu led bez konce. Stěpan a Váňuška šli po kládách, klouzali na nich, když je rozráželi sekerou od sebe. A Timofejič zůstal stát přímo u ledu, upřel své soví oči do olověné dáli, za níž se kdesi prostíraly velké, horké, plodné země. Rozložily se podél teplých vod, plné libovonných sadů.

Vítr, který se opřel o Timofejiče, třepetal ocasy jeho pokrývky, on tu však stál a myslil na požehnanou zemi, kde zraje víno.

Staroch se plavil po mnoha mořích, ale vždycky jen uprostřed mokrého sněhu a ledu, ve vlhku a nepohodlí. Ani jednou se mu nepodařilo doplout do teplého moře, kde se na sametovém nebi zelená velká hvězda podobající se smaragdu. Timofejič dychtivě poslouchal vyprávění námořníků a mnichů i zkušených lidí o jižních mořích, o pokladech ukrytých na jejich dně i o jejich tajemstvích. Přemýšlel o tom dlouho a teď procitl ze svého zadumání, až když ho Stěpan zezadu zatahal za tři ocasy najednou.

„Usnul jsi tu? Zrovna jako kůň, opravdu… Spíš vestoje…,“ řekl Stěpan.

Timofejič šel po břehu k Váňuškovi, lezoucímu v dálce po kmenech očištěných od větví, shodil se sebe ocasatou přikrývku a začal vytahovat klády, za dlouhá léta slehlé a spojené ledem, který letošního léta vůbec neroztál. S pomocí sekery a řemenů vyrobili něco jako saně a položili do nich celou horu nejrůznějších klád. Pak se všichni tři zapřáhli a táhli náklad od břehu namáhavou cestou po balvanech, přes rokle, po rezatých a bahnitých ostrůvcích sotva roztálé země.

„Proč bysme nezapřáhli do saní Savku, opravdu!“ řekl Stěpan, když jednou zastavili, aby si oddychli. „V zimě nám lovil lišky, ať si zapracuje i v létě.“

Ještě téhož dne vyrobil Stěpan z medvědí kůže nový postroj pro Savku. Medvěd zapřažený do saní řičel, a jak jen se mu naskytla příležitost, hleděl uskočit stranou nebo se jednoduše svalil na bok, ležel nehnutě jako kláda a jen řičel a rozvíral ohromnou tlamu. Avšak Stěpan mu nelítostně kroutil ocasem a Váňuška ho šlehal řemenem pod břicho. Tak se s ním mořili týden, druhý už toho chtěli nechat, když tu jednou mladý lední medvěd sebou v postroji trhl a utíkal těžkopádným, kolébavým medvědím klusem. A od té doby svorně tahali těžké vysoko naložené saně čtyři tvorové: tři lidé a medvěd, půldruhého roku starý, který konečně pochopil, co od něho chce Stěpan, jehož se ještě stále trošku bál ode dne prvního setkání u příkré skály na břehu zátoky.

XIX

Hojivá tráva

Dojít do zátoky se Timofejičovi podařilo až příštího léta. Váňuška zůstal tentokrát v chatě, kde na svém loži ze zvířecích koží pomalu umíral Fjodor, jehož síly byly u konce.

Timofejič se Stěpanem odešli starou cestou k místu, kde před třemi lety zdrceně hleděli na čisté moře, v němž kdesi zmizela jejich velká loď. Šli kolem týchž balvanů a sestoupili do téže rokle, kde se potůček stále tak rychle a lichotivě zalykal vzrušením a cosi šeptal lhostejným kamenům. Za roklí se vypínal tentýž kopeček a na něm trčela nakloněná tyč. Medvědí kůže se ve větru netřepotala. Sežraly ji lišky za hladové zimy, nebo severák zneuctil tuto korouhev neštěstí a strhl ji z nakloněné tyčky.

Timofejič nevzal s sebou jinou kůži. Hledal na břehu, není-li tu někde třeba jen útržek jejich staré huňaté vlajky, ale Stěpan sundal svou rezatou čapku, tutéž, co ho již jednou zachránila před medvědími drápy, a přivázal ji na vrcholek tyčky. Sluníčko, které vykouklo z mraků, zazářilo rezatým plamenem na liščí Stěpuškově čepičce a tyč tu stála jak pohřební pochodeň, zažehnutá za bílého dne.

Destička na tyči byla na svém místě; jen trochu ztmavla a zvlhla. Timofejič stěží rozvázal řemínky, jimiž byla připevněna, vyčistil ji sekerou a opravil číslo 4 na 6:

ZDE SE TRÁPÍ ŠTY

RY LIDI LÉTO 1746

Udupali zemi, do níž byla tyč zapíchnuta, a odešli po břehu k vodě, k té velké hranici, kde začínalo jejich nepřekonatelné ohrazení od živého světa. Stěpanovi se uvolněné vlasy rozprostřely po ramenou a padaly mu do snědého obličeje, zarostlého pocuchaným černým plnovousem. Jen bílými zuby tu Stěpan svítil zrovna tak jako v Mezeni, když žertoval se svou hádavou Nastasjou.

„Ech, tobě ale vyrostly vlasy!“ divil se Timofejič. „Jako jáhnovi, na mou duši! Ukaž, já tě zrovna ostříhám. Sedni si tu!“

Stěpan si lehl na drobné pobřežní kamení a opřel si hlavu o úlomek poloshnilého prkna, které se tu povalovalo. Timofejič mu na prkně srovnal dlouhé husté vlasy a odsekával je sekerou. Černé prameny vzlétaly jako poštovní holubi a odlétaly daleko do moře, nezadržované ledovými přehradami nebo mlhou neproniknutelných mraků. Stěpan vstal, setřásl vlasy uvízlé na kožešinové vestě a šel s Timofejičem napravo po břehu, tam, kde ještě nikdy nebyli.

Když ušli asi tři sta kroků, zpozorovali v dálce světle zelený palouček; ležel tu jako zelený ostrov uprostřed jednotvárných kamenů, pokrytých tvrdým škraloupem šedohnědého sobího lišejníku. Timofejič se dovtípil, co tam roste, a zaradoval se z toho neobyčejného objevu, jako když se po dlouhém přezimování v pustém a divokém kraji rázem octne na zelených luzích za Okladnikovovou kolonií, kde slunce člověka zmáhá jako parní lázeň a kde do slastného zmámení voní heřmánek a seno. Palouček, na nějž tu narazili, byl hustě zarostlý šťavnatým lžičníkem, trávou, kterou Timofejič pořád nemohl najít, i když ji pečlivě hledal po celém ostrově všude, kde se jen dalo. Pouze tato bylina mohla pomoci Fjodorovi, nebylo-li již pozdě. Dokonce i jim, všem třem, ještě zdravým, se mohly každou chvilku podlomit nohy jako Fjodorovi, který už přes rok nevstával s pece. Timofejič a Stěpan ho odtamtud stahovali násilně a vodili po světnici, aby ho třeba jen tím chránili před kurdějemi, které stále více deptaly jeho opuchlé tělo. Fjodor naříkal, sotva nohy vláčel, táhl se mezi Timofejičem a Stěpanem, kteří stěží udržovali jeho těžké opuchlé tělo. Sténal a plakal, nechtěl jít dál, ale Timofejič se Stěpanem ho vláčeli z rohu do rohu a neohlíželi se na jeho prosby ani na jeho slzy. Až teprve když se úplně utahali, odtáhli ho zase na jeho proleželé kůže, a on pak ležel nehybně jako v mdlobě, vysílený a zpocený, s rudými skvrnami na sinalých tvářích.

Stěpan svlékl vestu a svázal ji rukávy do rance. Nacpal ji až dovrchu lžičníkem a oba chvátali domů s břemenem, v němž tepaly prameny života a kvasila hojivá šťáva. Timofejič si hned vlezl k Fjodorovi na pec a cpal mu do zkrvavělých úst čerstvé listí. Fjodor žvýkal trávu rozviklanými zuby, sotva se držícími v modrých dásních, byla mu příjemná její nakyslá chuť a vděčně hleděl na Timofejiče, sklánějícího se nad ním; velké slzy se mu řinuly po sinalých tvářích a vázly v širokém plnovousu, nyní tak podobném plnovousu Afanasije – druhého Marjina muže. Avšak brzo přestal žvýkat a malátná ospalost ho jako baldachýn z hustého mušelínu oddělila od Timofejiče, stále ještě klečícího u jeho záhlaví. Fjodor pravidelně oddechoval a v jeho šedém plnovousu trčícím vzhůru uvízl zelený lísteček.

XX

Fjodor Verigin končí svou pozemskou pouť

Lžičník pomohl Fjodorovi jen na krátký čas. Přesto se ještě rok trápil a zemřel příštího léta, když slunce ve dne v noci nepřetržitě plulo na nebi, nezapadalo za obzor a jen klesalo za horu. Fjodor skončil svou pozemskou pouť podle výpočtu Timofejičova, pokračujícího ve svých značkách a zářezech, 27. června.

Již od jara, i předtím, se Fjodorovi zjevoval Andrej Rosomacha, s nímž byl v loďce, než ji velryba, raněná Stěpanem, rozbila. Fjodor vyprávěl Timofejičovi, že za bílých nocí k nim Rosomacha nakukuje vysokými okénky a kývá na Fjodora prstem.

Tyto přeludy Fjodora skličovaly a neustále o nich vyprávěl Timofejičovi, který zůstával v chatě, když Stěpan s Váňuškou odcházeli s kopími a dřevcem ven.

„A vidíš, dnes v noci zase klepal,“ stěžoval si Timofejičovi, jenž se lopotil již několikátý den se silnou kládou, z níž vydlabával lodičku. „Byl celej zelenej, fousy měl dlouhý a kýval na mě prstem… To neznamená nic dobrýho, Timofejiči!“

Starý Timofejič si také myslil, že to neznamená nic dobrého, ale vyhnul se odpovědi a snažil se mluvit o něčem jiném.

„Hled, Feďo, potloukal ses celejch dvanáct let v těch zemích. Jak tě Bůh vodtamtud vynes, že ses dostal zase do Mezeně?“

„Bůh mě nevynes,“ odpověděl zamračeně Fjodor.

„No tak, prosím tě… co to říkáš…,“ chraptěl nespokojeně Timofejič.

„Ne, Bůh mě nevynes, ale utek jsem vodtamtud znovu a zase jen pro soužení a prokletí.“

Fjodor zavřel oči a zdálo se, že usnul, ale za chviličku se opět zadíval do krovu zčernalého mnohaletým kouřem a bez pobídnutí začal vyprávět:

„Uteklo nás tenkrát od naší baterie pět; domluvili jsme se, že utečeme na americkou loď, tam se naši kamarádi už domluvili s velitelem kupecký lodi. V noci jsme se převlíkli za námořníky a vyjeli v člunu na moře a ta loď nás měla druhej den nabrat. A hned jak jsme odrazili od břehu, vidíme, že po celým břehu běhají lidi s lucernama, takovej shon, hledají nás. Nalehli jsme na vesla a odpluli jsme daleko, hodně daleko, až jsme se dostali, kam jsme neměli. A na tu loď jsme čekali celý tři dny a tři noci a celý ty tři dny a tři noci jsme se točili na jednom místě. V člunu jsme měli zásobu půl pudu sucharů a soudek vody. No, i kompasek a mapu si jeden z naší baterie vzal, abychom na určeným místě mohli počkat na loď. Jenže jsme na tu loď čekali marně a vůbec jsme ji víckrát neviděli. A tak teda jeden z nás povídá: ‚Ech co, braši, stejně je s námi konec, tak zaveslujeme vejš, tady nedaleko je ostrůvek Nanebevstoupení a tam teda zatím…‘ Ale nevstoupili jsme na to Nebe, nějak jsme ho minuli. A tak ten samej zase říká, že bysme měli plout k Amerikánům do Jižní Ameriky, protože teď už je s námi dočista amen. Udělali jsme si z košil dvě plachty a plujeme teda pomaloučku k Amerikánům, pomaloučku se šineme a v břiše nám kručí, ale k jídlu nemáme vůbec nic. Suchary jsme dojedli a už tejden jsme neobědvali – celej tejden jsme neviděli chleba. Žvejkali jsme nějaký dřevo, rozřezali boty a polykali z nich tu kůži, ale řeknu ti, že jsme se tím jen oklamávali, ale ani krapet nenasytili. Tak teda jeden ten Angličan říká – všichni čtyři byli Angličani – víte co, braši, smrt si pro nás už přišla, a tak abysme prý prorazili dno v člunu a bude hned konec… nač se tak dlouho trápit… My jsme s tím… ale… ale nesouhlasili…“

Fjodor se najednou zajíkl a zalkl se vzlyky, které ho začaly dusit. Timofejič k němu přiběhl, zdvihl mu ruku, bezvládně visící z pryčny. Fjodor křečovitě sevřel starcův rukáv a něco mumlal, pokoušel se cosi vysvětlit. Ale nedařilo se mu to a upadl do hlubokého bezvědomí.

Zemřel téže noci. Nepodařilo se mu všechno Timofejiči vysvětlit, třebaže ten od něho až do konce neodešel ani na krok. A když už nebylo pochyb, že Fjodor Verigin ukončil své neobyčejné životní putování, postavil Timofejič sotva vydlabanou loďku na pryčnu, položil do ní Fjodora a přikryl ho sobí koží. Poté zažehl u jeho hlavy tři věčná světla – tři medvědí lebky naplněné zvířecím tukem. A druhý den ráno si Stěpan a Váňuška vzali sekeru a kotevní lopatku a šli kopat promrzlou zemi na opačném konci úžlabinky, kde byly rozházeny zelené koberečky kvetoucího mechu.

Nebyla to lehká práce; Stěpanovi a Váňuškovi se nepodařilo skončit ji za den. A když se slunce skulilo za horu, šli domů, kde na uklizené pryčně ležel v loďce nebožtík a v chodbičce supěl poplašený medvěd, smutně čující, že něco není v pořádku.

XXI

Černý kříž na jednom svahu úžlabinky

Fjodor, přikrytý novou sobí koží, ležel v loďce určené teď k jeho poslední plavbě. Nemohlo být pochyb o tom, že Fjodor umřel, že nevidí, neslyší ani nic nevnímá. Avšak Timofejič, opravující věčná světla v medvědích lebkách u hlavy mrtvého, starý kormidelník Timofejič si myslil, že Fjodor je už daleko od Malého Berúnu. V této jediné noci opustil již svou nepotřebnou tělesnou schránku, přelétl nad ledy a mlhami, zpomalil prudký let nad Mezení a hnal se dál k teplému moři, o kterém Timofejičovi hodně vyprávěli holandští námořníci. Tam v tom jižním moři je ostrov, kde je věčné jitro a kde se krůpěje rosy neustále třpytí v trávě jako diamanty. Timofejič byl přesvědčen, že na tomto ostrově už všichni utiskovatelé přestávají konečně nahánět hrůzu a že tam odpočívají všichni ti, jejichž síly jsou již vyčerpány. Možná, myslel si Timofejič, že tam teď Fjodor sedí na vinici se svými Rumuny, zrovna takovými nešťastníky, jako byl sám, a zlaté víno jim zpěněnými pramínky bublá do nastavených dlaní.

Timofejič, který celých čtyřiadvacet hodin nezamhouřil oka,

si lehl na pec, když Stěpan a Váňuška vešli do chaty, a šeptajíce si v koutě, hleděli na loďku, jakoby se kolébající na rudých vlnách blikajícího světla. Bylo tu slavnostní ticho jako ještě nikdy v tomto hořkém útočišti trápení a ubohosti. Světýlka v lebkách prskala. Loďka plula kamsi po proudu času, v chodbičce šramotil zneklidněný medvěd. Bůhví o čem přemýšlel usínající starý kormidelník Alexej Timofejič, prosáklý mužickou pověrčivostí a plný legend, zrozených životem na moři.

Ráno si Timofejič upravil huňatý plnovous, odsunul dohořívající medvědí lebky, uchopil záď loďky s Fjodorem, aby ji s ním spustil na velkou vodu z neklidného víru otevřeného bouřím, jakým byl jeho nepodařený život. Stěpan uchopil příď loďky, snesli ji z pryčny a vynesli ji z chaty. Loďka byla těžká a museli ji nejprve táhnout smykem k potoku, pak vzhůru po svahu úžlabinky, kde se uprostřed zeleného mechu černal jen zpola vykopaný hrob. Stěpan, Váňuška a medvěd, již dávno zvyklý na postroj, táhli loďku s nehybně ležícím Fjodorem a Timofejič šel vzadu a postrkoval ji dřevcem. Starý kormidelník řídil plavbu i této lodi mezi kameny a cestou se namanuvšími stružkami, aby ji spustil na velkou vodu.

Když přišli na určené místo, všichni tři vysekávali a kopali zemi, roztávající tu jenom na povrchu, sekerou, dřevcem i kotevní lopatkou. Medvěd na ně hleděl a občas zavřel oči, jako by si musil domyslit něco svého. Přistoupil k loďce, postál u ní se svěšenou hlavou a začal kolem ní chodit, natáhl krk a hlavu svěsil až k zemi. Chodil tak bez ustání, jako by sloužil nějakou svou medvědí tryznu, a zastavil se, až když Timofejič ovázal loďku sobími kožemi a pohlédl naposledy na Fjodora. Ten ležel nehybně s nataženýma nohama, z nichž v jedné ještě nyní vězela anglická kulka.

Růvek, vyrostlý toho dne na mechovém svahu úžlabinky, byl po stranách obložen drobnými oblázky a kříž ze zeleného mechu ležel po celé délce rovu. A za týden sem přinesli druhý kříž, zhotovený ze dřeva, z toho, jehož jméno zde na ostrově nikdo neznal. Fjodor by k němu možná přičichl, škrábl do něho nehtem, zakousl se do kousíčku… Připomnělo by mu rostlinstvo Jižní Ameriky, kde se dal najmout na loď Kvetoucí růže plující z Rio de Janeira do Archangelska. Avšak Fjodorovi již nešlo o dříví, o Ameriku, o Svatou Helenu ani o Dobrou naději. Ba, ani samotný Fjodor už nebyl. Splýval již se zemí, se vzduchem, s mohutnou, vůkol kypící silou přírody.

Za mnoho let, když se už zřítila lovecká chata, postavená Balaninem na Malém Berúně, a když lední medvědi na všechny strany roztahali její učouzené úlomky, tyčil se černý kříž stále ještě nad kopečkem země na jednom svahu téže úžlabinky. Mezeňští lovci, kteří po čtyřiačtyřiceti letech přišli na ostrov, viděli tento kříž a přeslabikovali i nápis na něm:

FJODOR JAKINFOV VE

RIGIN LÉTO 1747

Timofejič znal Fjodorova otce Jakinfa, a vyrývaje na kříž jeho jméno, vzpomněl si i na jeho smrt, když byl k rybářskému stanovišti přiražen jeho převržený rybářský člun s utrženým kormidlem.

XXII

Obchůzka po Malém Berúně

Uplynula dvě léta. Po nekonečných zimách vždycky přicházela severní jara a po krátkém studeném létě následoval vždy podzim, ničím se nelišící svými sveřepými vánicemi a neuvěřitelnými mrazy od zimy. V chatě na Malém Berúně bylo vše při starém – bez Fjodora jako za Fjodora; jen na peci bylo volněji, zato přibylo opuštěnosti a stesku. Timofejič byl stále stejný: stále upíral nemrkající oči z mořského břehu do pustého, míhajícího se prostoru a stejně jako dříve chraptěl a někdy žmoulal ústy. Ani na Stěpanovi nebylo znát změny, snad jen hlas se mu poněkud ztlumil a méně žertoval. Zato na Váňuškovi se nejvíce projevily Timofejičovy zářezy, kterými zpestřil všechny zdi v chatě. Před šesti lety seskočil jako chlapec na tento smutný břeh z ledové kry, potápějící se mu pod nohama, a nyní sedával jako osmnáctiletý, urostlý, i když ne příliš hezký mladík na balvanech, kde se vedle na kopečku třepotala nová medvědí kůže, přivázaná na tyčce. Váňucha dlouho hleděl zamženýma očima do dáli, pak prudce vyskakoval, rychleji než mladý hřebec pádil po břehu a jedním tryskem proběhl vzdálenost od pobřeží k místu, kam moře vyhodilo zřejmě už pradávno celé hory z vraku. Váňuškova brada a tváře zarostly jakýmisi nazlátlými keříčky a dlouhé, světlé vlasy mu vlály, když letěl po ostrově a lehce zdolával zledovělé valouny a strouhy vody, které přeskakoval v plném trysku. Tato jeho drsná rozpustilost Timofejiče rmoutila, ale v Stěpanovi, nyní častěji mlčícím, vzbuzovala občas dřívější veselost.

„Podívej se na toho svýho… co je to za divokého zloducha, namoutěduši…,“ kýval na Váňušku, míhajícího se na vysokém srázu. „Co si s ním počneš? Nic s ním nepořídíš!“

Timofejič vyhlížel v dáli Váňuškovu chundelatou hlavu a Stěpan pokračoval:

„Ti jsou se Savkou párek, namoutěduši… Ten taky pořád pobíhá v síni a jenjen utýct.“

Tohoto léta, mlhavějšího, ale časnějšího a teplejšího, obešli po břehu celý ostrov, a dostali se dokonce i za horu, zastírající oblohu proti jejich chatě. Břeh byl skoro na celém ostrově jednotvárný a nepřístupný. Ledovce tu a tam klouzaly v proudících řekách do moře, všude byly valouny i drobné kamení a neumlkající ptačí křik. Timofejič hledal něco na břehu, ale nenalézal, jenom vrčel a šel dál. Na jednom místě se dostal k paloučku, po němž byly rozházeny zlaté penízky kvetoucího pryskyřníku žlutější než zázvor; na jiném místě zase našli několik hromádek mrožích klů. Lední medvědi možná kdysi lovili v těchto místech spící mrože, na místě je požírali a z těchto rozmařilých hodů nenechali ani kosti rozmělněné medvědími tesáky, ale jen drahocenné nezničitelné kly. Timofejič jich přinesl do chaty celou náruč.

Všichni tři, i zemřelý Fjodor dokud se mohl ještě hýbat, se chtěli již dávno podívat za horu, kdo to tam pořád bouchá, jak se až doposud nejednou ptal Váňuška, který si na to téměř nepřetržité bouchání nemohl zvyknout. Hora za úžlabinkou, za černým křížem Fjodorova hrobu, se zvedala stupňovitě jako příkrá špičatá přílba, jak se ukázalo, když se k ní přiblížili. Na zlezení hory nebylo ani pomyšlení: příkré kamenné stupně vytvořila důmyslná příroda pro kroky obrů. Nikde nebylo vidět výmol nebo nějakou jinou cestu, kudy by se dalo na horu šikovně vystoupit bez zbytečné námahy. Timofejič se tedy rozhodl obejít horu a podívat se na ni z druhé strany.

Prostor, který na Berúně zaujímaly pahorky, byl mnohem větší, než se zdálo při prvním pohledu z moře na hrbolatý ostrov, těžce vypínající svá nestvůrná žebra k nebesům. Museli dlouho šplhat po útesech, choulit se na neschůdných stezičkách plazících se na pokraji srázů, jít za sebou a držet se jeden druhého, aby se konečně dostali do široké rokle, vybíhající k mořskému břehu zřejmě z těchto horských hlubin. Poutníci se stočili a šli kamenitou roklí, na jejímž dně se řítily hučící vodopády, chvilkami se rozstřikující v krůpěje a znova se slévající, a ohromnou kamennou bránou vešli do široké rokliny, která je už na prahu ohromila svou nepředvídaností. V prvním okamžiku se jim zdálo, že vstoupili na velké náměstí mrtvého města, které bylo jakoby rezidencí nějaké mocné, ale již dávno zaniklé říše. Mohutné, šedé, několikahranné sloupy se vypínaly v celých houštinách na náměstích a křižovatkách tohoto sídliště věčného dunění. Stačilo, aby se skutálel kamínek po

stupních některého z obrovských schodišť, a zpráva o tom letěla po celém, jakoby od nepaměti vymřelém městě, letěla dál za jeho hranice a doznívala u chaty v úžlabince. A hukot vodopádů, neustále bouřících na dně, měl ohlas v strohých kopulovitých klenbách, vystupujících tu a tam nad srázy i nad ulicemi, které se sbíhaly ze všech stran do kotliny. Tlumené bouchání a lehká mlha se vznášely nad šedým kamenem, nad červenou hlínou a nad plachtami bílého sněhu, rozházenými všemi směry.

Před šesti lety by bývalo nebylo těžké přesvědčit Váňušku, že tohle je rezidence loupežnického atamana. Avšak teď to nikoho ani nenapadlo, třebaže nikomu z nich se nechtělo jít dál. Nabrali si plnou vestu rudé hlíny, obrátili se nazpět, a když si poněkud odpočinuli, uvelebili se na kládách a obratem ruky se z nich stali hrnčíři, zhotovující z přinesené hlíny různé misky, všechno jednoduché nádobí, které jim až doposud při jejich ubohém živoření scházelo. Sušili své výrobky na slunci a vypalovali je na ohni. A brzo stála tato prostá souprava hliněného nádobí na pryčnách vedle dřevěných hrníčků, medvědích lebek a láhve, nalezené jednou na břehu ve vraku, která tenkrát Timofejiče tak zklamala, když v ní místo rumu našel nějaká kudrnatá písmena, už docela zpuchřelá.

XXIII

Co spatřil Savka z vrcholku skály

Ani jedno léto se tolik nešťárali ve vyvrženém vraku jako toho léta roku 1749. Timofejiče stále častěji pronásledovala bezútěšná myšlenka, že loď, která někdy přistane k Malému Berúnu, tu najde tři hroby a v rozvalené chatě hromádku nepohřbených kostí. Budou to kosti Stěpanovy, nebo Váňuškovy? Timofejič nechtěl být posledním, který přežije ostatní.

Bez jakéhokoli úmyslu začal jednou vydlabávat člunek. Co se ale dalo podniknout v tak křehké lodičce, na níž bylo nebezpečné vzdálit se i verstu od břehu? Timofejič v takovém člunku tenkrát pohřbil Fjodora a příštího léta se už s novou loďkou nepiplal; léto bylo studené, zátoka byla zase zatarasena ledovou přehradou a kry se tlačily k ostrovu ze všech stran. Avšak poslední zimu, když za její nekonečné noci ležel dlouho na peci a poslouchal ospalé šeptání Berúnu, rozhodl se staroch, že je nic už nespasí, že se musí sami pokusit vyprostit se z tohoto zajetí v jakékoli loďce nebo třeba na voru. Za těchto nocí Timofejič myslil i na osud toho, kdo zůstane poslední na ostrově, aby hlídal hroby zemřelých a čekal na svůj osamělý konec. Cožpak jsou teď živi v této mrtvé pustině odtržení od všeho živého?

Uplynul však měsíc – a ještě jeden, a tak jako dříve se v únoru vrátilo slunce. Rudé nebeské těleso ukázalo zase svou ohnivě zářící tvář a pak každý den vstávalo nad ostrovem, aby vrhalo rozžhavené šípy do této tmy, tohoto spánku a této smrtelné únavy. Timofejič vyšel z chaty, umyl se sněhem, celý nějak pookřál, čemusi se usmíval do huňatého plnovousu a znovu si prozpěvoval mnogaja lěta, počkal ještě asi dva měsíce a šel s Váňuškou k vraku, neohlížel se na neschůdnost cesty ani na hluboký měkký sníh pod tenkým, ještě neroztálým škraloupem ledu.

„Uvidíš, Váňuško, jakej si uděláme koráb… jedna radost!“ a Timofejič šibalsky přimhouřil oči. „Nejdřív loděnici… Mnogaja lěta…“

A staroch šel po břehu se sekerou, odmetal jí sníh ze silnějších klád a poznamenával je křížkem.

„Nějak jsme si tu, Váňuško, na tom Berúně zvykli… Co? Říkám, že jsme se tu nějak moc usadili, zvykli jsme si. Je čas, abysme se vypravili i do Mezeně. Solomonida nás tam uctí kirilkou4*… nebo pirožky plněnými kaší… Chceš do Mezeně, můj milej? Co? Mnogaja lěta…“

Když slunce už déle objíždělo ostrov na své zlaté dvoukolce a obracelo všechen sníh, napadlý za zimu, v páru a mlhu, vydal se Timofejič na obchůzku Malého Berúnu podél mořského břehu a doufal, že někde objeví nové naleziště vyvržené lodní výstroje. Potřeboval pro svůj záměr hřebíky, hodně hřebíků a železa. Avšak toto zboží nebylo ani na břehu, ani na náměstí mrtvého města za horou – sídla vodopádů a ozvěn. Malý Berún byl bohatý liškami, rybími kly i jantarem. Celé kusy jantaru bylo možné najít na břehu cestou na mroží hřbitov, odkud Timofejič přivlekl do chaty náruč mrožích klů. Když Timofejič našel na balvanech kousek jantaru, přecházející do červenozlatova, sebral i ten. Staroch dobře znal cenu jantaru. Vzpomněl si dokonce, že Petr Veliký nelitoval vyměnit za jantar pětapadesát svých nejlepších vojáků v plné výzbroji i s jejich živými dušemi nějakému cizímu králi. Jenže hřebíky nebylo možné na Malém Berúně najít a nic se tu nedalo vyměnit za jantar, přecházející do zlatova.

Timofejič ještě neztrácel naději, že někde sežene nějaké železo, a proto každý den horlivě chodili na mořský břeh a dlouho se tu hrabali. Ani ten medvěd, jak se na první pohled zdálo, nebyl tu bez práce, i když se stále častěji ztrácel na celé týdny, a teprve včera se přivlekl ze své obvyklé toulky celý vychrtlý a s chumáči visící srsti vyrvané v nějakých strašných bojích. Bylo však jasné, co tady mohl mít lední medvěd na práci: lezl po kládách, očichával je a lízal, ale ve skutečnosti tu nebyl nic platný. Rád se koupal v moři, do něhož lezl svým typickým způsobem, zadkem, a ponořoval se tak nějak po žensku.

Obracel kameny a vytahoval z doupat pestrušky5* nebo lovil kajky a rychle je požíral, aby to Stěpan neviděl a nevzal mu jako pokaždé lahůdku před nosem. Ale jak naučit medvěda, aby vyhledal mezi kládami třeba jen jediný hřebík? Pětiletý lední medvěd sám pochopil svou bezcennost v této věci a provinile poodešel stranou. Náhle se ale utrhl z místa. Pádil těžkým medvědím klusem k zátoce a vylezl na tutéž skalku, pod kterou ho sebral Stěpan živého, když ho odtrhl od krvavých cecíků medvědice probodené dřevcem.

Medvěd stál až na vrcholku skály na všech čtyřech tlapách, ještě mokrých z nezdařené koupele v moři, toho dne rozbouřeného.

Stál na kamenném srázu úplně nehybně s nataženým dlouhým krkem, jako by i on byl vytesán z téhož kamene.

Daleko vpředu, až docela na obzoru, se objevila jakási záplatka. Chvilkami úplně splývala se vzduchem a mořem, chvilkami se zase zřetelně a ostře rýsovala ve vzdušné pustině jako nálepka. Obloha tam splývala s vodou, která obklopovala celý ostrov kolem dokola slepou zdí, v níž nebylo jediného otvoru ani branky.

A najednou se v této nedobytné zdi objevila malinká vrátka, nedosažitelná, pevně zamknutá, občas až dovrchu bičovaná nevázanými vlnami. Avšak to ze své rozhledny viděl jen medvěd. Ostatní se hrbili, lezli za kládami v hnilobě a prachu, mezi mokrými třískami a rezatým železem.

XXIV

Ostrov nevyznačený na mapě

Vygorecká loď6* plula z Grumanu do Archangelska, nacpaná velrybími kosticemi a velkými dubovými sudy velrybího tuku. V Archangelsku složí sudy do skladiště Petra Ivanoviče Šuvalova, kterému panovnice propachtovala Rusko, převážnou část bohatého úlovku ryb a zvěře i jeho podzemní poklady. Vygorecká loď vezla hraběti-překupníku velký zisk a vygorecký správce Nikodim, lodní starosta, vypočítal, že nájemci připadne asi tři tisíce stříbrných rublů a právě tolik i tabáčníkům7** a nejvyššímu vedení z ústředního obchodu s tuky. Solovečtí, ti nikonovci, se vykroutili – těm je hej – ale Vyga musela jako vždy pokorně odevzdat pěkný kousek tomu vydřiduchovi. Vygorečtí žili v lesích a pustinách, vroucně, pobožně se modlili a carské úředníky vůbec neodbývali křikem a nadávkami, ale nejčastěji danilovskými rubly ze stříbrné rudy, kterou dobývali v blízké tundře nedaleko města Danilova, jež bylo současně s městem Laksou sídlem starověrců; mnozí starověrci se však usazovali i v takzvaných poustevnách a malých vesničkách, ukrytých v hlubokých lesích. A úředníci nic jiného ani nechtěli: obyvatelé těchto samot si ve svých poustevnách razili danilovské rubly sami a tyto stříbrňáky byly tak ryzí a vážily tolik, že Norové žádali za zboží, přivezené do Pomoří, vždycky jen danilovské rubly.

Vygorečtí byli rádi, že mají pokoj, že si jich nikdo nevšímá, že nejsou vidět za modrými jezery, za tmavými lesy, za vysokou Oloněckou horou. Potichounku, polehounku, potají se zbavovali všech nástrah a neuznávali popy a nemodlili se za cary a carevny jako dříve. Ostatně na Petra Prvního, i když byl tabáčník a možná ještě něco horšího, si Vygorečtí zachovali dobré vzpomínky. Když car Petr byl jednou v těchto místech a kdosi mu našeptal, že nedaleko odtud žijí rozkolníci, řekl jen – „ať si žijí“ – a klidně projel, nic zlého jim neudělal. Nikodim to všechno věděl, věděl, zač kdo stojí, byl však vzpurný a bylo mu líto obecního majetku, který teď po všech nesnázích a těžkostech plavby na Gruman uplave bůhvíkam, do bezedných truhlic hraběcích patolízalů. I když Nikodim nebyl starý, přece si občas zabručel, a teď bručel neustále na výlohy a ztráty, i dokonce nyní, když už loď plula do pásu vlnobití a mlhy.

Lodníci naverbovaní z těch nejspolehlivějších nespali již dva dni a dvě noci a nevěděli, kam žene loď vítr nadouvající plachty a kde je vyhodí. Mlha zalila celou loď mléčnou párou a oči lodníků zastřela přímo neprůsvitným plátnem tak, že neviděli na dva kroky před sebe. Nikodim viděl jen to, že se ženou na severovýchod; velký měděný kompas, který neustále vytahoval z vyřezávané kostěné skříňky, ukazoval na severovýchod.

Také vygorecký správce nespal dvě noci. V pondělí si oblékl kabát z voskovaného plátna a nesvlékl ho ani ve středu, když jihozápadní vítr začal ještě silněji trhat pevné plachty husté mlhy na malé chomáčky. Nahoře nad stěžni uháněly cáry roztrhaných mraků, nad nimi pak zářily na obloze hvězdy a ukazovaly cestu bloudícím mořeplavcům a lodím spěchajícím k přístavu. Nikodim zase vytáhl ze skříňky kompas a strčil ruku do kapsy kabátu, kde měl schovaný vetchý nákres načrtnutý rumělkou, měděnkou a mnoha jinými barvami.

Byl to úžasně strakatý hadřík, a třebaže už celý otřepaný, svítil jako kvetoucí zahrada. Jedna z vygoreckých umělkyň, která nabyla zručnosti na kresbách v rukopisných knihách, vykreslila Nikodimovi mapu Bílého a Ledového moře na kousek plátna, a zatímco jí Nikodimuška vyprávěl o svých plavbách, okrášlila mu kresbičku květinami, travinami, drahokamy a obrázky zvířat i ryb. Bylo tu vidět, jak u Grumanu chrlí velryby vysoké vodotrysky, jak se vzdouvá v moři voda, rozrážená prudkým plováním velryb; na modrých, křišťálových horách stáli huňatí lední medvědi; loď za lodí plula k Dvinské zátoce a archangelský chrám tu zářil kulatou pozlacenou bání. Avšak Nikodim přece teď nebyl ve světničce vygorecké písmařky, nýbrž na rozbouřeném moři. Vygorecký správce hleděl na střelku kompasu a na tuto barevnou mapu, a viděl jen, že loď se stále více uchyluje od kolských osad a stanovišť a že půjde-li to tak dále, zažene je to buď k Nové zemi, a není vyloučeno až do Ameriky.

A skutečně, šlo to tak i dále, i když Nikodim sebevíc toužil po danilovských pirohách s rybí nádivkou a po polévce i po vyprávění o letních plavbách a cestách.

„Nikodimuško!“ zavolá ho někdo z Vygoreckých. „Pojď sem, drahej! Pověz nám, jak jsi letos plaval a co se tam u císaře sultána děje…“

Ba, děje se tam, moc se tam toho děje. Ano, ale kam je to pořád žene? A co je to za hrbolatý mrak nalevo, který není vůbec značený na leksinské mapě ani velrybou, ani letním medvědem, ani kvítkem, ani jedinou travičkou? Nikodin si údivem svlékl i voskovaný kabát a zůstal jen v černém kaftanu, dlouhém až na paty a zapjatém na stříbrné knoflíčky od límce až k podlaze.

XXV

Plachta!

Medvěd zůstával na skále jak přibitý celou tu dobu, co se Timofejič se svými pomocníky šťoural ve smetí mezi kládami poházenými po celém břehu. A první si to uvědomil Timofejič, jemuž bez medvědova šramocení pořád něco scházelo.

„Kampak se poděl Savka? Aby tak zas utek…“

„Teď už neuteče,“ ozval se z nějakého doupěte v kládách Stěpan. „A i když uteče, tak se zase vrátí. Lepšího tu nic nenajde.“

Timofejič se narovnal a volal na medvěda.

„Savko! Savuško! Cav-cav-cav…“

Ale Savuška nešel a Timofejič ho vyhlížel po celém okolí, zacloniv si rukou červené ofoukané oči. Rozhlížel se na všechny strany, ale ke skále bylo daleko, a proto nemohl vidět nehybného medvěda až na vrcholku. Nemohl rozeznat medvěda; a také nemohl jaksepatří rozeznat něco jiného, protože se mu zamíhaly před očima jakési žluté ohnivé nože, a tak bezvýsledně zašmátral v záňadří a žmoulal vyschlými ústy. Chtěl něco říci, ale slova mu nescházela ze rtů; tápavě přistoupil k Váňuškovi; ten pozorně prohlížel velký hřebík, celý zrezivělý, který právě našel.

„Plachta!“ snažil se vyrazit ze sebe Timofejič: „Plachta…“

„To je ale hřebík!“ ukázal mu Váňuška nález. „Až se obrousí, bude z něj zrovna kinžál… Co je ti, otecko?“

Timofejič stál před ním, třásl se jako v zimnici a jeho zmodralá ústa se bez hlesu ševelila a namáhala se vyřknout slovo, velmi důležité slovo, které znal a do důsledku chápal jenom on sám.

Váňuška vstal a upřeně pohlédl na Timofejiče: „Co je ti?“

Stařec ukázal rukou do prostoru a klopýtal k vodě.

„Stěpane!!“ vykřikl v úžasném vzrušení Váňuška: „Sťopo!“

Polekaný Stěpan se sotva vyhrabal ze svého brlohu mezi kládami, které úplně zavalily jeho jeskyňku, a letěl k Váňuškovi:

„Kdo tě na nože bere! Zbláznil ses?“

Avšak Váňuška už dokonce zapomněl, že křičel na Stěpana. Stál na kládách s otevřenými ústy a vyvalenýma očima.

Byla to plachta, konečně plachta, lodní plachta se objevovala na obzoru a zase mizela za vysokou vlnou. A ne jen jedna plachta, ale celé tři plachty tam odhadoval Timofejič, který se zase pomalu vzpamatovával a přestal konečně šmátrat v záňadří, kde snad ze starého zvyku hledal dýmku, když zpozoroval plachtu, vynořující se ze širého moře.

Timofejič pořád tak klopýtal od břehu k haldám vraku, na nějž si Váňuška a Stěpan vylezli, a pořád ještě neměl síly něco podniknout právě v tomto okamžiku, udělat něco hrozně důležitého, takového, na čem závisel celý jejich další život. Stěpan však seskočil z klád k úplně zjihlému Timofejiči.

„Plachta!“ nevykřikl, ale tak nějak mu vyštěkl do obličeje. „Plachta!“

A Timofejič, jako by jím projel blesk, vzpomněl si na to, jak před šesti, desíti, dvaceti lety vyskakoval z podpalubí na palubu, při výkřiku hlídky ze strážního koše: „Plachta!“

„Plachta, moji milí, plachta…,“ překotně zabreptal. „Plachtička, kamarádi, hele a jaká plachtička. Chi-chi…,“ staroch se nějak lišácky zachechtal jako nikdy předtím.

„Vy neřádi jste se oba zbláznili, člověk tu s váma ještě přijde o život, darebáci,“ rozlítil se Stěpan, hledící na Timofejiče, který se ještě pořád pochechtával. „Ivanko! Slez rychle! Říkám ti! Utíkej tryskem do chaty a přitáhni sem lucernu! A dej pozor, rarachu, ať ti voheň nezhasne!“

A Stěpan, který náhle ochraptěl, si oddechl a jaksi vysíleně mumlal: „Podpálíme ohníček, až bude nebi horko…“

Pak se ale vzpamatoval a znovu křičel za utíkajícím Váňuškou:

„Utíkej! Co ti nohy stačej! Slyšíš?“

Avšak Váňuška už nic neslyšel: letěl jako mladý jelen, jen vítr mu svištěl v uších a kameny mu odlétaly od nohou, s rachotem se kutálejíce po příkrých stráních. Stěpan s docela ztichlým Timofejičem tahali k vodě klády, skládali je na hranici k ohni, který musil zažehnout na tomto místě i nebe.

Váňuškovi nyní přišel vhod jeho dvouletý výcvik v prudkém běhu. Hnal se teď plným tryskem bez zastávky a oddechu, skákal jak ve snu přes kopečky a rokle, nepozoroval nic kolem sebe kromě hory vypínající se v dáli. V plném rozběhu slétl ze svahu úžlabinky a svalil se u dveří chaty, protože se mu srdce div nerozskočilo, bušilo mezi žebry jako kámen v prázdném soudku, spuštěném do hlubokého sklepení po příkré stěně. Bledý, bez čepice, kterou ztratil v šíleném běhu, ležel na zádech se slepenými vlasy na čele, se zavřenýma očima, s otevřenými ústy a zdálo se mu, že už nikdy nevstane, že ho zadusí vítr, který mu zacpal ústa a nechtěl postoupit dál do plic, nechtěl oživit a uklidnit tu hrudku, která se mu tak nevhod a nesmírně rozbušila v prsou.

K vysoké hoře se sklánělo slunce rudnoucí nad rozervanými mraky a pták cvrlikal nad dveřmi přímo pod střechou, ale Váňuška ležel natažený naznak a myslil, že nebude moci přinést na břeh hořící lucernu, že tam nebude moci dopravit oheň, tak potřebný v tomto okamžiku. Vůkol bylo ticho, jen srdce mu hlasitě bilo a hlučící pták nepřestával vřeštět. Váňuška sevřel pěsti a zaskřípal zuby. S největší námahou se přemohl, trhl sebou, vyskočil a narazil v rozběhu rukama do dveří, neucítil ani bolest v rukou, rozbitých do krve, ani nezpozoroval polekaného ptáka, který ihned umlkl, ulétl zpod střechy pryč a prořízl nebeskou hlubinu vysoko nad horou.

Váňuška přidal třesoucíma se rukama do hrnku tuk a omotal ho první koží, která mu padla do ruky. Pak vyběhl ven, nezavřel ani dveře a hnal se zpátky, oběma rukama držel drahocenné břímě vysoko nad hlavou.

Země rychle ubíhala pod nohama běžce, který se nepřestal hnát k místu, odkud jasně viděl v mořském prostoru plachtu, hned vyplouvající nad obzor až po palubu, hned zas celou zalitou mořskou vlnou. Když však přiběhl na místo, nebylo plachtu už vidět.

Smrákalo se… Tu a tam vykukovaly z oken proříznutých v oblacích hvězdy. Mrkaly na Timofejiče a Stěpana, kteří seděli na hromadě klád, přivalených sem na oheň, a mlčky hleděli na moře, jako vždy pusté, jako vždy ke konci dne kalné a zlé.

XXVI

Moře se rozhořelo

Semjon Pafnutič, starý lodník, vzbudil v noci Nikodima; stěží vyburcoval vygoreckého správce, který se po dvou bezesných nocích svalil na lavici v botách a v kaftanu. V malé lodní kajutě bylo dusno i této chladné noci, kdy už se jasně blížil podzim a bylo nutno pospíšit si nazpět od ker a neštěstí, číhajících na plavce v Ledovém moři na každém kroku. A co je zač ten zatracený hrbolatý a divoký ostrov, který – pánbůh s námi a zlý pryč – vyrostl jim večer přímo před lodí? Přitahoval ji k sobě; jaká nepochopitelná síla postrkovala loď k těm srázům, do pobřežního kalu? A z těch jeho kouzel člověk div nepřijde o rozum; Semjon Pafnutič má jen jednu hlavu, třeba rezatou, ale svou, a ne státní. Jen ať si to Nikodimka rozebere sám, od toho je také správec…

„Nikodime Rodionyči, Nikodimuško! Vstaň, báťuško! Něco se tu děje… No tak!“

Avšak Nikodim se ani nepohnul a dál vdechoval otevřenými ústy hustý vzduch v kajutě a zase jej vyfukoval.

„Bulík… Upínej bulík,“ šeptem zanadával Nikodimovi Semjon Pafnutič a zakašlal do rukávu. Pak ale znovu prosil správce, nataženého na lavici: „Nikodimuško,“ naříkal, „hoříme, dobrodinče, oh, hoříme, je s námi konec!“

Nikodim sklapl zuby a otevřel jedno oko pod hustým obočím.

„Nikodime Rodionyči! Holoubku! Moříčko, moříčko tak plápolá jak pec ohnivá!… Vstaň, báťuško, koukni se sá-ám!“

Nikodim se posadil na lavici a pohlédl na naříkajícího Semjona Pafnutiče.

„No, prosím tě, a hned pec ohnivá… Proč by tu ta pec hořela? Aby opékala tebe nebo aby sušila onuce?“

Nikodim však už byl na palubě a za ním tam lezl i Semjon Pafnutič, pořád ještě, teď už zbytečně, přemlouvající správce, aby vstoupil nahoru a podíval se, jak příšerně moře plápolá. Ten však to už také spatřil: nebe zalité září v místě, od něhož se včera večer stěží odtrhli.

„Kouzla…,“ zašeptal Nikodim a nařídil Semjonovi Pafnutiči, aby vyhodil lot. Jsou tam lidi, anebo se to opeření démoni s ohnivými chvosty škrábají do nebe? pomyslil si Nikodim, zívl a sám se škrábal roztaženými prsty v rozcuchaném plnovousu.

„Sto osmdesát…,“ zvolal ze tmy Semjon Pafnutič.

„No dobrá!… A-a-a!“ Nikodim znovu zívl, protáhl se a potřásl pěstmi. „Spusť plachty a vyhoď kotvu…“

A Nikodim šel dospat a tentokrát si stáhl těžké lodnické boty, sahající mu až nad kolena, a pověsil svůj šosatý kaftan na hřebík zatlučený v koutě do zdi.

Nikodim spal s otevřenými ústy na své tvrdé lavici, ještě když nastalo vlhké a šedé jitro, které vniklo do jeho kajuty předjitřním mrazem a divokými sny, z nichž mu bylo i za mrazivého úsvitu horko. Zdálo se mu o hořícím seně, které se tu zčistajasna objevilo, o plápolajícím seně, jež on sám podpálil a sám od něho chytil. I pobíhá teď Nikodim s ožehnutým obličejem a popálenými vlasy kolem stohu, křičí něco do tmy, oheň však neuhasíná, přeskakuje ze stohu na stoh a Nikodim je už v ohnivém kruhu, který hoří bez praskotu, ale odfrkuje jako divoké stádo.

Co to jen natropil! Nikodim se zazmítal na lavici a otevřel oči. Dočista promrzl pod koženým kabátem a bylo mu nyní nepříjemně a špatně z denního bělavého světla, které drze pronikalo do zaprášeného okna.

„Panebože,“ řekl Nikodim a odplivl si na podlahu. Napil se vody z měděného hrnku, stojícího vedle na prázdném soudku, a přebíral v mysli sen této noci. Proč jen se mu zdálo o hořícím seně? A tu si vzpomněl na Semjona Pafnutiče, který ho uprostřed noci vzbudil, a na plápolající záři vzdáleného ohně na západě, i na to, že loď je nyní zakotvena a čeká na ráno, které je vždy moudřejší večera, nemluvě již o půlnoci s jejími věčnými kouzly a přeludy. Když si to všechno Nikodim uvědomil, vyskočil z lavice, rychle si natáhl vysoké boty i kabát a vyšel na palubu zvlhlou jitřní mlhou a ovinutou dlouhými šňůrami stříbrného jíní, nataženými na ojíněných, ucpaných spárách.

XXVII

Vytoužená hodina

I tentokrát se první vzpamatoval Stěpan. Timofejič by asi zůstal u vody bůhvíjak dlouho a vedle něho by stál i Váňuška, tiskl k prsům koží obalený hrnek s hořícím tukem, který mu zespodu jasně osvětloval obličej a začoudil nos. Stěpan popošel po břehu ztrácejícím se v soumraku, pohlédl na moře, kde už nebylo vidět loď, ani dveře, ani plachty, kopl Savku, který se zrovna odněkud přiloudal, a vzal Váňuškovi hrnek s tukem. Klekl si, vybral zpod klád několik oschlých třísek a zapálil jimi oheň. Váňuška a Timofejič se vzpamatovali, když zaslechli praskání jiskřiček, které jako ohnivé vločky vířily ve vzduchu a zalétaly na moře, do tmy neustále houstnoucí. Neuplynulo ani půl hodiny a břeh i moře byly zachváceny hrozným požárem, obrovským červeným kohoutem, jenž rozepjal široká křídla a narazil na nebe třesoucím se zakrváceným hřebínkem. Byla to nevídaná hra ohně, šílená, bujná, opojná. V Mezeni ani jednou nehořelo tak, jako plápolala tato hranice, složená z dobrých sta klád ze sibiřských cedrů a z různého zámořského smolnatého dřeva, za dlouhá léta důkladně vyschlého. Medvěd, polekaný živým, rudým a okřídleným plamenem, jeho syčením a praskáním odběhl stranou a z pahorku se díval, jak tři lidé běhali kolem ohně a neustále přikládali a přihazovali nové klády nenasytnému netvoru, který hltal všecko, co mu tito tři lidé hodili do chřtánu.

Nikdo z nich této neobyčejné noci necítil hlad, třebaže již mnoho hodin neměli sousto v ústech.

Tři lidé, pobíhající této noci sem a tam po břehu a míhající se kolem ohně, spolu skoro nemluvili. Byli zaujati velkou a důležitou prací, která nesnesla odkladu. A jen tiše utrousili několik slov vztahujících se k této mimořádné práci, jako by se báli, že oheň jejich křikem klesne, zmenší se, dobliká.

„Sťopo! Uhoď do toho taky sekerkou,“ chraptěl sotva slyšitelně vousatý Timofejič, ozářený plamenem ohně, který se jaksi zlověstně odrážel v jeho nemrkajících očích. A Stěpan jednou dvakrát lehce uhodil do slehlých klád, aby je od sebe odtrhl.

„Váňuško, chytej!“ a Váňuška zachycoval kládu klouzající k němu po svahu a koulel ji dál do jícnu ptáka, chrlícího oheň. Tak je také zastihl úsvit při práci, nad niž neznali v životě naléhavější.

Z moře přišlo vlhké a šedé svítání, roztřepeným jíním postříbřilo lišejník na zledovatělých kamenech a upozornilo na sebe bělavým světlem, únavou ve vyčerpaných obličejích a hladem, z něhož vysychalo v ústech a kručelo v břiše. Stěpan zdvihl se země luk a šel po břehu, zanechav u ohně Timofejiče a Váňušku. Brzo se vrátil s divokou husou, kterou zpozoroval na skalách a sundal ji odtud včas vymrštěným šípem. Oškubali a vykuchali ptáka a pekli ho na dlouhé tyči, kterou Stěpan narychlo otesal z klacku, povalujícího se ve vraku na břehu.

Medvěd si už zřejmě zvykl na oheň, který v předjitřním soumraku matněl, třebaže stále syčel a praskal a šlehal žlutými jazyky k nebi. Možná ale, že lední medvěd prostě vyhladověl a ucítil vůni pečeně, když sklouzl ze svého kopečku a utíkal k vodě? Proč tedy ale nechytil v běhu vnitřnosti, které mu Váňuška hodil a utíkal k zpěněným vlnám klokotajícím za rozbřesku u pobřežních kamenů?

Když si později Timofejič vzpomínal na tuto zvláštní noc, pokaždé znovu tvrdil, že hospodář – je mudrlant, ten ví všecko předem, a podpíral to novým důkazem; lední medvěd, který s nimi strávil pět let na pustém ostrově, nehledal té noci pestrušky pod kameny ani se nehonil za jinou potravou. Když však přišla vytoužená hodina, první přiběhl k vodě a odmítl vnitřnosti, které mu pod nohy hodil Váňuška, okusující husu.

Vytoužená hodina nastala toho jitra, když končila noc, rozřezaná plamenem obrovského požáru. Pro syčení a praskot dohořívajících klád nebylo dlouho slyšet vesla, mírně se hroužící do vody, ani vrzání kožených havlenek, napínaných vesly. Když ale vyklouzl člun od mysu do zátoky a zabočil rovnou k dohořívajícímu ohni, vyskočili všichni tři a utíkali k vodě, šli až po pás ve vodě, klouzali, křičeli a vztahovali ruce. A medvěd tu stál a nechápavě se díval na úplně pomateného Timofejiče, pak se obrátil a loudal se k ohni, rychle dohořívajícímu a hasnoucímu, u něhož se po zemi válely kousky nedojedené husy.

XXVIII

Tvrdohlavost Semjona Pafnutiče

Semjon Pafnutič rozhodně odmítl vzít do loďky medvěda a vůbec byl nespokojený, že ho náhoda svedla s těmito kacíři a tabáčníky. Kdovíco je to za lidi. Vždyť se ani lidem nepodobají: jsou neopásáni, rozcuchaní a celí učouzení. Zvláště ten starý čarodějník, který se ještě ani jaksepatří nerozhlédl a už jeho, Semjona Pafnutiče, při prvních slovech poprosil o tabáček. A co dělali celých šest let na té ztracené vartě?

Semjon Pafnutič seděl na zádi a celý načepýřený se díval na hromady koží, kterými Timofejič, Stěpan a Váňuška naložili celou loďku, na kousky jantaru a náruče mrožích klů. Ne, tady není něco v pořádku! Bude to muset říct Nikodimovi, od toho je taky správce, aby se v takové věci vyznal. A co je Semjonu Pafnutiči do toho? Jeho se to netýká, udělal, co musel, a basta! Co mu řeknou, to taky udělá. Bylo mu řečeno vzít, jestli to bude nutné, do lodi toho, kdo tam je na pokraji záhuby, a on taky vezme. Ale ať už si ten bulík Nikodimka rozebere, jestli to bylo nutné, nebo ne – od toho je správce. Ale tady toho ledního medvěda Semjon Pafnutič nevezme do lodě, nevezme – a dost! Kdo to kdy slyšel, aby se lední medvědi vozili v člunech?…

„No, milánku, smiluj se, ustup!“ domlouval mu Timofejič a díval se mu úpěnlivě do očí. „On tu s námi živořil pět let… je na nás zvyklej… Co by si tu bez nás počal? Co? Buď tak hodnej!“

Avšak Semjon Pafnutič, když měl co dělat s nikonovci, býval nemilosrdný, nevlídný a neúprosný. Ba, navrhl jim, aby Savku, běhajícího po břehu, zabili, vykuchali a stáhli; jeho kůže se přinejmenším na něco hodí. Timofejič zuřivě pohlédl na špatného rádce sedícího na zádi a přestal s ním vůbec mluvit.

Všechno bylo hotovo a mohlo se odrazit. Vězňové, propuštění ze svého ledového vězení, se pokřižovali a lehce se odráželi vesly od břehu, aby projeli mezi řadami balvanů. Zrakům Semjona Pafnutiče neušlo, že všichni tři se pokřižovali třemi prsty, složenými do štipečku.

„Stůj,“ vykřikl, „ať si můžu pokřižovat čelo…“

Sundal si kožešinovou čepici a pokřižoval se dvěma prsty tak, jak se křižují rozkolníci-starověrci, a vítězoslavně pohlédl na Timofejiče, jako by mu strouhal mrkvičku.

Timofejič zažmoulal ústy, pohlédl na Semjona Pafnutiče přimhouřenýma očima a znovu se chopil vesla.

Avšak sotva loďka odrazila od břehu, medvěd se otočil celým tělem, zaryčel, obrátil se zadkem k loďce a šel pozpátku do vody. Ponořil se, vyplul, přímo u okraje lodi, kterého se zachytil drápy. Semjon Pafnutič napřáhl veslo, medvěd však vycenil zuby a zařval tak, že Semjon Pafnutič veslo upustil a okamžitě se vzdal. Ještě převrhne loďku nebo nás zakousne, šlehlo mu hlavou a se špičky nosu mu spadly velké krůpěje potu do řídkého pocuchaného plnovousu: Ještě tu zahyneš s těma čarodějníkama, zajdeš tu bez pokání.

„A na medvídka zapomněli, docela na medvídka zapomněli,“ zakoktal pokrytecky a překotně. „Jak to, otče, bez medvídka? Cav-cav-cav! Savuško!… Ty chceš taky s námi?… No ty jsi ale chytrák, no ty jsi rozuma… Cav-cav-cav!“

A zatímco se Pafnutič před medvědem sladce rozplýval, obrátil Stěpan prudce loďku k balvanu trčícímu z vody a nechal medvěda vlézt do loďky, která se teď hluboko ponořila.

„Potopí nás, och, potopí nás!“ naříkal Semjon Pafnutič, ale medvěd se otřásl a postříkal ho deštěm, páchnoucím psinou. Semjon Pafnutič si odfrkl a uraženě zmlkl.

Timofejič horlivě vesloval vedle bezvousého, přihlouplého hocha, kterého Semjon Pafnutič jmenoval Míťou. Vpředu seděl u vesla Váňuška a rozrážel vodu s tím nadšením, jaké se ho zmocnilo již včera, a jen poněkud utichlo, když na úsvitě pocítil hlad a únavu.

„Vidíš, Ivane,“ řekl Timofejič a nalehl na veslo: „Zapamatuj si dnešní středu! Nezapomeň na ni po celý život!…“

„Jakou středu?“ obrátil se k němu Míťa. „Vždyť dnes je přece čtvrtek!“

Timofejič přestal překvapením veslovat:

„Jak to, čtvrtek!… Já mám zaseknutou středu!“

„Čtvrtek. Dnes je čtvrtek,“ zavrtěl hlavou Míťa.

„Jak to?“ docela se popletl Timofejič. „To znamená, že celých šest let jsme byli o den pozadu…“

Semjon Pafnutič s hrůzou pohlédl na zmateného Timofejiče.

„Mohamedáni, přímo mohamedáni,“ zahudroval, ale hned se zakuckal, neboť medvěd k němu obrátil hlavu a ukázal mu rudé dásně. Semjon Pafnutič se schoulil a celou cestu už nepromluvil ani slova.

XXIX

Jedem na Mezeň

Od té doby, co se ti tabáčníci objevili na lodi, bylo tam všechno vzhůru nohama, zvláště když loď za Cap-mysem zakotvila při bezvětří skoro u samého pobřeží. Celý dlouhý den teď ti šaškové jen zpívají a tančí. I teď ten Sťopka, cikán jeden, je támhle na zádi s tím svým medvědem a huláká: „Aladaj, aladaj…“ Ani jednou, potvora, nenechá Semjona Pafnutiče přejít v klidu: „Zrzavej, červenej člověk je nebezpečnej,“ říká, „čím si to barvíš fousy?“ Z které oprátky jen se ti tři utrhli? A veslař Míťa, trdlo jedno, je tam taky, má rád toho medvědáře. No, teď se tam řehtají na celé kolo. Semjon Pafnutič stál poněkud stranou, zkřížil si ruce na břiše a díval se podlízavě na lodníky, kteří se shlukli na zádi, a na Stěpana, který učil medvěda tančit.

Prr, ty, nu, ty,

nohy máš zahnutý,

zatanči, zatanči,

nohy máš ty nejlepčí!

Taky nos jako bouličku,

hlavu jako kuličku…

Stěpan držel v jedné ruce konec provazu, uvázaný na krku medvěda, jenž přešlapoval na zadních tlapách.

Aladaj, aladaj,

čistaj, čistaj, čiganaj,

čachman, čachman,

čachman, bachman…

V druhé ruce měl Stěpan hůl, kterou nepřetržitě tloukl do paluby, chvilkami se snažil uhodit jí medvěda do chodidla. Lední medvěd neposlouchal, ryčel a cenil zuby, poskakoval na místě a rychle přešlapoval.

Medvěde Savko,

lehni na lavičku

a obejmi Miťku…

Celá posádka, a ze všech nejvíc potrhlý Míťa, se ohýbali smíchem. Hlasitý řehot zaléhal až do správcovy kajuty, kam v posledních dnech velmi často přicházel Timofejič. O čem si to tam ten bulík Nikodimka a ten starý čarodějník z Malého Berúnu šeptají? No co je Semjonovi Pafnutiči do toho! Jemu je hej, udělal si své – a basta! Ať už si to Nikodimka rozebere sám… Od toho je taky správce.

Aladaj, aladaj,

čistaj, čistaj, čiganaj…

A Semjon Pafnutič se pomaloučku odlípl od stěžně, o který se opíral, a zpolehoučka plul k správcově kajutě, cupal drobnými krůčky a pořád měl zkřížené ruce na břiše. Když se poněkud vzdálil, zastavil se, jako by na něco čekal, pak sklouzl se schůdků do podpalubí a podíval se klíčovou dírkou do Nikodimova pokojíčku.

Nikodim seděl na lavici, držel v rukou velký sešit, svázaný do hnědé kůže. Timofejič s úsměvem mhouřil oči a snažil se nahlédnout Nikodimovi do úst, ten však jednotvárně drmolil pohádku zapsanou v sešitě, a jen chvilkami odtrhoval pohled od krásně popsané stránky a přísně pohlížel na Timofejiče.

„A potom šel ten poutník s člověkem svým Garankou do země gruzínské, do města Tiflisu, které bylo v moci perského šacha; a Tiflis město stojí na hoře kamenné a v Tiflisu tom jsou vroucí studně, a nad nimi se vypínají krásné paláce, a v těch palácích jsou lázně – a v nich se napařují všelijací lidé; nešlehají se košťátky, ale dřou je lazebníci hedvábnými střapci. A tím Tiflisem teče řeka nezamrzající ani v zimě, ani v létě a jmenuje se Kura. A blízko řeky Kury je veliká hora kamenná, a do ní čtyři veliká okna vytesaná; a v té hoře prý žil lidojed, a ten lidojed snědl každý den jednoho člověka. A v téhle gruzínské zemi jsou mezi velikými horami zákoutí a v těch zákoutích jsou uzavřena zvířata – gogové a magogové8*. A ta zvířata tu byla zavřena císařem Alexandrem Makedonským. O těch zákoutích se vyprávělo toto: šel jeden Gruzín lovit se psem zajíce, zajíc ale utekl do těch zákoutí, a za zajícem utíkal i pes. A tu ta zvířata, gogové a magogové, chtěla toho psa polapit, ale pes jen zakňučel, a utekl jim, a ta zvířata se začala z těch zákoutí prodírat. A tu ten Gruzín to oznámil ostatním Gruzínům a oni tam šli a ta zvířata zabili velkým kamenem.“

Nikodim se zastavil, naslinil si prsty, obrátil několik stránek a znova začal drmolit, s očima upřenýma do sešitu, jen občas je pozdvihl na pozorně naslouchajícího Timofejiče.

„I šel potom s člověkem svým Garankou do Egypta. A tam v tom Egyptě je řeka Nil, a v té řece Nilu vodní zvíře, jméno toho zvířete je krokodýl. A hlavu má jako žába, ale ocas jako sumec. Skotačí na suchém břehu, ale jak uvidí člověka, tak za člověkem daleko utíká, a když ho dožene, sežere ho. A uloví ho tam jen s velkou chytrostí a přivážejí do města pašovi.“

Nikodim zavřel sešit a vstal.

Semjon Pafnutič, stojící za dveřmi, zkroušeně potřásl hlavou a odešel.

Na palubě se už nerozléhal řehot lodníků z pekelného „aladaj“ Stěpanova. Ze západu zával svěží vítr a bylo slyšet, jak oživlý příliv plácá do lodních boků.

Nikodim a Timofejič vyšli na palubu. Tady právě vytahovali kotvu a loď se rychle obracela, nabírala nadouvajícími se plachtami více větru. Klouzala stále rychleji na širé moře, na velkou vodu, a lehce se vzdalovala od břehu, jenž se táhl už v dáli jako tenký provázek.

Timofejič vyhledal Váňušku a Stěpana, kteří zahnali medvěda do podpalubí, do prázdného sudu, jenž mu po cestě sloužil za pelech. Staroch si sedl vedle nich na svinutá lana a všichni tři se dívali na známý shon a na uplývající břeh, od kterého vygorecká loď, poněkud nakloněná na pravý bok, rychle ubíhala.

Za takového větru dorazí se k Ponoji brzo, a odtamtud je do Mezeně, co by kamenem dohodil…

Jedem na Mezeň!…

Je to sen, či skutečnost?

ČÁST TŘETÍ

NA CAREVNIN ROZKAZ

I

Panovnice v noci nespí

Povozy, naložené zabitou drůbeží, uherským vínem a carevninou garderobou se roztáhly na několik verst po carskoselské silnici.

Pršelo a vozy zapadaly do rozbředlého bláta a mokré havraní hejno s krákáním odlétalo s koňských zdechlin, které se válely podél cesty.

Do zlostného proklínání vozků zaléhalo protivné pištění z velkého cestovního kočáru, nacpaného stařenami, Kalmyčkami, perskými nevolnicemi a ostatními služkami, které podle rozkazu jely s carevniným obozem do Carského Sela.

Carevnin kočár jel krokem půl versty za posledním povozem v obozu. Žluté záclony na okénkách pozlaceného vozíku byly spuštěny, protože carevně Alžbětě se nelíbilo smutné rozmoklé okolí s dešťovými puchýři, přimáčknuté nízko visící oblohou. Břišní koliku ucítila carevna za posledními závorami, ještě u kováren, teď však zesílila žaludeční nevolnost a bolení hlavy. Dvorní lékař Burgav se rozhodl pustit carevně žilou u Středních Rohatek. Zde, u cestovního paláce, zastavil celý průvod a perské nevolnice začaly nosit do ložnice peřiny, podnosy a různé jiné nádobí.

Vozkové se utábořili kolem paláce. Vypřáhli koně a zalezli pod vozy. Jídlo měli státní a řepu s chlebem zapíjeli kvasem. Škytali a dívali se na kouř, valící se z komínů nad vetchou střechou paláce. Vdechovali zvlhlý kouř a strkali do úst poslední drobečky.

Dvorní lékař Burgav přišel se svým nářadím do carevniny ložnice, když nemocná se už zabořila do brokátových peřin. Zde, v teple a v klidu, se jí okamžitě ulevilo: žaludeční nevolnost zmizela, i bolení hlavy ustávalo. Lékař zase složil do sáčku své hrozné nářadí, ale zůstal u panovnice až do večera. Při míchání léků a zavádění klystýrů nezpozoroval, že venku přestalo pršet a pochmurný den už vystřídal soumrak. Perské služebné neslyšně našlapovaly bosýma nohama na rudé sukno, a rozžíhaly voskové svíce v měděných svícnech.

Přišla komorná a vykouřila celý pokoj voňavým voskem, načež lékař sebral své svršky a odešel do své přidělené komnaty.

Pokoj se plnil ženami, nabarvenými zrovna tak, jako byla nalíčena sama carevna. Bába Matěrina se posadila na podlahu carevně k nohám, zasunula ruku pod pokrývku a lehounce jí šimrala paty ležící na hedvábném zahřátém plátně. Bába Matěrina to dělala ze všech žen nejlépe; šimrala paty už carevně Anně, a proto Alžběta vozila Matěrinu s sebou všude, a stejně i komořího Siverse, neboť nikdo nedovedl panovnici uvařit tak dobrou kávu jako on.

Bába Matěrina se podobala zesnulé carevně Anně: ne žena, ale kakabus, něco jako „sestřenka Mavrutka“ – Mavra Jegorovna, žena Petra Ivanovice Šuvalova. Mavrutka byla Alžbětinou sestřenicí a obě měly nač vzpomínat ze svého mládí. Od té doby stárnoucí Alžběta hodně přibyla v těle, ale Mavrutka byla pořád stejně drobná a škaredá a pořád stejně páchla nepříjemnou vůní smíšenou s vůní levandule.

Carevna tu ležela načerveněná a napudrovaná. Její nalíčené tváře se nezdály tak převislé, obličej tak odulý. Otřesy kočáru, léky, klystýry, vonící vosk a Matěrininy prsty, to vše ukolébalo Alžbětu do dřímoty a ona skutečně usnula. Ženy kolem její postele zatajily dech a seděly tiše.

Avšak ticho bylo jen v carevnině ložnici. V ostatních pokojích se všechno připravovalo k nastávající noci. Komoří vlastnoručně mlel v kávovém mlýnku kávu pro Alžbětu. Služebná děvčata pobíhala po pokojích a chodbách, po schodech a předsíních. Dvorní lokaj kráčel s ubrouskem a mísou do sousedního pokoje.

Palác byl už zchátralý, ale dobře zabydlený. Zatímco v ložnici bylo ticho a palác ještě jaksepatří neožil, šustěli za papírovými tapetami švábi a pod podlahou se proháněly krysy. Tu však carevna procitla a odhodila přikrývku. Komu se mohlo zdát, že panovnice spí? Carevna nemá v noci na spánek ani pomyšlení. Copak se toho může málo stát potmě? Může být svržena z trůnu jako její předchůdce, ještě nezletilý Ivan, nebo být zbavena svobody, ba i o život může přijít. To se carům stalo už nejednou…

A Alžběta v noci nikdy nespí. Ani v Carském Sele, ani v Petrohradě, ani tady u Středních Rohatek.

To velmi dobře věděla šimralka Matěrina. Políbila carevně paty, zabalila ji pokrývkou zdviženou se země a neztrácejíc čas hleděla si zase své práce.

II

Zajatci z Berúnu s medvědem

Matěrina neškrabala prsty, pod pokrývkou jen lehounce šimrala jako labutími peříčky a Alžbětě se zdálo, že za dlouhého, parného červencového dne ponořila bosé nohy do chladného horského pramene a hovorné vlnky se tulí k jejím nohám a zvoní jako křišťálové kalíšky, těsně nakupené kolem lahvičky s tokajským vínem.

Čistý prameni všech květů krásnější,

jsi mi milejší všech luhů…

Nezpívaly to kdysi dvojhlasně s Mavrutkou? A její oblíbenec Ukrajinec s očima jako višně je doprovázel na spinetu.

Ty jsi všech hájů i než já šťastnější,

všech hor, dolin a keřů.

Alžběta mhouřila oči a paprsky svící hořících ve svícnech se k ní sbíhaly ze všech stran, okroužily ji pozlacenou svatozáří. Šimralka ještě lehčeji přejela bříšky prstů po carevnině pokožce, ztvrdlé menuety a putováním na daleká procesí. Bába Matěrina věděla, kdy má lehce přimáčknout a kdy přejet jak perským hedvábím, a v této znalosti bylo všechno její umění.

„Tak co, mátuško, potrápil tě ten zlosyn doktor?“

„Pst, Mavrutko, mlč!“

Alžbětě se nechtělo ani mluvit, ani poslouchat obvyklé Mavrutčino skřehotání, ale jen ležet s přimhouřenýma očima po vytrpěných bolestech a v duchu se oddávat tichému kouzlu oblíbené, dávno již nezpívané písně.

„A nebudu mlčet, a nebudu mlčet,“ zahurtovala Mavra Jegorovna: „Duše se mi zalévá slzami… Co se tě jenom těmi klystýry namořil, vyvrhel jeden…“

„Mlč, potvoro, říkám ti!“

Och, jak šťastné jsou žluté pěšinky,

dotčené její stopou…

Avšak Mavrutku omrzela nehybnost a mlčení. Sedět stále jako sochy, jako by byl nebožtík v domě. To jí stálo za to, táhnout se do Carského Sela jen proto, aby uvízla tady v té pasti na myši u Středních Rohatek. To je ale nuda. Bože mě netrestej!

„Bičuj mě, týrej mě, ale mlčet nebudu!“

Alžběta věděla, že by Mavru Jegorovnu zarazil jen pohlavek, ale nedosáhla na ni a byla líná i pohnout se pod pokrývkou.

„Proč bych mlčela!“ zavzlykala Mavra Jegorovna. „Nejsem ještě němá. A od tebe to, mátuško, není hezké, nepřijely jsme sem na žádnou tryznu. Proč si tedy máme hrát na mlčenou! I tak už jsem se za celý den dost namlčela. Víš, pes, který štěká, nekouše, ale ten, co mlčí a vrtí ocasem.“

„Jaký pes kde štěká, co lžeš?“

„Nikde tu pes neštěká, říkám ti jen, že jsem se za celý boží den namlčela už dost. Nejdříve s tebou v kočáře a pak tady s těmi husami. Ani toho svého hraběte jsem ještě jaksepatří neviděla. Včera zmizel už navečer a vrátil se domů až ráno. Čert ví, kde se celou noc coural. Pořád mu říkám: ‚Boj se Boha, ty starý darebáku!‘ Ale on jako když neslyší. ‚S Archangelskými je svízel,‘ povídá. ‚Vernizober mi neposílá peníze, odvolává se na nějaké lidi z Berúnu.‘ Za Archangelskem se prý objevili nějací chlapi z Berúnu. Pořád tam nebyli, a najednou se zčistajasna objevili. Na šest let zmizeli v neznámé říši, v neznámém státě, už je nepočítali ani mezi živé, a najednou se vrátili s živým medvědem na provázku.“

Alžběta obrátila obličej k Mavře Jegorovně, a ta když zpozorovala, že ji poslouchá, zahlaholila ještě víc.

„A Vernizober ještě píše, že je mezi lidem velké rozčilení z tak neslýchané věci, aby lidé pokládaní za mrtvé náhle oživli… Aby se objevili, jako by se nechumelilo, znova ve svém domečku a ke všemu ještě s živým ledním medvědem…“

„Počkej, to znamená, že ten jejich medvěd je bílý?“

„Bílý, mátuško, celý bílý jako mléko.“

„A je cvičený?“

„To ti nepovím, mátuško; co nevím, to nepovím. Asi cvičený, když ho za sebou vodí na provázku.“

„A kolik je těch lidí s medvědem?“

„Prý tři, píše Vernizober, jenom tři, mátuško, bez medvěda. Ale s medvědem čtyři, čtyři i s medvědem.“

„Sestřenice, ty stárneš a začínáš nestydatě lhát. No a jestli nelžeš, tak mluvíš pravdu. Řekni tomu svému taškáři, aby mi jasně vyložil, co je to zač, ti chlapi s medvědy. A ať je sem hned bez průtahů povolá. Potřebuju bílého medvěda.“

A Alžběta znovu ulehla na záda a zavřela oči.

Tu i rudé růže…

Jak je to jen dál?

Tu i rudé růže se zastyděly

spatřivši její líc a rety…

Mavra Jegorovna se přesvědčila, že dnes už nic nepořídí. Proto se dala do kávy s krémem, kterou Alžběta odmítla.

Svíce ronily kapky bílého vosku na růžice měděných svícnů a rozběhly se žlutými paprsky po vybledlých tapetách a po červeném sukně, kterým byly potaženy ovčí houně na podlaze. Ospalé ženy zívaly a šeptaly si v koutech ložnice. Avšak bába Matěrina zůstala jako dříve v nohách postele s rukama schovanýma pod atlasovou pokrývkou, podšitou kožišinou z modré lišky.

III

Zase doma

Nikodim, který se cestou spřátelil s Timofejičem a bavíval se s ním při dlouhých zastávkách za bezvětří, zval ho s Váňuškou i se Stěpanem na Vyg, kde je dost jídla i volnosti a zbožnosti, avšak Timofejič se chtěl co nejrychleji dostat do Mezeně a Stěpan také, měl tam ženu, cesta na Vyg se jim tedy nehodila. Za ostrovem Mrožovcem, když už bylo vidět Zimní břeh, předháněli rybářský člun, který z Ponoje do Mezeně řídil druhý Marjin muž, červený a šedovousý Afanasij. Afanasij je hned nepoznal, ale když je poznal, dokonce zaslzel a všechny je vzal do člunu i se vším jejich movitým jměním a se sudem, v němž seděl Savka.

Když připluli k Mezeni, byla větrná neděle. V obou kostelích se vyzvánělo a kroužící vítr daleko roznášel zvonivý hlas měděných zvonů i s cáry mraků. Lidé se shlukli na příkrém břehu a zachmuřeně, nedůvěřivě hleděli na rozcuchané muže, vyhazující na břeh měkké kožišinové rance, a na sud, v němž se zmítal podrážděný lední medvěd. Ženy jen udiveně vzdychaly, a když medvěd začal rozbíjet sud, slabomyslná Anuška-kotrmelec, vyrostlá a zestárlá v prázdné psí boudě vedle malých městských krámků, sebou žuchla o zem. Medvěd rozbil celý sud a Stěpan ho musel vytáhnout na břeh na provázku, k největšímu úžasu shromážděných lidí.

Mezeň bylo těžko poznat: malí vyrostli, staří zemřeli. Za posledních šest let město dvakrát vyhořelo a zuhelnatělé sloupy trčely na svahu, tam, kde dříve stával nový Okladnikovův dům. Dům shořel, Jeremej Petrovič zemřel, podlomený útrapami, které ho ke konci života stihly. Vasilisa Semjonovna, jež pochovala syna i muže a přežila okladnikovovskou moc a slávu, odjela do Archangelska k bratrovi, vrátila se tam, odkud byla kdysi provdána za Jeremeje Petroviče, harpuníka na státní velrybářské lodi. A Solomonida, Okladnikovova kuchařka, jejíž chleby nedávaly Timofejiči pokoje v berúnském zajetí… Tu Timofejič spatřil druhého dne na schodech kostela Narození Páně. Byla slepá, vůbec nic už nevnímala a chodila po žebrotě u dobrých lidí. Timofejič si s ní chtěl pohovořit, ale marně. Nejenže si nepamatovala Timofejiče, ale nevzpomněla si už ani na Jeremeje Petroviče a nadávala tak hrozně, že se to nedalo poslouchat.

Zachránění, kteří se konečně vrátili domů, dovlekli z břehu celý svůj majetek zase k Afanasijovi do prázdného špýcharu. Marja se dvakrát pokřižovala, když jí Timofejič vyprávěl, jak Fjodor umíral, ale byla lhostejná. Již dávno zapomněla na Fjodora a vdala se za jiného muže, proč by tedy měla teď plakat?

Stěpan, sotva zahnal Savku do špýcharu, utíkal domů na Kuzněcovo předměstí. Už po cestě se vyptával Afanasije na Nastasju, ten se však ošíval, říkal, že ji už dávno neviděl, povídalo se, že někam odjela… Stěpan utíkal po ulici ve svých rozedraných liškách a mimojdoucí od něho polekaně uskakovali. Doběhl ke kapličce, která pořád stála přímo proti kovárně, zahnul za ní nalevo… a nepoznal místo, kde dva roky s Nastasjou bydleli. Tam, kde dříve byla nová ulice s domky, obloženými ještě nezčernalými prkny, vybíhaly nyní na pahorek zelinářské zahrady, a dnes, v neděli, nebylo v nich živé duše. Zamčena byla i kovárna, jako by kolem dokola všechno vymřelo.

Tady, šikmo proti kovárně odedávna stávala krčma. Avšak i krčma byla uzamčena těžkým zámkem a v trávě a spleteném bodláčí nebyla k ní vidět ani pěšinka. Stěpan šel nazpět a zpozoroval, že ze zchátralého domečku s nachýlenou střechou vyhlédl z okénka rozježený muž, který do Stěpana zabodl pichlavé oči opuchlé spánkem. Stěpan k němu namířil, ale muž si odplivl a přirazil okno.

Co měl dělat? Nemohl se přece vyptávat slepic, hrabajících se v drobném písku uprostřed cesty, na takové zázraky, jako byla ulice a v ní domek s novými schůdky, s psem Serkou a s Nastasjou, ženou Stěpana Mitriče Šarapova, s jeho ženou…

Stěpan stál nechápavě uprostřed ulice, díval se na kropenatou slepičku, jako by to nebyla ta nejobyčejnější mezeňská kvočna, ale přinejmenším nějaký cizokrajný pták. Muž s opuchlým obličejem ho pořád sledoval skrz matnou slídu v okénku a neúnavný vítr potřásal cáry Stěpanova obleku, zde tak nezvyklého. Stěpan se otočil a šel humny ke břehu a po břehu se vrátil k Afanasijovi, který poskytl útulek ve svém špýcharu Timofejičovi, Váňuškovi a medvědu Savkovi, uvázanému na řetěze. A to, co Afanasij zamlčel, pověděla Stěpanovi hovornější Marja.

IV

Nastasja, Stěpanova zena

Nastasja čekala na Stěpana až do prvních mrazíků, kdy se měl s ostatními už vrátit do Mezeně, a čekala na něho dále celou zimu. Co celou zimu dělala, nikdo nevěděl, protože vycházela ven jenom proto, aby za soumraku došla hlubokým sněhem k Jeremeji Petrovičovi a zeptala se, nemá-li nějaké zprávy o lodnících, kteří se ztratili i s lodí. Jeremej Petrovič se zpočátku vymlouval, že není žádný věštec a jasnovidec a že o lodi neví nic dobrého ani zlého. Když ale uplynulo jaro a přišlo léto, bylo Jeremeji Petrovičovi, třebaže nebyl žádný jasnovidec, jasné, že se loď už nevrátí, že se ztratila i s celou výstrojí, s novými dubovými sudy, s čluny i s plachtami. Tu stařec zuřil a odháněl každého, kdo na něj dotíral s hloupými dotazy na loňský sníh. Nastasja přestala navštěvovat Okladnikova, nepřestala však čekat na Stěpana.

Druhou zimu, už po tom, co medvěd polámal Nastasjina bratra Osipa hned vedle jeho domu, bylo zase vidět Nastasju tu a tam na ulici, na různých místech, po celém městě. Měla na sobě stále týž třícípý šátek, uvázaný na kožichu, šátek s modrými chrpami, který jí daroval Stěpan, když se jeden druhému zaslíbili. Na šátku byla chrpa vedle chrpy, jedna bledě modrá, druhá tmavější, a zářily jako modré safíry na tyrkysovém poli. Kam se však podělo Nastasjino šibalství a hlučnost? Ztichla a vyzařovala z ní utajená krása, třebaže zpod hustého obočí přece jen někdy vykoukli dřívější diblíci.

Nastasja začala chodit do bohatých domů prát prádlo, k Jeremeji Petrovičovi a k ostatním kupcům, tím se živila a pořád ještě čekala na Stěpana.

Třetího léta přijel služebně do Mezeně ženijní seržant Michajlo Nejelov. Pobyl v Mezeni dva roky a Nastasja mu prala prádlo a látala díry v jeho polní garderobě. Potom, po ohni, když shořelo celé Kuzněcovo předměstí, přestěhovala se Nastasja k ženijnímu seržantovi a stala se jeho ženou. A třebaže seržant něčím připomínal Nastasje zmizelého Stěpana – byl zrovna tak velký a zrovna tak snědý – přece jen vzpomínala na Stěpana stále řidčeji. Ba přestala na něho docela myslit, když si seržant zaopatřil cestovní průkaz, dostal diety a odjel z Mezeně za novou povinností a odvezl si s čistě vypraným prádlem i ji, svou ženu Nastasju.

V

Příjezd Těrentije Nedělky do Mezeně

Tak toužebně očekávaný návrat do Mezeně z Berúnu – říše zoufalství a smrti – jim nějak nedal tolik radosti, o jaké se jim zdálo za nekonečné noci při červeném světle čoudící lampičky. Ba i to, co teď bylo kolem nich, se valně nelišilo od jejich života na ostrově, nedávno opuštěném. Ve vyhořelé Mezeni bylo těsno, chalupy a kupecké domy nepoškozené ohněm byly přecpány lidmi a tři lidé, kteří se vrátili do svého rodiště, neměli kde bydlet. Stále ještě zůstávali u Afanasije ve špýcharu, který už začali zařizovat tak, aby v něm mohli přezimovat, a potom, po jaru – no, to se uvidí.

Pracovalo se jim teď lehčeji než před šesti lety, když se připravovali k první zimě na Malém Berúnu, a spravovali chatu, která se jim stala na dlouhou dobu vězením. Všechno potřebné nářadí teď měli po ruce a nemusili se už třást nad každým rezavým hřebíkem.

Prořízli do špýcharu okénko, položili podlahu, postavili si kamna, vymazali dřevěné stěny hlínou, a právě tak jako na Malém Berúnu ji nanosili na střechu svého nového příbytku. Medvěda Savku zavedli do sousední dřevěné kůlničky na dvoře, a on tu seděl na řetěze a funěl v noci zrovna tak jako na chodbičce v ostrovní úžlabince. Avšak k tomuto medvědímu hlomozu se přidalo něco nového: štěkali a vyli skuteční psi, uvázaní na řetězu, a trhali se z obojků u kupeckých sýpek, nacpaných různým zbožím; v noci kokrhali kohouti a Timofejič už nemusil určovat čas podle hvězdné oblohy; ráno kvokaly slepice, bučely krávy, vrzaly vozy na ulici a kostelní zvonice hlaholila na celé okolí.

Stěpan od prvního dne, kdy vstoupil na známý břeh, chodil jako ztracený, neměl nikde stání, ani v Afanasijově špýcharu, ani na trhu, kde se neustále potloukal, ani na zahrádkách za kovárnou, kam, jak se zdálo, bez jakéhokoli důvodu chodil každý den, a křížem krážem je měřil svými kroky. A kdykoli šel sem, anebo se loudal nazpět s hlavou skloněnou, vždycky ho provázel těžký pohled opuchlého muže z jeho zchátralého domku. Stěpan mu už pohrozil pěstí, ale ten se nelekl.

Doma se Stěpan znova pokoušel naučit Savku novým kouskům. Vyřezal si z břízy píšťalku, z níž s velkým úspěchem vyluzoval různé trylky, a nutil medvěda, aby se při nich ukláněl, točil na místě a dělal kotrmelce. A brzy Savka přesně ukazoval, jak se vine chmel, jak se děvčata červenají a jak děti kradou lusky. Ba uměl už i různé vojenské cviky s holí, jenže Stěpana to brzo omrzelo, a Savka se zase nadlouho posadil do kůlničky.

Mezitím ubíhala zima, byla tu vlídná proti krutosti, kterou prožili na Berúnu, a třebaže se Timofejičovi nepodařilo pohostit kmotřence slíbenými pirohy kuchařky Solomonidy, přece jen ho nadýmaly šťavnaté placky a lívance, které jim Marja neustále pekla. Timofejič se přehrabával v přivezeném majetku, prodával jej, oblékl se a donutil i Váňušku a Stěpana, aby ze sebe shodili rozedraný berúnský oděv, protože v Mezeni už jimi strašili děti. Stěpan, Váňuška nebo kterýkoli z nich se mohli ve svých kožích z lišek jen ukázat na ulici, a děti se rozutekly, zapomněly na špalíčky i nedohranou hru.

U městských stánků se jednou přišourala k Timofejičovi opelichaná ženská a prosila ho o nápoj lásky; druhá se na něj přilepila na trhu s kohoutem, kterého prý posedl ďábel. Timofejič rychle zažmoulal ústy, vynadal té i oné, a rozzlobený se vrátil do špýcharu, kde si mlčky vlezl na pryčnu.

K létu, když už roztála země, led odplynul po řece a bylo již nutno něco podniknout, přihnal se k nim do dvora voják s tím opuchlým mužským, který vždycky provázel tak nevlídným pohledem Stěpana na jeho toulkách po nových zahradách. Voják v plné zbroji si prohlédl všechny tři muže i s celým jejich majetkem, vrazil i k Savkovi do kůlničky na dvoře, ale buď na něj lední medvěd vycenil tesáky, anebo mu ukázal drápy, voják zkrátka rychle vylétl ven, posadil se na poleno a přihnul si z čutory, klátící se mu na řemeni.

Pak pečlivě zazátkoval čutoru, manžetou rukávu utřel na ní uvízlý prášek a prohlásil, že je člověk ouřední, že přijel na carevnin rozkaz a že se všem mužům z Berúnu nařizuje, aby se rychle přichystali a co možná nejdřív odjeli v berúnském oděvu i s medvědem do carské rezidence, do onoho velkého města, o kterém už asi i oni hodně slyšeli. A tím že končí celé jeho poslání, poslání Těrentije Nedělky, vojáka Jejího Veličenstva.

Když Timofejič zaslechl o Jejím Veličenstvu, začal pobíhat sem a tam, Stěpan a Váňuška z téhož důvodu zůstali stát uprostřed dvora s otevřenými ústy, pak se ale všichni tři hnali do špýcharu sebrat svůj majetek a svázat ho do ranců.

VI

Nevysýchající čutora

A pak jeli: za Mezení Archangelsk, za Archangelskem Cholmogory, za Cholmogorami kargopolské lesy. Za milého cinkotu rolniček ubíhala silnice přes mýtiny a poštovní stanice, přes řeky po vratkých pramicích, přes rokle po třesoucích se mostech.

Stěpan s Váňuškou jeli na předním voze; za nimi na zvláštním voze byl Savka v železné kleci, kterou narychlo zhotovil mezeňský kovář; a vzadu se natřásali Alexej Timofejič Chilkov a voják Jejího Veličenstva Těrentij Nedělka.

Těrentij Nedělka sám určil toto pořadí při cestě z Mezeně do hlavního města Sankt Petěrburgu. Bál se, aby některý z mužů neutekl a aby on, Těrentij Nedělka, nebyl proto vyšetřován Tajnou kanceláří, která trestala přečiny proti vládě a vlasti. I na noclehách několikrát za noc přepočítával své svěřence a šel i do konírny navštívit medvěda. Avšak medvěd supěl s vyplazeným jazykem a muži chrápali, jako by se nechumelilo.

Voják přesto věděl, že je musí střežit jako oko v hlavě, protože Rus byla tenkrát plná dezertérů a rozkolníků, kteří utekli ke krymskému chánovi, k perskému šachovi a někteří přeběhli i polské hranice.

Ve dne si zachraňovali život v bažinách a v jámách, ale za temných nocí opouštěli nevlídnou vlast, a jenom v Polsku bylo takových přeběhlíků bezmála milión.

Voják hlídal, nezapomínal však na svou čutoru, která mu visela po boku na řemeni. Tuto čutoru si přivezl z polského tažení. Vynikala tou zázračnou vlastností, že nikdy nevysýchala, protože jakmile voják zpozoroval, že se čutora prázdní, zastavoval celý oboz a zabíhal do první krčmy, jichž bylo po celé cestě habaděj. Tam poroučel, aby mu naplnili tureckou čutoru, a prohlašoval, že platit nemusí, protože je člověk ouřední a jede na carevnin rozkaz. Krčmáři čutoru naplnili, ale když se vozy zase hnuly od prahu, křičeli za vojákem, aby ho co nejdřív vzal čert.

Čím více se poutníci blížili k jihu, tím silněji je trápili komáři, a Těrentij Nedělka měl tím větší starost o svou nevysýchající čutoru. Jednou, když se dusný den klonil k západu, objevil Těrentij Nedělka, že jeho kouzelná láhev vyschla. To ho rozhořčilo tak, že proklínal sebe, čutoru i své svěřence, ba i carevnu, kvůli níž se dostal do tak hloupé situace, místo aby se teď ochlazoval v nějaké hospodě hlavního města. Těrentij Nedělka, voják Jejího Veličenstva, podezříval Timofejiče, že mu svým berúnským čarováním zkazil tureckou čutoru, a začal ho v opilosti hloupě vyslýchat: z jakých důvodů prý oni, muži z Berúnu, doposud vězní za ledovou zdí cara Ivana, kterému carevna násilím uzmula korunu, když mu nebylo ještě ani půldruhého roku, a svrhla ho roku 1740 z trůnu, načež ho uvěznila na severu v Cholmogorách.

Timofejič okřikoval vojáka a zacpával mu ústa rukama, ale voják pořád vedl svou a nadával carevně, až se hory zelenaly, a křičel, že caru Ivanovi není ještě skutečné pomoci, není k tomu ještě doba, ale až přijde, car Ivan stejně svým věznitelům uteče a rozkáže, aby jim a ostatním carevniným sluhům byly sťaty hlavy za to, že ho nepolitovali v kojenecké kolébce; že on, jako voják, měl už v Cholmogorách pomoci caru Ivanovi, ale to se ví, prostý člověk nemůže zčistajasna přeskočit přes ledovou zeď.

Voják by ještě dlouho vedl své výtržnické řeči, kdyby v zatáčce na kopečku nezpozoroval novou krčmu s tabulkou přibitou nade dveřmi, na níž vyplazoval carský orel jazyky do obou směrů silnice, na všechny procházející i projíždějící, ať se ubírali kamkoli. Voják seskočil na zem, rychle zaběhl do hospody, a když se znova zabořil do sena, ukázalo se, že jeho čutora opět nabyla své kouzelné moci.

VII

Příjezd do Petrohradu

Stěpan se pokoušel navázat hovor s poštovními vozky, vyptával se jich, jestli tu po některé silnici neprojížděl ženijní seržant Michajlo Nejelov a s ním žena, Nastasja Petrovna. Ti však odpovídali, že tu jezdí všelijací lidé, seržanti i jiní, a s nimi bývají ženy, Nastasji Petrovny i Anny Sidorovny, ale jestli tudy jel nějaký Michajlo Nejelov, to oni, vozkové, nevědí. Vloni jel po této silnici takový jeden osmahlý muž a zdá se, že se hlásil na jméno Michajlo Nejelov… Nebo to byl Fedosej Macujev? – Ne, zdá se, že Fedosej Macujev. A žena s ním opravdu byla, možná že se i jmenovala Nastasja Petrovna.

„Ech… Já tě přetáhnu!“ křičel kočí a šlehal bičem vyzáblé kobylky, které v jízdě tloukly špačky, stejně jako jejich vozka. Tak tedy minuli Vytěrgu a Lodějnopolskou loděnici, přeplavili se na pramici přes řeku Sjas, přijeli k Nové Ladoze, ale v Šlisselburgu vojáka znova postihlo neštěstí, neboť šlisselburští krčmáři, jako když si řeknou, odmítali naplnit jeho nevysýchající čutoru hřejivým vínem. Nevadilo jim, že Těrentij Nedělka je člověk ouřední a že jede z carevnina rozkazu. Jeden mu při vstupu dokonce pohrozil Tajnou kanceláří, kde si to on, voják, zchytá za ty zlodějské úskoky. Druhý krčmář žádal, aby mu předložil carevnin rozkaz, a když Nedělka vytáhl dokument z brašny, dlouho jej krčmář obracel v rukou, prohlížel proti světlu, četl od začátku, od konce i z prostředka. Nakonec se přesvědčil o tom, že Alžběta První, carevna a neomezená vládkyně vší Rusi, se dověděla, že se v Mezeni objevili nějací podivní lidé s vycvičeným bílým medvědem a žádá, aby k ní byli dopraveni i s medvědem a jejich berúnskými šaty pro její carské obveselení.

Avšak tento krčmář byl všemi mastmi mazaný chlapík a machr na rozkazy všeho druhu. Chtěl už křiknout na mládence, aby Nedělkovi víno natočil, ale vzpamatoval se včas a prohlásil, že v dokumentu je sice psáno o medvědovi, ale nic není řečeno o turecké čutoře; a ještě ke všemu nebyl dokument dán žádnému Nedělkovi, nýbrž hraběti Petrovi Ivanoviči Šuvalovovi. Krčmář se rozřádil tak, že prohlásil, že dokument není originál, že je to jen kopie a že takové kopii se nedá věřit. A ať si Nedělka vyhrožoval jak chtěl, nic mu to nebylo platné: krčmář se k němu obrátil zády a úplně zbytečně přestavoval láhve a džbánky na poličce.

Těrentij Nedělka velmi poklesl na duchu a s těžkým srdcem se bral dále.

Dále se ale všechno neočekávaně zlepšilo: na statku Usťje se čutora zase naplnila silným nápojem, který již nevysýchal ani u statku Pely, ani u statku Vjazemského až k samému Něvskému klášteru, když projeli lesíkem po přímé, rovné silnici a rázem dojeli až k říčce Fontance. Zde však museli zastavit.

Proti nim jela po Aničkovově přestavěném mostě ke klášteru nepřetržitá řada kabrioletek, dvoukolek a různobarevných kočárů se šestispřežím a s lokaji na zadních stupátkách. Ale vpředu, na úzkém mostě, zatarasil cestu překocený vůz se senem. Zlámané kolo se válelo vedle, vojáci na koních harcovali kolem a bubnovali do vozky holemi, ten zas švihal bičem kobylku, trhající se z postroje. Lidé se v houfech sbíhali k mostu, neboť zaslechli, že byli chyceni nějací „Berúni“ a že je teď budou v klecích spouštět do řeky Fontanky. Avšak „Berúni“ byli na první pohled docela obyčejní mužici, protože Timofejič už v Mezeni rozhodně odmítl jet v berúnském oděvu a nechtěl se do něho obléci ani u statku Vjazemského před příjezdem do hlavního města. Pozoruhodný byl jen lední medvěd, stál v kleci na zadních tlapách a předními se držel železných mříží. Zvědavě hleděl dolů na říčku, lesknoucí se na slunci, na ženy, usilovně bušící klacky do prádla, na tele, které se polekalo takového shonu, zdvihlo ocas a pelášilo po břehu, tehdy ještě bahnitém, zavaleném koňským trusem a různým haraburdím.

Timofejič se také zakoukal na kamenné paláce, vypínající se na protějším břehu, neboť ještě nikdy podobné domy neviděl. Jestlipak v nich, v těch palácích, nebydlí carevna? Avšak Těrentij Nedělka mu vysvětlil, že tu nebydlí carevna, ale Alexej Grigorjevič Razumovskij, carevnin milenec. Timofejič se chtěl vojáka ještě na něco zeptat, ale lidé se shlukli kolem vozu, začali starce tahat, za co jen mohli, a nějaký muž v rozedraném kabátci se ho snažil zatahat dokonce za jeho huňatý plnovous, v němž mu uvízla sláma. Vtom naštěstí zahrála hudba – gardová stráž přecházela most – a zástup se odvalil k vyleštěným korunám, jasně svítícím na studeném stříbře plukovních bubnů. Za flétnisty v červených kabátcích jel na čistokrevném koni velmož, posetý diamanty a různobarevnými drahokamy, a Těrentij Nedělka vysvětlil Timofejičovi, že to je Petr Ivanovič Šuvalov, hrabě, který si koupil od carevny mezi jiným i severní lov na ryby a ostatní zvěř. Když zástup spatřil hraběte, opustil „Berúny“ a zapomněl i na ledního medvěda.

Mezi lidmi se povídalo, že vydřiduch Šuvalov jede do Něvského kláštera posypat se tabákem, tak naráželi na to, že si teď od státu koupil i monopol na tabák, takže nyní s ním může obchodovat jen on a určovat si zaň cenu podle své libosti.

„A pak se posype ještě solí,“ tvrdili někteří.

„Bude pomazán mrožím tukem…“

„Bude přijímat i tresku…“

„Měďáky skončí půst…“

„Taškář!…“

„Darebák jeden…“

Hudba hřměla, pod jezdcem se vzpínal kůň, Petr Šuvalov vyvaloval oči, zdálo se mu, že lidé ho svým křikem zdraví. Rukou v zámišové rukavici kynul i on na pozdrav lidem, stojícím ve špalíru po obou stranách cesty; ale oni pořád hraběti jenom nadávali, využívali ohlušující palby děl a pušek, hřímajících za řekou.

„Kéž bys co nejdříve zdechnul!“ křičel z plna hrdla statný mladík stojící na hromadě štěrku.

„Ty psí synu!“ šeptal stařeček, zabývající se svou tabatěrkou z březové kůry.

A výstřel za výstřelem letěly do výše, rozplývaly se bílým dýmem kolem Petropavlovské zvonice a zahalovaly do bílého oblaku anděla nesoucího kříž.

VIII

Jak se bavili velmoži a vévodkyně

V petrohradské zoologické zahradě, kam byli mužici z Mezeně i s medvědem Savkou přivezeni, se konaly přípravy k obvyklé dvorní zábavě. Prostor kolem liščí ohrady byl vyprázdněn, ošetřovatelům lišek byly vydány nové zelené kabátce a mužikům z Mezeně bylo už ráno přikázáno, aby se vyšňořili do berúnského obleku a připravili se.

Včera je vyslýchali profesoři z Akademie věd. Přijeli v žlutém akademickém kočáru až k medvědímu ostrohu, tady si nejprve nacpali nosy šňupavým tabákem a pak se vyptávali, jak daleko je to na Malý Berún, co tam roste a jaká jsou tam zvířata. Jeden brejlatý se pořád vyptával na slunce. Kdy tam vychází, jak zapadá a kdy docela mizí? Timofejič mu řekl všechno, co věděl, ale brejlatý byl Němec a těžko Timofejičovi rozuměl. Zlobil se, nadával mu sviní, třebaže mu Timofejič říkal holou pravdu.

„Říkám ti přece pravdu, můj milej,“ snažil se Timofejič nahlédnout vyptávači pod měděné brejle přímo do jeho račích očí. „Zeptej se třeba Váňušky, je to čistý dítě, ten ti nebude lhát.“

Ale s Váňuškou se zatím potýkal druhý v paruce, jejíž lokny mu spadaly na ramena. Ten zas nemohl Váňuškovi odpustit, že hoch na ostrově neumřel, když podle všech knih tam umřít měl. Váňucha se provinile usmíval a chápal, že udělal chybu a tím toho důstojného pána rozhořčil.

Na Stěpana si zasedli zase dva jiní. Roztáhli zeměpisné mapy a žádali, aby jim Stěpan přesně ukázal, kde vlastně ulovil svého medvěda. Avšak Stěpan sice naučil medvěda různým kouskům, ale zeměpisným mapám jako z udělání vůbec nerozuměl. Aby neurazil učené pány, kteří přijeli do zoologické zahrady v kočáru, podobném chcíplé velrybě, dotkl se Stěpan prstem mapy, načež profesoři svinuli zase mapy a řekli mu, že je hlupák a sprosťák. Všichni čtyři si znovu šňupli tabáku, nabídli si jej navzájem, pak se podívali na Savku, který z rozběhu žbluňkl do rybníka uprostřed ostrohu. Když se dost vynadívali na Savkovo dovádění, sedli si profesoři do kočáru a odjeli ze zoologické zahrady na Vasiljevský ostrov.

Den určený k veselici byl krásný a mužům bylo horko v jejich berúnských kůžích. Mimoto se necítili dobře na ostrohu, kde jim bylo nakázáno sedět tiše v dohledu, aby se na ně každý mohl okénky v plotě podívat, jak vlastně vypadají. Avšak kromě nich byli v zoologické zahradě také Chivané a jiní lidé z Asie, kteří měli na starosti slony, a těm bylo v jejich úborech zase zima, zrovna tak jako byla zima i slonům, vyhnaným ven z teplých baráků. V klecích kašlaly opice a neustále se chvějící pštros stál nehybně za vysokým plotem. A jen podle tohoto chvění se dalo uhodnout, že tam nestojí pouze jedna ze soch u italského vodotrysku, ale že je to velkolepý pták.

K poledni se sjížděli do zahrady velmožové a před jejich kočáry utíkali běžci-černoši, opírající se o hole, a pádili tak rychle, jak to nedokázal ani Váňuška, když na Malém Berúnu upaloval jako mladý jelen přes trhliny a vysoké srázy. Urozené dámy a různé kněžny vystupovaly z kočárů a pluly po zahradě, šelestily hedvábím, jako vítr v lese šelestí spadlým listím. Zastavovaly se u medvědího ostrohu, aby si okénky prohlédly „Berúny“ i Savku, a pak odcházely k barákům slonů, kde je vítal perský cvičitel slonů Asatij.

Na prostranství proti liščí ohradě už začínalo kruté povyražení. Na zemi tam byla rozprostřena síť, jejíž kraje drželi pozvaní hosté – kavalíři i dámy. A když vypuštěná lištička pádila kolem plotů a překážek a dostala se do sítě, tito povaleči se nezastavili před ničím, prudkým trhnutím síť pevně napjali, jen aby vyhověli svým choutkám. Zvíře vysoko vzlétalo, padalo, novým trhnutím sítě vzlétalo do výše jako hořící sláma rozčechraná větrem. A to se dělo tak dlouho, dokud z lidského srdce nevyprchala sveřepost a živá liška se neproměnila v červený, bezduchý chomáč. Pak se kraje sítě chápali jiní a nové zvíře, odsouzené k smrti, se hnalo z ohrady rovnou do nastražené pasti za troubení lovců, řehtaček liščích dozorců a halekání rolníků, sehnaných sem z blízkých dědin a odtržených od pilné letní práce na poli.

Hra trvala tak dlouho, dokud se neuštvaly všechny lišky. Potom velmožové a kněžny odpluli nazpět ke kočárům, nedívajíce se už na slony a nezajímajíce se ani o „Berúny“ a Savku. A když kvečeru otevřeli medvědí ostroh a „Berúny“ odtud propustili, zamlaskal sloní učitel Asatij, hluboce si povzdechl a pošeptal Timofejičovi, že na ně dnes hleděla okénkem v plotě sama carevna. A oni o tom neměli ani potuchy. Proseděli celý den za plotem ve svém hloupém úboru z liščích kůží.

IX

Sloni, opice a divný pták houkač

Když se slunce sklánělo k západu a dlouhý den se chýlil ke konci, šli se Timofejič se Stěpanem a Váňuškou podívat k říčce Fontance, jak Asatij koupá slony. Peršané a Chivané, Asatijovi pomocníci, otvírali baráky a křikem a tlučením do bubínků pobízeli slony a zaháněli je do vody. Sloni poslechli na ten hrozný křik. Jenom zlí sloni Chivany a Peršany neposlouchali. Byli dva – slon a slonice; pouze Asatij je dovedl zvládnout. Nekřičel na ně a nebil je železnou tyčí. Cvičitel se jim otíral o nohy a persky jim něco šeptal. Asatij dobře rozuměl své práci a vážila si ho i carevna. Byl mistrem v léčení slonů, dával onemocnělým rebarboru s vraním okem.

Chivané křičeli a sloni připomínali Timofejičovi velryby, když chrlily vodotrysky vody. K Fontance se sbíhali lidé; z protějšího pivovaru vylézala všelijaká sebranka; ba i z předměstí se sbíhali k říčce vojáci. Smáli se Asatijovi, spílali mu a házeli na slony kamení a všelijaké odpadky. Hlupáci a nestydové křičeli, že sloni zaviňují neštěstí, vředy, hlad a mor. Že prý šach Nadir schválně posílá do ruské země slony a že Peršan Asatij je jeho pravou rukou.

Timofejič to nemohl snést a křičel na druhý břeh, aby dobří lidé neházeli kamení, nebo že se sloni rozhněvají a něco natropí. A tu se obuli i do něho a nadávali mu hlava nehlava, že prý on, Timofejič, je čarodějník a medvěd-vlkodlak a že mu stáhnou jeho berúnskou kůži, jestli jim padne do rukou.

Ohrady pro zvířata byly obehnány vysokou zdí a prostí lidé sem nesměli. Na náměstích a vetešnických trzích se vyprávěly všelijaké báchorky o perských slonařích a o různých zvířatech; kdovíproč jich tolik dovezli do hlavního města.

Zvlášť hlubokým dojmem tehdy působily opice, tolik podobné lidem. O těchto čiperných zvířátkách vyprávěli hloupí lidé hrozné bajky. Opice prý mají krále a tohoto krále zajal perský šach Nadir v indických horách s celou jeho družinou. A poslal opice carevně do její zoologické zahrady. Ale doma v indických horách žijí opice ve velkých stádech. A když jim někdo ubližuje, stěžují si svému králi, a opičí král pak posílá na ty, kteří jim ublížili, vojsko. Jsou to veliké voje. Útokem dobývají město a nelze od nich očekávat slitování. Opice mají i svou vlastní řeč, ale člověk se tu řeč nemůže naučit. Ale toho, kdo z ní rozumí jen jedinému slovu, opičí král zabíjí sám.

Ale ještě hroznější než opice je prý v zoologické zahradě nějaký nevelký ptáček, také z indické země, a tento ptáček se jmenuje houkač. Je černý jako vrána, ale ocas má jako páv, a sedne-li si na něčí střechu, tak v tom domě prý zemře člověk. Ten pták lítá v zoologické zahradě volně, ale v noci lítá nad městem a křičí: „Hukuk, hukuk!“ A nelze ho prý vůbec chytit do oka ani zabít kulkou.

X

Jednooký voják žádá do výslužby

Když Asatij skončil koupel slonů, zaháněl je zase křikem a tlučením do bubínků nazpět do sloních baráků. Tady, než je zahnal do jejich stání, napojil je vodkou, kterou Asiaté lili vědry do velké kádě.

Ve sloní ohradě byl plný sklep vodky, neboť Asatij napájel slony vodkou v horkých dnech jen po koupeli. Zbylou vodku pak vypíjeli slonaři. Asatij vodkou také nepohrdl. Naléval ji i Timofejičovi a jeho druhům; ti popíjeli a pochvalovali si kořaličku, a třebaže měla příchuť, byla silná a rozhoupala i slony. Když se jí totiž sloni nalokali a vraceli se do baráků, motali se v nich, a teprve když se posilnili saracénskými jáhlami – rýží – usínali. Tu i slonaři odcházeli do svých kumbálků a Asatij seděl s Timofejičem vedle kádě až do první večerní hvězdy.

Timofejič se vyptával Asatije na indickou zemi, vlast slonů, o které mu předčítal Nikodim z velkého sešitu na vygorecké lodi. V této daleké zemi vládne sultán a země to je bohatá; a bojarové jsou tam silní a nafoukaní, ale lid je chudý a chodí nahý. A když sultán vyjíždí za zábavou, vlají černé prapory se zlatými ještěry a nikdo nesmí rozevlát takové prapory kromě sultána. A se sultánem jedou jeho matka a žena, ministři a padesát slonů v soukenných čabrakách, dravá zvířata na dvojitých řetězech a spousta žen s vodou na pití a omývání… A za sultánovým baldachýnem jde divoký slon s železným řetězem, jde a rozhání koně i lidi, aby se nikdo nepřiblížil k sultánovi, protože se i zde sultán tak jako carové v jiných zemích bojí ve dne v noci.

Avšak Asatij toho nemohl Timofejičovi moc vyprávět o indické zemi, třebaže byl vrchní slonař. Nikdy v té zemi nebyl a své práci se naučil už v dětství ve své vlasti Persii. Asatij více vzdychal, mlčel a mlčel, i vodku srkal mlčky jako kávu. A s první večerní hvězdou odcházel. A Timofejič a jeho druzi také šli do své komory na medvědím ostrohu.

A tu ze vzdáleného domečku vycházel jednooký voják Jevmen Maraduj, účastník bojů u Benderů a Chotiny, kde se roku 1739 srazila v boji armáda tureckého sultána s ruskou armádou carevninou. Voják se teď díval jen jedním okem, ale pamatoval se na peklo, kdy hořela země, a na kouř, který se valil po stepi zapálené Turky. Izmajlovský prapor, postupující kupředu po horkém popelu, byl otráven zamořeným vzduchem, oslepen a zmučen žízní. Jevmen Maraduj se vrátil do Petrohradu s popáleninami na nohou a s okem zakaleným sazemi a dýmem. A tehdy, ještě za života carevny Anny, byl poslán na záchodek v zoologické zahradě. Jednooký voják si podal žádost o propuštění do své vlasti, na Ukrajinu, a pořád čekal na propuštění do výslužby. Avšak panovnice Anna zemřela, docaroval i kojenec Ivan a nyní sedí na carském trůně Alžběta, ale voják se nemůže a nemůže vrátit do rodné země.

Jevmen Maraduj neomylně nacházel cestu mezi ohradami a klecemi ke kádi i v noci, třebaže se díval na svět jen jedním okem. Voják, čekající marně tolik let na výslužbu, přicházel ke kádi, nabíral džbánkem vodku, zvrátil hlavu a lil ji do sebe ani nepolykaje. A jeho jediné oko bylo zamžené a světlé jako bílé noci, na něž si za celý vojenský život Jevmen Maraduj nemohl zvyknout. Ubíhaly mu beze spánku, v suchém loupání, v těžkém puchu záchodu, ke kterému byl odedávna přidělen voják, toužící vrátit se k městu Čigirinu, do svého rodiště.

A když už bylo vodky jen na dně a nedala se nabírat, zouval se opilý voják, lezl do kádě a chlemtal ji jako pes. A pak bylo vojákovi v kádi veselo, svalil se v ní na bok a zpíval hlasem, rozvrzaným jak vojenský ranec při dlouhém pochodu:

Oj, neplačte, nermuťte se,

do ničeho se nemíchejte…

A jako odpověď na vojákův zpěv se ozýval chechtot, štěkání, pištění a kašel i smích z klecí, ohrad, skleníků a komor v celé zoologické zahradě.

XI

Chatrč v ženijním praporu

A tehdy se polekaně tiskla k plotu žena v pláštěnce, stažené až na obličej, vracející se domů pustými ulicemi spícího hlavního města. Byla to žena fagotisty, který troubil na nějaké čuchonské svatbě na trumpetu. Fagotistova žena se k smrti polekala, když zaslechla ten mnohohlasý sbor zvěře, probuzené opilým Maradujem. Avšak zvířata si zakřičela do bílé petrohradské noci a hned zase umlkla, jakmile voják přestal zpívat.

Maraduj měl nyní jinou starost; musel se dostat z kádě, kam tak neopatrně vlezl, a dovrávorat do svého domečku za jelení ohradou. Jenže přelézt vysoký okraj kádě opilý voják už nemohl. Lezl po čtyřech podél kádě, ale ta byla kulatá jako kolo a vypadalo to, jako by se byl pěšák přihlásil do námořnictva a plul teď kolem světa, aby se z opačného konce vrátil na předešlé místo. Třebaže byl voják jednooký a už dávno žádal do výslužby, plul zřejmě všemi plachtami a za dobrého větru. V mžiku obeplul asi desetkrát celou káď, a protože nenašel skulinu, kterou by se mohl dostat na volný vzduch, začal přistávat a zpomalil tempo.

Když se konečně docela vyčerpal, usnul v sloní kádi tvrdým spánkem, hlubokým a tmavým jako letní noci v jeho vojenském domově u města Čigirinu.

Ve svých mučírnách začala zase vstoje, vsedě, vleže dřímat zvěř, probuzená opilým vojákovým zpěvem. Spal pštros ve velké kleci a na hřadu se opět usadil indický pták houkač. Opice, sloni a slonaři Chivané spali v barácích a komůrkách; spali i tři muži na medvědím ostrohu. Zdálo se, že jen zajíc nikdy nespí. Třásl se jako list v podzimním větru a občas zanaříkal. Jeho hlas podvrženého dítěte zaléhal až k slévárnám, za říčku Fontanku, do bílé noci. A byl to křik tak žalostný, že Nastasja, která této noci ještě neulehla, se celá chvěla v chatrči za třetí slévárnou.

Nastasja, bývalá Stěpanova žena, nyní žena Michajla Nejelova, ženijního seržanta, žehlila celou noc prádlo měděnou vyleštěnou žehličkou a skládala je do cestovního kufru s ostatním skromným majetkem seržantovým. Seržant ještě spal na pryčně za dřevěnou přepážkou a Nastasja ukládala do kufru jeho břitvy a zásobní paruku, sklenici s moukou, kterou se seržant každé ráno, než odcházel do služby, posýpal.

Nastasja se skládáním pospíchala, neboť na úsvitě odcházeli s celým ženijním praporem na pochod do ukrajinské stepi, kde se budovala nová pevnost na zastrašení nepřítele.

Dnes se Nastasja pohádala pro třísky a hadry se ženou praporního kováře, s takovou jedovatou hubou, která jí po skončené slovní půtce vyprávěla, že v zoologické zahradě jsou nějací čarodějníci či vlkodlaci, protože prý mohou být obojím – lidmi i zvířaty. A najednou skončila tím, že Nastasja je také čarodějnice zrovna z takového plemene jako ti v zoologické zahradě.

Nastasja bezmyšlenkovitě naslouchala lítostivému zaječímu křiku. Zajíc však za svítání umlkl, a to se za dřevěnou přepážkou probudil seržant. Praporní koňaři vyváděli za trylků trubačů koně z koníren, Nastasja ukládala poslední prádlo.

XII

Fagotistova žena přichází do zoologické zahrady

Na úsvitě se přivlekl domů fagotista Friedrich, který kdesi na slatině za tržnicí foukal od západu do svítání na svůj fagot. Prošel nezamčenou brankou kolem spícího vojáka v budce, po tmavých schodech a chodbách došel až do podkroví a tady zastrčil do dveří třísku a odsunul jí dřevěnou zástrčku.

Fagotistova žena, polekaná nočním rozruchem v zoologické zahradě, teď spala pod prošívanou pokrývkou na dřevěné, nenatřené posteli. Vyzáblý fagotista se sebe rychle shodil muzikantský kabátec a ostatní oděv, uvázal si na plešatou hlavu zelený šátek, vklouzl pod svou peřinu na naházené hadry a schoulil se do klubíčka. A fagotista okamžitě přestal být fagotistou a hrál teď na flétnu, vyluzoval nosem takové rulády, jaké se mu na fagotu nikdy nepodařily. V kleci mu přizvukoval probuzený drozd, a tak zpívali dvojhlasně. Fagotistovu ženu to neprobudilo. Chrápala basem a jenom kazila fagotistovo a drozdovo dueto.

Slunce už stálo vysoko na obloze a chrlilo vikýřovitým oknem proudy paprsků do fagotistova pokojíčka. Už vyšli z vrat i dvorní herci a ubírali se v houfu k opeře se svým kapelníkem Arajem a Bartolomějem Tarsiem, malířem historických obrazů. Děvečka Agapejuška prováděla na dvoře kocoura na provázku. Trpaslice Anuška a Nataša se vyhřívaly na sluníčku a dívaly se na Nikolaje Kapuškina, pokrývačského učedníka, jak běhá po výstupcích a římsách. A až teprve když ve dvanáct hodin v poledne třeskl výstřel na druhém břehu, kontrabas umlkl a fagotistova žena otevřela oči.

Vzpomněla si na to, o čem s ní právě včera mluvila carevnina šimralka Matěrina, vyskočila z postele, bosá doběhla k umývadlu, kde se věnovala své prosté ranní toaletě. Pak zavázala do šátku láhev gdaňské vodky, bílý chleba, půl ruble, a odešla z domova, fagotistu nechala dohrávat poslední rulády s drozdem, který mu stále ještě přizvukoval.

S uzlíčkem pod pláštěnkou, došla fagotistova žena až k průplavu, přeběhla můstky a ne bez obavy otevřela branku zoologické zahrady. Strážci v zeleném kabátci řekla, že jde k zahradníkovi Jaganovi Antonijovi, a on ji bez řečí vpustil.

Fagotistova žena se ani nepodívala na klece a bedny s různými zvířaty a namířila si to rovnou k medvědímu ostrohu, kde nahlédla mřížemi do okénka.

V kalné vodě rybníka si hrál Savka. Osmahlý dlouhán s černým plnovousem v soukenné čepici seděl pod svahem a házel medvědu nějaké jídlo; medvěd ho zachycoval v letu, a vyskakoval dopolou těla z vody. Slunce zalévalo celý rybník a odráželo se na mokré stříbrné srsti ledního medvěda.

Žena s uzlíčkem pod krátkou pláštěnkou dvakrát zakašlala; Stěpan se otočil a ona na něj zakývala prstem, na němž se jí třpytil rubín.

Stěpan k ní přistoupil. Fagotistova žena ulomila kousek chleba a vsunula jej mřížemi Stěpanovi.

„Dej to medvídkovi.“

Stěpan hodil medvědovi dárek do rybníka a Savka jen cvakl zuby a vesele zamlaskal.

„Ochutnej, Petrušo, taky kousíček.“

„Já nejsem Petruša,“ poznamenal Stepán a strčil kus koláče do úst.

„A jak ti tedy říkají?“

„Stěpan.“

„Štefan?“ zaradovala se žena. „Můj bratr se jmenoval taky Štefan.“

„Ale jdi!“ podivil se Stěpan. „Copak je s ním?“

„Umřel,“ odpověděla smutně žena a v očích se jí zaleskla slza.

„No tak nenaříkej, není to nic platný.“

„Ty jsi dobrý člověk, Štefane. Tu máš, napij se trochu.“

Stěpan se napil z láhve.

„To je ale kořalička,“ pochválil.

„Gdaňská,“ vysvětlila žena.

„Nepovídej!“ opět se podivil Stěpan. „Poslouchej,“ napadlo ho náhle, „jsi tady v městě už dlouho?“

„Dlou-ouho!“ protáhla návštěvnice. „Co jsem sem přijela, tak jsem tu pořád.“

„A nepotkala jsi tu někde takovou ženskou, jmenuje se Nastasja. Nastasja Petrovna.“

„Taková nazrzlá, kulhavá? Co vyšívala zlatem?“

„Jdi, prosím tě!“ urazil se Stěpan. „Jakápak kulhavá? Moje Nastasja nikdy nekulhala. Ani zrzavá nebyla. V kráse se ti úplně vyrovnala. Je taková velká, hezká, s jiskrnýma vočima.“

Stěpan se usmál a ukázal fagotistově ženě bílé zuby.

„S jiskrnýma očima? Tak proč jsi to neřekl hned! Ještě včera jsem ji viděla,“ zalhala neznámá návštěvnice.

Stěpan se chytil mříže na okně.

„Kde, kde jsi ji viděla?“ Vyrazil z náhle vyschlého hrdla. A očima planoucíma jak uhlíky se zabodl do druhých očí, modrajících se za mřížkou zpod pláštěnky stažené až na obličej.

„Jo, kde jsem ji to viděla? Viděla. Ještě včera byla v našem domě. K nám chodí moc lidí. Ještě jsem ji chtěla pozvat k sobě. Vidím, že Nastaša je dobrá ženská s jiskrnýma očima…“

Stěpan přitiskl mokré čelo k rezavé mříži.

„No a co ona?“ ovanul horkým dechem ženu, která poněkud ustoupila od mříže.

„No tak, nic… Nemluvila jsem s ní. Chceš snad, abych ti ji přičarovala?“

„Ona je moje žena…“

„Jak to?…“

„No tak, ztratila se; pořád ji hledám, vyptávám se, čekám, jestli se někde nenajde. Je tady se seržantem Michajlem Nejelovem…“

Fagotistova žena ustoupila krok od mříže a celá zrůžověla náhlou radostí.

„Já ti ji najdu, Štefane…,“ zašeptala a přitiskla se k okénku, zalykala se rozčilením. „Najdu… Sama k tobě přijde…Já…“

„Ty?“

„No, já. Udělám to tak, že nechá seržanta a přiběhne sem. Jenže to není jen tak. To já jen pro tebe… Podobáš se mému bratrovi… Štefane… Nikomu to neříkej … Nikomu… Nebo bude všechno marné a Nastaša se k tobě nevrátí. Jenom… jenom… k tomu potřebuju… potřebuju…“

„Co, co potřebuješ? Mluv!“ začal Stěpan nevědomky ohýbat a lámat mříž v plotě.

Žena od něho polekaně uskočila:

„Tiše, ty! Co to děláš? Potřebuju trošku chlupů,“ šeptala a znova se přiblížila k Stěpanovi. „Chlupů z vašeho medvídka…“

„Srsti?“

„Jo… Srsti… Vrátí ti Nastašu… Srsti…“

„Já ti ji naberu, kolik budeš chtít; medvěd teď zrovna pelichá; je to jeho čas.“

„Tu máš, naber ji do šátku.“

Stěpan pádil k medvědí kůlně a sbíral tam špinavé, slepené chomáčky srsti, zatímco se žena tiskla k vysokému plotu a netrpělivě žmoulala třásně pláštěnky.

Stěpan nenechal na sebe dlouho čekat. Vyběhl z kůlny, přiběhl k okénku a prostrčil železnou mříží měkký uzlík, který fagotistova žena sevřela oběma rukama.

„Za dva dny čekej na svou Nastašu,“ řekla úsečně Stěpanovi na rozloučenou.

„Počkej, počkej!“ pokoušel se ji Stěpan zadržet.

Ona ho ale už neslyšela, lehkým krokem šla rychle kolem sloních baráků, spokojená, že tak lehce vyřídila to, co jí bylo uloženo, a nepřišla ani o půl rublu, který jí zůstal na francouzské líčidlo.

XIII

Přednáška profesora Leroi

Celé dopoledne foukal na hlavní město studený vichr z Ledového moře. Uprostřed léta padal ve velkých chomáčích mokrý sníh a tál na kamenné dlažbě, kde se měnil v rozbředlé bláto. Avšak malé hloučky lidí se neustále rojily na Něvském prospektu – u neduživých břízek a pod přístřešky stánků na trhu. Měla tudy projet carevna z Akademie věd zpátky do Letního paláce na říčce Fontance. Všichni se chtěli podívat na pozlacený parádní kočár, i na to, jak mušketýři sevřou zbraně a jak praporečníci skloní prapory.

Vítr rejdil celý den po širokých ulicích hlavního města. Chvilkami se schovával na nezastavěných plochách zavalených mokrým hnojem, náhle však odtud zase vyrážel a bolestně šlehal chodce do tváří. Posmíval se pozlaceným orlům na lékárnách a kancelářích, snažil se strhnout je z věšáků. Prolézal pod můstky, kradl se k truhlám zavřených krámků, neboť byla neděle, a nadouval pláštěnku ženě, stojící v koutě pod přístřeškem.

Rakváři, popové, sesazení kněží, stařeny sem přibíhali ze slatiny za tržnicí a tlačili se tu zároveň s různou dvorní sebrankou, s vrchními podkoními, dvorními herci, komorníky a s osobními trubači.

Žena v pláštěnce stojící v koutě sebou náhle trhla a vklouzla do průchodu mezi dvěma truhlami. Pod přístřešky zavřených

krámků šli pomalu po dřevěných můstcích „Berúni“ se slonaři, před nimi kráčel velký, štíhlý Asatij ve svátečním obleku z kašmíru. Rakváři se jako vždy smáli Asatijovi a popichovali „Berúny“. Říkali, že co sem přijeli z Berúnu, je kvůli nim uprostřed léta tak nevídané počasí, takže už v poledne je úplná tma.

Zato v sále Akademie věd bylo světlo: v obrovských lustrech hořelo tisíc svíček. Na nízkém pódiu seděla carevna v pozlaceném sametovém křesle pod baldachýnem, obklopená dvorními dámami, a profesor Leroi přednášel učenému shromáždění o rybářích, kteří prožili šest let v tak daleké zemi a vrátili se z ní naprosto zdraví. Profesor mluvil latinsky a z Rusů málokdo rozuměl jeho přednášce, a ze všech nejméně Alžběta. Avšak tenkrát byla zavedena v učených shromážděních latina, které prostý lid nerozuměl. A tak se mužici z Mezeně dostali do latiny; Timofejič, Váňucha, Stěpan i medvěd Savka, válející se pod přístřeškem na medvědím ostrohu. Zdálo se však, že carevna pozorně poslouchá profesora. A když Leroi složil první hlubokou poklonu carevně, druhou ostatnímu shromáždění a odcouval z pódia, zašeptala Alžběta presidentovi Akademie, že daruje učenci, který tak dlouho mluvil latinsky, tabatěrku.

Shromáždění bylo zakončeno přednáškou o užitečnosti chemie, kterou přednesl rusky profesor chemie Michajlo Lomonosov.

Panovnice vstala a ihned se zdvihli i ostatní a následovali ji do rytecké síně, kde se žáci učili rýt carské portréty. V knihovně ukázali carevně různé vzácné knihy a rukopisy. Pak panovnice vstoupila na schodiště ozdobené květinami a červeným suknem. Tu se jezdec, moknoucí v bílých kamaších u hlavního vchodu Akademie, odtrhl od zdi a hnal se po houpajícím se mostě, postaveném na kotvách přes rozvodněnou Něvu. Minul již most a mávaje praporkem utíkal kolem rozestavěného Stroganovova domu po Něvském prospektu.

Mušketýři se ihned postavili do pozoru, praporečníci rozvinuli prapory, okamžitě podchycené větrem.

Kočár letěl z Admirálského luhu za halekání vozků, přehlušovaného voláním vivat. Vichr plival mokrý sníh na plešaté hlavy rakvářů a bývalých kněží. Timofejič seděl Stěpanovi na zádech a zabodl své soví oči do kočáru, v němž za mokrým sklem nic neviděl. Kočár zahnul na Velkou Sadovou a všechno okamžitě utichlo. Lidé si trochu poklepali a rozcházeli se. Jedni šli do hostinců na víno a slabé pivo. Druzí zase domů na pirohy s houbami a cibulí. Ošetřovatelé zvěře se vrátili do zoologické zahrady a fagotistova žena stačila rychle strčit Matěrině za truhlici uzlíček s medvědí srstí a běžela domů do Miliónové ulice. Rakváři se vrátili na slatinu za tržnicí, kde na rohožích vyložili své smutné zboží. Tady na slatině se potulovali jen prostší lidé, kteří měřili rakve provázkem, půlmetrem nebo na kroky. Rakváři se dali zase svorně do práce, zaklínali se, že rakve jsou prvotřídní a úžasně trvanlivé. Ke kupujícím se tlačili i ochraptělí žebraví kněží v roztrhaných sutanách, kteří od rána nejedli. Jeden přes druhého nabízeli, že odslouží zádušní mši jen za dvě tříkopejky, že promluví nad hrobem nebo doprovodí na hřbitov kojence, mladou dívku nebo kopuletého starce. Současně s rakváři nutili kupující, aby zboží rychle nakoupili, než jim je někdo přebere, protože z takové rakve bude mít radost každý, zač stojí jen to plátno – to není plátno, ale přímo brokát.

Kupující viděl, že rakvička je šmejd, cestou na hřbitov se brokát rozpadne na kousky, ale nachytal se na láci. Když se dohodl i s velebníčkem, táhli spolu nákup do podzemní chatrče, pohroužené do tmy, pláče a sténání.

XIV

Záhadný balíček

Z okna Letního paláce nebylo vidět chatrče a hřbitovy nechtěla carevna také vidět, a proto byly ohrazené na místech, kudy projížděla. Palác nebýval ponořen do tmy ani v noci, ani ve dne. Ještě se nezešeřilo a palác vypadal zvenčí jak obrovská čínská lucerna. Z Letního paláce vyzařovaly zpod zpuštěných hedvábných záclon žluté, zelené a červené paprsky na všechny strany. Jenom v carevnině kabinetu nebyly ještě rozžehnuty svíčky, držela černou hodinku, odpočívala tu na divaně po latinské přednášce profesora Leroi. Myslela na rybáře, pocházející z Dalekého severu, a vzpomněla si i na nezletilého panovníka Ivana. Držela ho pod zámkem právě na tom Severu v Cholmogorách. S rotou opilých vojáků vtrhla jedné zimní noci do paláce a rozřezala nožem bubny na hlavní strážnici, aby palácová stráž nebila na poplach.

„Sestřičko, je čas vstávat!“ probudila panovníkovu matku carevnu Annu, která byla velmi překvapena, když ve své polotemné ložnici spatřila preobraženské vojáky.

Hlas vyprávěčky, přivedené odkudsi Matěrinou, probudil Alžbětu ze zadumání.

„Já,“ řekl jim císař Levontij, „jsem dopoledne kněz, ale odpoledne jsem císař nad třemi tisíci králů…“

Carevna velmi ráda poslouchala pohádky řeholnic, trhovkyň a jiných takových lidí.

Jenže odněkud to foukalo a dvorní dáma Kruzová přinesla pláštěnku. Alžběta se natáhla na pohovce a pozorně naslouchala.

„V jedné mojí zemi, říká jim císař Levontij, žijí lidé němí, a v druhé mojí zemi žijí lidé rohatí a zase jiní lidé – býložravci, a jiní lidé – deset sáhů velcí; a jiní lidé, půl člověka, půl psa; a jiní lidé mají šest rukou; a jiní zas mají ústa a oči ve vlasech.“

Vypravěčka seděla na podlaze uprostřed pokoje. Byla slepá a její žlutý obličej s vyteklýma očima byl mrtvý a nehybný. Ševelily se jí jen černé rty a slova vyrážela tvrdě, jako by měla v ústech štěrk.

„Ano, říká jim císař Levontij. V mé říši jsou zvířata sloni a žijí tu velbloudi a krokodýli, zvířata dravá a zvířátka salamandři.“

Alžběta se pozdvihla na loži a opřela se loktem o podušku.

Alexandr Ivanovič Šuvalov, přednosta Tajné kanceláře, který sem přijel s hlášením, si přestal v koutě šeptat s osobním lékařem Burgavem a také pozorně naslouchal, s obvyklou grimasou na zkřiveném obličeji.

„Mám palác postavený z čistého zlata,“ pokračovala vypravěčka. „A v tom paláci já obědvám; a se mnou obědvá sto carů, deset patriarchů, dvanáct metropolitů, čtyřicet biskupů, sto jáhnů, tři sta králů, tři sta knížat; a kuchyni mi řídí a jídlem zásobují dva carové a dva králové. A pepře se při mém obědě a večeři spotřebuje po čtyřech bečkách.“

Alžběta opět položila hlavu na podušku, ale pořád jí něco vadilo; prachová poduška se jí zdála tvrdá jako slova vypravěčky, sypající se z jejího dutého hrdla jako úlomky buližníku.

„Mám ptáka, jeho jméno je noh; staví si hnízdo na patnácti stromech.“

Alžběta chtěla poslouchat, ale s její poduškou se stalo něco nepochopitelného. Carevna sáhla pod podušku, ale vytrhla ruku, jako by ji uštkla zmije. Šuvalov, osobní lékař a dvorní dáma Kruzová se vrhli k Alžbětě, která se chvěla na celém těle. Carevna seděla na divaně a s hrůzou hleděla na podušku, zdálo se jí, že se hýbe, že se chystá spadnout z divanu a doplazit se jako had doprostřed pokoje k slepé vypravěčce, dívající se zapadlýma prázdnýma očima do prázdného prostoru.

„Mám hory a v těch horách žijí červi…“

Šuvalov rychle strhl podušku a sklonil se nad zvláštní věcí, zabalenou do papíru, pomalovaného červenými písmeny. Opatrně vzal balíček do obou rukou a odnesl jej k oknu, do něhož ještě nakukoval rezatý den, rozšlehaný mokrým sněhem.

Tvář představeného Tajné kanceláře se zlověstně zkrabatila a stáhla se do obvyklé grimasy.

Burgav a Šuvalov rozbalili balíček, z něhož vypadl na zem jakýsi kořen, podobný klubku hadů. V jeho záhybech byly nastrkány tvrdé, šedé chlupy, jako by to bylo vše, co zůstalo z člověka, udušeného hadem. Lékař zdvihl z podlahy zamotané klubko chlupů a prohlížel je u světla.

„Bílý medvěd…,“ prohlásil.

„Berúni!“ spráskla ruce dvorní dáma Kruzová. „Ti mají bílého medvěda!“ A znovu se vrhla k Alžbětě, která v hluboké mdlobě klesla zpátky na divan.

Slepá umlkla. Alexandr Šuvalov popadl balíček a rychle vyšel z pokoje. Po celém paláci bouchaly dveře. Kruzová, perské nevolnice, komorné a doktor Burgav zdvihli těžkou panovnici z divanu a nesli ji do ložnice. Pak zase všechno utichlo, jen mokrý sníh šlehal do slzících oken.

Slepá seděla dál uprostřed pokoje na podlaze. Její obličej se podobal masce. Byla ve své černé říze nehybná. A tichým hlasem, ke všemu lhostejným tak, jako bylo ke všemu lhostejné její nevidoucí oko, znova začala:

„Mám hory a v těch horách žijí červi…“

XV

Neklid starého Timofejiče

Timofejič nemohl pochopit, co se to poslední týden děje se Stěpanem.

„Co se, Stěpuško, pořád tak cukáš, hned dozadu, hned na stranu, zrovna jak divokej kůň…,“ zavolal na Stěpana, když viděl, jak přespříliš pečlivě čistí ostroh a hned nato zas celý dlouhý den na nic ani nesáhne, jen se převaluje pod svahem ze strany na stranu a mlčí.

„Bolí tě něco, Stěpo?…“

Avšak Stěpan odháněl starce, ba slíbil, že mu dá záhlavec, jestli ho nenechá na pokoji.

Timofejič ho tedy nechal. Měl kromě Stěpana ještě jinou starost. Svěřil se s ní komisaři, který občas přijížděl do zoologické zahrady. Avšak Němec na něho pohlédl olověnýma očima a zeptal se ho, jestli on, starý trouba, ví, co je to rána plochou šavlí. Timofejič věděl, co to je rána plochou šavlí, protože komisař při poslední návštěvě vlastnoručně zbil kordem naplocho jednookého Maraduje, který se domáhal propuštění do výslužby.

Když Timofejič sedával večer s Asatijem vedle kádě, zkusil vyložit vrchnímu dozorci slonů, že on, Timofejič, je kormidelník a že celý svůj život plul po mořích. Zná v nich každou mělčinu a i při té nejhroznější bouři by si troufal bezvadně proplout třeba i s carevninou lodí. Ale to je, čert ví proč, zavezli na carevnin rozkaz do Petrohradu. Medvěda si přece přivezli z Malého Berúnu prostě proto, že jim bylo líto rozloučit se s ním; společně truchlili, společně třeli bídu… Ale nikdo z nich nikdy nevodil medvěda po světě. Nejsou žádní šaškové-medvědáři, ale mořeplavci, a můžou se plavit ihned kamkoli, třeba do Norska. Avšak dělat šaška, s tím nesouhlasí, a berúnský oděv si už nikdy víc neobleče. To u nich v Mezeni byl dříve šašek, voják Susakim, takový omezený člověk… No, a co z toho tu bude mít Váňuška? Je dítě nerozumné, naučí se tu jen pít kořalku z kádě.

Asatij vzdychal, přikyvoval, pomlaskával a upíjel vodku. A s první večerní hvězdou odcházel do svého příbytku. Timofejič šel také do své komory, kde zastal již spícího Stěpana. Poslední přicházel Váňucha. Každý večer se ztrácel, našel si dokonce způsob, jak se dostat ven dírou, kterou objevil v plotě. I tady chtěl jako na Malém Berúně vybít sílu a neklid v šíleném běhu, ale v carském hlavním městě neměl rozběh. Ať se obrátil kam chtěl, všude byli lidé, zdi, ohrady, překážky… Váňucha bloumal na břehu říčky, a jakmile v dálce zpozoroval, že se blíží hlídka, prolézal dírou nazpět a vracel se na ostroh, když už Timofejič, Stěpan a medvěd Savka spali.

Toho dne, kdy hlídači zvěře šli k tržnici podívat se na projíždějící carevnu, řekl konečně Stěpan Timofejičovi o tajemné ženě v pláštěnce, která mu slíbila vrátit Nastasju, ba udělat to tak, že k němu sama přijde na medvědí ostroh. Avšak dny ubíhaly a nepřicházela ani Nastasja, ani čarodějnice v pláštěnce. Když Timofejič uslyšel o medvědí srsti, kterou jí Stěpan sebral do uzlíčku, znepokojil se a začal hledat dýmku v záňadří a po kapsách. Pak se rozhlédl v komoře, ani nablízku nikdo nebyl. Váňucha šel krmit medvěda; vítr tiskl na okénko chomáče mokrého sněhu.

„Kdy říkáš, že tady byla?“

„Už před osmi dny.“

„Tak tak. Byla tu a zmizela? Tu srst si nebrala pro Nastasju. Ach, to jsou čáry, jen abysme se nedočkali nějakýho neštěstí! Tady není pustina jako na Berúnu. Stáhnou tu z tebe kůži jedna dvě.“

„Uteču,“ řekl Stěpan a díval se někam daleko za Timofejiče. „Copak tu budu věčně žít?… Namoutěduši…“

„Pšt!“ zamával rukama staroch a znova se díval po koutech a pod lavice. „Není ti líto hlavy? Ty jsi ale!“

„Uteču!“ vykřikl Stěpan a zaskřípí zuby. „Třeba zase na ten Berún.“

Timofejič zavřel oči, zacpal si rukama uši a vysíleně klesl na lavici. Když zase otevřel červená víčka, Stěpan už vedle něho nebyl. Timofejič ještě více poklesl na duchu, bál se o Stěpana, ale ještě více se trápil nejasnou starostí o ženu v pláštěnce, která potřebovala Savkovu srst, kdoví nač.

XVI

Vojáci vnikají na medvědí ostroh

Stěpan šel k rybníku, sedl si pod svah a mlčky pozoroval, jak medvěd žere Váňuchovi z ruky chleba. A Timofejič si oblékl služební kaftan a běžel hledat Asatije, aby se s ním podělil o své nové trápení.

Asatij stál u sloních baráků, kde se sloni vrtěli kolem kádě, do níž položili drsné choboty. Protože byla nepohoda, rozhodl se krotitel slonů, že je napojí vodkou, a Chivané ji nosili ze sklepa a lili ji do sloní kádě. A když sloni pomalu vrávorali do baráků, sedl si Timofejič vedle Asatije na špalek, válející se pod střechou kůlny.

„Zatímco jsme se flákali na tom ostrově, odešla mu tady žena. Měla bratra, ale ten umřel; Stěpan se nevracel… A tak si našla jinýho muže, jmenuje se Nejelov. Neslyšel jsi o něm něco?“

Avšak Asatij neslyšel, třebaže bylo vidět, že velmi cítí se Stěpanem, neboť vzdychal a pomlaskával tuze horlivě. Jenže brzo přestal pomlaskávat, jak byl překvapen ženou v pláštěnce, která přišla do zoologické zahrady pro medvědí srst. Na jaké hrozné čáry ji mohla potřebovat? Pro koho a na koho chtěla přivolat zármutek? Asatij věděl, že velkomožní uchazeči o carskou přízeň jsou tady v Petrohradě právě tak chamtiví jako v rezidencích jiných panovníků; a že tady jako tam se kuly tajné pikle, tekla lidská krev a používala se záhadná kouzla. V předtuše něčeho nedobrého hleděl Asatij smutně na Timofejiče a jeho černé oči unaveně hleděly z bezvousého vrásčitého obličeje. Pak odešel nahoru domů ke klidnému spánku v nepřívětivém Petrohradě, kde není léto a letní noci se podobají neduživému svítání ve zvěřinci v Persii, v němž Asatij vyrostl.

Avšak této noci nebylo Asatijovi dopřáno klidného spánku. Vrchní dozorce slonů se vrtěl na matracích a neustále měl pocit, že musí vyskočit a probudit své pomocníky: zdálo se mu, že zlí sloni bourají baráky. I nějaký zpěv slyšel Asatij; nebyla to opilá píseň jednookého Jevmena, ale něco jiného, co při nejlepší vůli ve spánku nerozpoznal.

A skutečně, tato noc byla podivná.

Vojáci, poslaní Šuvalovem z Tajné kanceláře, dlouho bušili do vrat, než probudili stráž, a zle se dobývali na medvědí ostroh. Spícím mužům se v rozespalosti zdálo, že lední medvěd zase hlomozí v chodbičce a kolem chaty na Malém Berúně. Stěpan hmatal ze zvyku po dřevci vedle lavice, ale když si promnul spánkem zalepené oči, spatřil služební kabátec se šňůrami, pověšený na hřebíku v koutě, a hrábě, kterými čistil medvědí ostroh. Zvířata, probuzená rámusením vojáků, hlučela a Váňucha už vrávoral ke dveřím, aby se podíval, co se to tam přihodilo.

Když Váňucha odsunul závoru na dveřích, vojáci vyrazili proti němu, jako by před nimi nestál člověk, ale prázdný prostor. Podrazili mu nohy, v komoře odhodili do kouta Stěpana, který už také vstal, a Timofejiče stáhli za nohy z lavice. Potom se začali hrabat v bedně a vytahovali z ní věci, jeden strhl Timofejičovi s prstu jeho olověný solovecký prstýnek, který Timofejič nosil celý život. Vojáci jim vyhrožovali všelijakými hroznými věcmi: „No počkejte! Oni vám ukážou! Zmáčknou vás, vy čarodějníci, do chomoutů s kleštěmi…“

„Pověsí vás na provaz, aby viděli, kdo z vás nejvíc váží.“

„Pohladí vás proti srsti…“

„Zkroutí vás jako duhu, aby vám to šlo k duhu.“

„Člověče!“ zkusil Timofejič obrátit se k jednomu vojákovi, který se zdál velitelem: jeho společníci ho jmenovali Buchtějem. „Člověče!“

„Mlčet!“ vyštěkl Buchtěj. „Nebudu tu s tebou tlachat! Oblíkej se! Mám tě snad dovíst před hraběte bez kalhot?“

Muži se tedy oblékli a vyšli s vojáky ven. Vítr, který celý den řádil v hlavním městě, odlétl kroužit a vrtět se po nedohledných prostorách ruské říše, řízené Alžbětou, dcerou Petra I. Nad pevností, nad palácem Tajné kanceláře, kde trůnil Alexandr Šuvalov, bylo už zdáli vidět na sotva se rozbřeskujícím nebi anděla Petropavelské zvonice, která tu čněla jak lodní stožár.

XVII

Prapor jde dál a dál

A Nastasja zatím byla tou dobou daleko.

Ženijní prapor se v pochodovém útvaru dlouho vlekl po hlavních silnicích nekonečné Rusi, označených milníky. Zahalen v mracích prachu, šel prapor po ukrajinské stepi, a když slunce zapadalo, belhali se vojáci, jak kdo mohl, ale stále ještě zpívali vojenské písně o dělu, o Turkovi a o deštivém dni, který připadl na sobotu. Vědra v obozu řinčela, koně ržáli, když cítili blížící se noc, pastviště a napajedlo.

Na sklonku padesátého dne se vpředu objevila špičatá věž. Zde, od Černigova, začínala už Ukrajina, ale prapor měl před sebou ještě stále dlouhou cestu pěšky i v sedle po rozpálených silnicích. Prapor prošel městem s týmiž písněmi a rozbil tábor pod náspem hned u řeky.

Spoutaní koně se rozběhli po louce, zahalené horkým dýmem z rotních kotlů. Lidé z města se dívali, jak vojenští kuchaři míchají lopatami polní jídlo.

Ze seržantského vozu, krytého pruhovanou plachtou, vystoupila Nastasja. Sešla k řece a opláchla si obličej. Měla červenou sukni a modrý šátek s chrpami. V tomto oděvu se podobala cikánce, když rychle vzhlédla a ruměnec prosvítal jejím snědým obličejem. Bosé děti za ní utíkaly a křičely:

„Cikánko! Cikánko! Cikánko!“

Nastasja chtěla hledat šťovík na louce, ale vrátila se do vozu a lehla si na načechrané seno, pokryté novou rohoží. Ležela a dívala se skulinami v plachtě, jak se nebe rozsvěcuje, hvězda za hvězdou. Brzo se celé nebe zatřpytilo jasnými jiskérkami a shon u rotních kotlů utichl.

Nastasja zavřela oči a zdálo se jí, že vidí Stěpana. Nepochybovala o tom, že Stěpan zahynul v Ledovém moři už před sedmi lety, a teď se jí zdálo, že se dopolou těla vysunul z prosekané díry v ledu, s ledovými střechýly v plnovousu.

Praporní pes se schoulil pod seržantský vůz, v němž ležela Nastasja, ve spaní zařinčel řetězem a Nastasja zase otevřela oči.

Od řeky se táhla mlha. Krátká letní noc se chýlila k ránu. Nastasja již neusnula a opět pozorovala, jak zelené hvězdy už začínají na nebi blednout, jak procitlý den zhasíná jednu po druhé.

XVIII

Útěk

Vojáci vedli zajaté kolem ohrad a klecí. Pštros je provázel pozorným pohledem, s hlavou vystrčenou nad tyčkovou ohradu. Opičky visely v řadě na mřížích a dívaly se z klece za nimi. Proti barákům slonů bylo bláto hluboce rozryto těžkýma sloníma nohama a chodci musili jít po jednom až pod okapy, kde se v různých tóninách dorozumívaly tající kapky, padající ze střechy.

„Stůj!“ vykřikl náhle Buchtěj.

Oddíl se zastavil a Buchtěj začichal do vzduchu.

Jako v každé zoologické zahradě to tu čpělo trusem a zvířecím pachem.

„Co to tu máte, palírnu, nebo výčep? Tak pěkně to tu voní…“

„Člověče!“ pokusil se ho zase Timofejič oslovit, ale Buchtěj se pustil po čichu ke kádi a tady rozkázal udělat zastávku.

Na dně kádě se ve vodce, nedopité slony, třpytila předjitřní hvězda a oblaka tam přebíhala po jasném azuru. Buchtěj jen hekl a vytáhl z holínky dřevěnou lžíci. Zabral s ní ode dna, napil se a zase hekl. Tu i ostatní sáhli do holínek a také nabírali a polykali vodku a také hekali.

Zajatci stáli vedle a mlčky se dívali, jak pět vojáků carské gardy stálo v kruhu kolem kádě, aby jí dobyli, ne-li útokem, pak třeba jen obléháním.

Vojáci stačili už do sebe vlít po deseti lžících silného sloního vína, ale na dně kádě se stále ještě třpytila hvězda. Tak se tedy pořád horlivěji nahýbali nad kádí a pili, ani se nenarovnali, se skloněnou hlavou. A „Berúni“ stáli a přešlapovali, až se konečně Váňucha první vzpamatoval. Zatahal Timofejiče a Stěpana za šňůrky komisních kabátců a ti mlčky, beze slova, šli za ním pod okapy baráků, ve stínu plotů, zadem za ohradami. Přišli až k záchodku, kde spal Jevmen Maraduj, prolezli dírou, o níž věděl jen Váňucha, utíkali podél plotu, až se dostali k Fontance. A teprve když už se po břiše proplazili pod Simeonovský most, zaslechli za sebou poplašený křik.

Po zoologické zahradě běhali v šerém rozbřesku lidé s lucernami. Vojáci rázem vystřízlivěli. Zuřivě nadávali z plna hrdla na všechno na světě i na svůj vojenský osud. A v odpověď jim kašlaly opice, i zajíc křičel jak podvržené dítě. Asatij, vrchní dozorce slonů, vystrčil hlavu v turbanu ze svého podkroví. Smutně hleděl na pobíhající vojáky, kteří nešetří mírného snu lidí, ani lehkého spánku zvěře, trápené v klecích.

XIX

Timofejič spadl do příkopu

„Berúni“ šli nazdařbůh, jen aby se dostali dál od prokletého místa s Buchtějem, s Tajnou kanceláří a s komisařem, který Timofejičovi slíbil výprask šavlí naplocho. Uprchlíci minuli Simeonovský most a šli podél sléváren.

Město se již probouzelo. Městský pohodný projel kolem nich s psí károu na lov. Po břehu šli do města nádeníci. Skupina vězňů šla v řinčících okovech na trh pro almužnu. Na Pískách se rozhořívaly červánky a rozhazovaly po nebi měděné chvosty.

„Kam teď půjdem?“ mumlal rozpačitě Timofejič, ale kroky nezpomalil.

„Sťopo, co budeme dělat?…“

„Skočíme tu do řeky, přivážeme se všichni k jednomu kameni a společně se utopíme.“

Timofejič se zastavil, otevřel ústa a zadíval se upřeně na Stěpana. Pak si zlostně odplivl a znova začvachtal podkovanými botami po nevyschlém blátě.

„A co na Berún… Tam Buchtěj, nedosáhne… Vidíš, jen berúnský šaty jsme si na ostrohu zapomněli… No, dobrá! Ať si do nich oblíknou zas jiný hlupáky.“

A Stěpan se ohlédl, aby se na rozloučenou podíval tím směrem, kde asi jsou vojáci už úplně zjančeni hledáním zajatců, kteří zmizeli, jako by se do země propadli.

Uprchlíci přidávali do kroku kolem roztroušených hliněných chýšek, podél plotů zelinářských zahrad se zčernalými strašáky.

„Ať si posadí na ostroh tady toho strašáka místo mě,“ kývl Stěpan hlavou k zahradám. „Pěkně si to vymysleli… našli si zábavu…“

Timofejič se utrmácel a ztěžka dýchal, statečně však šlapal dále v blátě komisními botami podbitými železem.

„Tady, můj milej, nejde o strašáka. Slyšel jsi už o Tajný kanceláři?“

„Slyšel,“ odsekl mu Stěpan.

„Tak teda mlč.“

„A co je to za Tajnou kancelář?“ obrátil se k němu Váňucha.

„Pšt…,“ zarazil ho Timofejič a ulekaně se podíval přes plot. „Ale, Tajná kancelář,“ zachraptěl, „je takovej dům. Tam našince věší na háky, otloukají ho holema, švihají knutama, vyklepávají nás, jestli máme pevnou kůži. Rozumíš?“

„Rozumím,“ odpověděl Váňucha a zastavil se, natáhl hlavu a přimhouřil oči. „Hele,“ ukázal prstem.

Daleko vpředu – jen bystrý zrak mořeplavce to mohl zahlédnout – byla cesta přehrazena závorami a nějací lidé na koních tam přejížděli vedle domku u cesty. Muži překročili proutěný plot a pustili se po řádkách a cestičkách, aby hlídku obešli. Dlouho tak bloudili, až už přestaly zahrady i pěšiny a pod nohama se jim leskla jen bažinatá louka, ale pořád ještě se neodvažovali vrátit se zase na silnici. Slunce je oslňovalo, pot prosakoval vlhkou košilí, z krtin stoupala pára. Spoutaný kůň s dlouhou převislou hřívou stál nepohnutě, jako by na ně čekal. Pak směšně uskočil a zmizel za lesíkem.

Lesíky se objevovaly stále častěji. Šlo se lehčeji: bažina zůstala za nimi; země vysýchala pod hřejícím sluncem, které se zjevně točilo doprava. V dáli se jako dlouhé, nebělené prostěradlo zase vlnila silnice. Váňucha se Stěpanem šli pozadu a rmoutili se pro Savku. Timofejič mlčky táhl boty po pokosené trávě, a když konečně došli k silnici, překročil příkop, ale uklouzl, skulil se dolů a přimáčkl tu jakousi hromádku kostí, která zařvala z plna hrdla.

XX

Podivné setkání

Timofejič, Stěpan a Váňucha stáli bez hnutí jako strašáci v zahradách a vyvalenýma očima hleděli na človíčka, jehož Timofejič přimáčkl a jemuž sletěla s rezaté hlavy roztrhaná čepice s ušima. Potom zase on stál před nimi v dlouhém zabláceném kaftanu, se špinavým obličejem, na nějž mu šlápla Timofejičova zablácená bota. Rezatý človíček se třásl na celém neduživém tělíčku. Zaclonil si rukou oči, druhou se oháněl a šeptal:

„Odejdi! Odejdi! Přízraku! Odejdi!…“

„Sjomuško! Semjone Pafnutiči! To jsi ty, můj milej?“

A Timofejič, který se už vzpamatoval, popadl celého vygoreckého lodníka do námořnického objetí, ale ten se vzpíral, vytrhoval a křičel:

„Odejdi, ďáble! Odejdi!…“

Avšak Timofejič Semjona Pafnutiče nepouštěl a pořád tiskl jeho rezatou hlavu ke svému zelenému kabátu, divil se a měl radost z toho neočekávaného setkání. Stěpan a Váňucha se řehtali, když viděli nožičky vygoreckého lodníka v lýkových střevících, jak jimi mrská, jako by se mu chodidla smažila na rozžhaveném pekáči. Semjon Pafnutič se konečně vysílil a přestal se třepat, nadechl se a podíval se Timofejičovi do obličeje.

„Řekni, jsi to ty doopravdy, nebo se mi to jen zdá?“

„Jsem to já, doopravdy Sjomuško, nezdá se ti to! Mám jen kabát zelenej, ale obličej a kůže jsou mý vlastní.“

„Ty lžeš,“ nedůvěřivě mumlal Semjon Pafnutič.

„Tu to máš! Jakživ jsem nelhal.“

„Odkud jste spadli ke mně do příkopu? A to ještě když jsem spal?…“

„Ech, můj milej, vypravování by trvalo dlouho; zachraňujeme si život.“

„Rozumí-ím,“ protáhl Semjon Pafnutič a podíval se kolem sebe.

Vůkol bylo pusto. Silnice, rozříznutá hlubokou kolejí, vybíhala na pahrbek, vesele se odtud kutálela dolů, zahýbala nalevo, obracela se napravo a ztrácela se vpředu. Vzadu již nebylo vidět ani zvonice s dlouhými protáhlými šíjemi, ani skřípající rumpály, nakloněné nad studněmi.

„Rozumím,“ opakoval Semjon Pafnutič. „No, a kam teď míříte?“

„Kam?“ Timofejič pohlédl na Váňuchu a Stěpana. „A kam jde tahle silnice?“

„Silnice jde po slunci, k městečku Olonci,“ odpověděl Semjon Pafnutič.

„A odtud kam chceš: jestli chceš na řeku Vyg a jestli chceš za švédskou hranici, kde se stejská až k pranici. A tam je takovejch brachů uprchlíků jako vy moc.“

„A co ty, Sjomuško, kam ty jdeš?“

Avšak Semjon Pafnutič rozvazoval uzel na opasku a přeslechl Timofejičovu otázku.

„Nebydlíš přece tady v tom příkopu!“

„Jdu domů,“ vyhýbavě odpověděl Semjon Pafnutič. Ale pak si na něco vzpomněl a najednou dodal:

„Jdu k Vygu. Letím, utíkám a život si zachraňuju.“

A Semjon Pafnutič si přepásával kaftan.

„Rozumí-ím,“ protáhl nyní zase Timofejič.

„No, brachu, vidím, že jsi na tom zrovna tak jako my,“ plácl Stěpan Semjona Pafnutiče do ramene.

„Frrr,“ odskočil od něho Semjon Pafnutič, který už na lodi hleděl být od Stěpana co nejdál.

„Co je ti?“ otázal se zamračeně Stěpan, ale Semjon neodpověděl a vlezl pro něco do příkopu.

Vylezl zase, očistil se, narazil si na hlavu rozedranou čepici a zdvihl se země prut. Slavnostně pohlédl na Timofejiče, Stěpana a Váňuchu a pronesl:

„Místa tato jsou nesytná, nebohatá a náramně neklidná… Poplavem?“

„Poplavem!“ přikývl Timofejič.

Semjon Pafnutič se zatahal zablácenými prsty za rezatý pramen vousů a brouzdal se ještě nevyschlým okrajem cesty. Za ním čvachtali husím pochodem ostatní – z vršíčku do úvozu, z rokličky na kopeček, dále od míst, která jim podle vyjádření Semjona Pafnutiče neslibovala ani sytost, ani blahobyt, ani klid.

XXI

Vyprávění Semjona Pafnutiče o tom, co se mu přihodilo v Petrohradě

Silnice, kterou se uprchlíci stále více vzdalovali od hlavního města, byla toho dne naštěstí liduprázdná a odnikud nebylo slyšet hrčení vozu ani řinčení špatně přivázaného vědra pod vozem. Uprchlíci kráčeli po cestě za bílého dne jako za noci, ani chodec, ani žádný jezdec je nepředehnal a nikdo nešel proti nim. Váňuchu a Stěpana omrzelo táhnout se za Timofejičem v jeho vyšlapané stopě, a proto ho daleko předběhli, chvilkami se zastavili, aby počkali na své, ne příliš hbité společníky. A Timofejič šel vedle Semjona Pafnutiče po oschlé silnici, vyptával se ho na Nikodima a svěřoval se mu tak, jako vloni se svými nešťastnými událostmi: Semjon Pafnutič klopýtal v lýkových střevících o šosatý kabát, pošvihával prutem a soucitně Timofejičovi přitakával. Vygorecký lodník necítil loňskou nepřízeň k starému rybáři. Ti tři byli zrovna tak pronásledovaní carskou vrchností jako on. A jejich utrpení, i to, že Timofejič nechtěl dělat na stará kolena šaška, obměkčilo srdce obvykle neúprosného Semjona Pafnutiče.

„To jsou věci!“ popadl se za rozedranou čepici, když Timofejič skončil své vyprávění: „To jsou věci! Přijdeš o rozum, až ti povím o čepici a o tom, co v ní bylo.“

Sundal s hlavy čepici a vrazil ji Timofejičovi do rukou. Ten ji obracel v rukou:

„No, čepec to zrovna bohatej není… Říkám, že to není bojarská čepička.“

„Čepička?“ vykřikl Semjon Pafnutič. „O čepičce není řeč… V tý čepičce jsem měl zašito tolik zlaťáků a stříbrňáků, že jsem pod tou čepičkou sotva unesl hlavu! Pořád se mi nakláněla buď dozadu, nebo zas na stranu.“

„Ale jdi!“ divil se Timofejič.

„Já bych byl tu čapku nedal snad ani za tři sta rublů!“

„Podívejme se!“ nepřestával se divit Timofejič.

„Jo, já bych byl tu čapku nevyměnil… nevyměnil bych ji… ani za nic bych ji byl nevyměnil!“ křičel stále více se rozohňující Semjon Pafnutič.

„To znamená, že ta čapka měla nádivku,“ poznamenal smutně Timofejič a vracel Semjonu Pafnutičovi opelichanou a jakoby psy rozsápanou sobí čepici, které říkal čepička.

„No, já bych! No, já bych!…“ zuřil dále prostovlasý Semjon Pafnutič, ale když měl zas v rukou čepici, kterou mu Timofejič vrátil, zmuchlal ji, pohlédl na ni vyčítavě a zase si ji narazil na hlavu.

Čepice byla teď lehká a hlava vygoreckého lodníka už přebolela od těžkých rublíků a zlaťáků. Zato bolelo Semjona Pafnutiče srdce, protože se dostal do šlamastyky a že obecní penízky teď byly fuč a že je to hrozná ostuda na celé Vygorecko. To znamená, že ta čepička s takovou nádivkou nebyla pro něj, pro Semjona Pafnutiče šitá.

„Jsem hlupák, hlupák,“ vyčítal si. „Řečí má jeden za celej rubl, ale rozumu ani za pěťáček. Vygoreckej starosta mi řekl: ‚Heleď Sjomko, ty jsi pruďas, kdyby něco, tak se do toho nemíchej, ať se děje co se děje, drž jazyk za zubama a vůbec dělej ze sebe němýho.‘ Jo, pozdě jsem si vzpomněl na jeho rozkaz. Oni tady v Petrohradě zavřeli našeho zástupce a náš obchodní starosta mě poslal do hlavního města, abych vypátral, jestli by nešlo osvobodit ho, a jaký úklady nám tu ještě strojej. Peníze jsem si teda zašil do čepice, abych někomu něco podstrčil, podplatil, koho bude potřeba. Peněz jsem měl hodně, vrchnost je přece všelijaká: ta malá je skromná, spokojí se i s rublíčkem, ale nějakej ten vyvrhel nehne prstem ani za tři sta rublů. Víš, byl jsem v hlavním městě prvně… No, měli místo mě poslat Nikodima, od toho je taky správce, ale tudle člověk… Jenže nemoh odejít ze Sumy; připravuje tam loď k plavbě na Novou zem. Tak poslali mě. Přijel jsem, našel si byt, vlez jsem semhle támhle, ale všecko marný; jeden odjel na Dolní Volhu nakládat obilí na lodi, druhej byl zavřenej zároveň s naším zástupcem, třetí je bůhvíkde na útěku. Chodím sem a tam, držím si čepici proti větru a myslím si, je těžká, vítr mi ji nesfoukne, ale nějakej ten darebák by mi ji vyfouknout moh, takovejch darebáků je teď všude dost. No, myslím si, snad to dobře dopadne. Copak někdo dostane zálusk na takovou čepici? A pořád si na tu čepici šahám hned levicí, hned zase pravicí: jestli je čepička ještě celá, myslím si, i když cítím, jak se mi pod tou nádivkou hlava otáčí. A jak se tak včera honím sem a tam v takový nepohodě, vidím najednou hroznej zmatek, lidi utíkaj, a sami nevědí kam. Tak křičím:

‚Lidičky, kam se tak rychle ženete?‘

A oni mi odpovídaj:

‚Jdi k šípku, budem se tu s tebou bavit! Nohy ti neuschly, tak utíkej taky a uvidíš.‘

Tak jsem teda taky utíkal, a když jsem doběhl, vidím – vojsko tu stojí ve zbrani a brokátový prapory jsou rozvinutý – víš, čekají na carevnu, až pojede ve zlatým kočáře. A tak si myslím, je to za jedny peníze, podívám se, jakej má ten zlatej kočár a jaká koruna okrašluje carevniny vlasy. Aspoň budu mít co vypravovat na Vygu! Protlačil jsem se do jednoho hloučku a poslouchám, jak lidi klábosejí to i vono, ale já, to víš, mlčím a jen čepici si držím.

V tom našem hloučku se objevil bosej mužíček, úplně namol: přihnul si vínečka asi na lačnej žaludek, a byl proto náramně hlučnej. Ale i ostatní, že byla neděle, byli nachmelený. Rozvázali jazyky, melou, hubujou, jak jen kdo umí, ale já jen stojím a píšu si to za uši.

‚Za prvního panovníka, za Petra,‘ říká ten mužíček, ‚se našinci, pracující lidi, svazovali v žaláři dva jedním řetězem, ale aby tak těžký řetězy, jakejma se teď svazuje, unes jeden člověk, to jaktěživo nebylo. Ta je nějak milosrdná.‘ To myslel carevnu. ‚Já bych ji,‘ povídá, ‚za takový milosrdenství nejraději zabil kamenem. Mají štěstí, že není válka; kdyby byla vojna, nabrousil bych si šavli na ty generály!‘

A najednou říká jeden v modrým kabátě:

‚Heleďte,‘ povídá, ‚carevnin miláček, Alexej Grigorjevič Razumovskij… Přijel jednou z Malý Rusi v hrozně ubohém obleku, ale teď si chodí v samým zlatě. A celá jeho práce je, že štve psy na zajíce. Nedávno kdosi říkal před Razumovským carevně, že by se měly omezit dvorní štvanice, protože jich je moc a stojí fůru peněz ze státní pokladny. Carevna s tím souhlasila a řekla: »Ať se tedy štvanice omezej.« Ale Razumovský na to hnedka: »Jestli přikážete ten lov omezit, tak prosím Vaše Veličenstvo, aby mě propustilo od dvora.« A panovnice prej na to řekla: »A proč bysme je vlastně omezovali, můžou prej bejt ještě častější…«‘

Jak to tak vypravuje, jeden z našeho hloučku mu přitakává:

‚Proto,‘ říká, ‚se i naše drahý Rusko tak rozvrátilo. Odkud přišli ti, co nám vládnou? Carevna si jen jezdí a baví se. Ne aby jela na ministerstvo a pracovala, to si jen pořád jezdí na lov a na maškarní bály. Támhle na operu se utratilo sedumdesát tisíc rublů. Když se chtěla dostat na ruskej trůn, obelstila všechny jako liška, že jo, a teď se na nikoho nechce ani podívat. Proto ji lidi nemaj rádi a ona prej se taky pořád hrozně bojí lidí a žije neustále v strachu. A ten její následníček, Petr Fjodorovič, je zrovna takovej strašpytel. Nedávno jel na koni okolo vojenskejch baráků, zrovna když vojáci cvičili střelbu; a on se prej tý střelby tak polekal, že zakázal, aby se střílelo, když jede okolo.‘

Sevřel jsem svou čepici oběma rukama a všechno to poslouchám; no, myslím si, to jsou pěkný věci v tom našem Rusku. A ten bosej mužíček najednou začne hulákat:

‚Já bych vzal pět kanónů,‘ říká, ‚a střelil bych do ní. Jen aby bylo po ní!‘

A jak to dořekl, najednou slyším: ‚Chyť ho! Drž ho!‘ Moji hovorný sousedi se rozprchli na všechny strany, bosej mužíček se taky náramně rychle odplazil po štyrech a zmizel v nějaký jámě. Pustil jsem se taky za nima, chytil jsem rukama kožich i kaftan a utíkám, ale proti mně jede jezdec a mává praporkem. Nevěděl jsem kudy kam; bezradně jsem pobíhal a čepice mi upadla na zem. Sehnu se pro čepici, a v tom mě někdo chytil za límec: ‚Tady je,‘ říká, ‚tebe potřebuju! Ty jsi velezrádce a na takový já mám listinu.‘

Narazil jsem si čepici, držím ji jednou rukou a druhou ukazuju, že jsem němej a že neumím ani mluvit, a jen tak trošku pomekávám. Ale on mě mezitím zatáhnul do nějakého dvora a tam vyrazili ještě dva a nějaká ženská. A ta ženská křičí:

‚Bijte ho, co se na něj budete koukat, já už ho dávno znám!‘

No a jeden z nich mě praštil do hlavy, až se mi v očích zajiskřilo a čepice mi podruhý spadla na zem. Já docela zapomněl, že jsem němej, a říkám:

‚Lidičky zlatý, pročpak mě tak bijete?‘

A on mi na to:

‚To máš prozatím závdavek. Ty,‘ říká, ‚strojíš úklady proti carevně. Zouvej boty. Vy míváte v botách vždycky tajný, zlodějský psaníčka.‘

Zul jsem boty a von je hodil tý ženský:

‚Vodnes je, Malaňo, do komory a podívej se, jestli v nich nejsou nějaký zlodějský psaníčka.‘

‚Proč, lidičky, do komůrky, vždyť je snad můžeš prohlídnout na dvoře, není přece noc!‘

Ale on na mý slova nic nedal.

‚Teď si hezky slíkni kožich,‘ říká. ‚Vy míváte i pod kožichem psaníčka.‘

Sundal jsem tedy i svůj ovčí kožich; on ho zase hodil Malaně.

‚Podívej se hned taky do kožichu.‘

A teď jsem si vzpomněl na čepici, táhnu se k ní a myslím si; čert vem boty i kožich, jen když mi zůstane čepice… Ale ten můj trapič to zpozoroval, zdvihnul se země čepici a div nevomdlel, když ji v pravici potěžkal.

‚Aha!‘ říká, ‚to je ono!‘

Vytáhl z opasku nožík a v mžiku rozříz mou čepici. A z tý se začaly sypat zlaťáky a stříbrňáky…

‚To jsou nakradený, falešný peníze a to se tak nesmí nechat!‘ křičel.

Zatím se ta Malaňa vrátila z komůrky a říká, že mám v kožichu i v botách hromadu zlodějských psaníček.

‚No,‘ obrátil se ke mně muž. ‚Nemůžu ti vydat ani boty, ani kožich, protože to jsou důkazy proti tobě; vem si jen čepici.‘

Hodil mi vykuchanou čepici a tyhle mizerný střevíce s onucema, co na mně vidíš…

‚Tak,‘ říká, ‚a teď se obuj a jdeme.‘

‚Kampak, holoubku, to půjdeme,‘ ptám se.

‚To uvidíš,‘ říká, ‚odkaď jsi?‘

‚Z Povenecka,‘ odpovídám mu.

‚Nejsi ty odpadlík?‘ ptá se. ‚No jo, mě neoklameš; hned vidím, že jsi odpadlík.‘

Ved mě, ale už se smrákalo, a počasí hrozný! Vánice mi hází kabátek pod nohy. Přived mě k mejtu, se stráží si pošeptal – pšpšpš – a doved mě za mejto. Kam mě, ty trapiči, vedeš, myslím si, a za co mě stihlo takový neštěstí?

‚Pusť mě, holoubku, v pokoji,‘ prosím ho, ‚co je ti do mě?‘

On se na mě tak divně podívá:

‚No, dobrá. Já ti to odpustím. Jen se už nikdy takovejma věcma nezabejvej. Tak jdi a neohlížej se. A jestli si usmyslíš vrátit se do města, tak tě hned u kterejchkoli závor chytnou a já nebudu koukat na to, že jsi z Povenecka, a rozkážu, aby tě potrestali smrtí.‘

To jsou věci!“ zavrtěl hlavou na ukončení Semjon Pafnutič a znova si sáhl na čepici.

XXII

Pronásledování

Dusot, ozývající se od města, vzbudil pozornost poutníků. Timofejič křikl na Stěpana a Váňuchu, kteří byli napřed, a když přiběhli, bylo už jasné, že několik koní kluše po oschlé silnici. Uprchlíci, zachraňující si život, zmateně na sebe pohlédli a nevěděli, kam se schovat, za co se chytit. Příkop, jímž byla až dosud vroubena silnice, skončil. Rovná bažinatá louka se prostírala daleko široko po celém obzoru. Avšak vpředu bylo vidět most, kam se všichni čtyři uprchlíci vrhli jako na povel.

Bílý můstek, dešti a časem ještě nezčernalý, stál na nasmolených sloupech a klenul se nad kalným bublavým potůčkem, jako ten na ostrově Malém Berúnu. Neuplynul ještě ani rok, co odtamtud vysvobodili své duše, a vida, teď zase slyší stejné bublání, stejný zalykající se zvuk, v němž každé léto lovili zprávu o brzké záchraně.

Pod mostem bylo vlhko a stín. Přitiskli se tu k jakési poloshnilé ohradě, kterou byl bůhvíproč zabedněn svah na břehu. Ve všech čtyřech prsou bušila srdce jako kopyta koní přibližujících se pronásledovatelů. Za okamžik se most roztřásl, jako by hrozil sesutím. Nato zadusala koňská kopyta, jako když se sype hrách na cestu, a zanikla v dáli. Váňucha vystrčil hlavu a zahlédl bílé stuhy na dragounských kloboucích a modré pláště s červenými límci.

„Bože, buď milostiv našim duším,“ mumlal bledý Semjon Pafnutič, kterému okamžitě zkřehlo celé tělo pod lehkým kaftanem i nohy, obuté do promočených lýkových střevíců.

„Očuchávají silnici,“ broukl Stěpan.

A znova umlkli, naslouchali šelestění trávy na březích, vrabčímu hádání na mostě nad jejich hlavami a jasnému bublání potůčku dole u nohou.

Avšak Semjonu Pafnutičovi byly tento den souzeny velké otřesy. Stál široce rozkročený a opíral se o ohradu s prutem v sevřené ruce. A když se sehnul, aby si zastrčil onuci vylezlou ze střevíce, strnul a mrazení, které mu již přecházelo, znova mu přeběhlo po zádech pod košilí jako mravenci. Dole pod nohama Semjona Pafnutiče, mezi rozbitými lýkovými střevíci, vyměněnými za holínky, trčela lidská hlava, obrovská, chundelatá, vražená obličejem do země, do třísek, do hlíny, do prachu. Semjon Pafnutič cítil, že se mu již nikdy víc nenarovnají záda a že takhle, jako skoba, bude muset od nynějška chodit po světě, jestliže přežije tyto dny, plné divných událostí a slibující ještě bůhvíjaké trápení.

Avšak Semjon Pafnutič truchlil zbytečně nad svými zkroucenými zády. Ještě se ani pořádně nerozhodl, bude-li se při chůzi na tomto světě opírat oběma rukama o berličku nebo o hůl, když se zdánlivě mrtvá hlava sama obrátila a pohlédla bělajícíma se očkama zpod převislého obočí sehnutému Semjonu Pafnutiči přímo do obličeje. Semjon Pafnutič se okamžitě narovnal a uskočil i se střevícem, z něhož teď onuce vylezla docela. A hlava zatím zívla, plivla nahoru a vyplivnutá slina se připlácla zespodu na most.

Timofejič už stál vedle Semjona Pafnutiče a nechápavě hleděl na hlavu, která dále zívala a plivala. Stěpan se díval skulinami v ohradě do otvoru, odkud hlava vykukovala. Váňucha sledoval plivance, létající vzhůru a plácající do mostu. Hlava měla vypálené znamení hanby, třebaže asi již dávno a ne docela zdařile. Pod vrstvou špíny mohl Váňucha rozeznat na červené papule pod hnědými štětinami vodnatá, nazelenalá písmena: Z L – na pravém spánku, O D – na čele a – E J na levém spánku. Tak se totiž v oněch dobách poznamenávali taškáři, zloději a podvodníci nesmazatelnými písmeny, vypalovanými na těle nebo na obličeji pro výstrahu těm, kdož se s nimi setkali.

„Zloděj,“ přečetl Váňucha nahlas.

Majitel poznamenané hlavy protáhl polovinu těla s rukama z otvoru v ohradě a vleže na zádech vyhazoval hrací kostky, chytal je zase v letu a chrastil jimi v rukou.

„To je ale šejdíř!“ vyklouzlo Timofejičovi, který byl překvapen mistrovstvím vrhcábníka, který kostičky vyhazoval se zručností jarmarečního žongléra.

Ten však ťukl naposledy kostkou do klenby mostu, chytil ji a obrátil se na břicho.

„Pojď sem!… Po tříkopejce za partii!…“

„To je ale šejdíř!“ Timofejič se obdivem div neposadil.

„Račte bejt podvodníček, vašnosti?“ ptal se Semjon Pafnutič a zlostně pohlížel na poznamenaného otrhance, který ho k smrti vylekal.

„Taškář i zloděj, abys to věděl,“ odpověděl tento.

Semjon Pafnutič zasyčel a posadil se na pařízek přímo u vody, aby si přezul střevíc, z něhož byla onuce už docela venku.

„Máte hezký byt? Nefouká tu v zimě?“ ptal se Stěpan.

„Pokoje nejsou špatný,“ odpověděl otrhanec, „hodily by se i ledasjakému vévodovi; je tu jen čoud a prach a není co dlabat.“

Stěpanovi zakručelo v břiše.

Vzpomněl si, že za celý den nevzal ještě do úst, měl však ještě tolik duchapřítomnosti, že odvětil veselému veršotepci zrovna tak krásným veršem:

„Vám zlodějům je hej: čap a lap a klec, v base se posadíš na pec.“

„Ba,“ souhlasil poznamenaný, „nemáš tabáček?“

Tu i Timofejiče bodlo u srdce. Začal hledat dýmku, ale neměl ani dýmku, ani pytlík na tabák. Zůstaly na ostrohu nebo snad i tyhle drobnosti Buchtěj vyhrabal?

Ale nájemník pod mostem měl už v ruce karty. Esa, králové i spodci se mu v prstech rozprostřeli do vějíře, rozvili se jako páví ocas a jako na rozkaz se opět s šustotem složili a schovali v tiché kládě. Poznamenaná hlava byla ochotna hrát jakoukoli hru: dardu, hromádky, mariáš, cvika, oko, barvy nebo třeba dudáka.

„Karty jsou seříznutý a tužkou počmárnutý…,“ zazpíval mu Stěpan ze zlodějské písničky.

A najednou esa a trumfy, dvojky a trojky, zelené, žaludy a kule ještě před chvílí se kmitající v živém tanci v rukou poznamenaného, byly polekaně odhozeny stranou a všechny rázem zmizely, jako by ani nebyly.

S přilétlým větříkem se znovu ozval dusot kopyt odtud, kam nedávno odjeli policejní dragouni. Rozedranec rychle skryl tělo i poznamenanou hlavu do svého podzemí, které zabouchl dřevěnou záklopkou.

Uprchlíci se zase přitiskli k ohradě a poslouchali ržání koní pomalu se přibližujících a hlasy jezdců; ti se vraceli krokem a prohodili sem tam slovo.

Most nebyl velký, ale dragouni po něm jeli dlouho, jakoby ne hodinu ani den, ale, jak se zdálo, tak dlouho, jak dlouho Timofejič prožil na Malém Berúně. Koňská kopyta silně klepala do prken nad hlavami uprchlíků, kteří neslyšeli, co si vojáci povídají.

Ale tak jako se skončilo strašné, šestileté vězení na Malém Berúně, tak skončila i tato dlouhá jízda dragounského piketu přes můstek.

Předek piketu už minul střed mostu, už poslední koně snad jen zadníma nohama dobubnovávali na konci zábradlí… ale dva dragouni se poněkud omeškali, a jeden dokonce slezl s koně. Točil se kolem řemenů u sedla, přitahoval podpěnku, rovnal čabraku a druhý zatím švihal bičíkem koně, který se vzpínal a skákal ze strany na stranu po celém mostě.

Co když ho napadne napojit koně? pomyslil si Stěpan. Ale ne! Potůček byl od včerejší nepohody kalný a zhýčkaný dragounský kůň odvrátí hubu od tak kalné vody.

Dragoun byl konečně hotov s opravou postroje a vyskočil do sedla. Oba jezdci se pustili plným tryskem za ostatními a Váňucha zase spatřil krátké bambitky v pouzdrech u sedla a modrá záda jezdců, skloněných k nataženým koňským šíjím.

Uprchlíci vylezli zpod mostu a obrátili se k otvoru v ohradě, kde znova cvakla záklopka. Poznamenaný otrhanec zase vylezl ze svého podzemí. V rukou měl vlastnoručně zhotovené šachy a pěšci už byli rozestaveni na kousku prkna, pomalovaném čtverci.

XXIII

Noční útulek

Slunce již zapadalo, když poutníci s obličeji zašedlými únavou a hladem přišli k velkému statku uprostřed nízkého lesa, ohrazeného vysokým nepřístupným plotem. Chalupa, sýpky a ostatní stavení byly ve dvoře; ani jedno se jediným okénkem nedívalo ven na silnici, zatáčející se kousek dál kolem dvora a sbíhající dolů zároveň s jedlemi, jimiž bylo toto místo hustě zarostlé. Když však Semjon Pafnutič třikrát zaklepal a ještě třikrát, pak jen dvakrát, zašramotilo něco na vysoké střeše chalupy a v maličkém okénku, které se tu vzalo kdovíkde, ukázal se bledý obličej, jenž zase ihned zmizel i s okénkem v špičaté, došky kryté střeše.

Zaskřípěly zámky, klaply závory, než se těžká branka konečně tiše, bez vrzání otevřela a ukázala poutníkům dvůr, zarostlý trávou a zalitý posledními paprsky rudého slunce, které již do poloviny zapadlo za plot. Nebylo slyšet ani psí štěkot, ani dobytek v chlévě a velká žena v černých šatech se poutníků na nic neptala, zavřela jen branku a zase klapla závora a zaskřípaly zámky. Semjon Pafnutič vešel do chalupy a „Berúny“ nechal čekat uprostřed dvora.

Timofejičovi bylo jasné, že vygorecký lodník je přivedl do odpadlického hnízda. Stařec z toho měl radost, protože tu mohli přenocovat beze strachu, mohli se schovat v nějaké skrýši, které byly pro všechen případ v kterémkoli odpadlickém obydlí. A Semjon Pafnutič za okamžik zase vyšel na zápraží a šel se ženou, která jim otevřela branku, do kouta dvora, kde stála začouzená lázeň. Zavolal sem své společníky, a zatímco žena nosila do lázně otýpky slámy a sena, ukázal jim Semjon Pafnutič dvířka pod lavicí, kam by museli vlézt, kdyby v noci nastal nějaký poplach. Sám odešel na noc do světničky a rybáři se vrhli na chleba, polévku a mléko, které jim postavila na lavici tatáž žena, která doposud neutrousila jediné slovo.

Oni také neutrousili ani slova. Cpali do úst obrovská sousta chleba a splachovali je velkými lžícemi ještě teplé polévky. Škytali, mlaskali, hltali bez dlouhého kousání, jako by se báli, že přijedou zase dragouni nebo že do lázně vrazí Buchtěj a vezme jim to. A když byl hrnek prázdný a krajáč docela suchý, svalili se uprchlíci na seno a slámu, ani si nesvlékli kabáty a nezuli boty.

Noc uplynula klidně a oni nemuseli opustit zahřáté lože a lézt pod lavici do pavučin a smetí. A ráno je probudil Semjon Pafnutič v nových botách, v široké selské haleně a v lesklém plstěném klobouku.

„Sjomuško, ty ses vyparádil jako na námluvy! Takový chlapík!“ poťouchle na něho pohlédl Timofejič. „Heleme se, i klobouk máš s dolíčkem… Kdepak tvá rozedraná čepice.“

„Čepice!“ vzpomněl si Semjon Pafnutič „Ať si čepici čert veme! Ať tu čepici…,“ a zarazil se, hledaje vhodné slovo: „Ať si tu čepici teď nosí naši tyrani!“

Narovnal si na hlavě klobouk, který mu byl velký a padal mu stále na uši, a zlostně dodal: „A lýkové střevíce taky…“

Vyšli na dvůr, kde na ně na zápraží čekal zavázaný pytel s chlebem a ostatním jídlem. Stěpan si hodil pytel na záda a popruhy si navlékl na ramena.

Na dvoře bylo prázdno a ticho jako včera. A právě tak jako včera odemkla mlčenlivá žena v černých šatech a černém šátku branku a všichni čtyři sešli pěšinkou do rokle, vedoucí zase na silnici. Odtud se zakrátko táhla už skrytější místa s lesy, s jilmovým stínem na cestě, s rychlými potůčky, jimiž se poutníci brodili; s lesy, v nichž halasili lesní ptáci, ťukal datel a míhaly se veverky ve větvích stromů.

XXIV

Veslař Míťa sděluje vygorecké novinky

Po tomto noclehu se u Semjona Pafnutiče zase objevily penízky-tříkopejky a půlruble, které žárlivě schovával do bot, zastrkával do tajných kapes kabátu a pouštěl do záňadří i do koženého měšce, jenž mu visel na krku. A naši poutníci pokračovali v cestě buď pěšky, nebo po vodě, po řekách a jezerech v dlouhých, úzkých loďkách, nebo na pomalých, po proudu plujících ohrazených vorech, někde za peníze, někde jen za poděkování. Vyhýbali se panským statkům, obědvali pod keři, přespávali v obecních zájezdních hostincích nebo ve zvláštních, často se u silnice vyskytujících odpadlických noclehárnách, které Semjon Pafnutič dobře znal. A tak tedy po mnoha cestách a mnoha vodách se dostali až k velké vodě, k jezeru Oněga, na němž bylo tolik plachetnic, že se nedaly spočítat. Vygorecko, kde byl mír, úroda a všeho hojnost, bylo už nablízku. A jednostěžníku, na který se uprchlíci nalodili, stačilo doplavit se po tiché vodě k pigmatskému přístavu, aby jim tu začal nový život bez nouze, strachu a bez neustálého ohlížení.

Pigmatka se jen hemžila známými Semjona Pafnutiče. Tady v tomto přístavu vygoreckých rozkolníků bylo plno lodí, které pluly z Vytěrgy s nákladem obilí, se skvělým žitem povolžských širých lánů. Sem do Pigmatky se z Pomoří dopravovaly lososovité a jiné červené ryby, jež se posílaly dále po vodě i po souši do lahůdkářských a rybářských obchodů v hlavních městech. A právě zde, v loděnicích, stavěli vygorečtí plavci své oněžské galeoty a různé menší lodi, pokrývající tu celý břeh.

Uprchlíci nestačili ještě sestoupit do pigmatského přístavu a Semjon Pafnutič si narovnal na hlavě klobouk, který mu spadl na uši i na oči, když mezi seběhnuvšími se lidmi zpozoroval i veslaře Míťu, jenž se k nim už také prodíral zástupem, těsně je obstupujícím. Chlapci, ještě loni bezvousému, se nyní objevilo chmýří na bradě a mladík mluvil jako kohout, kokrhal slova hned basem, hned zase fistulí.

„A kde máte medvěda? Savku?“ kokrhal, jak nejtišeji mohl Stěpanovi do ucha.

Avšak Semjon Pafnutič zasykl ostré pst, že hoch div neskočil nazpět do zástupu, a Semjonu Pafnutičovi, který přitom prudce hodil hlavou, slezl klobouk zase na oči.

Semjon Pafnutič šel k hostinci, dvoupatrovému stavení na zeleném pahorku, za vygoreckým lodníkem šli Timofejič a jeho druzi a valili se i ostatní lidé. Veslař Míťa se loudal vzadu a vůbec nemohl pochopit, kam se mohl podít lední medvěd a co si teď Stěpan bez medvěda počne. Na schodech otevřel Semjon Pafnutič „Berúnům“ dveře, vyhledal v zástupu Míťu a pozval ho do chalupy. A tady objednal mládenci rybí piroh a při hostině ho vyslýchal.

Míťa cpal kousky ryby do úst, a když spolkl poslední sousto, začal svým přeskakujícím hlasem vyprávět Semjonu Pafnutičovi vygorecké novinky. Nikodim Rodionyč je teď v Sumě a připravuje loď k plavbě na Novou zemi. A Míťu poslal ze Sumy pro kotvu. A povídal: „Až pojedeš pro kotvu, zaběhni do Leksy a řekni, že v pátek přijdu.“ A v danilovské kovárně jim udělali novou, hrozně těžkou kotvu. A v lodním pokojíčku Nikodima Rodionyče stojí teď měděný čajník a nikdo neví, jak se tam octl.

Semjon Pafnutič zase zarazil Míťu ostrým pst! a hnal ho ze světnice, ale mládenci se nechtělo odejít, pořád se táhl k Stěpanovi a točil se tak, aby se vyhnul dlaním Semjona Pafnutiče. Ten mu tedy přistrčil ještě jeden rybí piroh. A zatímco hoch strkal kousky pečiva do úst a snažil se neutrousit ani drobeček, strkal ho Semjon Pafnutič do chodby a zavřel dveře na zástrčku.

XXV

Uprchlíci přijíždějí do Leksy

Ranní úsvit se již přikládal na pigmatský přístav, ještě liduprázdný. Bylo ještě vlhko, když za ranních červánků vyšel Semjon Pafnutič bos a jen v podvlékačkách na schody a veslař Míťa zapřahal koně do dvou vozů; vytáhl je z přístěnku, kde vyplašil slepice, postrašené tak časným probuzením. Koně, buď že bylo tak časně, nebo Míťovou hloupostí, nechtěli se postavit do oje, a když do ní vlezli předníma nohama, zadníma z ní zase vylézali a neustále se vrtěli na místě. Semjon Pafnutič křikl na Míťu, že je ťulpas, a šel sám zapřáhnout plaváka, zatímco se Míťa mořil s hnědkou. Tři rybáři už také vstali a uprostřed dvora si u sudu s vodou oplachovali rozespalé obličeje. Všichni vstali včas, aby zastihli Nikodima v Lekse. Slíbil, že tam bude v pátek, a teď už se nad světem zvedala sobota. Dva vozy hbitě zahrčely na téže silnici, po níž včera veslař Míťa hopsal jako vrabec. Mládenec již v Pigmatce využil příznivého okamžiku a sedl si do jednoho vozu se Stěpanem; podařilo se mu to, když Semjon Pafnutič lezl k Timofejičovi a zamotal se do širokánského kabátu, který po někom zdědil. Stěpan šťouchal Míťu prstem do břicha a smíšek Míťa se tak bál lechtání, že rozčilením až hekal a dostával škytavku.

Červánky nejprve zruměnily bor u silnice, pak pozlatily okolí Leksy a konečně chrlily horké proudy jasného světla do ulice, po níž rychle klusali pigmatští koně, cítící odpočinek a sladký oves, hojně nasypaný do žlabu. Drobný prach zvířený koly se zdvihal k bílému kouři, točícímu se nad pekárnou a kuchyní. Tesaři, kotláři a obuvníci vytloukali kladívky ve svých kumbálcích každý vlastní melodii. Ze schodů účtárenské chaty se sehnul přes zábradlí Nikodim a jeho bystré oko zpod huňatého obočí nemohlo rozeznat, co za strašáka se k nim žene s kloboukem, který mu zakrýval celý obličej. Snad ne zase nová komise z Petrohradu, ačkoli se poslední zbavili teprve loni, a to nemalými penězi?

Avšak nebyla to komise a nikdo zatím neměl zálusk na těžké danilovské rubly. Vozy zastavily před účtárenskou chatou, a když strašák slezl z vozu a sundal s hlavy plstěný klobouk, zešedlý prachem, ukázalo se, že to není žádný strašák, nýbrž že tu před Nikodimem stojí Semjon Pafnutič, starší lodník v celé své kráse. A za ním lezl z vozu v krátkém kabátě – kdo by si to jen pomyslil – Alexej Timofejič, stařec z Berúnu, kterého vloni v létě odvezl z pustého ostrova. I druzí dva, ve stejných kabátech, seskočili z vozu a všichni obstoupili Nikodima a tiskli mu ruce, pravici i levici, kdo jen kterou mohl uchopit.

„Nikodime Rodionyči!… Holoubku!“

A starý Timofejič líbal Nikodima na ústa, na líce, na ramena i na plnovous.

„Medvěd tu není! Medvěd nepřijel! Nepřivezli ho!“ zakokrhal přihlouplý Míťa na celou ulici.

Ale Semjon Pafnutič ho ani neokřikl, jenom se na něj podíval tak, že mladík od něho uskočil, podlezl koně pod břichem na druhou stranu a skrčil se tam za vozem, zatímco Semjon Pafnutič s Timofejičem vysvětlovali Nikodimovi, že všichni čtyři jsou na útěku, jak se to všechno zběhlo a jak každý z nich vyvázl – takřka z pekla – bez úhony, živ a zdráv.

Nikodim soucitně pokyvoval hlavou, plácal uprchlíky do ramen, usmíval se také na Timofejiče a o něčem v duchu přemýšlel. Pak všech pět vešlo do chaty a Míťa zůstal na ulici a přemýšlel, jak to udělat, aby s dvěma vozy současně dojel na konec ulice, do otevřených vrat konírny.

XXVI

Dobrý vítr do plachet!

Nikodim a Semjon Pafnutič s Timofejičem, Váňuchou a Stěpanem i s veslařem Míťou vyjeli týž den do Danilova, kde přenocovali, a ráno, když naložili novou kotvu, pluli s člunem dolů po proudu Vygu. Timofejič se okamžitě, bez rozmýšlení, rozhodl za sebe i za Váňuchu, že poplují s Nikodimem na Novou zemi, kam Nikodim všechny tři pozval, a Stěpan se také dlouho nerozmýšlel: byl teď nuzák, bezzemek, chudý jak kostelní myš, neměl ani ženu a sám byl vlastně uprchlík. Nu, a plavit se po mořích, probodávat harpunou velrybu, moknout ve slané vodě a choulit se zimou bylo pro ně docela přirozenou věcí. To není jako sedět na medvědím ostrohu v liščích kůžích a dělat ze sebe kašpara každému na posměch! A proto, ne bez vzrušení, vdechovali mořský vítr od Soroky a Sumy. Pak svinuli plachty, chopili se vesel a mořský větřík jim hladil týl a velkými vějíři jim ovíval mokrá záda.

„Timofejiči,“ cenil zuby Stěpan, „Buchtěj nedosáhne na Novou zem, viď?“

„Kde-pak!“ potřásl plnovousem Timofejič a nalehl na veslo.

Travnaté luhy se na slunci leskly jako smaragdy a perleťová oblaka se zhlížela v tyrkysové vodě. Vysoké nebe se rozprostřelo jako hedvábný stan nad širou hladinou jezera Vyg a nesčetné ostrůvky s chýšemi pro pocestné se chvilkami zdály stádem, které přišlo k napajedlu. Timofejič mžoural do slunce, usmíval se, ba pokoušel se zavrčet do huňatého plnovousu něco jako mnogaja lěta, jak to dělal na Malém Berúnu vždycky, když se mu zdálo, že ještě nezahynou, že je ještě naděje.

Jednou se dokonce v člunu tak rozjařil, že zanotoval na plné kolo:

„Mnogaja lěta…“

Narazil však na nechápavý a vyčítavý pohled Semjona Pafnutiče a hned umlkl.

Prahy, převlaky, noclehy se střídaly a blahodárné ticho vládlo po celém širém okolí. Ticho bylo i na vodní hladině, i v Soroce: jarní tah sleďů skončil a rybáři odešli na Kolu.

Jen světlovlasé děti štěbetaly u vody a pouštěly si lodičky s plachtami, kolébající se na modrých vlnách.

U vesničky, naklánějící se se svahu k vodní hladině, jako by si chtěla nabrat vodičku do sběračky, ukázal jeden takový klučina v mokrých kalhotkách a košilce, jejíž cumlík mu čouhal z kalhotek, Timofejičovi sešlapaný střevíček, do něhož si udělal plachtu.

„Dědečku, kam poplave ta lodička?“

„Do moře poplave ta lodička.“

„A z moře kam?…“

„A z moře do oceánu.“

„A z oceánu?…“

„Z oceánu na Novou zem.“

„A dál?…“

„I ty jeden, všechno by chtěl vědět! Dál už nemá kam plout… Tam přezimuje.“

„A kam poplaveš ty, dědečku?…“

„Já taky poplavu na Novou zem s tou tvou lodičkou.“

„Dědečku, vem mě s sebou taky na Novou zem!“

„Dobrá, jdi a zeptej se maminky.“

„Maminka tu není, odplula do Archangelska.“

„Tak se zeptej táty.“

„Táta tu taky není.“

„A kde je táta?“

„Utopil se.“

„A u koho jsi, sluníčko?“

„U babičky.“

„No tak se zeptej babičky.“

Hošík utíkal zeptat se babičky, ale babička si asi nedala říci. Dala vnoučkovi kůrčičku a on utíkal zpátky na břeh, ale dědeček už odplaval daleko, až tamhle za zátočinu, a lodičku už vůbec není vidět.

A tenkrát kvečeru byl už dědeček v Sumě, kde u břehu stálo několik vygoreckých lodí a dvě nové galeoty. A ještě téže noci vyplul Nikodim za dobrého větru na širé moře.

XXVII

Těrentij Nedělka se vrací s nepořízenou

Tím končí vyprávění o trosečnících z Berúnu, kteří se dostali z pustého ostrova do carské rezidence a uprchli odtud zase na sever. Toho roku se však Nikodimova loď na Vyg nevrátila. Ale ani druhého, ani třetího léta nebylo slyšet o dědečkovi, který odplul na Novou zemi, ani o jeho dobrovolných i nedobrovolných společnících a uprchlících, zachraňujících si život, ani o Nikodimovi, který se tentokrát rozloučil s Vygem navždy.

V sumském přístavu se už nikdy nevypínal nad lesem danilovských stožárů vysoký stěžeň Nikodimovy lodi. Každé léto se vracela řada naložených lodí z dalekých plaveb, pomalu se blížících k přístavu s plachtami rudě planoucími v zapadajícím slunci. A s lodním nákladem přiváželi lovci i hromadu novinek. Povídalo se, že kdosi viděl trosky Nikodimovy lodi zamrzlé v ledu u vysokého pobřeží Nové země. Jiní zase prý viděli Nikodimův člun, označený křížem, na plovoucí ledové kře. Avšak tyto zprávy byly jedna smutnější než druhá.

Léta plynula a každým rokem se na Vygu vzpomínalo na Nikodima méně a méně. Začalo se na toho černovousého velkého muže zapomínat a vzpomínka na něho ponenáhlu vyprchávala.

V létě jako vždy vyjížděly bělomořské lodi na těžký a nebezpečný lov. A v zimě zasypával sníh lovce až po střechu v loveckých chatách nedaleko Mezeně, u městečka Sumy nebo ve vygoreckých lesích. Avšak mezi těmito lovci již nebyl Timofejič ani Váňucha, ani Stěpan. Zachraňujíce se před carevniným rozkazem, před komisařem i Tajnou kanceláří, dostali se s Nikodimem na Novou zemi a zde asi žluté kosti starého kormidelníka Timofejiče zasypaly ledové kroupy, naváté severákem k vysokému pobřeží. Když Timofejič ucítil blízký konec, vyhlížel nemrkajícíma očima Váňuchu; tuhnoucí rukou hledal dýmku zapomenutou na medvědím ostrohu… Ale Váňuchu mu asi zaclonila hustá mlha, která vyvstala před hasnoucími zraky, a dýmka nebyla v záňadří ani v kapsách. Tu Timofejič naposledy zažmoulal zmodralými rty a bez jediného slova zemřel.

A možná že to bylo i jinak, v Mezeni se o „Berúnech“ trousily jen smutné zprávy; a ani Těrentij Nedělka, poslaný podruhé do Mezeně s rozkazem polapit medvědáře uprchlé z Petrohradu, nic nepořídil. Ti přece byli už daleko, nebyli už mezi živými, a ani Těrentij Nedělka, voják Jejího Veličenstva, na tom nemohl nic změnit. Nic nevypátral a vrátil se nazpět. A po cestě si zase naplňoval svou nevysýchající čutoru silným vínem. V krčmách neplatil, jako kdysi se zase odvolával na to, že je člověk ouřední a že nejede jen tak, nýbrž z carevnina rozkazu.